Dean Ray Koontz

Temná řeka srdce

NA PODIVNÉM MOŘI

MYŠLENKAMI NA TU barvu a s hlubokým neklidem v srdci jel Spencer Grant nocí, třpytící se tisíci světel. Hledal červené dveře. Vedle něho tiše seděl jeho pes. Do střechy kabiny bušily kapky deště.

Bez blesků, bez větru a burácení hromu, téměř klidně se na sklonku pochmumého únorového dne přihnala od Pacifiku clona deštových mraků. Bylo to víc než mžení, ale zase ne liják, čím vylila celou svou energii na město. Z Los Angeles se všemi jeho předměstími se najednou stala rozplizlá a neurčitá metropole bez života a bez ducha. Budovy pomrkávaly jedna na druhou svými rozpitými světly, proudy aut se vlekly hlemýždím tempem a ulice se rozpouštěly v šedé mlze vlhkostí.

Spencer zastavil před křižovatkou a čekal, až se objeví zelená.

Po pravé straně se v dálce čemal oceán a vpředu se daly tušíc o poznání světlejší pláže Santa Moniky.

Rocky, pes neurčité rasy, o něco menší než labrador, pozomě sledoval cestu před sebou. Občas sice otočil hlavu a podíval se na domy ubíhající po pravé straně, ale většinou ho nejvíc zajímalo to, co se dělo vpředu.

Dokonce i když někdy seděl v nákladním prostoru za sedadly, obrátil jen zřídka hlavu směrem dozadu. Rychle ubíhající ulice ho prostě lekala, zatímco pohled dopředu nabízel podstatně klidnější obraz.

Možná však celý problém spočíval v tom. že jeho mozek si dozadu ubíhající scenérii spojoval s minulostí, a Rocky měl velice dobrý důvod se za minulostí neohlížet.

Podobně na tom byl i Spencer.

Zatímco čekal na světelný signál, zvedl ruku a přejel si prsty po tváři. Měl už takový zvyk, že ve chvílích, kdy ho něco zneklidňovalo, si zamyšleně hladil hlubokou jizvu na líci. Ten dotyk ho uklidňoval. Možná ho vnímal jako podvědomou připomínku, že ty největší hrůzy, které ho mohly potkat, už prožil, a z tohoto pocitu čerpal jistotu, že už mu život temnější překvapení přichystat nemůže.

Jizva na líci byla pro jeho osobnost příznačná, protože Spencer Grant byl poznamenaný muž.

Hladká, bledší než okolní pleť, táhla se od pravého ucha až k bradě a její šířka dosahovala v některých místech téměř jednoho centimetru. Při výrazně nízkých nebo naopak vysokých teplotách byla ještě bledší než obvykle. Přestože spojovací tkáň jizvy neobsahovala žádná nervová zakončení, pocifoval ji Spencer v mrazivém zimním vzduchu jako rozžhavený drát přiložený na tvář. V letních vedrech a na sl unci byla zase studená.

Červené světlo zhaslo a naskočilo zelené.

Rocky se napřímil a v očekávání natáhl hlavu dopředu.

Teď už zase s oběma rukama na volantu se Spencer pomalu rozjel a pokračoval ulicí vedoucí podél temného pobřeží k jihu. Jeho pohled nervózně těkal po obchodech a restauracích na východní üstraně. Hledal červené dveře.

Ačkoliv se už jizvy nedotýkal, i tak ji cítil. V podstatě neexistoval okamžik, kdy by si svého cejchu nebyl vědom. Bez ohledu na to, jestli se usmíval nebo mračil, vnímal ho vždy jako neodmyslitelnou součást své tváře.

Metronom pohybu stěračů odměřoval čas deštivé noci.

Spencer polkl. V ústech měl sucho, zato jeho dlaně byly vlhké potem. Svíravý pocit v hrudi sílil jak se vzrůstající úzkostí, tak s radostným očekáváním: opět uvidí Valeni.

Přesto už byl napůl připraven vrátit se domů. Sám podvědomě cítil, že nová naděje, ke které se upnul, není nic jiného než mámivá vidina bláhového hlupáka. Byl osamělý a věděl, že osamělý zůstane navždy, samozřejmě vyjma společnosti Rockyho. Vlastně se za to slabé světélko optimismu styděl, stejně jako se styděl za tajné naděje i tichá zoufalství skrývaná v hloubi duše.

Přesto jel dál.

I když Rocky nemohl tušit, co vlastně hledají, právě ve chvíli, kdy se červené dveře objevily, lehce štěkl. Nedalo se to vysvětlit jinak, než že reagoval na nepatmou změnu v chování svého pána.

Bar byl vklíněn mezi thajskou restauraci a pusté průčelí domu, ve kterém kdysi sídlila umělecká galerie. Okna galerie ted zakrývaly dřevěné desky a truchlivý dojem umocňovala otlučená fasáda, která zřejmě bývala kdysi honosná, ale ted jako by svědčila o tom, že podnik nejen zkrachoval, ale byl snad přímo vystřílen. Přes mlhavou clonu drobného deště uviděl Spencer jasně osvětlené červené dveře, které si pamatoval z předešlého večera.

Za celý den si nebyl schopen vzpomenout, jak se ten podnik vlastně jmenuje. Když se ted jeho pohled zastavil na rudém neonovém nápisu, musel se zasmát - BAR ČERVENÉ DVEŘE svítilo do tmy.

Po všech těch letech, kdy podobných podniků obešel nepočítaně, přestal vnímat, čím se jeden od druhého liší, a tím ztratil schopnost přiřazovat jim jednotlivá jména. Proč také? Všechny byly stejné a on je také tak vnímal. Všechny byly pro něho něčím jako kostelní zpovědnicí, pouze místo toho, aby klečel na klekátku, seděl na pohodlné barové židličce a svá přiznání nešeptal knězi, ale neznámým mužům, kteří mu nemohli udělit rozhřešení.

Ano, jeho zpovědníky byli opilci a ztracenci podobní jemu samému. Poslouchali ho, ale nikdo z nich mu nemohl říct, co musí udělat, aby se konečně dočkal míru ve své duši. A diskutovat s nimi o smyslu života nemělo význam.

Na rozdíl od všech těch podivínů, před kterými tak často vyléval své nitro, Spencer se nikdy neopil. Opilství považoval za něco stejně děsivého jako sebevraždu. Být opilý znamenalo ztratit nad sebou kontrolu a nebýt nic. Nesnesitelné pomyšlení.

Spencer odbočil na konci bloku doleva a zaparkoval ve vedlejší ulici.

Do barů nechodil proto, aby pil, ale aby unikl samotě - a aby mohl svůj příběh vypravovat lidem, kteří ho stejně do rána zapomenou. Nebyl vyslovený abstinent, během dlouhého večera obvykle vypil pivo, někdy dokonce i dvě. Později, když se dovlekl do10 mů a ulehl do postele, zíral prázdným pohledem nahoru, kde si představoval nebe. Opět byl sám. Teprve ve chvíli, kdy se na tmavém stropě začaly objevovat stíny, které mu nevyhnutelně připomínaly to, na co chtěl navždy zapomenout, zavřel konečně oči.

Vypnul motor. Ticho rušilo jen bubnování dešfových kapek na střechu kabiny, divné teskné zvuky - téměř jako hlasy mrtvých dětí, které na něho volaly s němou naléhavostí v jeho nejhrůznějších snech.

Vnitřek kabiny zaplavilo nažloutlé světlo pouličních lamp a jasně ozářilo psa. Jeho velké výmluvné oči hleděly na Spencera se slavnostní vážností.

„Třeba to vůbec není dobrý nápad,“ řekl Spencer.

Rocky vyplázl jazyk a olízl ruku, která stále ještě svírala volant.

Zdálo se, jako by chtěl svého pána uklidnit a přesvědčit ho, af jen klidně udělá to, kvůli čemu sem přijeli.

Spencer natáhl ruku, aby ho pohladil, a Rocky poslušně sklonil hlavu - ne proto, aby mu ulehčil přístup k záhybům za ušima, spíš chtěl dát najevo svou poníženost a neškodnost.

„Jak dlouho to my dva spolu táhneme?“ obrátil se Spencer na psa.

Rocky se bázlivě krčil a téměř se pod jeho rukou chvěl.

„Už skoro dva roky,“ odpověděl si Spencer sám. „Dva roky laškování, dlouhých procházek, pravidelného jídla, honění se za balonem na pobřeží… a ty se tu choulíš, jako bys čekal, že tě uhodím.“

Rocky seděl jako sfinga.

Spencerova ruka sklouzla dolů a přinutila psa zvednout hlavu.

Ten se na okamžik pokusil o odpor, ale vzápětí se poddal.

„Věříš ty mi vůbec?“ řekl Spencer, když se dívali jeden druhému do očí.

Rocky se plaše odvrátil.

Spencer psa něžně pohladil po čenichu a znovu ho přinutil, aby k němu otočil oči. „Hlavu vzhůru, rozumíš! Nejsme přece žádní žebráci. Hlavu vzhůru a každému se dívat do očí. Chápeš to?“

Rocky znovu vyplázl jazyk a olízl prsty, které si hrály s jeho čenichem.

„Vidím, že chápeš.“ Spencer mu pustil hlavu. „Tenhle podnik není místo, kam bych tě mohl vzít, tak žádné urážení.“

Existovaly hospody, do kterych s sebou Rockyho klidně bral, protože věděl, že tam nikoho ani nenapadne, aby se oháněl nějakými hygienickými předpisy. Jednalo se samozřejmě o ty podniky, ve kterých by byla v porovnání s jinými věcmi přítomnost psa tím nejmenším prohřeškem. K takovým však Červené dveře nepatřily a Spencer věděl, že Rocky by tam nebyl právě vítaným návštěvníkem.

Vystoupil, zabouchl za sebou a dálkovým ovládáním na klíčích auto zamkl.

Nemohl se spoléhat, že by Rocky explorera uhlídal. Rocky nepatřil k těm psům, kteří by dokázali případného zloděje zahnat pokud ovšem by ten zloděj neměl výraznou averzi k olizování rukou psím plemenem.

Rychle přeběhl na roh ulice a schoval se pod plátěnou stříšku, roztaženou nad jedním z vchodů. Tam se na chvíli zastavil a podíval se zpět.

Rocky se mezitím přemístil na sedadlo řidiče a hleděl za ním s čenichem přitisknutým na sklo postranního okna. Jedno ucho měl vztyčené a druhé mu viselo dolů. Neštěkal. Rocky nikdy neštěkal.

Vždy jen upřeně hleděl a čekal. Bylo to zkrátka třicet kilo oddanosti a trpělivosti.

Spencer shrbil ramena a chystal se vyběhnout ze svého úkrytu do mrazivého deště.

Soudě podle všudypřítomných zvuků vody, které se nesly nocí, mohl v člověku vznikat dojem, že celé pobřeží i s městem je jednou obrovskou rozpouštějící se ledovou krou pomalu pohlcovanou nenasytným Pacifikem. Voda stékala z okrajů plátěné stříšky, šuměla v okapových rourách a rozstřikovala se pod koly projíždějících aut.

V šumění deště se téměř ztrácel hukot příboje.

Když Spencer míjel dům se zatlučenými okny, kdosi na něho z temného výklenku promluvil: „Vím, co jsi zač.“ Byl to nepříjemný, skřehotavý hlas.

Spencer se zarazil a pátravě se zadíval do tmy. Ve vchodu do bývalé galerie seděl muž. Měl roztažené nohy a zády se opíral o zavřené dveře. Nemytý a zarostlý chlap se spíš podobal hromadě smradlavých hadrů než člověku.

„Vím, co jsi zač,“ opakoval pobuda tiše, ale zřetelně.

Z temného vchodu táhl pach moče a levného vína.

Od konce sedmdesátých let, kdy byla ve jménu humanistických ideálů propuštěna z nejrůznějších sanatorií většina duševně nemocných, se na ulicích neustále zvyšovalo množství všech těch podivných existencí, tuláků, narkomanů a bezdomovců, kteří se ted potloukali americkými městy jako nepřehledná armáda živých mrtvých.

Suchý, pronikavý šepot zněl tak děsivě, jako by ze tmy promlouval hlas oživené mumie. Vím, co jsi ,ač.“

Spencerovi blesklo hlavou, že by mě) jít dál.

Ale ta tvař… bledá jako smrt, orámovaná vousem a slepenými rozcuchanými vlasy… Mužovy oči byly zapadlé jako prázdná studna. „Vím, co jsi znč.“

„Ne. To neví nikdo,“ řekl Spencer.

Přejel si prsty pravé ruky po jizvě a pohnul se dál.

„To neví nikdo,“ zašeptal jako ozvěnou tulák. Možná že jeho slova neměla vůbec žádný význam, třeba to bylo jen bezduché opakování pohrdlivých slov, které nedávno zaslechl od některého z kolemjdoucích. „To neví nikdo.“

Spencer se zastavil před rudým neonovým nápisem. Kdo by mu ted byl schopen říct, jestli nedělá nenapravitelnou chybu?

Zaváhal.

Chvíli stál s rukou na klice červených dveří a uvažoval.

Ze tmy vedlejšího vchodu k němu dolehla slova zahlcovaná šuměním deště - „To neví nikdo…“

Spencer otevřel červené dveře a vešel.

Uvnitř bylo téměř prázdno. Je středa, uvědomil sí. Možná tu není o moc víc živo ani v pátek a v sobotu, napadlo ho vzápětí.

Tenhle podnik nevypadal příliš vesele.

V dusném a zatuchlém vzduchu se vznášel modravý opar cigaretového kouře. V rohu hlavní místnosti se pod reflektorem trápil pianista s jakousi populámí melodií.

Interiér místnosti se stěnami vyloženými zrcadly a lustry, vrhajícími na strop namodralá překrývající se světelná kola, byl laděn do čemých a šedivých odstínů. Prostředí salonku vyvolávalo atmosféru starých dobrých časů, ted však bylo čalounění sedaček odřené, zrcadla ilekatá a mosazné díly zašlé letitými usazeninami cigaretového kouře.

Stoly byly většinou neobsazené, jen v blízkostí piana sedělo několik starších párů.

Spencer došel k baru a vybral si židličku co nejdál od pianisty.

Barman měl řídnoucí vlasy, nažloutlou plef a vodnaté šedé oči a ani profesionální zdvořilost a mdlý úsměv nedokázaly zakrýt jeho otrávenost. Všechny úkony prováděl se strojovou přesností a tím, že se vyhýbal jakémukoliv kontaktu s pohledy hostů, piedem odrazoval každého, kdo by s ním chtěl začít hovor.

U baru seděli dva asi padesátiletí muži v oblecích a každý sám se škaredil na svou sklenici. Oba měli povolené vázanky a rozepnutý vrchní knoflík u košile, vypadali jako agenti nějaké pojišťovací společnosti, kteří dostali už někdy před deseti lety vyhazov, ale přesto každé ráno vstanou, obléknou se a vyjdou z domu, protože nevědí, co by měli dělat jiného. Možná sem přišli proto, že se do tohoto podniku chodívali odreagovat po práci v dobách, kdy jim ještě osud přál.

Jedinou servírkou obsluhující stoly byla nápadná kráska zpola vietnamského a zpola negerského původu. Byla oblečená stejně jako předchozí večer Valerie: měla čemé střevíčky, krátkou čemou sukni a čemý svetřík s krátkými rukávy. Spencer si pamatoval, že Valerie ji včera oslovovala jako Rosil.

Asi po čvrthodině, když okolo něho prochazela s táckem s nápoji, se na ni Spencer obrátil: „Bude tu dnes večer Valerie?“

„Měla by být,“ odpověděla.

Cítíl, jak se mu ulevilo. Valerie tedy nelhala. Celou dobu se obával, že mu jen tak něco nam(uvíla, aby se ho zbavila.

„Začínám mít strach, co s ní je,“ dodala Rosie.

„Proč?“

„Už tu měla být před hodinou.“ Oči jí těkaly po jeho tváři a neustále se vracely k jizvě. „Ani nezavolala.“

„Stává se často, že přijde pozdě?“

„Val? Nikdy. Ta je přesná jako hodinky.“

„Jak dlouho tu pracuje?“

„Asi dva měsíce. Val je… „ Dívka konečně odpoutala pohled od jizvy a pohlédla mu do očí. „Vy jste její přítel nebo něco takového?“

„Byl jsem tady včera večer, seděl jsem právě na tomto místě.

Nebylo tu moc hostů, tak jsme s Valení občas prohodili pár slov.“

„Jo, už si na vás vzpomínám,“ řekla Rosie a z výrazu její tváře bylo zřejmé, že nechápe, proč s ním Valerie ztrácela čas.

Spencer v žádném případě nevypadal jako idol ženských srdcí.

Měl na sobě džínsy, tenisky, modrou košili a džínsovou bundu koupenou v Kmartu. V podstatě totéž měl na sobě i při včerejší návštěvě. Nikdy nenosil žádné módní ozdoby nebo šperky jako v poslední době mnoho jiných mužů. Jediným doplňkem jeho oblečení byly hodinky značky Timex. A samozřejmě jizva. Tu měl s sebou vždy.

„Volala jsem jí domů, ale nikdo to nebral. Mám strach, co s ní je.“

„Hodina zpoždění - to snad není nic tak hrozného. Stanou se horší věci.“

„V tomhle městě… „ tvář Rosie ztvrdla a dívka najednou vypadala o deset let starší. „Třeba ji někdo znásilnil nebo ji přepadl nějaký dvanáctiletý grázl.“

„To vidíte vždycky všechno tak čemě?“

„Dívám se v televizi na zprávy.“

Rosie donesla nápoje ke stolu, u něhož seděl jakýsi starší pár.

Výraz obou prozrazoval, že jejich nálada má blíž k mrzutosti než k dobré pohodě. Zřejmě nepatřili k těm, které zasáhla nová vlna puritánství, ovládající v poslední době Kaliforňany, protože oba s velkou náruživostí potahovali z cigaret. Vypadali, jako kdyby se téměř-báli, že nedávno vydaný zákaz kouření v restauracích by mohl někdo ještě dnes večer rozšířit na bary a snad i na domácnosti, a každá cigareta by tak mohla být jejich poslední.

Zatímco pianista přeškobrtal přes „Vzpomínku na Paříž“, Spencer si dvakrát usrkl ze své sklenice piva.

Ta melodie se sem opravdu hodila. Celková nálada i zjevně melancholické výrazy hostů jako by opravdu odpovídaly červnu roku 1940, kdy se německé tanky valily po Champs-Élysées a noční obloha plála předzvěstí válečného požáru.

O pár minut později se servírka u Spencera znovu zastavila.

„Myslím, že jsem vedla trochu bláznivé řeči,“ poznamenala.

„Možná ani tak moc bláznivé nebyly. Já se také dívám na zprávy,“

„Víte, Valerie je tak…„

„Zvláštní,“ dokončil její myšlenku Spencer. Protože použil přesně to slovo, které měla na jazyku, zírala na něho se směsí překvapení a neklidu, jako 1dyby ho podezírala, že dokáže číst. myšlenky.

„Jo, přesně tak-zvláštní. Můžete ji znát třeba jen týden a… už si přejete, ahy byla štastná. Aby se jí nepřihodilo nic špatného.“

Nemusí to být ani týden, pomyslel si Spencer. Úplné stačí jeden večer.

„Možná je to proto, že jí někdo moc ublížil,“ řekla Rosie.

„Jak?“ zeptal se. „A kdo?“

Pokrčila rameny. „Nic nevím, nikdy mi nic neřekla. Jenom cítím, že to tak nějak je.“

Rozuměl jí. I on cítil, jak je Valerie křehká a zranitelná.

„Ale dovede být i pěkně tvrdá,“ řekla Rosie. „Panebože, vůbec nevím, proč jsem najednou tak vyplašená. Jako bych byla její starší sestra. Každý má přece právo přijít jednou za ěas pozdě, ne?”

Servírka odešla a Spencer usrkl ze svého zteplalého piva.

Pianista spustil „To byly ty krásné časy“. Tuhle písničku neměl Spencer rád ani v podání Sinatry a to už bylo co říct, protože Sinatra byl jeho oblíbeným zpěvákem. Věděl, že je postavená tak, aby navodila příjemnou, lehce zasněnou náladu, ale jemu připadala strašlivě smutná. Vůbec v ní necítil sladkou roztouženost starého pána, který vzpomíná na svou první lásku. Pro W ho to byla krutá balada o někom, kdo si s hořkostí v srdci uvědomuje blížící se konec svých dnů a ohlíží se za svým prázdným životem.

Spencer připouštěl, že taková interpretace lyriky byla obrazem jeho vlastního života. Měl strach. Bál se vzpomínat, protože by si musel připomenout dobu, kdy se před lety vytratil do osamělosti a výčitek.

Podíval se na hodinky - Valerie měla hodinu a půl zpoždění, Rosiin neklid ho nakazil. Z ničeho nic se mu před očima objevil neodbytný obraz: tvář žehy zpola zakrytá pramenem tmavých vlasů, oči široce rozevřené, krev… Věděl, že je to nesmysl, Valerie prostě nepřišla včas do práce, to bylo všechno. Proč za tím hned vidět něco zlověstného? Přesto jeho neklid každou minutu sílil.

Odstrčil nedopité pivo, slezl ze stoličky a vyšel ven. Déšť vytrvale bušil do pÍátěné stříšky nad vchodem.

Když míjel vchod do galerie, zaslechl ze tmy naříkavý hlas. Zatavil se a zaraženě naslouchal.

V proudu nesrozumitelných při5krcených slov se oz_vvalo: „Nikdo neví… nikdo neví…“

Bylo zřejmé, že ta dvě slova mají pro muže ve tmě jakýsi hluboký osobní význam, protože je nevyslovoval tak, jak je řekl Spencer, ale v jiném pořadí a s podivnou tichou nalétravostí. „Nikdo neví.“

Přestože si Spencer uvědomoval, že tomu tulákovi spíš uškodí, když mu přispěje na další pití, vylovil z kapsy zmuchlanou desetidolarovou bankovku a nejistě nakročil do tmavého vchodu. „Vezměte si to,“ řekl. Pach šířící se od muže na zemi byl odpuzující.

Ruka, která se pro bankovku natáhla, bud vězela v tmavé rukavici, nebo byla neuvěřitelně špinavá. Bankovka zmizela a tulák zaskřehotal: „Nikdo… nikdó…“

„Zase bude dobře,“ řekl Spencer. „Je to jen život, čím musíme všichni projít.“

„jen život, čím musíme všichni projít, „ zašeptal tulák jako ozvěna.

Spencer vycouval ze smrdutého výklenku a vykročil do deště.

Přikrčený spěchal na roh, kde na něho ve vedlejší ulici čekal explorer. Opět se mu před očima mihla Valeriina zkrvavená tvář.

Už z dálky viděl, jak ho Rocky za sklem pozoruje. Otevřel dveře a pes se přesunul na vedlejší sedadlo.

Nastoupil a zabouchl za sebou. Nemohl ses dočkat, že zabijáku?“

Rocky si poposedl a zavrtěl ocasem.

„Asi hudeš r<íd, když ti řeknu, že se mi nepodařilo udělat ze sebe hlupáka,“ řekl Spencer a nastartoval.

Pes lehce ňafl.

„Ale jenom proto, že nepřišla.“

Pes naklonil hlavu. jako by tomu nemohl uvěřit.

Spencer odbrzdil ruční brzdu a zařadil rychlost. „A co myslíš, že udělám ted, když to tak dobře dopadlo? Hmmm?“

Rocky neměl nejmenší tušení.

„Jednoduše půjdu a pokusím se udělat ze sebe troubu napodruhé. A jestli si myslíš, že mi přeskočilo, tak to, kamaráde, řekni na rovinu.“

Rocky pouze otevřel tlamu a zívl.

„Máš pravdu. Jsem ztracený případ,“ prohlásil Spencer a rozjel se.

Vyjel na hlavní ulici a zamířil směrem ke čtvrti, kde bydlela Valerie. Její dům byl odtud pouhých deset minut jízdy.

Předchozí noc čekal Spencer s Rockym v exploreru až do zavírací hodiny ve dvě ráno. Po tom, co Valerie konečně vyšla a zamířila ke svému autu, siedovai ji až k jejímu domu. Protože mni v takové činnosti praxi, nebylo pro něho problémem provést to naprosto diskrétně. Byl si jist, že si ho nevšimla.

Ostatně, byl si jist také tím, že by dokázal nejen sobě, ale i j vysvětlit, proč to dělal. Po jednom jediném veeru, kdy s ní vedl rozhovor neustále přerušovaný jejím odbíháním k ostatním hostům, se Spencera zmocnila touha dovědět se o ní vše. Úplně vše.

Vlastně to bylo něco víc než touha, byla to potřeba a on cítil, že ho jakási vnitřní síla žene, aby ji uspokojil.

Ačkoliv byly jeho úmysly nevinné, cítil se tou vzrůstající posedlosií trochu zahanben. Minulou noc proseděl téměř celou v exploreru a pozoroval světla v oknech jejího domu. Ta byla sice zakryta průsvitnými závěsy, ale Spencerovi stačilo, že za nimi jednu chvíli zahlédl mihnout se její stín. Bylo to jen na okamžik, snad na vteřinu, jako když se při seanci zjeví ve světle svíčky duch. Krátce před půl čtvrtou ráno zhasla poslední světlo. Zatímco Rocky spal stočený na vedlejším sedadle, Spencer ještě hodinu pozoroval setmělý dům. Přemýšlel, jakou knihu asi Va.lerie čte, co nejraději dělá ve dnech, kdy má volno, jaké bylo její dětství a kde ho prožila, o čem sní, když je spokojená, a jaké noční můry ji trápí, když má problémy.

Ted, ani ne o celých dvacet čtyři hodin později, tu byl znovu a do jeho srdce se vkrádala podivná úzkost. Opozdila se do práce. Pouze se opozdila… Potíž spočívala v tom, že jeho neklid po takovém konstatování jenom vzrůstal.

Čím víc se blížil k obytným vtvrtím, tím byl provoz na Ocean avenue řidší. Mdlé světélkování mokré asfaltky vyvolávalo dojem, jako by každá ulice byla líně tekoucí řeka, která plyne kamsi ke svému vzdálenému ústí.

Valerie Keeneová bydlela v tiché čtvrti, kterou tvořily malé přízemní bungalovy postavené na sklonku čtyřicátých let. Tyto dvou až třípokojové domky nabízely víc půvabu než využitelného obytní,ho prostoru. V přední části byla obvykle malá veranda s latko19 vou mříží, po níž se pnula buganvílie, a malebný vzhled dokreslovaly dekorativní okenice, zajímavě tvarované dřevěné obložení pod okapy a sedlová střecha s mansardovými okénky.

Protože Spencer nechtěl zbytečně budit pozomost, projel okolo, aniž zpomalil, přesto však stačil pohlédnout doprava a zaznamenat, že v bungalovu je tma. Také Rocky pohlédl týmž směrem jako jeho pán a zdálo se, že ani on nenáchází na domku nic znepokojujícího.

Na konci bloku Spencer odbočil doprava a pokračoval směrem na jih. Minul několik odboček po pravé straně, ale jel dál, protože všechny ty uličky byly slepé a v nich parkovat nechtěl - kdyby se něco semlelo, byl by jako v pasti. Dojel tedy až k následující hlavní, opět to vzal doprava a zastavil před domkem, který se moc nelišil od toho, v němž bydlela Valerie. Vypnul stěrače, ale mokor nechal běžet - stále ještě doufal, že se mu vrátí zdravý rozum, zařadí rychlost a pojede domů.

Rocky se na něho díval, jedno ucho nahoru, jedno dolů, a čekal, co bude dál.

„Kamaráde, takhle to dopadne, když chlap ztratí hlavu,“ řekl Spencer spíš sám pro sebe než psovi. „Co já tu vlastně dělám?“

Za vlnícím se vodním filmem, étery bez ustání stékal po předním skle, se třpytila rozmazaná světla pouličních lamp.

Když dnes odjížděl z domu, zapomněl si vzít deštník. Krátké přeběhnutí k Červeným dveřím a zpět do auta mu moc neuškodilo, ale odtud je k Valeriinu domku pěkný kus, než tam dojde, bude zaručeně promočený na kůži.

Proč vlastně nezaparkoval přímo v ulici, kde Valerie bydlí? Že by dlouholetý návyk? Nebo instinkt? Nebo paranoia? Nejspíš všechno dohromady.

Nahnul se přes Rockyho a z přihrádky na rukavice vyhrabal bate.rku. Už ho ani nepřekvapilo, když ucítil na uchu teplý psův jazyk.

„Kdyby se někdo sápal do auta, roztrhej ho na kusy, rozumíš!“

Rocky jen zívl a Spencer vylezl do deště. Dálkovým ovládačem zamkl auto a vyrazil. Nemělo smysl běžet, než by se dostal k Valeriinu bungalovu, byl by i tak promočený do poslední nitě.

Ulici směřující od severu k jihu lemovala alej palisandrů. V létě, kdy jsou tyto stromy obsypány listím a kaskádami červenofialových květů, by snad mohly poskytovat částečnou ochranu před deštěm, ale ted byly jejich větve zcela holé..

Než došel do Valeriiny ulice, byl skrz naskrz mokrý. Tady už byly palisandry vystřídány obrovskými vavříny, jejichž husté koruny plné listí dokázaly studený déšt zadržet. Agresivní kořeny stromů narušovaly na mnoha místech chodník a vytvářely na něm žilnaté vypouklé praskliny.

Kromě deště však zachycovala klenba propletených korun ještě i světlo z výbojkových lamp, takže dole na chodníku byla tma. Téměř všechny stromy i keře v okolí domů byly vzrostlé, některé už dokonce přerostlé - kdyby někdo ze sousedství přece jen vyhlédl z okna, přes hustou clonu zeleně a navíc ve tmě by mohl Spencera jen těžko vidět.

Na okamžik se zastavil a zkoumavě přehlédl řadu zaparkovaných aut. Pokud byl schopen rozeznat, všechna byla prázdná.

Proti Valeriinu domku stál zaparkovaný stěhovací vůz firmy Mayflover. To se Spencerovi hodilo, protože jeho velká korba blokovala výhled do ulice z protějšího domu. Také stěhovací vůz byl opuštěný - nikdo se okolo něj nemotal, nikdo nic nevynášel všechny práce byly zřejmě odloženy na ráno.

Spencer zabočil na cestičku vedoucí ke vchodu a vystoupil po třech schodech na přední verandu. Teprve ted si všiml, že to, co se pnulo po laťkové konstrukci na obou stranách vchodu, není buganvílie, ale jasmín. Bylo to poznat i podle nezaměnitelně nasládlé vůně, která se vznášela v ovzduší, i když právě nekvetl.

Veranda byla ponořená do tmy. Spencer se ohlédl a znovu se ujistil, že ho tu nemůže z ulice nikdo vidět.

Na rámu dveří nahmatal tlačítko a po krátkém zaváhání ho stiskl. Zevnitř se owal měkký zvuk zvonku.

Chvíli čekal. Nic. Nic se nepohnulo ani se nerozsvítilo žádné světlo.

Po zádech mu přejelo zamrazení. Měi pocit. jako by na něm spočívaly něčí oči.

Napravo ode dveří vedla do verandy dvě. okna. Pokud byl schopen rozeznat, neviděl v zatažených závěsech žádnou mezeru, kterou by ho mohl někdo zevnitř pozorovat.

Otočil se a opět pohlédl na ulici. V žlutém světle sodíkových lamp padal k zemi třpytící se zlatý vodopád. Stěhovací vůz na protější straně byl napůl ve stínu a napůl osvětlen.

U bližšího chodníku stál zaparkovaný poslední model hondy a kousek dál starší pontiac. Nikde ani živé duše. Kromě neustálého bubnování děštových kapek byta noc tichá.

I Znovu stiskl tlačítko zvonku.

Mrazení vzadu na krku neustupovalo. Dokonce si přes to místo přejel rukou v přesvědčení, že musí nahmatat pavouka. Žádný pavouk tam však nebyl.

Náhle měl pocit, jako se v blízkostí stěhovacího vozu něco pohnulo. Asi půl minuty ulici napjatě pozoroval… nic, jen proudy paj dající vody, ticho, klid.

Dobře věděl, proč je tak vyplašený: neměl tu co dělat.

Jeho nervy dráždilo vědomí, že dělá něco nepatřičného.

Obrátil se ke dveřím a ze zadní kapsy kalhot vytáhl peněženku, vekteré měl řidičský průkaz.

I když si to do této chvíle nedokázal přiznat, ted si zcela jasně si uvědomil, že by byl zklamán, kdyby našel okna jejího bungalovu osvětlená. Měl sice obavy, co s ní je, ale pochyboval, že by ležela v temném domě zraněná, nebo dokonce mrtvá. Spe.ncer nebyl žádÍ I I ný psychopat. Podezíral se, že obraz krví zalité tváře, který se mu I v baru mihl před očima, vyplynul vlastně z nutnosti zdůvodnit rozhodnutí, že sem pojede.

Potřeba vědět o Valerii vše se nebezpečně podobala roztoužení pubertálního mladíka. Věděl, že v tuto chvíli se na svůj úsudek nemůže spolehnout.

Měl sám ze sebe strach, ale už se nedokázal zastavit.

Vložil kartu řidičskěho průkazu mezi dveře a zárubeň, aby se pokusil nazvednout pérovou závoru. Tady v Santa Monice byla zločinnost ještě na vyšším stupni než kdekoliv jinde v Los Angei les, proto čekal, že dveře budou mít navíc pořádný zámek.

Doufal však, že bude mít štěstí a nějak si s ním poradí.

Štěstí mu však přálo ještě víc: vstupní dveře totiž nebyly vůbec zamknuté-stačilo jen vzít za kliku a vstoupit.

Lehkost, s jakou se dostal dovnitř, v něm vyvolala novou vlnu pochybnosti a pocitů viny. Znovu se ohlédl a přejel pohledem pus22 tou ulici. Hradba vavřínových stromů, zaparkovaná auta, stěhovací vůz a déšt, déšť, déšt. Jinak pusto a prázdno.

Vstoupil dovnitř. Zavřel za sebou dveře a opřel se o ně zády.

Stál bez pohnutí a cítil, jak se chvěje.

Zpočátku neviděl vůbec nic. Po chvíli si jeho oči přivykly na tmu tak, že začal rozeznávat slabý náznak světla pronikajícího zvenčí závěsy na oknech.

Kdyby byla místnost plná lidí, neviděl by nikoho. Cítil však, že je tu sám. Dokonce víc než sám, atmosféra prostoru vyvolávala dojem, jako by byl dům dávno opuštěný.

Vytáhl z kapsy baterku. Ještě než ji rozsvítil, přikryl žárovku dlaní, aby její světlo nemohl nikdo zvenčí zpozorovat.

Místnost byla prázdná, prázdná doslova ode zdi ke zdi. Jediným zařízením tu byl světlehnědý koberec, béžové závěsy na oknech a lustr. Ten se patmě rozsvěcel jedním ze tří vypínačů umístěných na zdi vedle vstupních dveří, ale Spencer to samozřejmě nezkoušel.

Udělal pár kroků. V jeho promočených teniskách začvachtala voda. Z obývacího pokoje prošel pod zaklenutým obloukem do jídelny. Ta byla stejně prázdná jako předchozí místnost.

Spencer pomyslel na stěhovací vůz na protější straně ulice, ale pak tu myšlenku zavrhl, nějak se mu nezdálo, že by v něm bylo zařízení Valeriina bytu. Stejně tak nevěřil, že se odstěhovala během dnešního rána, hned po tom, jak opustil své pozorovací stanoviště a vrátil se domů. Spíš pokládal za pravděpodobnější, že tu vůbec nastěhovaná nebyla. To ostatně potvrzoval fakt, že na kobereci nebyly patmé žádné stopy po nábytku. Jestliže zde Valerie bydlela alespoň ty dva měsíce, po které pracovala v baru Červené dveře, pak žila v nezařízeném bytě a zřejmě tu nezamýšlela zůstat dlouho.

Nalevo od jídelny našel Spencer malou kuchyňku se skříňkami z přírodního dřeva a červeným stolem z umělé hmoty. Zůstal stát a chvíli se bezradně rozhlížel. Za sebou uviděl na dlaždicové podlaze své vlastní mokré stopy.

Na pultu vedle dřezu bylo pár kousků nádobí: jeden hluboký a jeden mělký talíř, polévková mísa, šálek - vše čisté a připravené k použití. Kousek stranou stála sklenka, vedle ní lžíce, vidlička a příborový nůž. I tyto věci byly čisté, bez nejmenších stop po zbytcích jídel.

Spencer si posunul baterku v pravé ruce tak, aby prsty překrývaly sklo před žárovkou, a volnou levou rukou se dotkl sklenice.

Opatmě přejel prsty po jejím okraji. I kdyby byla od posledního použití umytá, přesto ji vnímal jako předmět, kterého se dotýkaly Valeriiny rty.

Nevěděl, jak chutnají, a zřejmě se to ani nikdy nedoví.

Pomyšlení na polibek ho přivedlo do rozpaků. Cítil se jako hlupák. Opět mu přišlo na mysl, jak je jeho slídění za Valení pošetilé.

Neměl tu co dělat. Nejen že se vetřel do jejího domu, ale pokoušel se vetřít i do jejího života. Jeho vlastní život se dal do této chvíle charakterizovat až úzkostlivým respektem k zákonu, ovšem ted, kdy vstoupil do jejího domu, aniž ho někdo zval dál, překročil práh své nevinnosti. Dobře věděl, že tím ztratil něco, co se už nedá získat zpět.

Ani tyto úvahy ho však nepohnuly k tomu, aby se sebral a odešel.

Zkusil se podívat do kuchyňských skříněk, ale všechny byly prázdné, pouze v jedné zásuvce našel kombinovaný otvírák na konzervy a na láhve. Bylo to podivné, ale zřejmě neměla žádné jiné nádobí a kuchyňské potřeby než to, co leželo vedle dřezu.

Také většina poliček v úzké spižímě zela prázdnotou. Skrovná zásoba potravin se skládala ze tří broskvových, dvou hruškových a dvou ananasových kompotů v konzervách, krabice s cukrem, dvou krabic s miisli a sklenice s instatní kávou.

I lednička byla téměř prázdná, pouze v mrazícím boxu leželo několik balíčků jídel určených pro přípravu v mikrovlnné troubě.

Prosklené dveře vedle ledničky měly tabulky skla zakryté čtyřmi žlutými záclonkami. Spencer jednu z nich odhmul, před ním se objevil výhled na zadní verandu a temný dvorek skrápěný proudy deště.

Přešel přes kuchyň a zamíuil zpátky do jídelny. Jeho kroky provázelo vrzání gumových podrážek na mokrých dlaždicích.

Před ním ustupoval kamsi do kouta jeho vlastní stín. Spencer se zimomřivě chvěl, a i když se snažil ovládnout, nedařilo se mu to.

V domě vládla vlhká a chladná atmosféra, ne o moc přívětivější než ta, kterou vytvářel studený únorový déšť venku. Topení bylo zřejmě vypnuté celý den, což by ovšem znamenalo, že Valerie odešla už ráno.

Jizva na Spencerově tváři pálila jako oheň.

Znovu se ocitl v jídelně. Ted si teprve všiml, že místnost má ještě jedny dveře. Opatmě k nim přistoupil a otevřel je. Před ním se objevila úzká chodba, která se táhla nalevo i napravo. Přímo proti němu byly další, tentokrát pootevřené dveře a za nimi se ze tmy zablýskla bílá kachličková podlaha.

Právě se chystal vstoupit do chodby, když zaslechl tlumené bouchnutí. Stmul jako přimrazený. Rozhodně si ten zvuk nemohl splést s monotónním bubnováním deštových kapek do střechy.

Chvíli bylo ticho a pak se ozvalo něco jako šoupání nohou.

Okamžitě zhasl baterku. Obklopila ho taková tma, že se ho na okamžik zmocnil dojem, jako by se ocitl v lunaparkovém domu hrůzy. Téměř čekal, že ze tmy vyšlehne záblesk světla, ve kterém se zjeví šilhající kostlivec.

Nejdříve měl pocit, že se někdo zvenčí dobývá do domu. Čím déle však poslouchal, tím víc v něm rostlajistota, že zdroj toho hluku leží někde dál - napadlo ho, že to mohlo být bouchnutí dveří auta na ulici nebo někde v sousedství.

Ještě chvíli čekal, a když se nic nedělo, odhodlal se znovu rozsvítit baterku a pokračovat v prohlídce koupelny. Na věšáku visela jedna velká froté osuška, malý ručník a žínka. V misce na umývadle leželo zpola vypotřebované mýdlo. Skříňka na kosmetické potřeby byla prázdná.

Napravo od koupelny našel malou ložnici, stejně pustou a nezařízenou jako celý dům. Kromě prázdné skříně tam nebylo vůbec nic.

Druhá ložnice vlevo od koupelny byla větší než ta první a vše nasvědčovalo tomu, že tady Valerie spala. Nafukovací matrace povlečená zmuchlaným prostěradlem, vlněná přikrývka a polštář - to bylo zřejmě její lůžko. V pootevřené dvoudílné skříni viselo několik prázdných věšáků.

Něco však přece jen upoutalo Spencerovu pozomost. Přestože byl celý dům téměř prázdný - o nějakých dekoračních předmětech se nedalo vůbec mluvit - tady viselo na zdi nad lůžkem cosi, co snad mohl být obrázek. Spencer přistoupil blíž a posvítil si na to baterkou. V kuželu světla se objevila velká barevná zvětšenina švába. Šlo zřejmě o reprodukci vytrženou z nějaké entomologické knihy, protože dole pod obrázkem byl text psaný suchým akademickým jazykem. šváb na fotografii mohl mít téměř 15 cm na délku. Obrázek byl na zed přibit velikým hřebíkem, který procházel středem broukova ošklivého těla. Dole na zemi leželo kladivo.

Spencerovi bylo na první pohled jasné, že nejde o žádnou dekoraci, která by měla ložnici zkrášlit. Těžko si představit někoho, kdo by si pověsil takovou nechutnost nad svou vlastní postel. Navíc způsob, jakým byla fotografie na zeď přibita, svědčil o tom, že ten, kdo hřeb zatloukal, to dělal vztekle a s evidentně zlým úmyslem.

Ten šváb musel něco symbolizovat. Ale co?

Spencer si s neklidem uvědomil, že to jen těžko mohla být Valerie, kdo sem takovou okrasu pověsil. Žena, se kterou hovořil předešlý večer v baru Červené dveře, na něho působila dojmem neobyčejně něžné a laskavé osoby, která snad mohla být schopna všeho kromě vzteku a zlých myšlenek.

Jestliže to ale nebyla Valerie, tak kdo tedy Přejel kuželem světla přes lesklý fotografický papír a krovky na broukově těle se zablýskly, jako by byly mokré. Hra stínů a světel vytvořila na okamžik iluzi, že se ošklivé nohy brouka zachvěly.

Spencer si vzpomněl na případy mnohonásobných vrahů, z nichž někteří měli ve zvyku nechávat podobná znamení na místech svých činů - snad se jimi chtěli podepsat pod dokonaným dílem.

V mysli se mu okamžitě vybavila řada takových signatur, od hracích karet přes satanské symboly vyřezané do různých částí těla obětí až ke slovům nebo dokonce celým veršům načmáraným na zed krví. Přibitá fotografie švába mu tyto věci připomínala, i když šlo o něco zcela jiného, než co dosud viděl nebo četl ve stovkách studijních materiálů.

Spencer se zachvěl, jak jím projela vlna nevolnosti. Co to s ním proboha je? Zatím nezaznamenal jedinou známku násilí… Garáž, uvědomil si vzápětí. Možná najde Valerii právě tam, na chladném betonu, jak ji už jednou viděl - tvář přitisknutá k podlaze, široce otevřené nehybné oči, tratoliště krve, stěží rozpoznatelné rysy… Cítil, že dělá ukvapené závěry, ale přesto se mu nedařilo zlověstné myšlenky zapudit. Bylo to znamení doby. Téměř každý průměmý Američan žije dnes s permanentní představou nějakého náhlého a nesmyslného násilí, jenže Spencer byl ke všem těm temným stránkám modemího života daleko citlivější než většina ostatních lidí. Hrůzy, které prožil, ho poznamenaly natolik, že měl tendenci očekávat projevy krutosti a surovosti se stejnou samozřejmostí jako východ nebo západ slunce.

Právě ve chvíli, kdy se odvrátil od Fotografie a rozmýšlel, jestli má jít prohledat garáž, roztříštilo se okno ložnice. V Šoku z leknutí si stačil uvědomit, že do místností vlétla nějaká čemá koule, granát, projelo mu hlavou.

Okamžitě zhasl baterku. Předmět měkce dopadl na koberec.

Exploze ho zasáhla dřív, než se stačil otočit. Nezaznamenal žádný záblesk světla, pouze si uvědomil ohlušující detonaci a vzápětí bolest. Na celém těle, od lroiení až po obličej, ucítil bodavé nárazy střepin. Vykřikl a upadl na zem. Všude bolest -na nohou, na rukou, i ve tváři. Tělo mu alespoň částečně chránila tuhá látka džínsového kabátku, ale ty ruce“ bože, ty ruce… Ještě na zemi jimi zkusil pohnout: hrozná palčivá bolest, muka. Má vůbec prsty? Ježíšikriste!

Bolestí zkroucené ruce měl zpola ochromené a znecitlivělé, takže nebyl schopen odhadnout rozsah svých poranění.

Stejně palčivou bolest jako na rukou cítil i na čele a v obličeji.

Mučivá, nesnesitelná bolest. V zoufalém pokusu nějak ji potlačit si přitiskl na tvář ruce. Hrozil se toho, jaká zranění jeho prsty nahmatají, ale měl je tak ochromené a navíc se mu tak třásly, že jakýkoliv smyslový vjem byl téměř vyloučen.

Hlavou mu blesklo, kolik nových jizev bude jeho tvář zdobit samozřejmě pokud se odtud dostane živ. Kolik nových svrasklých a bledých šrámů nebo rudých keloidních znetvořenin se potáhne napříč jeho obličejem?

Musí vstát a dostat se odtud! Musí pryč!

Začal se zpola plazit a zpola lézt tmou jako nějaký zmrzačený krab. Podlaha pod jeho rukama se zdála píná dětských kuliček.

Přestože byl zcela dezorientovaný, nějak se mu podařilo najít dveře z ložnice na chodbu. Namáhavě se zvedl na nohy.

Hlavou mu vířil chaotický kolotoč myšlenek. Co to proboha bylo? O co tu jde? Určitě se zapletl do nějaké pouliční války dvou gangů. Dobře věděl, že Los Angeles devadesátých let je terorizováno násilím mnohem víc než Chicago v období prohibice, navíc modemí zločinecké tlupy mladých jsou ještě krutější a lépe vyzbrojené než dřívější mafie. Jejich příslušnicí, zdrogovaní a vybavení svou vlastní odrůdou fašismu, jednají tak chladnokrevně a nelítostně, jako by ani nebyli lidmi, ale zákeřnými hady v lidské podobě.

S pocitem slepce, umocněným navíc ještě bolestí v rukou, zůstal Spencer na okamžik stát v chodbě. Srdce mu divoce tlouklo. Také v nohou ho bodala pronikavá bolest a měl co dělat, aby se na nich udržel.

Opět se ozvalo řinčení skla a další tlumené výbuchy, tentokrát z jiných místností. Naštěstí chodba byla uprostřed domu a neměla žádná okna, takže ho exploze nemohly bezprostředně ohrozit.

Navzdory panickému strachu a zmatku si Spencer uvědomil, že necítí typický pach krve. Znovu si přejel rukou přes obličej, apravdu, nezdálo se, že by krvácel.

Najednou pochopil… žádná válka dvou gangů, žádný opravdový granát, žádné dětské kuličky poházené po zemi, zasáhly ho kousky tvrdé gumy, které se rozprskly po výbuchu speciálního zásahového granátu. Ale ty mají přece ve výbavě policejní přepadové oddíly.

Bylo to naprosto jasné, sám s takovými granáty přicharzel do styku a znal je víc než dobře. Na dům, ve kterém se vlastní vinou ocitl, zaútočili příslušníci policejníha přepadavého oddílu a paralyzující granáty naházeli dovnitř proto, aby předešli případnému odporu.

Určitě byli schovaní v tom stěhovacím voze. Buď je to tedy dílo místní policie, nebo FBI, případně speciálního protidragového komanda. Výcvik zvláštních přepadových oddílů přece znal. Kdyby zůstal ležet tváří k podlaze s rukama založenýma za hlavu, bylo by všechno v pořádku, nehrozilo by mu, že ho zastřelí, pauze by mu nasadili náramky a odvezli k výslechu. Nic by se mu nemohlo stát.

Byl tu však jeden problém: těžko by jim vysvětlil, jak se tu vlastně ocitl. Ať už měl jakékoliv úmysly, v každém případě se dopustil trestného činu. Mohli ho dokonce považ.avat za obyčejného lupiče.

Jeho vysvětlení, jak se sem dostal, by vyznělo jako ilaivní pokus vykrautit se z neudržitelné situace. Panebože, nakonec by si mysleli, že je padlý na hlavu. Vždyt ani sám pořádně nerozuměl, co se s ním děje. Sám netušil, čím na něho Valerie tak zapůsabila, proč o ní musel všechno vědět a proč byl nakonec tak troufalý a ještě k tomu hloupý, že vnikl do jejího domu.

Nezalehl na podlahu a nedal ruce za hlavu. Přestože se satva držel na nahou, vrávoravě vyrazil do čemé tmy.

Ta žena musela být do něčeho zapletená. Kdyby ho chytli, považovali by ho spíš za,je,jího spojence než za zloděje. Jestli jim padne da rukou, strčí ho do vyšetřovací vazby a pak bude obžalaván z podněcování nebo i napomáhání nelegální činnosti, ve které se zřejmě. Valerie veze.

V každém případě si zjistí, kdo vlastně je, a pak to všechno začne. Novináři vytáhnou na světlo jeho minulost a jeho tvář se opět abjeví na televizních obrazovkách, v novinách a časopisech. lólik let žil v blažené anonymitě pad svým novým jménem, jeho viz<íž se změnila natolik, že už se pomalu přestával bát, že ho někdo pozná.

Ale ted bude konec klidu, konec soukromí. Opět se ocitne uprostřed toho nechutného cirkusu, opět ha budou k zbláznění otravovat repartéři. Jakoby už slyšel všechny ty dohady o tom, co dělal a do čeho byl zapleten od okamžiku, kdy se ztratil z povědomí veřejnosti.

Ňe? To nemůže dopustit! Radši se nechá zastřelit, než by měl všechna absolvovat znovu.

Ano, určitě je ta policie a an nic vážného nespáchal. Ale to není bohužel všechno. Mohou ho zničit, aniž by to měli v úmyslu.

Stačí, když ho vydají napaspas nainářrim.

Další řinčeni skla, další dvě explaze.

Tí tatra venku zřejmě nemínilí riskovat. Čert ví, koho tu měli v plánu dopadnout.

Spencer dotápal k místu, kde byly proti sobě dvoje dveře: ty napravo vedly do jídelny, nalevo byla koupelna.

Rozhodl se pro koupelnu. Vklouzl dovnitř a zavřel za sebou.

Ted snad bude mít pár vteřin na to, aby vymyslel co dál.

Bodavá bolest ve tváří i na rukou a nohou pomalu ustupovala.

Několikrát zacvičil prsty, aby urychlil cirkulaci krve a obnovil v nich cit.

Odněkud ze vzdálenější části domu se ozvaly těžké rány a vzápětí nato praskot dřeva, asi vyrazili vstupní dveře a chystají se vtrhnout dovnitř, tomyslel si.

Další rány -tentokrát zřejmě kuctuyňské dveře.

Byli uvnitř. Blížili se k němu.

Ted už nebyl čas na jakékoliv úvahy. Musel pryč! Musel doufat, že má přinejmenším stejně dobrý výcvik jako oni. lítostně, jako by ani nebyli lidmi, ale zákeřnými hady v lidské podobě.

S pocitem slepce, umocněným navíc ještě bolestí v rukou, zůstal Spencer na okamžik stát v chodbě. Srdce mu divoce tlouklo. Také v nohou ho bodala pronikavá bolest a měl co dělat, aby se na nich udržel.

Opět se ozvalo řinčení skla a další tlumené výbuchy, tentokrát z jiných místností. Naštěstí chodba byla uprostřed domu a neměla žádná okna, takže ho exploze nemohly bezprostředně ohrozit.

Na protější stěně zaregistroval obdélník neurčitého našedlého světla. Okno. Vylezl na vanu a oběma rukama ohmatal rám. Ve tmě nedokázal odhadnout, jestli bude otvor dostatečně veliký, aby se jím protáhl, ale jinou možnost, jak se odtud dostat, neviděl.

Musel také doufat, že se mu podaří okno otevřít, protože jinak by tu zůstal jako v pasti. Naštěstí to byl jednoduchý rám, který se dal po odjištění sklopit dolů.

Vyvlékl postranní vzpěry a pomalu okno otevíral. Zatajil dech.

Stačilo, aby zaskřípaly panty. a mohl být prozrazen. Vzápětí si však uvědomil, že jeho obavy jsou zbytečné, protože hukot deště bubnujícího do střechy všechny podobné zvuky překrýval. Několik vteřin poslouchal: nic nenasvědčovalo tomu, že by o něm věděli.

Vzepřel se za rám okna a vytáhl se do otvoru. Na tváři ho zastudil děšt. Vlhký syrový vzduch byl cítit zemí, trávou a vůní jasmínu.

Dvůr byl ponořen do tmy a jen pár světlejších míst umožňovalo, aby se zorientoval. Napadlo ho. že pokud opravdu jde o policejní přepadovj oddíl, musí alespoň jeden nebo dva muži jistit zadní část domu. At však napínal oči sebevíc, nepodařilo se mu žádný tmavý stín identifikovat jako lidskou postavu.

Pokusil se úzkým otvorem okna provléknout. V prvním okamžiku se zdálo, že to nepůjde, ale po několika pokusech, při kterých se všelijak kroutil a hrbil, se přece jen s odřeným hřbetem vysoukal ven. Okénko nebylo vysoko. Seskočil na zem a zůstal ležet na břiše. Po chvílí zvedl hlavu a opět očima prohledával jeden stín po druhém, jestli nezpozoruje nějaký pohyb. Nic. Jen déšt vytrvale šuměl ve větvích stromů a přerostlých keřů vroubících pozemek.

Kus dál se jako mohutné věže tyčilo několik starých neošetřovaných fíkovníků, mezi jejich větvemi prosvítal světlejší odstín oblohy. Rozptýlené světlo města, táhnoucího se tam někde na jihu, dopadalo na klenbu nízkých bouřkových mraků a zbarvovalo ji jedovatým nažloutlým jasem. Směrem na západ obloha stále víc tmavla, až se na obzoru plynule spojila s čemou masou oceánu.

I když pro Spencera nebyl takový pohled ničím novým, přesto v něm zlověstný odstín oblohy vyvolal tísnivý pocit, který neměl daleko k pověrčivé hrůze z něčeho nadpřirozeného. Kulisa jako dělaná pro smrt, napadlo ho. Bylo vůbec záhadou, odkud se tu brala tak hustá tma, když se nad celým prostorem klenula. zář žlutá jako síra. Dokonce se mu zdálo, že čím víc upírá pohled do tmy, tím se mu jeví čemější a neproniknutelnější.

Cítil, že bodání v zasažených místech téměř ustoupilo. Bolest v rukou si stále ještě uvědomoval, i když už nebyla tak palčivá a nesnesitelná. Podobné to bylo s obličejem.

Z domu se ozvala krátká dávka z automatické zbraně, někdo z policistů zřejmě neudržel nervy na uzdě a vypálil naslepo po nějakém stínu. Zvláštní, pomyslel si Spencer, takové chováni nebylo na příslušníky speciálních oddílů podobné.

Přikrčen vyrazil po mokré trávě k nejbližšímu fíkovníku. Doběhl ke stromu a přitiskl se zády k jeho kmeni. Nic se nedělo.

Přelétl pohledem otevřený temný prostor, keře a nakonec řadu stromů podél zdi ohraničující pozemek. Věděl, že tam by se měl dostat a pokusit se zed přelézt, ale bál se, že když vystoupí z úkrytu, srazí ho první dávkou někdo, kdo střeží zadní část domu.

Pohlédl nahoru. Zamnul rukama, aby se zbavil bolesti, a chvíli uvažoval, jestli se nemá skrýt v koruně stromu. Nesmysl, uvědomil si vzápětí. Těžko se dalo předpokládat, že útočníci odtáhnou, aniž prohledají každé místečko v okolí domu.

Rozbitými okny pronikaly ven hlasy a bouchání dveří. Ti uvnitř se vůbec nenamáhali svou přítomnost utajit. Dům však stále tonul ve tmě.

Čas běžel.

Zatknou ho a opět vytáhnou na světlo jeho minulost. Televizní kamery blesky fotoaparátů, reportéři vykřikující své otázky…

Nesnesitelné!

V duchu proklel svou nerozhodnost.

Deštové kapky pleskaly do listů nad jeho hlavou.

Čkínky v novinách a v časopisech oživující tu nenáviděnou historii, prázdné pohledy hlupáka, kteří ho budou vnímat jako chodící a dýchající trosku, ae nepodobnou starému vysloužilému stroji…

Divoké bušení srdce odměřovalo rychlost, kterou se do jeho duše vkrádal strach.

Stál přitisknutý ke kmeni, neschopen jakéhokoliv pohybu.

Vzápětí však. poznal, že to bylo to nejlepší, co mohl udělat.

Kousek od něho se mihl tmavý stín. Zatajil dech a pozoroval, jak se okolo stromu plíží muž v čemém držící v rukou zbraň, která připomívala uzi. Ačkoliv nebyl od Spencera dál než na dva kroky, neměl nejmenší tušení, že ten, po kom pátrá, je na dosah ruky.

I Muž najednou stmul, zřejmě si všiml otevřeného okna koupelny.

Spencer se pohnul o zlomek vteřiny dřív, než se muž v čemém začal otáčet. Bylo jasné, že ted je třeba jednat bez váhání, protože. nikdo z těch, kdo prošli výcvikem oddílu speciálního nasazení af už šlo o místní policisty, nebo federální bezpečnostní síly nebyl zvyk-lý nechat se jen tak jednoduše odzbrojit. Spencer věděl, že jediná šance, jak toho před sebou tiše a rychle umlčet, je využít překvapení a zneškodnit ho hned prvním úderem.

Celou svou silou vrazil muži koleno do rozkroku.

Bylo mu známo, že někteří příslušnicí speciálních bezpečnostních oddílů používají při zvláště nebezpečných akcích suspenzory a neprůstřelné vesty, tenhle však žádnou ochranu neměl. Muž hekl bolestí a překvapením. i Současně s tím, jak vedl úder kolenem, uchopil Spencer oběma rukama mužovu zbraň a bleskově mu ji vykroutil. Naštěstí se mu to podařilo dřív, než jeho protivník stačil stisknout spoušť a vystřelit dávku třeba jen do vzduchu.

Muž se zvrátil dozadu a Spencer upadl na něho.

Těžký úder do nejintimnější části těla muži vyrazil dech, takže se nezmohl ani na výkřik.

Kdyby ho ted Spencer udeřil pažbou do hrdla, přerazil by mu dýchací trubici a jeho protivník by se zřejmě zadusil vlastní krví.

I těžký úder do obličeje by mu mohl přivodit smrt tím, že by střepiny rozdrcených nosních kůstek vnikly do mozku.

Spencer neměl v úmyslu nikoho zabít. dokonce ani ne vážně zranit, potřeboval pouze získat čas, aby mohl zmizet. Udeřil tedy I policistu pažbou do spánku tak, že ten zůstal ležet v bezvědomí.

Ted si teprve všiml, že muž má infrabrýle pro noční vidění. Tak je to tedy, přijeli sem dokonale vybaveni. Proto nepotřebovali v do“ mě světlo. Viděli ve tmě jako kočka a on byl myš, kterou štvali.

Odvalil se do trávy a pak se opatmě zvedl na kolena. V rukou pevně svíral ukořistěnou zbraň. Podíval se na ni: opravdu to byla ona. I ve tmě ji poznal podle tvaru a také váha tomu odpovídala.

S napřaženou zbraní se rozhlédl zleva doprava, připraven na dalšíi ho útočníka. Nikdo se však neobjevit.

Od chvíle, kdy muže v čemém zpozoroval, uplynulo sotva pět vteřin.

Spencer se vztyčil, přikrčen co nejrychleji přeběhl volný prostor a zapadl do hustých keřů u zdi.

Tam zbraň odhodil. Uvědomil si, že i kdyby mu hrozilo zatčení a všechny nechutnosti s tím spojené, přesto by na nikoho nevystřelil.

Protáhl se mezi keři a dostal se až těsně ke zdi.

Najednou ho ovládl pocit, že je z toho venku. Nevěřil, že by ho střelili do zad, kdyby ho objevili, jak přelézá zed. Samozřejmě že by padly výstřely do vzduchu, křičeli by, aby se zastavil a vzdal se, ale přece by po něm nestříleli s ímyslem zabít ho. c mdes ončená cihloZed byla am sto os at centimetrů vysoká, zak vou nadezdívkou. Když se škrábal nahoru, musel Spencer dávat pozor, aby mu neuklouzly na mokrých cihlách ruce. Konečně se mu podařilo zachytit tak, že se dokázal povytáhnout, a když si pomohl nohama, dostal se do pozice, kdy ležel břichem na mokrých cihlách a chystal se přehodit přes zed nohy. V tom okamžiku se kdesi za ním ozvala dávka z automatické zbraně. Kulky musely narazit na betonovou zeď těsně vedle něho, protože ho úlomky betonu zasáhly do obličeje.

Žádné výstřely do vzduchu, žádné varovíní!

Spíš na druhou stranu spadl než seskočil. Ze tmy se ozvala další dávka, tentokrát delší než ta první.

Střelba z automatických zbraní v obytné čtvni - to je šílenství, blesklo mu hlavou. Proboha, co je to vlastně za lidi?

Dopadl do záhonu růží. Ted, v zimním období, byly růže prořezané, ale protože se v mímém kalifomské podnebí rozrůstaly i v únoru, drásaly mu tmité výhonky kalhoty a nechráněné části rukou.

Z druhé strany zdi k němu doléhaly výkřiky: „Tamtudy zdrhl, parchant jeden! Rychle! Tam přes tu zed vzadu!“

Ted už si nemohl dovolit váhat. Vyskočil na nohy a prodíral se pichlavými růžovými keři pryč. Ani nevnímal, že ostré tmité větvičky drásají i tu druhou, nezjizvt,nou část jeho tváře a ovíjejí se mu okolo hlavy, jako by tu vyrostly jenom proto, aby mu mohly nasadit tmovou korunu. Ubohé ruce, když se konečně dostal z tmí ven, měl je. do krve rozškrábané a pobodané.

Byl v zahradě sousedního domu. Bleskově se rozhlédl a zjistil, že v několika oknech v přízemí se svítí. Za sklem jednoho okna uviděl tvář mladé dívky. Najednou ho přepadl hrozný strach, že pokud se mu odtud nepodaří zmizet dřív, než se sem dostanou jeho pronásledovatelé, mohl by ji zavléct do smrtelného nebezpečí.

Konečně se vymotal z bludiště zahrad, dvorů, kamenných zdí a železných plotů a našel uličku, ve které byl zaparkovaný explorer. Celou tu dobu si nebyl ani na okamžik jist, jestli nemá své pronásledovatele v patách.

Doběhl k autu a trhl klikou dveří - samozřejmě zamknuto.

Třesoucíma se rukama začal lovit po kapsách. Klíče nikde.

Pro boha. aby je při tom krkolomném útěku ztratil!

Rocky se na něho díval přes sklo dveří, vypadal, jako by se smál - zřejmě mu připadalo zábavné pozorovat, jak jeho pán horečnatě prohledává jednu kapsu po druhé.

Spencer se ohlédl, ale za ním byla jen pustá, deštěm umytá ulice.

Ještě jedna kapsa. Konečně držel klíče a stisl tlačítko dálkového ovladače. Elektrický zámek cvakl a Spencer se nasoukal do kabiny.

Sotva dosedl, chtěl rychle nastartovat, ale svazek klíčů mu vyklouzl z bolavých prstů a spadl na podlahu.

Tiše zaklel.

Rocky už zřejmě vycítil, že tady o žádnou zábavu nejde, a stáhl se do kouta na vedlejším sedadle. Z jeho tlamy se ozval slabý zvuk vyjadřující zájem. Nevěděl, co se děje.

Spencer hmatal po podlaze. I když ho prsty na rukou pořád ještě bměly od zásahu gumových kuliček, přece jen už nebyly zcela necitlivé. I tak se mu zdálo, že snad uplynul celý věk, než se mu podařilo klíče najít.

Chvíli uvažoval, jestli by nebylo nejlepší lehnout si na sedadlo a držet Rockyho tak, aby je zvenku nikdo neviděl. Mohl by počkat, až se vzduch vyčistí, a pak teprve odjet. Jestli se sem dostanou právě v okamžiku, kdy bude vyjíždět, nemůže je napadnout nic jiného, než že před nimi prchá. Pak už by pro ně nebyl žádný problém za stavit ho o pár ulic dál.

Na druhou stranu si byl vědom, že se připletl do velkého policejního zásahu, do kterého je zřejmě nasazen velký počet mužů. Za takové situace se dalo těžko předpokládat, že by se jen tak lehce vzdali a smířili se s faktem, že jim upláchl. Pokud tady bude sedět a čekat, mohl by se dočkat toho, že i do této uličky nakonec vtrhne kordon policistů a budou prohledávat dům od domu. V tom případě by nevynechali ani zaparkovaná auta. Stačilo by posvítit si silnou halogenovou svítilnou a nakouknout přes sklo.

Nastartoval a motor zaburácel do nočního ticha.

Odbrzdil ruční brzdu, zařadil rychlost a vyrazil od okraje chodníku. Protože kousek za ním byla křižovatka s hlavní ulicí, otočil auto a zamířil k ní.

Ještě než tam dojel, podíval se do zpětného zrcátka a zkontroloval situaci za sebou. Nikoho v čemé uniformě se samopalem nebylo vidět.

Po hlavní ulici přejelo několik aut, všechna mířila k městu a za každým se táhl vějíř zvířené vodní tříště.

Spencer projel okolo stopky, aniž zastavil, na křižovatce odbočil doprava a okamžitě se zařadil do proudu vozidel mířících na jih.

V tuto chvíli mu bylo jedno, kam jede, hlavně že to bylo pryč z této čtvrti. Měl neodolatelnou chuf nešlápnout plynový pedál až k podlaze, ale přece jen se přemohl. Právě ted by bylo vysloveným hazardem nechat se zastavit pro překročení povolené rychlosti.

„Co to k čertu bylo`?“ promluvil konečně roztřeseným hlasem.

Pes odpověděl tlumeným zakňučením.

„Do čeho se to proboha zapletla, že po ní šli tak tvrdě?“

Byl promočený do poslední nitky a voda mu stékala po čele až do očí. Zatřásl hlavou, aby si vytřepal vlasy. Sprška kapek dopadla na palubní desku, ale také na vedlejší sedadlo a na psa.

Rocky ucukl.

Spencer se natáhl a zapnul topení.

Minul asi pět bloků a přitom dvakrát změnil směr, teprve potom se cítil trochu bezpečný.

„Kdo vlastně ta ženská je? Do jaké zatracené šlamastyky se to namočila?“

Rocky vycítil, že se nálada jeho pána pomalu mění. Vylezl tedy z kouta, kde se až dosud krčil, a zaujal své obvyklé pozorovatelské místo uprostřed sedadla. Byl ostražitý, ale už neměl strach.

Střídavě se soustředoval na ubíhající deštěm zmáčenou ulici před sebou a střídavě pokukoval po Spencerovi. Občas zavrtěl hlavou ze strany na stranu, jako by chtěl vyjádřit svůj zmatek nad tím, co se to dnes v noci děje.

„Panebože, proč jsem tam jen lezl?“ lamentoval Spencer nahlas.

I když na něho z průduchu topení proudil teplý vzduch, stále se chvěl. Byi sice skrz naskrz promočený studeným deštěm, ale to byla pouze jedna z příčin jeho roztřesenosti. Tu druhou nešlo rozptýlit žádným teplem.

„Neměl jsem tam co dělat,“ ozval se. znovu. „Můžeš mi, kamaráde, říct, proč jsem tam lezl? Hmmmm? Samozřejmě nemůžeš. Jenže horší je, že to nevím ani já.“

Zpomalil, protože projížděl křižovatkou proměněnou v jednu velkou kaluž špinavé vody.

Cítil, jak mu stoupá horko do tváře. Otočil hlavu a podíval se na Rockyho.

Právě ted svému chlupatému kamarádovi lhal.

Už před mnoha lety si Spencer přísahal, že sám sobě nebude nikdy lhát, jenže té přísahy se držel jen o málo poctivěji než průměmý opilec novoročního předsevzetí, že se už nikdy nedotkne lahve rumu. Po pravdě řečeno, úlevy sebeklamu si zřejmě dopřával méně často než většina běžných lidí, přesto však o sobě nemohl tvrdit, že sám sobě vždy a za každých okolností říká pravdu. Dokonce se v jeho životě vyskytovalo dost situací, kdy tu pravdu ani nechtěl slyšet. I když se vždy snažil přiznávat si pravý stav věcí, časem došel ke zjištění, že je ochoten spokojit se. i s polopravdami.

Bylo to tak pohodlnější.

Nikdy však nelhal před psem.

Nikdy!

Spencer ve svém životě nepoznal upřímnější přátelství než to, které ho spojovalo s Rockym. Bylo pro něho něčím zcela zvláštním, vlastně víc než zvláštním - jejich vztah mu byl téměř posvátný.

Rocky, se svýma velkýma bezelstnýma očima, zvyklý vyjadřovat stav své duše pohyby těla a hlavně ocasu, byl neschopen jakéhokoliv úskoku a klamu. Lhát Rockymu bylo daleko horším proviněním než lhát malému dítěti. K satiru, pomyslel si Spencer, snad by se ani necítil tak špatně, kdyby lhal před Bohem, protože Bůh od něho bezpochyby očekával méně než ten ubohý pes.

„Tak dobře,“ zabručel, když musel zastavit na křižovatce na červenou. „Přiznávám, že vím, proč jsem do jejího domu šel. Vím, co jsem tam hledal.“

Rocky na něho pohlédl se zájmem.

„Chceš, abych ti to řekl, co?“

Pes čekal.

„Myslíš, že je to pro tebe tak strašně důležité?“

Pes otevřel tlamu, olízl se a naklonil hlavu na stranu.

„Dobře, dobře… Šel jsem do jejího domu proto-“

Pes na něho bez hnutí zíral. - protože je to moc pěkná žena.“

Déšf bez ustání bubnoval na střechu a stěrače rytmicky vrzaly po skle.

„Vlastně… ono to není jen v tom, jak vypadá. Je pěkná, ale už jsem viděl hezčí. Je v ní cosi… cosi zvláštního.“

Chvíli bylo ticho, potom Spencer povzdychl a řekl: „Dobrá, tak ti to teda řeknu podle pravdy, už se přestanu motat okolo. Šel jsem do jejího domu proto Rocky se pořád ještě nepohnul.

„-protože jsem chtěl najít život.“

Pes odvrátil pohled a zadíval se před sebe na ulici, evidentně spokojen se závěrečným vysvětlením.

Teprve ted začal Spencer uvažovat o pravdě, kterou se právě dověděl sám od sebe díky tomu, že byl upřímný k Rockymu. Chtěl najít život.

Nevěděl, jestli má plakat, nebo se sám sobě vysmát. Nakonec neudělal ani jedno, ani druhé. Když naskočila zelená, zařadil rychlost a rozjel se.

Jel dál - posledních šestnáct let vlastně nedělal nic jiného.

Zbytek cesty domů už urazili mlčky. Rocky za celou dobu ani jednou neodvrátil pohled od ulice vpředu. Byli součástí proudu aut valícího se opuštěností obrovského města, nad kterým se klenula obloha žlutá jako zkažený žloutek, šedá jako popel z krematoria a nakonec tam na západním horizontu děsivě čemá.

KDYŽ SE ROY MIRO VRACEL po fiasku v Santa Monice do hotelu ve Westwood, upoutal ho na severojižní magistrále cadillac stojící v odstavném pruhu. Světla auta varovně blikala, a když přijel blíž, uviděl, že vůz má prázdnou levou zadní pneumatiku.

Za volantem seděla žena: byla sama a zřejmě čekala na pomoc.

Roy si uvědomil, že to pro ni nemůže být příjemná situace, protože nehoda se jí stala v poměmě odlehlé části Los Angeles.

Město andělů už dnes zdaleka nebylo tím bezstarostným místem jako dřív a naděje, že se člověk setká s někým, kdo svým životem alespoň trochu ctí andělské principy, byla mizivá. Zato dáblů, těch tady bylo na každém rohu dost.

Zastavil pár metrů za cadillacem.

Pršelo ted hustěji než dřív. Bělostříbmá clona deště, kterou vítr hnal na město od moře, připomínala průsvitné plachtoví nějaké přízračné lodi.

Roy sebral z vedlejšího sedadla široký klobouk a narazil si ho na hlavu. Jako vždy v deštivém počasí měl oblečený nepromokavý plášt a galoše, přesto mu bylo jasné, že i tak bude v hustém dešti za chvíli promočený. Neměl však svědomí, aby projel okolo člověka v nouzi a dělal, že nic nevidí.

Během těch několika málo metrů, které ho dělily od cadillacu, mu stačí la projíždějící auta osprchovat kalhoty tak, že se ted lepily na holeně jako beztvaré onuce. No dobře, pomyslel si, v hotelu se dá všechno do pořádku.

Došel k autu. Žena se na něho přes sklo nedůvěřivě podívala a Roy si všiml, že její ruka přejela po zámku, aby se přesvědčila, jestli je zajištěný.

Nijak ho to nevyvedlo z míry, protože v její situaci to byla celkem přirozená a pochopitelná reakce - nemohla přece vědět, jaké má ten člověk venku úmysly.

„Potřebujete pomoc?“ křikl na ni tak, aby ho slyšela i přes zatažené okno.

Ukázala na mobilní telefon. „Už jsem volala servisní službu.

Řekli mi, že někoho pošlou.“

Roy se zadíval pátravým pohledem na proud vozidel projíždějících okolo. „A řekli vám, jak dlouho budete muset čekat?“

Chvilku zaváhala, ale pak trochu rozhořčeně prohlásila: „Řekli, že až přijedou, tak přijedou.“

„Já vám to kolo vyměním. Nemusíte ani vystoupit, ani mi dávat klíče, znám ten vůz, měl jsem přesně takový. Stačí, když zevnitř odjistíte zámek kufru a já si vytáhnu hever a náhradní kolo.“

„Mohl byste tady přijít k úrazu,“ namítala.

Úzký odstavný pruh opravdu nebyl příliš bezpečným místem, protože proud vozidel se okolo řítil v dosti těsné blízkostí.

„Mám v autě varovná světla,“ řekl.

Otočil se, a aniž čekal na odpověd, spěchal ke svému vozu. Vytáhl všech šest světel z vybavení pro uzávěru silnice a rozmístil je asi na patnáct metrů podél cadillacu tak, že zablokoval větší část nejbližšího jízdního pruhu.

Pokud se ze tmy vyřítí nějaký opilec, nebude to moc platné, pomyslel si. V poslední době docházel k názoru, že oproti těm, kteří usedají za volant pod vlivem alkoholu nebo drog, jsou střízliví řidiči v menšině.

Doba už byla taková, že s nezodpovědností a bezohledností se člověk setkával prakticky neustále. Proto se Roy snažil uplatnit jako milosrdný Samaritán všude, kde k tomu byla příležitost. Kdyby každý zapálil jen tu jednu maličkou svíčku, říkal si, jak prozářený a proteplený by byl svět. Byla to zvláštní filosofie, ale on v ni opravdu věřil.

Žena uvnitř auta odjistila zámek a víko kufru odskočilo.

Roy Miro měl ted lepší náladu než po celý den předtím. Přestože ho poryvy větru častovaly sprškami dešťových kapek a navíc. jako by to nestačilo, ho ostřikovala gejzíry špinavé vody projíždějící auta, pracoval s úsměvem. Čím víc obtíží bylo spojeno .s tím, když konal nějakou prospěšnou věc, tím větší zadostiučinění nakonec cítil. Když se snažil uvolnit pevně utaženou matici, klíč se mu smekl a nedřel si kůži na kloubu prstu. Místo aby zaklel, začal si pohvizdovat.

Když byl hotov, žena přece jen stáhla asi o pět centimetrů sklo, aby se nemuseli dorozumívat křičením. „Máte to hotové,“ řekl Roy.

Ostýchavě se začala omlouvat za svou nedůvěřivost, ale rychle ji přerušil a řekl, že chápe.

Vzpomněl si na svou matku a na to, jak skvěle se vždy cítil, když jí nějak pomohl a ona se potom na něho vděčně podívala. Žena v autě byla poměmě atraktivní dáma, mohla být tak o dvacet let starší než Roy, což znamenalo, že už zřejmě překročila padesátku.

Měla světle kaštanové vlasy a modré oči. Jeho matka byla sice bruneta se světle hnědýma očima, ale žena v cadillacu mu ji přesto připomínala svým jemným a ušlechtilým výrazem.

„Tady je vizitka mého manžela,“ řekla a podávala mu úzkou mezerou kartičku. „Je účetní. Pokud byste měl někdy nějaké problémy, obratte se na něho - samozřejmě by vám poradil zadarmo.“

„Zatím jsem ještě s účetními záležitostmi problémy neměl,“ usmál se Roy, když přijímal vizitku.

„Potkat někoho, jako jste vy, je v dnešní době malý zázrak. Zavolala bych Samovi místo do té zatracené servisní služby, ale právě dnes je u jednoho svého klienta. Všichni ted pracují od rána do večera.“

„Ta recese nás všechny zničí,“ konstatoval Roy.

„Copak tomu nebude nikdy konec?“ posteskla si žena a ještě jednou zalovila v kabelce.

Roy přikryl vizitku dlaní, aby na ni nepršelo, a obrátil se k nejbližšímu varovnému světlu. Manžel ženy v cadillacu měl kancelář v Century City a tam se za pronájem platily pěkně vysoké ceny.

Nebylo tedy divu, že se musel snažit, aby si svou pozici udržel.

„A tady je moje vizitka,“ řekla žena, když mu podávala další kartičku.

Penelopa Bettonfieldová, návrhářka interierů, 213-555-6868.

„Musím pracovat mimo dům. Mívala jsem i svou vlastní kacelář, ale ta hrozná recese… „ Povzdychla a pak se na něho mezírkou v pootevřeném okně usmála. „Kdybyste někdy něco potřeboval…„

Vylovil z náprsní tašky jednu ze svých vizitek a podal ji paní Bettonfieldové. Ještě jednou poděkovala, zavřela okno a odjela.

Roy posbíral výstražná světla a vrátil se ke svému autu.

Rozjížděl se s příjemným vědomím, že se mu dnes opět podařilo zapálit jednu malou svíčičku. Občas si kladl otázku, jestli vůbec existuje pro modemí společnost nějaká naděje, jestli se ten zběsilý vývoj někde neobrátil a nesměřuje po spirále kamsi dolů do pekla nenávisti, zločinu a bezuzdné chamtivosti. Potom mu však stačilo potkat někoho podobného Penelopě Bettonfieldové s jejím hřejivým úsměvem a aurou jemnosti a ušlechtilosti a opět byl ochoten připustit, že pekelné brány jsou pořád ještě v nedohlednu. Byla právě takovou osobou, která mohla přenést jeho laskavost dál na někoho jiného.

Přesto mu povznešená nálada dlouho nevydržela. Od chvíle, kdy opustil dálnici a blížil se ke svému hotelu ve Westwood, vkrádal se do jeho duše opět smutek.

Všude okolo viděl známky společenského úpadku. Nově opravené zdi ve čtvrti, kde se člověk ještě donedávna s vandalismem nesetkal, hyzdily nyní čmáranice nastříkané barevnými spreji.

Kus dál se deštěm plahočil bezdomovec, táhnoucí celý svůj majetek v jedné papírové krabici, tvář bez výrazu, ne nepodobná živé mrtvole.

Zastavil na křižovatce a čekal na zelenou. Ve vedlejším pruhu se objevilo auto přecpané divoce vyhlížejícími skinheady. Podle posunků a nadávek, které artikulovali se zvláštní pečlivostí, aby je mohl odečíst z jejich rtů, usoudil, že ho pokládají za Žida.

Projel okolo kina, kde se promítalo všechno to svinstvo, co se na konci dvacátého století považovalo za kulturu: výstřednosti, násilí, divoký, neurvalý sex… Filmy z velkých studií, filmy se slavnými herci, a přesto nic víc než pouhé svinstvo.

Jeho dojem ze setkání s paní Bettonfieldovou se postupně měnil.

Vzpomněl si na její hořká slova o recesi, o práci od rána do večera, o ekonomické situaci, kvúli níž musela zavřít svůj ateliér a plahočit se za výdělkem daleko od domova… Taková krásná a ušlechtilá dáma. Pomyšlení, že i ona má finanční problémy, mu zaselo smutek do duše. Stejně jako všichni ostatní byla obětí systému. I ona patřij la do společnosti plné drog, zbraní a násilností, zbavené soucitu a víry ve vyšší ideály. Zasloužila by si lepší úděl, pomyslel si Roy.

Přijel k hotelu, ale na parkovišti si uvědomil, že nemá nejmenší chut jít do hotelu, dát si donést večeři a potom si vlézt do postele, jak plánoval dřív. Znovu se rozjel směrem k Sunset Boulevard, zatočil doleva a chvíli projížděl jen tak bez cíle ulicemi.

Nakonec zastavil u okraje chodníku dva bloky od areálu univerzity. Motor nechal běžet a opatmě se přesunul přes řadicí páku na vedlejší sedadlo, kde bylo víc místa.

Kontrolka na mobilním telefonu indikovala, že akumulátor je nabit. Roy tedy odpojil napájecí kablik od zdířek elektrického zapalovače cigaret, natáhl se na zadní sedadlo a vzal odtud malý čemý kuřrík, uvnitř kterého byl zabudovaný počítač s vestavěným modemem. Připojil napájení na volné zdířky zapalovače, zastrčil propojovací kablík mobilního telefonu do konektoru modemu a po naběhnutí hlavního menu spustil komunikační program. Potom vyťukal číslo telefonní linky, přes kterou připojil terminál k superpočítači Cray v centrále agentury. Během několika sekund se na displeji objevil dobře známý dotaz: KDO ŽÁDÁ O SPOJENf?

Napsal své jméno: ROY MIRO.

Počítač odpověděl požadavkem: IDENTIFIKAČNÍ ČÍSLO:

Roy vyplnil příslušné pole a číslo odeslal.

OSOBNÍ KÓD:

Napsal slovo POOH, což bylo jméno jeho oblíbené pohádkové postavy, neodolatelně dobromyslného medvídka, ktery se neustále sháněl po medu.

OTISK PRAVÉHO PALCE

V pravém homím rohu modře svítícího displeje se obevil mal bílý čtverec. Roy tam přitiskl pravý palec a čekal, až citlivé čtecí zařízení zdekóduje všechny závity, hrbolky a rýhy jeho kůže. Asi po minutě se ozvalo pípnutí, proces skanování byl ukončen. Odtáhl palec a uprostřed bílého pole se objevil čemobílý obraz otisku.

Po dalších třiceti vteřinách obraz otisku zmizel, což znamenalo, že byl ve formě digitálního signálu přenesen do centrálního počítače, posrovnán s archivovaným otiskem a shledán správným.

Systém, na který se Roy právě připojil, byl zabezpečen tak, že běžný počítačový pirát s vybavením za pár tisíc dolarů se do něj neměl šanci dostat. Však se také Royův počítač ani software, jímž byl vybaven, nedal na běžném trhu pořídit.

Na displeji se objevila zpráva: PŘÍSTUP K MÁMĚ POVOLEN.

Máma bylo jméno centrálního počítače. Všechny jeho programy, uložené v paměti tři tisíce mil odtud na východním pobřeží, měl ted Roy k dispozici prostřednictvím modemu a mobilního telefonu. Roy projel kurzorem obsáhlé menu a vybral položku LOCATE, což byl program schopný najít adresu odpovídající zadanému telefonnímu číslu.

Zatímco čekal, až se Máma připojí k systému telefonní společnosti a prolistuje databázi telefonních čísel, díval se přes sklo ven a zkoumavým pohledem si prohlížel ulici. Neviděl jediného chodce, dokonce nezpozoroval ani žádné projíždjící auto. Okna domů byla většinou tmavá a ta osvětlená jen matně prosvítala hustou clonou deště. Pořád pršelo a déšť jako by snad nemínil vůbec přestat.

Roye napadlo, že takhle nějak by mohla začít tichá a nenápadná apokalypsa, která ničí vše živé, ale výtvory civilizace nechává nedotčeny.

Podobná myšlenka ho už napadla několikrát. Věřil, že lidstvo si dříve či později opravdu vykoleduje nějakou apokalyptickou katastrofu. Jednou vypukne obrovská válka a pak bude jedno, jestli povstal národ proti národu, rasa proti rase nebo zda došlo k střetu náboženství, případně ideologií. Podle něho směřovala lidská civilizace k chaosu a sebedestrukci se stejnou nevyhnutelností, s jakou se uzavírá cyklus ročních období.

Jeho smutek se prohluboval.

Na displeji se pod telefonním číslem objevilo jméno, ale dál už jen zpráva, že adresa není na přání účastníka v seznamu uvedena.

Roy se tedy obrátil na centrální počítač znovu. Iéntokrát zadal požadavek, aby Máma prohledala záznamy telefonní společnosti o placení účtů a tam našla požadovanou adresu. Takové vniknutí do privátní databáze bylo samozřejmě nelegální, ale Máma byla v tomto ohledu neobyčejně diskrétní. Jelikož už měla všechny počítačové systémy národní telefonní sítě ve svém adresáři z předchozích připojení, byla schopna kdykoliv do nich vstoupit, najít to, co je potřeba, a opět se odpojit, aniž za sebou zanechala sebenepatmější stopu. Máma byla něco jako duch těchto sytémů.

Adresa, která příslušela zadanému telefonnímu číslu, se objevila během několika vteřin - byla z Beverly Hills.

Roy obratem požádal o mapku. Po knítké prodlevě se objevila na obrazovce, protože však šlo o celkovou mapu, moc se z ní vyčíst nedalo.

Roy tedy zadal adresu a na obrazovce se objevil kvadrant, který ho zajímal, a vzápětí čtvrtina kvadrantu zobrazující situaci ještě podrobněji. Hledaný dům se nacházel pouze několik bloků jižně od Wilshire Boulvard. Byla to jedna z těch méně prestižních čtvrtí Beverly Hills a Roy to tam celkem dobře znal. Víc už nepotřeboval vědět.

Vytukal příkaz POOH OUT a tím se odpojil od Mámy, sídlící v klimatizovaném bunkru ve Virgínii.

**

Byl to velký cihlový dům nalíčený na bílo, s jasně zelenými okenicemi a bílým latkovým plotem. Trávník před vchodem krášlily dva obrovské platany.

V přízemí se v několika oknech obrácených dozadu svítilo. Jinak byl dům temný.

Roy došel ke vchodu chráněnému před deštěm portikem na vysokých bílých sloupech. Zevnitř zaslechl jednu ze skladeb Beatles „When Im sixty-four“. Royovi bylo třicet tři. Jeho generace už éru Beatles nezažila, ale přesto měl jejich písničky rád, protože téměř ve všech zazníval jemný podtón humanity a soucitu s obyčejnou lidskou duší.

Vytáhl kreditní kartu a s tichým pobrukováním spolu s liverpoolskými mladíky ji zastrčil mezi dveře a zárubeřa. Lehce posunul kartu nahoru a oďjistil jednodušší ze dvou zámků, kterými byly dveře opatřeny. Potom zaklínil kartu tak, aby držela jednoduct2ou petlici na pružinu v otevřeném stavu.

K tomu, aby otevřel druhý zámek, ovšem potřeboval mnohem účinnějsí nástroj, než byla kreditní karta, a právě takový vyOíhl z kapsy pláště. Malá pistole - alespoň tak nástroj vypadal umožňovala otevřít téměř každý zámek, také proto ji měly ve výbavě pouze policejní síly. Roy vložil úzkou špici nástroje do klíčové dírky a stiskl spoušf. Plochá ocelová pružina pistole udeřila na kolíky, které zámek zajišťovaly, a některé z nich vysunula nahoru. Roy musel stisknou spoušt ještě několikrát, aby zámek odemkl. I když údery silné pružiny nepůsobily zase tak velký hluk, Royovi vyhovovalo, že v domě není úplné ticho. „When Im sixty-four“ končila právě v okamžiku, kdy otevíral dveře. Ještě stačil zachytit kreditní kartu aby nespadla na zem, a stmul — čekal, až začne další písnička.

S úvodními tóny skladby „Lovely Rita“ vstoupil do domu.

Hned za prahem se sehnul a l.@otožil mechanickou pistoli na zem vedle dveří. Potom za sebou tiše zavřel.

Nejdříve neviděl téměř nic. Zůstal stát opřený o dveře a čekal, až si jeho oči přivyknou na tmu.

Když už si byl jistý, že nenarazí na první kus nábytku, který se mu připlete do cesty, začal opatmě postupovat z jedné místnosti do druhé směrem ke světlu v zadní části domu.

Litoval, že mu z pláště kape na zem voda a galoše má špinavé od bláta, zřejmě po něm zůstane na kobercích pěkný svinčík.

Našel ji v kuchyni, jak pere hlávku salátu. Stála zády ke dveřím, a proto ho nemohla vidět, když vstoupil. Podle různých druhů zeleniny na dřevěném prkénku se dalo usuzovat, že připravuje salát.

Opatmě zavřel dveře, aby ji nevyděsil, a chvíli uvažoval, jestli se má nějak ohlásit. Chtěl, aby věděla, že ji přišel navštívit starostlivý přítel.

Zastavila vodu, kterou přehraný salát propírala. Uviděla ho teprve v okamžiku, kdy se otočila od výlevky a chystala se utřít si ruce do ručníku. V kuchyni právě doznívaly poslední tóny písničky.

V prvním okamžiku se ve tváři paní Bettonfieldové objevil výraz překvapení. Kupodivu v něm chyběl strach. Její prvotní reakce byla naprosto zřejmým důkazem toho, jak na ni zapůsobil jeho dobrácký zjev. Roy měl kulatý obličej s důlky ve tvářích a jeho bezvousá brada byla hladká jako bouda nedospělého chlapce. Se svým hlejivým úsměvem a jasnýma modrýma očima mohl hrát dětem Santa Clause. Věřil, že z celého jeho zjevu vyzařuje dobrosrdečnost a nefalšovaná láska lc lidem, protože ti, se kterými se setkával poprvé, se před ním otevírali mnohem dříve než před někým, kdo má pouze veselou tvář.

V okamžiku, kdy ještě upřímně věřil, že výraz překvapení v její tváři se změní v úsměv na přivítanou, pozvedl berettu model 93ji, R a dvakrát ji střelil do prsou. Měl na hlavni nasazený tlunrič, takže výstřely nemohly být venku slyšet.

Penelope Bettonfieldová se sesula k zemi a zůstala ležet bez hnutí, s rukama stále ještě zamotanýma do ručníku. Otevřené oči stmule zíraly na jeho mokré špinavé galoše.

Beatles začali zpívat „Good Moming, Good Moming“.

Zřejmě šlo o album Sgt. Pepper.

Roy přešel napříč kuchyní, položil pistoli na stůl a dřepl si vedle I ležícího těla. Z pravé ruky si stáhl koženou rukavici a nahmatal krční tepnu. Pamí Bettonfieldová byla mrtvá.

S uspokojením si pomyslel, že alespoň jeden z výstřelů musel zasáhnout srdce, usuzoval tak z toho, že rány téměř nekrvácely, protože se okamžitě zastavil krevní oběh.

Její smrt byla čistou, rychlou a bezbolestnou cestou z tohoto zkaženého světa. Roy byl přesvědčen, že během té jedné vteřiny nepoznala strach. Smrt z jeho rukou byla pro ni aktem milosrdenI, I ství.

Opět si natáhl rukavici a několikrát jemně přejel místo na jejím krku, kterého se dotkl holými prsty, neměl zájem, aby policie objevilapomocí nejmodemější laserové technologie jeho otisky.

Musel být opatmý. Ne každý soudce nebo porotce dokázal pochopit čistotu jeho motivu.

Stáhl mrtvé víčko na levém oku a chvíli ho podržel, aby si mohl být jistý, že už tak zůstane.

„Spěte sladce, drahá panf,“ řekl s dojetím a trochou lítosti, když udělal totéž í s pravým okem.

Prožíval ted pocit, ve kterém se mísil smutek s radostí. Smutek i proto, že svět přišel o její krásu a eleganci. Její úsměv už nikdy nikoho nepotěší, její laskavost a mímost už nebudou stát ako hráz proti vlnám barbarství zaplavujícím tuto neštastnou společnost.

A radost? Tu proto, že tato něžná a jemná žena už nebude muset prolévat slzy, bát se, zakoušet žal a cítit bolest.

„Good Moming, Good Moming“ vystřídala skvěle odvázaná synkopovaná repríza titulní písně alba Sgt. Pepper: „Sgt.

Peppers Lonely Hearts Club Band“, která byla podle Roye mnohem lepší než odlišná verze této skladby na začátku alba a navíc se svým optimismem lépe hodila k oslavě odchodu paní Bettonfiefdová do toho jiného, lepšího světa.

Přitáhl si od stolu židli, posadil se a svlékl si galoše. Také sí vyhmul mokré a blátem zastříkané. nohavice, aby po něm nezůstávaly na zemi stopy.

Repríza titulní písně byla poměmě krátká, a když končila, zvedl se Roy ze židle. Následoval „A Day in the Life“, obzvláště melancholicky laděný song, příliš trudnomyslný na tuto chvíli… Roy se rozhodl, že musí písničku zastavit dřív, než podlehne její depresivní ná3adě. Byl velice citlivý člověk a hudba. poezie, malířství a vůbec všechno umění na něho silně působilo.

Přehrávač kompaktních disků našel v pracovně v krásné mahagonové stěně. Vypnul muziku a začal si prohlížet přihrádky plné kazet. Stále ještě pod dojmem Beatles vytáhl Pemý den, protože věděl, že ani jedna z písniček tohoto alba není smutná nebo pochmumá.

Když se ozvaly tóny írvodní skladby, vrátil se do kuchyně a tiše si pobrukoval spolu s liverpoolskými brouky. Shýbl se k paní Bettonfieldové a zvedl ji: byla ještě drobnější a křehčí, než se mu zdála tam v autě na odstavném pruhu severojižní magistrály. Nemohla vážit víc než padesát kilogramů. Obdivovat jemné rysy její tváře, útlá zápěstí a štíhlý dlouhý krk. Její křehká krása se ho hluboce dotkla a on ji ted držel ve svých rukou s pocitem, který neměl daleko k posvátné úctě.

Vstal a odnášel Penelopu Bettonfieldovou ke schodišti. Nahoře pak hledal tak dlouho, až našel dveře do ložnice. Tam ji něžně položil na pohovku.

Stáhl z postele prošívaný přehoz a přikrývku, až zůstalo pouze holé prostěradlo. Ještě načechral polštáře, zdobené bohatými krajkami, a lůžko bylo připravené.

Vrátil se k paní Bettonfieldové, sundal jí boty a uložil je do skříně, její nohy byly drobné jako nohy malého děvčátka.

Zvedl Penelopu a oblečenou ji přenesl do lůžka. Položil ji na záda, pod hlavu vsunul dva polštáře a přes hruď přetáhl přikrývku.

Ruce nechal volně spočívat navrchu.

Rozhlédl se, a když uviděl na toaletním stolku kartáč, vzal ho a přihladil jím mrtvé vlasy. Když začal Penelopu upravovat, zpívali Beatles „If I Fell` , ted však, když lesknoucí se kaštanové kadeře spočívaly perfektně naaranžované okolo její tváře, spustili „Im Happy Just to Dance with You.“

Odstoupil a prohlížel si své dílo. Ještě rozsvítil bronzovou stojai cí lampu za pohovkou a zhasl příliš prudké stropní světlo. Tělo ne hybně ležící ženy obklopilo měkké příšeří. Roy měl dojem, jako kdyby na mrtvé spočinula křídla andělů a chystala se odnést ji z toI, hoto slzavého údolí někam vysoko do světa věčného klidu a míru. ii Přistoupil k toaletnímu stolku, vzal čalouněnou židli a přitáhl si ji k lůžku. Potom si stáhl rukavice a uchopil do svých dlaní malou ruku paní Bettonfieldové. I když tělo pomalu chladlo, zdálo se mu. že je pořád ještě teplé. i Věděl, že tu nemůže zůstat příliš dlouho, ještě musel udělat spoustu věcí a času zbývalo málo. Přesto si těch několik minut poI sledního rozloučení s paní Bettonfieldovou nedokázal odepřít.

Zatímco Beatles zpívali „And I Love Her“, po níž následovala „Telí Me Why“, Roy Miro držel něžně ruku své mrtvé přítelkyně Ia obdivoval vybraný nábytek, obrazy na stěnách, umělecké doplňky a závěsy různých vzorů, vše v dokonalé harmonii s celkovou atmosférou místnosti.

„Je to tak nespravedlivé, že jste musela zavřít svůj ateiiér,“ řekl směrem k Penelopě. „Musela jste být skvělá návrhářka, opravdu, drahá paní. Skvělá umělkyně.“

I Domem zněly písně Beatles. j Do oken bubnovaly kapky deště.

Royovo srdce přetékalo něžným citem a jeho hrud se dmula pohnutím.

OCKY POZNAL, že se vracejí domů, a pokaždé, když minuli místo, které mu bylo nějak známé, měkce ňafl radostí.

Spencer bydlel v jedné ze čtvrtí Malibu, která sice nepatřila k těm nejvýstavnějším částem města, ale na druhé straně měla svoje vlastní drsné kouzlo.

Všechny ty honosné domy v jihoevropském stylu, ultramodemí sídla z kouřových skel, sekvojového dřeva a oceli, letní chaty Mys Cod, obrovské jako zaoceánské pamíky, rozlehlá jižanská sídla postavená z hliněných nepálených cihel, s autentickými dřevěnými stropy a soukromými promítacími sály s THX zvukem, to všechno bylo namačkáno podél pobřeží, na útesech nad plážemi a v kopcích směrem do vnitrozemí od Pacific Coast Highway, odkud byl skvělý výhled na oceán.

Spencerův dům stál v zpola zapomenutém řídce, osídleném údolí daleko za poslední z vil, s jejichž fotografiemi se lze setkat v časopisech zabývajících se architekturou. Vedla k němu úzká asfalová cesta, na níž jedna záplata překrývala druhou a povrch byl protkán nesčetnými prasklinami od záchvěvů půdy, které pravidelně postihovaly celé pobřeží. Vstup na téměř dvě stě metrů dlouhou štěrkovou cestu střežila jednoduchá branka z kovových trubek a pletiva, umístěná mezi dvěma obrovskými eukalypty.

Na brance visela drátem připevněná rezavá tabulka s vybledlým červeným nápisem POZOR ZLÝ PES. Spencer ji tam umístil už tenkrát, kdy dům koupil, dlouho před tím, než se jeho spolubydlícím stal Rocky. V té době tu nebyl žádný pes, natož nebezpečný, ale varování, jehož účelem bylo odstrašit nezvané návštěvníky, se ukázalo účinným, nikdo se neodvážil Spencera v jeho odloučenosti od světa rušit.

Branka se samozřejmě nedala otevírat elektrickým ovládáním a Spencer musel nejdříve vystoupit, odemknout ji a po projetí opět zamknout.

Dům s jednou velkou kuchyní, obývacím pokojem a pouze jednou ložnicí nebyl ani tak domem jako spíš chatou. Byl srouben z cedrových trámů na kamenných základech, které měly zmást termity. Dřevo trámů dostalo vlivem času, slunce a deště lesklý stříbřitě šedý odstín a většině lidí by asi takový dům připadal ošumělý, v Spencerových očích byl však tím nejkrásnějším příbytkem, který by nevyměnil za žádnou z těch oslnivě bílých vil na pobřeží.

Dům byl ze všech stran obklopen hájem eukalyptů, červených gumovníků, ušetřených nájezdů australských brouků, kteří po desítky let s úspěchem ničili háje modrých kalifomských gumovníků.

Od doby, kdy Spencer dům koupi(, se těchto stromů nedotkla lidská ruka.

Dno kaňonu a strmý sráz za eukalyptovým hájem vyplňovaly keře a dubový podrost. Od léta do podzimu, kdy tuto oblast sužovaly horké suché větry, se kopce a strže okolo stávaly krajinou vysušenou jako troud. Za posledních osm let musel Spencer dvakrát uposlechnout příkazu požámíků a svůj dům opustit, protože existovalo nebezpečí, že se požáry ze sousedních údolí rozšíří až sem.

Sám věděl velice dobře, že větrem hnané plameny se dokáží šířit rychlostí expresního vlaku, neustále tu žil s pocitem, že ho jedné horké noci mohou pohltit ve spánku, ale krása a odloučenost od světa, kterou mu jeho dům poskytoval, mu za takové riziko stály.

V různých obdobích svého života byl nucen o svou existenci tvrdě bojovat, přesto neměl ze smrti strach. Dokonce ho občas napadla myšlenka že by bylo docela příjemné usnout a už se nikdy neprobudit. Když se tedy bál, že ho ve spánku překvapí oheň, myslel spíš na Rockyho než na sebe.

Tuto noc však v žádném případě požár nehrozil. Všechno, stromy, keře, i divoce rostoucí tráva, bylo napito vodou a člověk by přísahal, že oheň tu už nikdy nemá šanci.

Uvnitř domu bylo chladno. Dalo se zatopit ve velkém krbu v obývacím pokoji, ale každá místnost měla ještě své vlastní elektrícké vytápění instalované ve zdech. Spencer sice miloval mihotavé světlo živého ohně a vůni praskajících polen, ted však zapnul elektrické topení, aby bylo teplo co nejdříve.

Svlékl si mokrý oděv a natáhl na sebe pohodlné domácí kalhoty a tlusté ponožky. Potom si zašel do kuchyně uvařit šálek horké kávy a Rockymu nalil do misky pomerančový džus.

Záliba v pomerančovém džusu byla jednou z mnoha zvláštností, kterými se chování jeho psa vyznačovalo. Další odlišností od běžných zvyků psů bylo například to, že i když během dne chodil rád se svým pánem na procházky, noční svět ho odpuzoval. Noc vnímal nejraději skrz sklo, a pokud byl nucen vyjít ven po západu slunce, držel se neustále po boku svého pána a do tmy pohlížel s nejvyšší ostražitostí a podezíravostí. Potom tu byl ještě Paul Simon. K hudbě se Rocky většinou choval netečně, ale Simonův hlas ho doslova elektrizoval. Vždy, když Spencer pustil některé z jeho alb, zvláště třeba Graceland, sedl si Rocky přímo před reproduktory a nehnutě do nich zíral, nebo zase př-i „Diamonds on the Soles of Her Shoes“ nebo „You Can Call Me Al“ chodil pomalu v kruhu zcela ztracený ve svých vidinách, jako by ani nebyl pes. Ještě méně psí byla jeho stydlivost při konání potřeby. Pokaždé, když k tomu mělo dojít, musel se Spencer otočit.

Někdy Spencera napadla myšlenka, že po těžkém psím životě, který musel Rocky prožít do doby, než se před dvěma lety dostal ke svému nynějšímu pánovi, se mu zřejmě zachtělo stát se člověkem.

V tom se však Kocky obrovsky mýlil. Lidé totiž mívali psí život častěji než většina psů.

„Vyšší úroveň vědomí,“ řekl jednou Spencer Rockymu, když v noci nemohl usnout, , ještě nezaručuje žádnému živému tvoru štastnější život, kamaráde. Kdyby to tak bylo, měli bychom my lidé méně psychiatrů a méně výčepů, než máte vy psi. A to, jak sám víš, není pravda.“

Zatímco Rocky chlemtal z misky v kuchyni na podlaze džus, Spencer si svůj šálek kávy přenesl k drahému stolu ve tvaru L, který měl v rohu obývacího pokoje. Téměř celou jeho pracovní plochu zabíraly dva počítače s velkokapacitními disky, barevná laserová tiskáma a další počítačové příslušenství.

Tato část obývacího pokoje byla jeho pracovnou, i když opraI vdovou práci už deset měsíců neměl. Od doby, co odešel od losangeleské policie - mimochodem, pracoval tam v oddělení zabývajíi cím se počítačovou kriminalitou - trávil u svých dvou počítačů několik hodin denně.

Někdy si vystačil s toulkami po celosvětové intemetovské síti, mnohem častěji se však bavil tím, že rozšiřoval své zkušenosti o další cesty, jak získat přístup k soukromým nebo státním počítačovým systémům chráněným složitými a důmyslnými zabezpečoIj, vacími programy.

Problém byl ovšem v tom, že už samo objevení takové cesty bylo v podstatě nezákonnou činností. Nikdy se nepokusil zničit na cizích systémech jediný soubor, nikdy do nich nevkládal falešná data, i tak se však dopouštěl narušování soukromých domén.

Spencer znal rizika spojená s touto činnosti a už si na ně zvykl.

Nešlo mu v žádném případě o materiální prospěch, který by mohl ze svých výzkumů vytěžit. Odměnou mu bylo už to, že slabé místo v zabezpečovacích systémech našel -a občas také uspokojení, že jeho zásluhou a přičiněním bylo potřeno zlo.

I Tak jako v Beckwattově případu.

Minulý rok v prosinci, kdy byl ani ne po pěti letech vězení podmíněně propuštěn mnohonásobný vrah dětí Henry Beckwatt, Kalifomský státní úřad pro správu podmíněně propuštěných v dojemné snaze zabezpečit vězňova práva odmítl prozradit místo, kde se bude propuštěný po dobu podmíněného trestu zdržovat. Protože Beckwatt některé ze svých obětí sadisticky utloukl, aniž později projevit nad svým činem sebemenší lítost, jeho podmínečné propuštění vyvolalo mezi obyvatelstvem celého státu a zvláště mezi rodiči malých dětí velké znepokojení.

Po značném úsilí, které musel vynaložit, aby po sobě nenechal stopy, se Spencerovi podařilo dostat se do počítačové sítě losangeleské policie, odtud do systému Úřadu státního návladního v Sacramentu a následně pak do počítače Úřadu pro správu podmíněně propuštěných, kde vyčetl adresu plánovaného Beckwattova pobytu. Potom dal anonymně tip několika novinářům a tím přinutil úřady odložit Becwattovo propuštění do doby, než určily nové místo jeho pobytu. Během následujících pěti týdnů zjistil Spencer pomo52 cí svého počítače třikrát Beckwattovu adresu, vždy těsně po tom, co o ní bylo rozhodnuto.

Přestože pracovníci Llřadu pro správu podmíněně propuštěných vynaložili velké úsilí, aby odhalili kanál, kterými se informace dostávají ven, všeobecně se mělo za to, že si je vybírá z počítačových souborů nějaký schopný počítačový pirát. Nakonec úřady přiznaly porážku a umístily Beckwatta do prázdného domu hlídače na půdě věznice San Quentin.

Z pohledu Spencera to sice nebylo definitivní řešení problému, protože po několika letech, až uplyne lhůta dohledu, bude Beckwatt zcela volný a nebezpečí, že začne znovu ohrožovat děti, se stane znovu aktuální. Prozatím se však zabránilo tomu, aby se usadil v nějakém brlohu mezi nic netušícími lidmi.

Někdy si Spencer pomyslel, že nejlepší by bylo, kdyby se mohl napojit na ten největší boží počítač a naprogramovat tam do Beckwattova osudu nějaký smrtelný záchvat nebo třeba, aby vkročil do cesty rozjetému nákladnímu autu. Ani na vteřinu by neváhal vzít do svých rukou spravedlnost, když ji modemí společnost ve svém freudovském zmatku a morálním ochromení nedokáže prosadit.

Spencer nebyl žádný hrdina, žádný neohrožený počítačový Batman rozhodnutý zachránit svět, většinu svého času se plavil v kybemetickém prostoru, jehož zvláštní dimenze byly vymezeny informacemi šířícími se mezi počítači a počítačovými sítěmi. Tento svět ho fascinoval stejně, jako některé lidi fascinuje Tahiti nebo daleká Tortuga, lákal ho, jako astronauty láká Měsíc nebo Mars.

Co ho však na této jiné dimenzi přitahovalo nejvíc, byla možnost zkoumat a objevovat bez přímého kontaktu s lidským elementem. Pokaždé, když překonal úvodní obrazovky plné uživatelských oznámení a menu, otevřel se před ním neohraničený vesmír zcela prostý lidských bytostí, i když právě ty ho vytvořily. Bloudil křížem krážem vesmímým prostorem dat, který se mu jevil mnohem velkolepější než egyptské pyramidy nebo zříceniny antického Říma a nekonečně zajímavější než přelidněná mraveniště světových velkoměst. Byl to svět, ve kterém neuviděl lidskou tvář a neuslyšel lidský hlas, byl Kolumbem bez posádky, Magellanem kráčejícím o samotě elektronickými metropolemi dat, pustými a nezalidněnými jako mrtvá města v nevadské poušti.

Také teď se usadil před jedním ze svých počítačů, zapnul ho, a zatímco na obrazovce naskakovaly informace o průběhu startovacích procedur, usrkával pomalu kávu. Sledoval spuštění nortonovského antivirového programu, který testoval, jestli se v některém z jeho souborů neusadil zrádný vir přenesený ze systémů, na něž byl napojen v předchozí relaci. Test skončil zprávou, že jeho počítač není infikován. b První telefonní číslo, které vytukal na klávesnici, byla služba zprostředkující informace ze světových burz. Během několika vteřin bylo spojení navázáno a na obrazovce se objevil pozdrav: VÍTÁ VÁS INFORMAČNÍ SERVIS SVĚTOVÝCH KAPTTÁLOVÝCH TRHŮ.

Spencer napsal svůj předplacený identifikační kód a vyžádal si informace o japonských burzách. Současně aktivoval ve vedlejším okně svůj vlastní program, který měl za úkol registrovat napojené telefonní linky a zaznamenat elektronickou identifikaci napojenéI ho přístroje. Informační servis světových kapitálových trhů byla legální služba a žádná policejní agentura neměla důvod jeho linky monitorovat. Pokud by tedy Spencerův program zaregistroval, že někdo vstoupil do spojení, znamenalo by to, že je sledován.

Z kuchyně se přiloudal Rocky a začal si třít hlavu o Spencerovu nohu. Tak rychle nemohl všechen džus vypít. Zřejmě ho trápila víc samota než žízeň.

I Aniž odvrátil oči od obrazovky, natáhl Spencer ruku a jemně psa podrbal mezi ušima.

Doposud nezaznamenal, že by jeho činnost vzbudila pozomost policejních orgánů, přesto však musel být opatmý. V posledních i letech byly při Národním úřadu pro bezpečnost a Federálním úřadu pro vyšetřování ustaveny divize zabývající se počítačovou kriminalitou, které působení podobných počítačových nadšenců, jako byl on, horlivě stíhaly.

Někdy Spencerovi připadalo, že protispolečenský charakter má spíš činnost těchto vyšetřovacích úřadů než podezřelých, na které se zaměřovaly. Stejně jako každý jiný předimenzovaný státní úřad vyvíjela nově vzniklá oddělení počítačové kriminality největší horlivost při obhajobě svých neustále se zvyšujících rozpočtů.

Šéfové těchto oddělení se snažili vykázat rok od roku větší počet zadržených a odsouzených na podporu svých tvrzení, že elektronické zlo54 dějství a vandalismus rostou závratným tempem a nebýt jich, došlo by málem ke světové katastrofě. Proto se stávalo, že na základě chatmých obvinění byli pohnání před soud i takoví hackeři, kteří nikdy nic přes počítač neukradli a nikde nikomu nezničili jediný soubor. Tito lidé byli stíháni pouze proto, aby procesy s nimi odrazovaly skutečné kriminálníky, a byli odsuzováni k podmíněným trestům hlavně kvůli naplnění statistických čísel zajištujících vyšší dotace pro celý projekt.

Někteří z nich však skončili ve vězení jako další oběti na oltář byrokracie.

Mučedníci undergroundu kybemetického prostoru.

Spencer byl odhodlaný udělat vše, aby se nestal jedním z nich.

Zatímco déšt bez ustání bubnoval do střechy domku a vítr vyluzoval naříkavé zvuky ve větvích eukalyptů, Spencer čekal s pohledem upřeným na homí část obrazovky. Potom, co se na ní konečně objevilo červenými písmeny slovo ČISTO, mohl být spokojený.

Nikdo jeho linku nesledoval.

Po odpojení od Informačního servisu kapitálových trhů vytukal číslo počítače kalifomské centrály policejních oddělení zabývajících se počítačovou kriminalitou. Vstoupil tam pečlivě utajeným vstupem, ktery do tohoto systému vložil on sám těsně před tím, než od policie odešel.

Protože ho systém akceptoval na úrovni systémového manažera, byla mu udělena nejvyšší možná přístupová práva a měl tedy k dispozici veškeré dostupné funkce - mohl tedy policejní počítač využívat, jak dlouho chtěl a k jakému účelu potřeboval, aniž byla jeho přítomnost zaznamenána.

Spencer neměl žádný zájem na prohledávání policejních souborů, používal tento počítač pouze jako přestupní stanici k tomu, aby se dostal do systému losangeleského policejního oddělení, do něhož byl odtud přímý přístup. Ironií ovšem bylo, že k této své v každém případě nelegální činnosti využíval prostředků určených k potírání počítačové kriminality.

Byla v tom nejen ironie, ale i nebezpečí.

Jenže kterou zábavu neprovází jistá dávka nebezpečí? O co bezpečnější je ku příkladu jízda na horské dráze, plachtění na rogalu, hazardní hry nebo sex?

Z losangeleského policejního oddělení se napojil na počítač kalifomského inspektorátu motorových vozidel v Sacramentu. Takovéto přeskakování z jednoho systému na druhý ho vzrušovalo stejně, jako by opravdu cestoval, jako by se nějakým fantastickým způsobem přenášel ze svého údolí v Malibu do Los Angeles a do Sacramenta po způsobu postav z románů science fiction.

Rocky si stoupl na zadní, položil tlapky předních nohou na desku stolu a civěl na obrazovku.

„Odkdy tě něco takového zajímá?“ zeptal se Spencer.

Rocky k němu otočil hlavu a vydal krátké měkké zaskučení.

„Myslím, že by ti mnohem víc slušelo, kdybys ohryzával tu novou hračku, co jsem ti koupil.“

Rocky se opět zadíval na obrazovku a zvědavě naklonil chlupatou hlavu na stranu.

„Nebo že bych ti pustil Paula Simona?“

Další zaskučení, tentokrát delší a hlasitější než to první.

Spencer vstal a přitáhl ke stolu další židli. „Dobře, dobře, když tě trápí samota, pomůže jedině dobrá společnost. Vadit mi tu nebudeš.“

Rocky vyskočil na židli a s vyplazeným jazykem rychle oddychoval.

Spencer se vrátil k souborům inspektorátu motorových vozidel a oba společně hledali jméno Valerie Keenová.

Ani to dlouho netrvalo a našli ho. Spencer doufat, že u jejího jména bude uvedena jiná adresa než ta, kterou už znal, ale dočkal se zklamání. Jediným jejím oficiálním bydlištěm tedy byl bungalov v Santa Monice, kde před několika hodinami objevil jen prázdné nezařízené místnosti a fotografii švába, přibitou na zed velkým hřebem.

Podle informace na obrazovce měla řidičský průkaz skupiny C bez jakýchkoliv omezení. Platnost jejího průkazu končila za necelé čtyři roky, o licenci požádala a řidičské zkoušky složila v prosinci minulého roku, tedy před dvěma měsíci.

Její druhé jméno bylo Ann.

Bylo jí dvacet devět let, Spencer jí hádal dvacet pět.

V jejím záznamu nebyl uveden žádný přestupek.

Pro případ, že by byla smrtelně zraněna a její život už nemohl být zachráněn, podepsala souhlas s darováním životně důležitých orgánů.

Poslední, co o její osobě záznam nabízel, bylo toto:

POHLAVÍ: ŽENSKÉ

BARVA VLASŮ: HNĚDÁ

BARVA OČÍ: HNĚDÁ

VÝŠKA: 162 CM VÁHA: 52 KG

Kdyby ji chtěl Spencer někomu popsat, nebyly by mu takové údaje k ničemu. Nic se tu nepsalo o vlastnostech, které ji dělaly tak výjimečnou: ani slovo o jejím čistém přímém pohledu, o úsměvu, který se trochu uhýbal na stranu, o maličkém důlku na pravém líci, o dokonalé křivce její brady…

Počínaje minulým rokem se podle zákona o prevenci kriminality a terorismu zakládaly na dopravních inspektorátech digitalizované a elektronicky uchovávané fotografie a otisk palce každého nového držitele řidičského průkazu. Jednou tu tedy budou policejní fotografie a otisky prstů všech obyvatel státu, kteří mají řidičský průkaz, i když většina z nich nebude nikdy ze spáchání trestného činu obviněna, natož odsouzena.

Spencer považoval něco takového za první krok k celonárodním identifikačním kartám a vnitrostátním pasům, tedy něčemu podobnému, co bylo samozřejmostí v komunistických státech před tím, než se komunismus zhroutil. To se mu sice z principu nelíbilo, ale v tomto případě mu jeho principiálnost nebránila, aby si Valerinu fotografii ze záznamu vyvolal.

Obrazovka blikla a vzápětí se na ní objevila usměvavá tvář.

Zvuky, které vyluzoval vítr ve větvích eukalyptů, připomínaly skučení ducha smrti a zlověstnou atmosféru umocňovalo monotónní bubnování dešfových kapek.

Spencer si uvědomil, že se mu bezděčně zastavil dech, konečně tedy vydechl.

Ze strany ho pozoroval Rocky. Po chvíli obrátil svůj psí pohled k obrazovce, ale vzápětí opět otočil hlavu k němu.

Spencer zvedl šálek s kávou a trochu usrkl. Jeho ruka se třásla.

Valerie zřejmě věděla, že ji policie sleduje, a musela také vědět, že se na ni chystá. Proto opustila svůj bangalov několik hodin před tím , než tam vtrhli. Pokud ale byla nevinná, proč se rozhodla pro nestálý, strachem naplněný život psance?

Sáhl na klávesnici a zadal příkaz pro vytisknutí obsahu obrazovky na tiskámě.

Laserová tiskáma zahučela a po chvilce z ní pomalu vyjel list papíru.

Usmívající se Valerie.

Spencer si uvědomil, že tam v Santa Monice nezazněla před začátkem útoku jediná výzva ke kapitulaci. Když útočníci vtrhli dovnitř, nikdo nevykřikl Policie!, a přece si byl jist, že šlo o některou z policejních složek. Měli na sobě něco, co připomínalo uniformu, měli vybavení pro noční vidění, policejní výzbroj a způsob provedení útoku tomu také odpovídal.

Usmívající se Valerie.

Ta žena s příjemným měkkým hlasem, se kterou Spencer předchozí noc hovořil v baru Červené dveře, se zdála slušnější a méně schopná něčeho nečestného než většina průměmých lidí. První, co ho na ní zaujalo, byl způsob, jakým zaregistrovala jeho jizvu a zeptala se, jak k ní přišel. V jejím pohledu nebyla ani stopa po nějakém falešném soucitu a její hlas zněl zcela přirozeně bez nádechu morbidní zvědavosti. Zeptala se tak, jako by se ptala, kde koupil košili, co má na sobě. Spencer měl zkušenost, že si lidé prohlíželi jeho jizvu kradmo a zaváděli na ni řeč teprve tehdy, když poznali, že si jejich pohledů všiml. Valeriina upřímnost byla pro něho něčím novým, osvěžujícím. Když jí pouze řekl, že se mu v dětských letech stala nehoda, vycítila, že bud nechce, nebo není schopen o své jizvě mluvit, a změnila téma, jak by se nejednalo o nic víc než o jeho účes. Také už nezaznamenal, že by její pohled byf na zlomek vteřiny zabloudil k bledému znamení na jeho tváři, a co bylo důležitější, neměl ani pocit, že by se mu snažila úzkostlivě vyhýbat.

Zřejmě našla na jeho osobě jiné, zajímavější rysy než ošklivou jizvu táhnoucí se od brady až k uchu.

Valerie. Valerie v čemobílé podobě.

Nevěřil, že by ta žena byla schopna spáchat závažnější trestný čin, a už vůbec ne tak závažný, aby na ni musela vyrukovat jednotka speciálního nasazení s automatickými zbraněmi a s nejmodemější policejní technikou.

Mohla být ve styku s něčím obzvlášt nebezpečným.

I o tom však pochyboval. Znovu si vybavil těch pár předmětů, které mu utkvěly v paměti: jídelní nádobí pro jednu osobu, sklenice na pití, jedna sada nerezových příborů, nafukovací matrace postačující pro jednoho, ale příliš malá pro dva.

A co když to bylo takto: nebydlela sama, ale ten, kdo s ní sdílel její bungalov, byl extrémně opatmý a nechtěl po sobě nechat sebemenší stopu.

Spencer si uvědomil, že fotografie, na kterou se dívá, je příliš tmavá a nevystihuje správně Valeriinu podobu, nastavil tedy tiskámu na světlejší tón a vytiskl ji ještě jednou.

Tentokrát byl tisk v pořádku a Spencer si vyžádal dalších pět kopií.

Znovu se zadíval na fotografii ležící před ním na stole a uvědomil si, že by byl těžko někdy schopen na tu ženu zapomenout. Už ted v tomto okamžiku věděl, že za ní půjde a bude ji hledat, aby jí mohl pomoci. Musí to udělat! Udělá to, at se dopustila čehokoliv, pomůže jí, i kdyby věděl, že o něho nikdy nebude stát. Půjde s tou ženou proti všem temnotám, které se ji chystají pohltit.

Zachvěl se. Jeho mozkem projela náhlá vlna pochybností, jako by si teprve ted uvědomil všechny důsledky svého rozhodnutí. To však trvalo pouze do chvíle, v níž se před ním objevil obraz jeho života, obraz veskrze modemího muže, ktery nevěří v nikoho a v nic, dokonce ani ne v Boha Všemohoucího a v sebe.

„Zvolil jsem si cestu do pekla,“ řekl tiše, stále ještě rozchvělý a neschopen pochopit, jaká neznámá síla ho ovládá.

Pes tiše štěkl.

TEPRVE AŽ BEATLES začali s „Ill Cry Instead“, pocítil Roy, že ruka mrtvé ženy je studená a mrtvolný chlad z ní přechází do jeho vlastních dlaní.

Pustil ji a opět si natáhl rukavice. Otřel obě její stmulé ruce cípem homího prostěradla, aby odstranil mikroskopické stopy oleje, ze kterých by se dal detekovat vzorek otisků jeho prstů.

Sestupoval po schodech dolů do kuchyně a jeho duši stále rozechvívaly dva protikladné pocity: žal ze smrti jemné a ušlechtilé ženy a radost z toho, že díky jemu se už nemusí trápit na světě, který jí nabízel pouze bolest a zklamání.

Ted už však neměl čas oddávat se pocitům, musel sejít dolů, aby slyšel automaticky otevíraná garážová vrata, až se bude vracet Penelopin manžel.

Na dlaždicové podlaze se čemalo několik zaschlých skvm od krve. Roy je postříkal saponátem, který našel ve skříňce pod kuchyňským dřezem, a setřel papírovými ručníky. Když stejným způsobem odstranil otisky svých špinavých galoší, všiml si, že několik kapek krve potřísnilo nerezový dřez a okénko mikrovlnné trouby.

Vrátil se tedy a setřel i je.

Ve chvíli, kdy byli Beatles uprostřed písně „Ill Be Back“ a Roy utíral přední část ledničky, zaslechl rachocení vrat garáže.

Hodil použité papírové ručníky do drtiče odpadků a sáhl po berettě, kterou si odložil na stůl po tom, co zbavil Penelopu jejího trápení.

Kuchyň dělila od garáže pouze malá prádelna. Roy se otočil ke dveřím a čekal.

Podle zvuku motoru auta poznal, že Sam Bettonfield vjel dovnitř. Motor ztichl. Vrata garáže zaskřípala, jak se spouštěla za autem dolů.

Konečně doma po všech těch účetnických válkách, unavený z celodenní práce, ze světa suchých čísel a z toho, že musí platit drahý nájem za kancelář v Cenzury City, aby se udržel nad vodou ve světě, který si cení peněz víc než lidí.

V garáži zaklapla dveře auta.

Sežehnut stresem života ve velkoměstě, unaven úskoky, nespravedlnostmi a bojem sama se sebou, těšil se ted jistě na malý drink, na polibek od Penelopy, na pozdní večeři a možná na hodinku při televizi. Těchto několik prostých radostí a osm hodin spánku, to bylo vše, co dělilo ubohého muže od jeho nenasytných a dotírajících klientů. Často se i ten spánek změnil z chvíle odpočinutí a klidu na boj s neustále se vracejícími mučivými sny.

Roy mohl Samovi nabídnout něco lepšího - blažený únik.

Ve dveřích mezi garáží a prádelnou zarachotil klíč. Zámek cvakl… kroky.

Ve chvíli, kdy se otevíraly dveře do kuchyně, pozvedl Roy berettu.

Sam vstoupil. Muž s ustupujícími vlasy a bystryma tmavýma očima. Zarazil se, ale jeho hlas zněl vyrovnaně. „Musel jste si splést dům.“

Roy s očima zamlženýma vlhkostí řekl: „Vím, kdo jste, a znám váš těžký život.“ Potom třikrát stiskl spoušt.

Sam nebyl příliš mohutný, možná jen o dvacet nebo dvacet pět kilo těžší než jeho žena, i tak ale nebylo jednoduché dostat ho po schodech do ložnice, svléknout mu plášt, stáhnout boty a zvednout na postel. Když to však Roy provedl, zalil ho hřejivý pocit, že udělai dobrou věc, protože Sam ted spočíval v míru vedle Penelopy.

Patří k sobě a jejich těla tu budou v důstojném prostředí.

Přetáhl přikryvku přes Samovu hrud. Vrchní prostěradlo bylo lemováno stejným krajkovím jako polštáře, takže oba mrtví vypadali, jako by byli oblečeni do andělských rouch.

Hudba z přízemí zmlkla už před chvílí a v tichu bylo slyšet pouze měkký a pochmumý zvuk deště, studený jako město, na něž padal se stejnou neúprosností, sjakou ubíhal čas.

I když měl Roy za sebou dobrý skutek a rozechvívala ho radost, že utrpení těchto dvou lidí skončilo, přesto byl smutný. Byl to zvláštní sladký smutek a slzy, které mu stékaly z očí, byly očistné.

Vstal a sešel dolů, aby odstranil stříkance Samovy krve, které potřísnily podlahu v kuchyni. V malém přístěnku pod schody našel vysavač a vysál zaschlé stopy svých bot na koberei.

Z Penelopiny kabelky vyhrabal vizitku, kterou jí dal po tom, co jí pomohl na dálnici, jméno na ní bylo sice falešné, ale i tak by mohla policii sloužitjako určitá stopa.

Nakonec zvedl telefon v Samově pracovně a vytočil 911.

„Je tu velmi smutno,“ řekl policejní operátorce. „Opravdu velmi smutno. Někdo by sem měl okamžitě zajet.“

Odložil sluchátko na stůl, aby linka zůstala otevřená, za chvíli by se na obrazovce počítače před operátorkou měla objevit adresa Bettonfieldových. Roy nechtěl, aby tu Sam a Penelopa leželi dlouhé hodiny, nebo dokonce dny, nežje někdo náhodně objeví. Byli to dobří lidé a nezasloužili si, aby je někdo našel zapáchající a v rozkladu.

Přenesl si boty i galoše k předním dveřím a tam si je rychle obul.

Nezapomněl na pistoli k otevírání zámků, ležící na podlaze v hale.

Vyšel ven, rychle přeběhl deštěm ke svému autu a odjel.

Jeho hodinky ukazovaly deset hodin dvacet minut. Roy věděl. že i když je na východním pobřeží o tři hodiny víc, ve Virgínii čekají, až se ozve.

Na první světelné křižovatce, kde musel zastavit, otevřel kufřík ležící vedle na sedadle a zapnul počítač, stále ještě para)elně připojený k mobilnímu telefonu. Krátkým příkazem z klávesnice aktivoval jednotku, která byla schopna reagovat na příkazy hlasem a vyslat odpovídající signály do počítače, současně také zajišfovala hlasité akustické spojení po telefonu. Tím si Roy uvolnil ruce pro řízení auta.

Jakmile naskočila zelená, přejel křižovatku a příkazem „prosím spojit“ spustil program pro navázání telefonního hovoru. Potom odrecitoval virgínské číslo.

Ozval se vyzváněcí tón a vzápětí nezaměnitelný hlas Thomase Summertona, jižansky protahující, hladký jako máslo. „Halo?“

„Mohl bych prosím mluvit s Jenym?“ řekl Roy.

„Lituji, zřejmějste vytočil špatné číslo.“ Summerton zavěsil.

„Prosím rozpojit,“ řekl Roy a obsazovací tón zmlkl.

Během deseti minut se Summerton ozve znovu, tentokrát z bez pečného telefonu, potom hudou moci hovořit bez obav, že je někdo odposlouchává.

Roy projížděl okolo jasně osvětlených obchodů na Rodeo Drive směrem k Santa Monika Boulevard a pak dál na západ ke čtvrtím s obytnými domy. Tam stály ve skrytu obrovských stromů velké přepychové vily, sídla těch privilegovaných, kterými on z duše opovrhoval.

Zazvonil telefon a on pouze řekl: „Prosím přijmout hovor.“

Ozvalo se jemné cvaknutí a hovor byl spojen.

„Prosím aktivovat kodér,“ řekl Roy.

Počítač pípnutím příkaz akceptoval, což znamenalo, že signál mezi oběma spojovanými stanicemi bude přenášen v zakódované formě. I kdyby tedy jejieh linku někdo skutečně odposlouchával, musel by mít dekódovací zařízení synchronizované stejným řídí cím signálem jako oni, aby jim rozuměl. To bylo ovšem krajně ne pravděpodobné.

„Už jsem tvoje první hlášení ze Santa Moniky viděl, řekl Summerton.

„Podle sousedů tam ještě ten den ráno byla. Zřejmě se nějak domákla, že se ji od odpoledne pokoušíme sledovat, a vzala roha.“

„Máš dojem, žeji někdo varoval?“

„Přísahám, že ta ženská nás musela cítit nějakým šestým smyslem.“ Roy odbočil na Sunset Bouleward a splynul s nepřetržitě se valícím proudem aut, jejichž reflektory dělaly z mokré ulice třpytivou zlatou řeku. „Slyšeljsi už o tom chlapovi, kteréhojsme tam načapali?“

„A který vám taky foukl.“

„Myslím, žejsme nic nezanedbali.“

„Takže měl prostě štěstí?“

„Něco horšího. Choval se jako profík. Věděl, co musí dělat.“

„Chceš říct, že to byl někdo od policie?“

„Připadalo mi to tak.“

„Místní, státní nebo federální?“

„Vyřídil jednoho z našich lidí, jestli to chceš vědět. Pěkně čistě.“

„Takže to zřejmě nebyla žádná místní úroveň.“

Roy odbočil ze Sunset Boulevard doprava na méně frekventovanou ulici, ve které se obytné domy skrývaly budto za zdmi, nebo za živými ploty a větrem pokroucenými stromy. „Co s ním, jestli se nám ho podaří dostat?“

Summerton chvíli uvažoval, než odpověděl. „Je třeba zjistit, kdo vlastně je a pro koho pracuje.“

„Máme ho někde schovat?“

„Ne. To by bylo moc riskantní. Lepší, aby zmizel.“

Silnice se točila v serpentinách zalesněnými kopci, míjela osamělé domy a slepé odbočky.

„Mění to něco na našich plánech s tou ženskou?“ zeptal se Roy.

„Ne. Snažte se z istit kam zmizela. Máš eště něco Roy si vzpomněl na manžele Bettonfieldovy, ale nezmínil se o nich. Laskavost, kterou je obdařil, byla jeho soukromou věcí, a kdyby o tom Summertonovi řekl, asi by ho těžko pochopil.

„Něco nám tam ale nechala,“ řekl místo toho.

Summerton se nezeptal co,jako kdyby tušil.

„Fotografü švába přibitou hřebíkem na zed,“ pokračoval Roy.

„Jděte po ní,“ řekl Summerton a zavěsil.

Počítač pípnutím indikoval, že se spojení zrušilo.

„V jednom kuse fofr,“ povzdychl si Roy, když projížděl táhlou zatáčkou podél železného plotu, nad kterým se skláněly větve magnolü.

„Prosím spojit,“ vydal Roy další příkaz a doplnil ho o telefonní číslo, které ho za chvíli přenese do Máminy náruče.

KDO ŽÁDÁ O SPOJENÍ? objevilo se na obrazovce.

Zatímco telefon stále ještě reagoval na akustické příkazy, Máma tu schopnost neměla. Proto Roy zajel do jedné z postranních uliček a zastavil před dva a půl metru vysokou železnou bránou, aby mohl vyťukat odpovědi pro vstupní bezpečnostní program. Po tom, co se přenesl i otisk jeho palce, udělil mu počítač ve Virgínü povolení k přístupu.

Z jeho základního menu vybral položku POBOČKY. Otevřelo se další menu, na kterém si kurzorem vybral LOS ANGELES a výběr potvrdil. Za několik vteřin se připojil k největšímu z Máminých dětí na východním pobřeží.

Prošel několik menu losangeleského počítače, až se dostal k databázím fotoanalytického oddělení. Věděl, že soubor, který ho zajímá, je běžně přístupný, bez problémů ho tedy otevřel a začal hledat.

Obrazovka několikrát čemobíle zamrkala a pak se na ni objevila fotografie mužské hlavy. Tvář muže zpola odvrácená od kamery byla na několika místech zastíněná a navíc rozmazaná clonou deště.

Roy byl zklamán, doufal, že mu ten obrázek řekne víc. Připadal si, jako kdyby se díval na impresionistický portrét, z celkového pohledu rozpoznatelný, v detailech však nezřetelný a záhadný.

Byla to fotografie pořízená týmem hlídajícím dům v Santa Monice a zachycovala muže, který do tohoto domu vstoupil několik minut předtím, než začal útok speciálního komanda. V tu dobu už byla tma a navíc hustý déšť a větve stromů clonily světlo dopadající na chodník z pouličních lamp, také na něho nebyli připraveni, protože ho dlouho považovali za běžného večemího chodce, který pouze prochází okolo. Začaii se o něho zajímat teprve tehdy, když zamířil k domu té ženy. I když tedy měli kameru s teleobjektivem, lepší záběr se získat nedal.

Naštěstí měli k dispozici nejmodeméjší počítačovou techniku, pomocí níž se daly ty nejvíce rozmazané nebo zastíněné části obrazu zrekonstruovat. Byl to velmi složitý proces, při kterém počítačový program využíval obrovského množství informací o anatomü lidského obličeje a porovnával nesčíslně záznamů z rozsáhlého katalogu tváří různého pohlaví, ras a věkových skupin.

Tomu však předcházel jiný proces, který zkoumanou fotografli rozkládal na miliony elementámích obrazových bodů a teprve s těmi potom pracoval. Počítač tedy musel provést stovky milionů porovnání a analýz, než vytvořil konečný obraz, který, jak už se Roy mohl několikrát přesvědčit, se pak podobal skutečnosti tak věmě, jako by byl pořízen za ideálních podmínek.

Právě ted se celý proces rozbíhal a obraz na displeji se chvěl tím, jak se do něj průběžně promítaly změny. V této fázi byl však stále ještě výsledek počítačové analýzy neuspokojivý.

Roy věděl, že obraz, který právě pozoroval, se bude během následujících několika hodin každých šest až deset vteřin měnit a kumulativní efekt těchto změn bude patmý teprve při porovnání v delších časových intervalech.

Nechal počítač zapnutý, s displejem obráceným tak, aby na něj viděl, a vycouval zpět na hlavní silnici.

Chvíli bloudil nahoru a dolů temnými kopci, míjel slepé odbočky a pokoušel se najít cestu z krajiny, ve které světla problikávající mezi stromy prozrazovala odlehlá skrytá sídla, záhadný a jemu nepochopitelný svět bohatství a moci.

Čas od času se podíval na displej počítače - tam se vlnila zpola odvrácená tajemná tvář.

Konečně se opět dostal na Sunset Boulevard a do obyčejných ulic Westwood nedaleko hotelu, kde bydlel. Cítil téměř úlevu, že je zpět mezi lidmi, kteří se mu podobali víc než ti v těch penězi obtížených kopcích. Tady dole každý ví, co je to utrpení a nejistota, bydlí tu lidé, jejichž životy by mohl obrátit k lepšímu, lidé, jimž by byl schopen přinést budto spravedlnost, nebo milosrdenství.

Tvář na obrazovce stále ještě připomínala přízrak, beztvará a zlomyslná, tvář chaosu. Klidně za ní mohlo být zlo, ale možná jen zmatek a utrpení. Nakonec na tom stejně nebude záležet.

„Přinesu ti klid,“ sliboval Roy Miro, když pozoroval pomalu se měnící obraz na terminálu. „Najdu tě a přinesu ti klid.“

ATÍMCO DÉSfi MONOTÓNN1: BUšIL DO STiZECHY a SkUČICI Vltr lomcoval okny, snažil se Spencer využít svých zkušeností LJ s počítačovými sítěmi a shromáždit všechny dostupné ínformace o Valeni Keeneové.

Podle záznamů na inspektorátu motorových vozidel byl řidičský průkaz, o jehož vydání požádala, nový, nejednalo se tedy o vydání zadrženého nebo prodloužení starého oprávnění. Svou totožnost přitom prokázala legitimací sociálního pojištění. Pracovníci inspektorátu si samozřejmě ověřili správnost jména a čísla uvedeného v legitimaci se záznamy Úřadu sociálního pojištění.

Spencer tedy znal čtyři důležité údaje, na základě kterých mohl hledat její záznamy v jiných databázích: bylo to jméno, datum narození, číslo řidičského průkazu a evidenční číslo sociálního pojištění. Další už bude hračka, pomyslel si.

Vloni si své možnosti vyzkoušel tak, že se úspěšně pokusil dostat do souborů takových agentur jako třeba TRW, které v celonárodním měřítku sledují kreditní důvěryhodnost občanů, věděl totiž, že právě jejich systémy patří k těm nejlépe chráněným. Ted tedy pro něho nebylo problémem zavrtat se jako červ do největšího z těchto jablek a hledat uvnitř Valerii Ann Keeneovou.

V souborech, které měl k dispozici, bylo čtyřicet dva žen téhož jména, padesát devět, jejichž příjmení se psalo bud „Keeneová“ nebo „Keaneová“, a šedesát čtyři VaIerií Ann Keenových. Spencer tedy zadal evidenční číslo sociálního pojištění a očekával, že mu vyhledávací program nabídne z těch šedesáti čtyř možností pouze jednu. Nenabídl žádnou. Žádná z těch žen neměla takové číslo sociálního pojištění, jaké bylo uvedeno v záznamech dopravního inspektorátu.

Zamračil se, zadal do počítače datum Valeriina narození a opět spustil vyhledávací funkce. Jedna z šedesáti čtyř Valení se narodila ve stejný měsíc, a dokonce i ve stejný den jako žena, která ho zajímala-jenže o dvacet let dříve.

Vytukal tedy na klávesnici číslo řidičského průkazu a čekal, až program zkontroluje všechny Valerie. Z těch, které měly řidičský průkaz, bylo pět z Kalifomie, ale ani u jedné se jeho číslo neshodovalo se zadaným. Opět neúspěch.

Napadlo ho, že mohl udělat chybu při zadávání čísla, a znovu prošel záznamy všech pěti kalifomských Valerií. Sledoval data narození a díval se na záznamy těch žen, u kterych se některé z čísel lišilo o jedničku od toho, které získal na dopravním inspektorátu.

Byl si téměř jist, že musí najít chybu, kterou způsobil nějaký úředník záměnou šestky za devítku nebo přehozením dvou číslic.

Nic. Žádná chyba. Z toho tedy vyplývalo, že žádná z žen téhož jména nemohla být ta pravá Valerie.

Neuvěřitelné! Takže Valerie Ann Keeneova, která ještě včera pracovala jako servírka v baru Červené dveře, nebyla vedena v žádném ze souborů úvěrových společností. Nikdy tedy nevyužila jejich služeb. To ale bylo možné pouze v tom případě, že nikdy nic nekoupila na splátky, nikdy nevlastnila žádnou úvěrovou kartu, nikdy si u žádného peněžního ústavu nezaložila běžný účet nebo vkladní knížku a ani jí žádný zaměstnavatel nezaložil účet, na který by jí posílal výplatu.

To se Spencerovi zdálo neuvěřitelné. Pokud se v modemí Americe najde devětadvacetiletá žena, která nikdy nepožádala o úvěr, musí se jednat o Cikánku nebo nezaměstnanou tulačku, která nikdy ani nezavadila o práci. Ale to zjevně nebyl případ Valerie Keeneové.

Dobře, bude tedy uvažovat jinak. Útok na její bungalov svědčil o tom, že po ní šla některá z policejních složek, musí tedy být hledanou osobou, o které je u policie veden záznam.

Spencer se vrátil po elektronické magistrále do počítače losangeleské policie, pomocí něhož mohl prohledat záznamy městského, okresního nebo státního soudu a zjistit, jestli nebyl někdo se jménem Valerie Ann Keeneová odsouzen za trestný čín, případně jestli na něho nebyl těmito soudy vydán zatykač.

ZÁZNAM NENALEZEN - takový byl výsledek jeho pátrání ve všech třech systémech.

Nic, nula, prázdno.

Zůstal v počítači losangeleské policie a využil funkcí, které tento systém sdílel s FBI, pomocí nich se pak dostal do počítačových souborů ministerstva spravedlnosti ve Washingtonu, kde měl k dispozici přehled osob odsouzených federálními soudy. Ani v nich však Valerie Keeneová nebyla.

Ještě však existovala jedna možnost. Spenecer věděl, že FBI vede ke svému slavnému seznamu deseti nejhledanějších zločinců dodatek, ve kterém jsou uvedeny stovky dalších osob nějakým způsobem spojených s vyšetřováním-bud jako podezřelí ze zločinu, nebo možní svědci. Prohledal i tyto seznamy, ale výsledek byl opět nulový.

Valerie Ann Keeneová byla ženou bez minulosti.

Muselo však existovat něco, kvůli čemu po ní šlí. A šli po ní všemi prostředky.

Byio deset minut po jedné hodině v noci, když konečně ulehl do postele.

Přestože byl unaven a šumění deště mohlo působit jako sedativum, nedařilo se mu usnout. Ležel na zádech, střídavě upíral oči do tmy na stropě a pak zase do okna, za kterym se míhaly větve stromů, a naslouchal nesrozumitelnému monologu hučícího větru.

Zpočátku nebyl schopen myslet na nic jiného než na tu ženu, na její oči, hlas, úsměv… na její zvláštní kouzlo…

Postupně, jak se mu ostatně stávalo až příliš často, však jeho myšlenky sklouzly do minulosti. Vzpomínky byly pro něho širokou cestou, na jejímž konci čekal jediný bod: ta letní noc, kdy mu bylo čtmáct a kdy se temný svět stal ještě temnějším. Noc, ve které se ukázalo falešným vše, co dosud věděl, kdy naděje umírala a hrůsg 69 za osudu se stávala jeho nejvěmějším druhem. Tenkrát ho probudila neodbytná sova, v jejímž houkání slyšel prostou otázku, tu, z níž pak vyvstala základní neznámá jeho života: Who, who - kdo, kdo?

Rocky, který obvykle dovedl vycítit stav svého pána, neúnavně přecházel po místnosti, jako kdyby tentokrát nevěděl, že se Spencer utápí v tiché trýzni neodbytných vzpomínek a že ho potřebuje vedle sebe. Dokonce nereagoval, když Spencer zavolal jeho jméno.

Pes znovu a znovu měřil vzdálenost mezi otevřenými dveřmi ložnice, kde vždy zůstal stát na prahu a naslouchal skučení větru v krbu, a oknem, na jehož parapet pokládal přední tlapky a díval se, jak vítr cloumá větvemi starých eukalyptů. Třebaže nevydal jediný zvuk, byl z jeho chování patmý neklid a úzkost, jako by v něm bouře oživila trpké vzpomínky na jeho vlastní minulost. Ten tam byl klid, kdy seděl na židli v obývacím pokoji a sledoval spolu se Spencerem obrazovku počítače.

„Sem, Rocky,“ řekl Spencer měkce. „Sem ke mně.“

Jako by neslyšel, přešel pomalu ke dveřím, tmavý stín v temnotě místnosti.

V úterý večer zašel Spencer k Červeným dveřím, aby opět někomu pověděl příběh červencové noci před šestnácti lety. Místo toho se však setkal s Valení Keeneovou a ke svému překvapení vedl rozhovor o zcela jiných věcech. Ted ho však ta vzdálená noc opět pronásledovala.

„Rocky, sem k pánovi!“ Spencer poklepal na matraci.

Ještě chvíli musel volat, než se pes konečně odhodlal vlézt k němu do postele. Ted ležel s hlavou položenou na Spencerově hrudi, zprvu se ještě chvěl, ale pánova ruka ho rychle uklidnila. S jedním uchem svěšeným a jedním nastraženým byl připraven vyslechnout příběh, který už slyšel mnohokrát. Znal ho z bezpočtu nocí, kdy stejnějako ted byl jediným posluchačem, ale také z dlouhých večerů, kdy doprovázel Spencera na jeho pouti po barech a němě sledoval, jak jeho pán platí neznámým lidem, aby pak v alkoholovém zamlžení naslouchali jeho příběhu.

„Tenkrát jsem měl čtmáct let,“ začal Spencer. „Bylo to uprostřed července a noc byla teplá a vlhká. Spal jsem pouze pod jedním prostěradlem a okno ložnice jsem nechal otevřené, aby mohl proudit vzduch. Vzpomínám si… zdálo se mi o matce, která byla v té době už šest let mrtva. Nedokázal jsem si ze svého snu vybavit nic jiného než teplo, spokojenost a útěchu okamžiku stráveného opět s ní… a možná lahodnou hudbu jejího smíchu, moje matka se uměla nádhemě smát. Ze snu mě však vytrhl jiný, podivně dutý zvuk - ne tím, že by byl příliš hlasitý, spíš proto, že se neustále opakoval. Posadil jsem se na posteli, zmatený a ještě otupělý spánkem.

Pamatuji se, že jsem neměl strach. Slyšel jsem, jako by nějaký hlas neustále opakoval stejnou otázku: ,Who? Kdo? Pak se na okamžik odmlčel, chvíli ticho a opět: ,Who, who, who? Kdo, kdo, kdo? Samozřejmě, jakmile jsem se zcela probudil, uvědomil si, že je to hlas sovy sedící na střeše přímo nad otevřeným oknem…“

Spencer cítil, že jako asteroid zachycený zemskou přitažlivostí a směřující ke své zkáze je opět vtahován do temnoty vzdálené červencové noci.

… je to pouhá sova, která sedí na střeše přímo nad mým oknem a houká do tmy to, co znají jenom sovy.

Uprostřed temné vlhké noci vstávám a jdu do koupelny, chci tam počkat, až sova roztáhne křídla a odlétne kamsi pryč lovit myši.

Ale dokonce i pak, když jsem se vrátil, se zdá, že zlověstný pták je stále ještě na střeše a těší se z té své monotónní jednoslovné písně.

Nakonec přistupuji k oknu a tiše, abych sovu nevyplašil, se chystám stáhnout roletu. Když se však vykláním ven a čekám, že uvidím její drápy na kraji okapu, přichází ze tmy jiný, naprosto odlišný zvuk: zní jako slabé nevýslovně zoufalé kvílení, nářek plný strachu přicházející odněkud z dálky. Hledím ke stodole, vzdálené téměř dvě stě metrů, k polím za ní, ozářeným měsíčním světlem, zalesněným kopcům, které se zvedají na obzoru. Nářek se ozývá znovu - tentokrát je kratší, ale o to bolestnější a pronikavější.

Je v něm tolik zoufalství, že se zabodává do mé duše jako nůž.

Žiju na venkově od narození a vím, že příroda je svět řízený nejkrutějším ze všech zákonů - zákonem přirozeného výběru, jehož podstatou je bezcitnost a nelítostnost. Mnohokrát jsem v noci slýchával vytí smeček kojotů, které štvaly svou kořist a oslavovaly pnk krvavou hostinu. Někdy dolehl až k nám triumfální řev horského lva po tom, co vyrval život z těla malého králíka, zvuk, jehož hrůza jako by dávala na srozuměnou, že peklo skutečně existuje a právě ted otevřelo své brány.

Nářek, který upoutal mou pozomost, však nepocházel od dravce, ale od kořisti. Byly to zvuky vydávané někým slabým a zranitelným. Věděl jsem, že lesy a pole jsou plné plachých neškodných tvorů, kteří žijí jenom proto, aby nakonec krutě zemřeli v zubech a drápech dravců. Věděl jsem, že se tak děje bez ustání každý den, každou hodinu, i tak jsem ale věřil, že si těchto hrůz musí jednou všimnout Bůh, který vi o konci každého vrabce, a přesto se zdá, že ho to nechává klidným.

Najednou je noc tichá a až zlověstně klidná, jako by ten vzdálevý nářek, který se před chvílí ozval ze tury, patřil tvoru, jehož život už dohasl. Hvězdy jsou pevné světelné body bez mihotání a třpytu, měsíc vypadá, jako by byl namalovaný na plátně, krajina - stromy, keře, letní květiny, pole, kopce a vzdálené hory - působí dojmem, že není ničím jiným než zhmotnělou temnotou nejrůznějších tmavých odstínů, křehkou jako led. Musí být stále teplo, já však cítím mrazivý chlad.

Tiše zavírám okno a tápavě se blížím ke svému lri<.ku. Oči mám těžké a zdá se mi, že tak unavený jsem ještě nikdy nebyl.

Vzápětí si však uvědomuji, že jsem v podivném stavu odmítání, že má únava není ani tak fyzická jako spíš psychická a že moje touha spát je větší než skutečná potřeba spánku. Spárvek je únik.

Únik ze strachu. Třesu se, ale ne proto, že by mi byla zima, vzduch je stejně teplý, jako byl dřív. Vím, že mě rozechvívá strach.

Strach z čeho? Nejsem schopen určit, : čeho moje úzkost pocháli zí.

Vím, že to, co jsem zaslechl, nebyl žádný obyčejný zvířecí skřek ri ozývající se občas v noční krajině. Ten zmrazující hlas, který mi připomněl něco co už jsem snad slyšel dříve, i když si nemohu vzpomenout co, kdy a kde, stále zní v mé mysli, a čím déle v ní rezonuje, tím rychleji mi buší srdce.

Cítím zoufalou touhu lehnout .si a zapomenout na něj, zapomenout na dnešní noc i na soví houkání s tou neodbytnou otázkou.

Vínr však, že nedokážu usnout.

Mám na sobě jen krátké spodky, a proto si rychle navlékám džínsy. Teď, když jsem se odhodlal jednat, mě už spánek a možnost úniku neláká, dokonce cítím, že se mě zmocnila jakási naléhavost, která je přinejmenším stejně podivná jako předchozí touha vniknout.

Tak jak jsem, bosý a bez košile, vycházím z ložnice, hnán prudkou zvědavostí, pocitem nočního dobrodružství, který je vlastní všem chlapcům - ale také tušením hrozné pravdy, o níž ani ještě nevím, že ji znám.

Za dveřmi je chlad, protože moje ložnice je jedinou místností v domě, která není klimatizovaná. V létě jsem klimatizaci vždycky zavíral, protože jsem dával přednost čerstvému, i když vlhkému červencovému vzduchu před jejím studeným průvanem… a tnké proto, že jsem nedokázal usnout s hučením způsobeným lopatkami ventilátorů. Dlouho jsem se bál, že tento neustálý slabý hluk překrývá jiné noční zvuky které musím slyšet, aby mě ze tmy nepřekvapilo nějaké nebezpečí. Neměl jsem samozřejmě představu, o jaké zvuky by mělo jít, byl to bezdůvodný dětský .strach, za který jsem se sice styděl, ale jemuž jsem se přesto nedokázal ubránit.

Do chodby v prvním poschodí dopadá dvěma vikýři stříbřité měsíční světlo a vytváří na nalakované dřevěné podlaze mdlé odlesky.

Středem chodby se táhne běhoun s perslLým vzorem, jehož složitě spletené a vlnící se křivky matně odrážejí svit měsíce. Zdá se, jako by stovky zářících bledých forem nebyly jen bezprostředně pod mýma nohama, ale naprosto všude pode mnou, jako bych ani nestál na koberci, ale kráčel, podobný Kristu, na vlnách moře s pohledem obráceným dolů k tajemnému světu na dně.

Míjím otcův pokoj. Dveře jsou znvřc:né.

Ocitám se až na vrcholu schodů a zastavuji se.

V celém domě je ticho.

Opět jdu dolů. Chvěji se po celém těle a třu si dlaněmi holé paže.

Nechápu, kde se ve mně bere ten nevysvětlitelný strach, a n2ožná právě v tom okamžiku si nejasně uvědomuji, že sestupuji tam, odkud se už nikdy nedokážu pozvednout…

Před svým psem jako zpovědníkem pokračoval Spencer v líčeni příběhu té dávné noci až ke skrytým dveřím, k tajným prostorám pod zemí, k bušícímu srdci děsivé noční můry. Postupně, jak krok po kroku rozvíjel svůj zážitek, jeho hlas slábl a blížil se šepotu.

Ve chvíli, kdy skončil, ho zaplavil úlevný pocit, jako by právě v tom okamžiku dostal rozhřešení. Věděl, že je to stav, ktery odezní s příchodem nového dne, ale právě pro svou krátkost připadal Spencerovi nevýslovně vzácný. ped, když se konečně cítil očištěn, dokázal zavřít oči. Věděl, že za chvíli upadne do klidného spánku bez mučivých snů.

Ráno začne pátrat po té ženě.

Měl nepříjemné tušení, že vstupuje do živoucího pekla, které tak často trpělivě popisoval svému psu. Už se však nedokázal zastavit.

Otevírala se před ním pouze jedna cesta a on byl nucen se po ní vydat.

Ted však bude spát.

Déšt smýval špínu světa, a i když je jisté, že některé skvmy nikdy nezmizí, jeho šumění bylo zvukem odpuštění.

RÁNO NASEL SPENCER na tváři a na rukou několik drobných škrábanců a zarudlé skvmy od gumových kuliček. V porovnání s jeho jizvou to však nestálo za řeč.

Kávu, kterou si udělal na snídani, si spolu s anglickým čajovým pečivem přenesl k psacímu stolu v obývacím pokoji a hned zapnul počítač. Nejdříve se napojil na systém Okresního daňového úřadu.

Zjistil, že bungalov v Santa Monice, v němž až do včerejšího dne bydlela Valerie, patří firmě Louis and Mae Lee Family Trust a domovní daň byla zasílána z něčeho, co se jmenovalo Čínský sen a sídlilo to v západním Hollywoodu.

Spencer si jen tak ze zvědavosti vyžádal seznam dalších nemovitostí - pokud nějaké jsou - které tato společnost vlastní. Bylo jich čtmáct: pět dalších v Santa Monice, dva činžovní domy o osmi bytech ve Westwood, tři rodinné domy v Bel Air a čtyři obchodní budovy v západním Hollywoodu. Právě v jedné z nich sídlil čínský sen.

Veškerá dispoziční práva k těmto nemovitostem byla vyhrazena pro Louise a Mea Leeovy.

Spencer vypnul počítač, a zatímco dopíjel kávu, zíral na prázdnou obrazovku. Káva byla příliš hořká, ale přesto ji vypil.

Okolo desáté už byli s Rockym na silnici směřující podél pobřeží k jihu. Protože Spencer dodržoval povolenou rychlost, předjížděly je při každé příležitosti proudy aut.

Během noci se bouře přesunula k východu a odnesla si s sebou všechny své těžké mraky. Tvrdé světlo ranního slunce vrhalo západním směrem stíny, jejichž okraje byly ostré jako břitva.

Hladina Pacifiku střídala lahvově zelené a břidlicově šedé odstíny.

Spencer naladil rádio na stanici, která vysílala zprávy, doufal, že se doví, jaký cíl měl ten včerejší policejní útok, jestli byl při něm někdo zatčen a jestli je Valerie hledanou osobou.

Dověděl se, že daně se budou opět zvyšovat, že ekonomika se dostává do čím dál hlubší recese, že vláda navrhuje další omezení vlastnictví střelných zbraní a uvádění násilí v televizi a že počet loupeží, znásilnění a vražd je vyšší než kdykoliv předtím. Čína obvinila Spojené státy z vlastnictví „orbitálních laserových paprsků smrti“ a Spojené státy ji vzápětí obvinily z téhož. Někteří lidé věří, že svět skončí v plamenech, druzí zase tvrdí, že ve věčném ledu, obě skupiny pak manifestují před Kongresem ve prospěch podniknutí legislativních kroků k záchraně světa.

Když Spencer zjistil, že poslouchá líčení problémů okolo jakési výstavy psů, která je napadána odpůrci požadujícími zákaz šlechtění psích ras a „zneužívání krásy zvířat v exhibicionistických představeních stejně nechutných, jako jsou bary s dámskou obsluhou s odhalenými ňadry“, věděl, že se už o incidentu v Santa Monice nedoví nic. Jen těžko se dalo očekávat, že by se zásah jednotky speciálního nasazení ocitl ve zpravodajské agendě až za nemravným vystavováním psí krásy.

Bud tedy novináři neshledali zprávu o ozbrojeném policejním útoku na soukromý dům dostatečně atraktivní pro zařazení do přehledu zpráv, nebo ti, kdo zásah řídili, si dali záležet, aby tisk zmátli nesprávnými informacemi, a zřejmě se jim podařilo udržet akci na úrovni tajné operace.

Vypnul rádio a vjel na pobřežní dálnici. Tam na severovýchodě v nízkých kopcích ho očekával Čínský sen.

Spencer se obrátil na Rockyho. „Jaký máš názor na ty záležitosti okolo psích výstav?“

Rocky se na něho zvědavě podíval.

„Konec konců, jsi pes, musíš mít na to nějaký názor, ti zneužívaní jsou přece tvoji lidé.“

Bud byl Rocky mimořádně obezřelý, když přišla řeč na toto téma, nebo byl pouze bezstarostný kultumě zaostalý čokl nejevící sebemenší zájem o tíživé sociální problémy své rasy.

„Nesnesl bych pomyšlení,“ pokračoval Spencer, „že jsi odpadlík, kterému je jedno, jestli bude zneužíván.“

Rocky otočil hlavu a znovu se pátravě zahleděl na silnici před sebou.

„Copak tě neuráží, že čistokrevně fenky mají zakázáno obcovat s obyčejnými hafany, jako jsi ty, a jsou nuceny oddávat se pouze čistokrevným samcům? Už to pouhé dělání štěňat vede k ponižování.“

Psův ocas několikrát udeřil do dveří auta.

„Hodný pes.“ Spencer se natáhl a pravou rukou Rockyho poplácal. Ten se jeho ruce s radostí podrobil, což opět potvrdil úderem ocasu. „Hodný, přítulný pejsek. Dokonce ani nepovažuje za divné, že jeho pán mluví sám se sebou.“

Ódbočili z dálnice na Robertsonovu třídu a blížili se k pověstným kopcům.

Po deštivé a větmé noci, která metropoli zbavila smogu, byl na předměstí stejně čistý a svěží vzduch jako na mořském břehu, odkud přijížděli. Zeleň palmovníků, fíkovníků, magnolií a raně kvetoucích keřů myrty s krásnými bílými květy byla tak sytá a zářivá, jako by někdo chodil strom od stromu a všechny listy pečlivě vyleštil. I ulice byly čistě umyté, skleněně stěny výškových budov zářily v paprscích slunce, ptáci kroužili na sytě modré obloze a člověk mohl lehce podlehnout klamné víře, že s tímto světem je všechno v pořádku.

Zatímco ostatní agenti s pomocí několika dalších policejních složek pátrali po devět let starém pontíacu registrovaném na jméno Valerie Keeneová, Roy Miro si vzal osobně na starost identifikaci muže, který jim unikl pod rukama při včerejší operaci. Z hotelu, kde Roy bydlel, odjel do kalifomské centrály jejich agentury v centru Los Angeles.

Tam, v obchodním středu města, mohly co do kapacity kancelářských prostor konkurovat městským, okresním, státním a federálním úřadům pouze banky. V době oběda se tedy v restaracích točily rozhovory většinou okolo peněz - těžkých balíků peněz - bez ohledu na to, zda stolovníci patřili k fínaněním nebo politickým kruhům.

V tomto bohatstvím přetékajícím světě vlastnila agentura hezkou desetipodlažníbudovu stojící na nejexponovanější ulici blízko městské radnice. Na chodníku se tu potkávali bankéři, politici, úředníci, ale také zpustlí ochmelkové - všichni se vzájemným respektem, samozřejmě až na těch pár politováníhodných případů, kdy se najednou 2 davu ozvalo pár nesouvislých výkřiků a někdo se divoce vrhl snožem na svého kamaráda. Násilníci s nožem (případně s pistolí nebo jiným podobným nástrojem) většinou trpěli klamem, že jsou pronásledování mímozemštany nebo CIA, a daleko častěji pocházeli z komunity vagabundů než z řad bankéřů, politiků nebo úředníků.

Právě před šesti měsíci však ve vražedné euforii vyrazil do davu jeden bankovní úředník středních let s dvěma devítímilimetrovými pistolemi v rukou, Incident šokoval celou komunitu pobudů, kteří si začali dávat dobrý pozor na neodhadnutelné „oblečky“, s nimiž sdíleli svou ulici.

Budova agentury - obložená vápencem. s obrovskými plochami bronzově tónovaných okenních skel, tmavých jako sluneční brýle filmových hvězd _ nenesla žádné označení, podle něhož by se dalo usoudit, kdo v ní sídlí. Lidé, se kterými Roy pracoval, nebyli žádní hledači slávy, dávali přednost činnosti v šeru kouřových skel stranou pozomosti svého okolí. Mimochodem agentura, v níž byli zaměstnaní, oficiálně vůbec neexistovala. Byla financovaná tajným předisponováním peněz z ostatních úřadů spravovaných Ministerstvem spravedlnosti a žádný název neměla.

Nad hlavnírtl vchodem svítily pouze lesklé měděné číslice označujíci adresu domu a pod nimi, také v mědi, čtyři jména: CARVER.

GUNMANN, GAnOTE & HEMLOCK.

Pokud by se někdo z kolemjdoucích zajímal, kdo v budově sídlí, mohlo by ho napadnout, že třeba nějaká advokátní komora nebo sdružení účetních. A pokud by se navíc informoval u uniformovaného strážného v hale, dověděl by se, že je to „mezinárodní obchodní společnost s realitami“.

Roy sjel po rampě do podzemí budovy a zastavil před masivní ocelovou bránou, která střežila vjezd do podzemního parkoviště.

Místo toho, aby si z nějakěho automatu utrhl lístek označený časovým razítkem nebo se legitimoval strážnému v budce, zadíval se přímo do objektivu videokamery s velkou rozlišovací schopností, namontované na sloupu asi půl metru od postranního okénka jeho auta, a čekal, až bude identifikován.

Obraz jeho tváře se v tu chvíli přenášel do zvláštní místnosti bez oken v podzemí budovy. Tam seděl strážný a sledoval na obrazovce terminálu, jak si počítač vybírá z celé tváře pouze oči, zvětšuje je, načítá obrazce síťnice a porovnává je se vzorky uloženými v paměti.

Teprve až program počítače vyhodnotí shodu s jedním ze vzorků a oznámí, že příchozího poznal, stiskne strážný tlačítko a brána se zvedne.

Celá procedura mohla samozřejmě proběhnout bez asistence strážného, ale v tom případě existovalo nebezpečí, že ty osoby, které by měly v úmyslu se do budovy dostat, mohly Roye zabít, vyloupnout jeho oči a nastavit je před kameru k identifikaci.

Zatímco počítač by na takový odpomý úskok nemusel přijít, za přítomnosti strážných už něco.takového realizovat nešlo.

Bylo sice krajně nepravděpodobné, že by se někdo přes tak důkladný bezpečnostní systém dostal, ale úplně vyloučit se to nedalo.

V této zemi dnes nikdo nedokázal odhadnout, jaké cesty si budou ti nejzvrhlejší zločinci hledat zítra.

Roy vjel do podzemní garáže a zaparkoval. Ve chvíli, kdy vystupoval z auta, se ocelová brána opět s třesknutím zavřela a nebezpečný svět Los Angeles, svět šílenství demokracie, zůstal tam venku.

Jeho kroky rezonovaly ozvěnou mezi betonovými zdmi a nízkým stropem. Roy věděl, že je slyší i strážný, který mu otevřel bránu, protože podzemní prostory byly monitorovány nejen vizuálně, ale i akusticky.

Ani vstup do výtahu nebyl možný bez důkladné kontroly. Roy musel otisknout palec pravé ruky na skleněnou destičku snímacího zařízení a navíc ho prostřednictvím videokamery, namontované nad dveřmi výtahu, sledoval vzdálený strážný. Tak jako v prvním případě se tím měla vyloučit možnost vstupu otisknutím useknutého palce.

Ze všech těchto procedur se dalo usuzovat, že i při sebedokonalejší technice je lidský faktor stále ještě nepostradatelný.

Takové zjištění někdy v Royovi vyvolávalo pocit uspokojení, ale někdy, ačkoliv nevěděl proč, ho i skličovalo.

Vyjel výtahem do čtvrtého podlaží, v němž byla umístěna oddělení analýzy dokumentů, chemické analýzy a fotoanalytické oddělení.

V počítačové laboratoři fotoanalytického oddělení našel dva mladší muže a jednu ženu ve středních letech, jak pracují na svých tajných úkolech. Všichni tři zvedli hlavu a usmáli se na něho, Royova tvář totiž k úsměvu a nenucenosti přímo vybízela.

Melissa Wicklunová, vedoucí jejich fotoanalytického oddělení v Los Angeles, seděla v kanceláři umístěné v rohu laboratoře.

Místnost neměla žádná okna směrem ven, zato dvě skleněné stěny, kterými byla oddělena od laboratoře, umožňovaly Melisse kontrolovat své podřízené.

Když Roy zaklepal, zvedla hlavu od papírů a vyzvalá ho, aby šel dál.

Melissa, blondýna ve věku něco málo přes třicet, byla zároveň elfem i démonem smyslnosti. Pohled jejích velkých zelených očí vzbuzoval sice dojem bezelstnosti, ale zároveň člověka muselo napadnout, že je v něm ještě něco temného a záhadného. Smělý nos doplňoval smyslná ústa, ve kterých jako by se zhmotnila esence všech erotických tajemství ženského těla. Měla velká ňadra, štíhlý pas a dlouhé nohy - ale z jakéhosi nepochopitelného důvodu skrývala tyto neopominutelné znaky svého ženství pod volnou bílou blůzou, bílým laboratomím pláštěm a plandavými kalhotámi. Roy ani na okamžik nepochyboval, že v neelegantních ochozených botech vězí nožky tak jemné a ženské, že by s radostí strávil hodiny jejich líbáním.

Ještě nikdy se neodvážil navrhnout jí schůzku nebo něco podobného, asi to bylo tím, že působila tak rezervovaně a příliš pracovně - a kromě toho ji podezíral, že je lesbička. Nic proti takovým ženám neměl - v tomto směru se řídil zásadou žij a nech žít - neměl však chuf dávat najevo svůj zájem, když si dokázal spočítat, že by ho nečekalo nic jiného než odmítnutí.

„Dobré ráno,“ odpověděla Melissa suše na jeho pozdrav.

„Jak se máš`? Panebože, tebe jsem neviděl už ani-“

„Právě jsem si prohlížela toho muže.“ To byla celá ona-hned přímo k věci. Nikdy neměla sebemenší zájeno trochu si poklábosit.

„Už jsme dokončili rekonstrukci jeho tváře.“

Ve chvílích, kdy na něho Melíssa mluvila, se Roy nikdy nemohl rozhodnout, jestli se jí má dívat do očí nebo na ústa. Její pohled byl přímý a vyzývavost, kterou v něm cítil, ho přitahovala. Její ústa však byla tak rozkošně zralá.

Posunula k němu přes stůl fotografii.

Roy konečně odvrátil pohled od jejích rtů.

Před ním ležela mnohonásobně zvětšená barevná verze záběru, který viděl včera na displeji svého přenosného počítače. Na tváři neznámého muže stále ještě ležely stíny, už však nebyly zdaleka tak temné a neproniknutelné jako dřív a clona deště, která způsobovala nezřetelnost rysů, zmizela úplně.

„Udělali jste kus práce,“ řekl Roy. „Pořád to však nestačí, abychom ho mohli podle té fotografie identifikovat.“

„Přesto bych řekla, že se z ní dá určit spousta věcí,“ prohlásila Melissa. „Třeba to, že se jeho věk pohybuje mezi dvaceti osmi až třiceti dvěma lety.“

„Z čeho jste tak usoudili?“

„Počítačová projekce na základě analýzy vrásek vycházejících z koutků jeho očí, množství šedých vlasů a stupně uvolněnosti kůže v obličeji a na krku.“

„Nějak moc velké závěry z toho mála“Vůbec ne z mála,“ přerušila ho. „Jsou to závěry, které udělal náš program na základě desetimegabytové databáze biologických informací.“ Její ústa byla vzrušivější než oči. Naprosto perfektní.

Roy si odkašlal. „No… hnědé vlasy, hnědé oči.“

Roy se zamračil. „Ty vlasy - dobře. Ale jeho oči nejsou vůbec vidět.“

Melissa vstala ze židle, vzala mu fotografii a položila ji na stůl, tužkou ukázala na místo, kde se začínal klenout oblouk mužovy oční bulvy, jak se jevil při pohledu z profilu. „Bohužel se nedívá na kameru, takže i kdybychom jeho oko zkoumali pod mikroskopem, nebylo by vidět z duhovky tolik, aby to stačilo k určení barvy očí.

Ale počítač dokázal i z tohoto pohledu zachytit několik eiementámích barevných skvm.“

„Takže má hnědé oči.“

„Tmavě hnědé.“ Narovnala se a zůstala stát s jednou rukou opřenou o bok, rozkošná jako květina a rezolutní jako armádní generál.

„O tom není nejmenší pochyby.“

Roy miloval její neotřesitelnou sebedůvěru, tu energickou jistotu, se kterou své závěry vyslovovala. A hlavně ta její rísta.

„Na základě počítačové analýzy jeho fyziognomie se dá poměmě přesně stanovit, že je asi sto osmdesát centimetrů vysoký.“

Vyslovovala jednotlivá slova s malými potulkami, takže celé sdělení připomínalo řadu výstřelů z automatické pušky. „Váží okolo sedmdesáti pěti kilogramů - plus minus dva až tři kilogramy. Je to běloch, má hladce oholenou tvář, nedávno zastřižené vlasy a je v dobré fyzické kondici.“

„Ještě něco?“

Melissa vytáhla z pořadače další fotografii. „To je on. Pohled zpředu. Jeho úplná podoba.“

Roy se. na novou fotografii překvapeně. podíval. „Nevěděl jsem, že jsme pořídili i takový záběr.“

„Nepořídili,“ řekla a prohlížela si portrét s nezastíranou pýchou.

„Nejedná se o skutečnou fotografii. Je to počítačová rekonstrukce jeho podoby sestavená na základě vzorků fyziognomických rysů té skutečné fotografie z profilu.“

„To se dá udělat?“

„Náš nejnovější program.“

„Jaká je zaručená věmost podoby?“

„Vzhle.dem k tomu, jaký pohled měl počítač v tomto pripadě k dispozici, existuje devadesátičtyřprocentní pravděpodobnost, že se zrekonstruovaná podoba shoduje s reálnou v devadesáti referenčních detailech ze sta.“

„Myslím, že výsledek je lepší, než kdyby šlo o skicu dělanou policejním kreslířem,“ řekl uznale Roy.

„Mnohem lepší.“ Po malém zaváhání se zeptala: „Co se ti nezdá?“

Roy si uvědomil, že Melissa zvedla oči od počítačového portrétu a dívá se na něho - zatímco on stále zíral na její ústa.

„Hmm,“ zabručel a sklonil se nad fotografii záhadného muže.

„Koukám… co má tady na pravé tváři.“

„Jizvu.“

„Opravdu? Jsi si jistá? Jizva od ucha až k bradě?“

„Ano. Je to velká jizva,“ řekla a otevřela zásuvku svého psacího stolu. „Většinou je to hladká tkáň lemovaná okrajem, který je místy zduřelý.“

Roy se podíval na původní fotografii a teprve ted si uvědomil, že je na ní část jizvy vidět. „Myslel jsem, že je to jen proužek světla vržený pouličním osvětlením.“

„Ne.“

„Opravdu to nemůže být světlo mezi dvěma stíny?“

„Ne. Je to jizva,“ řekla Melissa pevně a vytáhla ze zásuvky hygienický ubrousek.

„To je skvělé. Pomůže nám to při jeho identifikaci. Zdá se, že ten chlápek má výcvik pro speciální jednotky - bud vojenské, nebo policejní. Vsadím se, že k té jizvě přišel ve službě. Takové zranění mohlo vést k jeho vyřazení nebo penzionování z důvodů fyzické, eventuálně psychické neschopnosti.“

„Policejní a vojenské organizace uchovávají záznamy o svých lidech trvale.“

„Přesně tak. Do tří dnů ho budeme mít. Co do tří dnů - do dvou.“

Roy zvedl oči od portrétu. „Díky, Melisso.“

Ta stála a otírala si ústa ubrouskem. Nemusela se obávat, že si rozmaže rtěnku - žádnou totiž nepoužívala. neměla to zapotřebí.

Roy fascinovaně sledoval, jak se její plné měkké rty něžně poddávají tlaku ubrousku.

Uvědomil si, že na ni dychtivě zírá a ona si toho opět všimla.

Zvedl pohled k jejím očím.

Melissa se lehce začervenala a zadívala se stranou, zmuchlaný ubrousek odhodila do odpadkového koše.

„Mohu si tu kopii vzít?“ zeptal se a ukázal na rekonstruovaný portrét.

Vytáhla hnědou obálku z hrubého papíru a vložila do ní obrázek.

„Mám pět kopií a dvě diskety s jejich záznamem.“

„Díky, Melisso.“

„Nemáš zač.“

Na jejích tvářích bylo stále ještě patmé lehké zarůžovění.

Roy cítil, že se mu dnes poprvé podařilo proniknout chladnou slupkou její služební horlivosti a dotknout se alespoň nepatmě toho, co tvořilo její osobnost, toho neobyčejně smyslného jádra, které se snažila tak úpomě ukryt. Dokonce. chvíli uvažoval. jestli by právě ted nebyl vhodný okamžik k tomu, aby jí navrhl schůzku.

Otočil se a přes skleněné stěny vrhl pohled na zaměstnance v počítačové laboratoři. Byl si jist, že musí cítit to erotické napětí, které visí v kanceláři jejich šéfové. Všichni tři se však zdáli plně pohrouženi do své práce.

Znovu se otočí! k Melisse Wicklunové a chystal se pozvat ji na večeři. Všiml si však, jak si kradmo špičkou prstu utírá koutek úst a vzápětí si zakryla ústa dlaní a předstírala kašlání.

Roy si s nepříjemným pocitem uvědomil, že ta žena si jeho smyslný pohled vyložila úplně jinak, než předpokládal. Zřejmě si myslela, že jeho pozomost upoutal nějaký drobeček, který jí na rtech zbyl z ranní koblih.

Jeho smyslnou žádostivost tedy vůbec neregistrovala. Jestliže byla lesbička. musela předpokládat, že to Roy pozná a ztratí o ni zájem. Pokud však ne, nedovedla si zřejmě představit, že by mohla přitahovat - nebo být dokoncem objektem smyslné touhy - muže s kulatou tváří, měkkou bradou a pěti kilogramy nadváhy uloženými na břiše. Už se přece s podobnými předsudky setkal. Spousta žen zpracovaných konzumní kulturou se zajímala pouze o typy podobné fešákům z reklamních plakátů Marlbora nebo Calvina Kleina. Nikdy by nepochopily, že muž s tváří hodného strýčka může být lepší milenec a laskavější, moudřejší a soucitnější člověk než ti, kteří tráví většinu dne v těiocvičně. Jak smutné pomyšlení, že by Melissa mohla být tak povrchní. Velmi smutné.

„Můžu ti ještě s něčím pomoct?“ zeptala se.

„Ie. To je vše, co jsem potřeboval. S tímhle ho už dostaneme,“ ukázal na obálku.

Melissa přikývla.

„Musím se ještě zastavit v laboratoři otisků prstů a podívat se, jestli se jim podařilo ,ejmout něco z baterky a rámu koupelnového okna.“

„Ano, jistě,“ řekla chladně.

Roy si ještě. dopřál poslední krátký pohled na její skvostná ústa. povzdychl a řekl: „Tak se měj.“

Vyšel z kanceláře, zavřel za sebou dveře, a když přešel dvě třetiny dlouhé počítačové laboratoře, ohlédl se v naději, že uvidí, jak se za ním Melissa zasněně dívá. Ta však už opět seděla za stolem a s pudřenkou v ruce si zkoumavě prohlížela ústa v malém zrcátku.

Čínský sen byla restaurace v přízemí dost zvláštní třípodlažní cihlové budovy ve čtvrti módních obchodů západního Hollywoodu. Spencer zaparkoval o blok dál, opět nechal Rockyho ve voze a vydal se pěšky zpět.

Vzduch byl příjemně vlahý. vál osvěžující vánek - zkrátka den, kdy člověka napadá, jestli to každodenní životní pachtění má vůbec nějaký smysl.

Do otevírací hodiny restaurace ještě nějaká ta minuta chyběla, ale protože dveře už nebyly zamknuté, Spencer vešel dovnitř.

V interiérech Čínského snu nebylo ani stopy po výzdobě tak typické pro většinu čínských restaurací. Žádní draci nebo okřídlení psi, žádné nápisy obrázkovým písmem vyvedené v mosazi. Interiéry byly zařízeny přísně modemím stylem, vše laděno v odstínech perlové-šedi kombinované s čemou, s bílými ubrusy na třiceti nebo čtyřiceti stolech. Jediný objekt, který připomínal svět čínského umění, byla ze dřeva vyřezaná socha v životní velikostí, umístěná hned za dveřmi. Socha představovala ženu v kimonu držící v ruce něco, co vypadalo jako tykev.

Dva mladí muži asijského původu - oběma mohlo být něco přes dvacet - připravovali na stoly prostírání a sklenky na víno.

Třetí muž, také Asijec, ale o deset let starší než ti druzí dva, skládal bílé plátěné ubrousky do zvláštních zašpičatělých tvarů. Jeho ruce se míhaly tak rychle a obratně jako ruce kouzelníka. Všichni tři měli čemé boty, čemé kalhoty, bílé košile a čemé kravaty.

Ten starší přistoupil s úslužným úsměvem ke Spe.ncerovi. „Lituji, pane, ještě jsme neotevřeli. Náš polední provoz začíná o půl dvanácté.“

Muž měl příjemný měkký hlas a pouze lehký cizí akcent.

„Rád bych mluvil s panem Louisem Lee, jestli mohu,“ řekl Spencer.

„Máte s ním domluvenou schůzku, pane?“

„Bohužel ne.“

„Můžete mi, prosím, sdělit, o čem s ním chcete hovořit?“

„O jedné ženě, která bydlí v jeho nájemních bungalovech.“

Muž přikývl. „Mohu se domnívat, že se jedná o slečnu Valeni Keeneovou?“

Vlídný hlas, úsměv a neochabující zdvořilost, která zacházela téměř až k poníženosti, to vše působilo jako jemný závoj, bránící vidět věci jasně a ostře. Bylo jasné, že úkolem tohoto muže nebylo pouze skládat ubrousky, ale působit tu i jako pozomý a inteligentní hlídač.

„Ano,“ odpověděl Spencer. „Jmenuji se Spencer Grant a jsem… jsem Valeriin přítel. Mám starost, co se s ní stalo.“

Muž vytáhl z kapsy kalhot předmět velikostí menšího balíčku karet, rozložil ho okolo kloubu na jednom konci a z předmětu se vyklubal nejmenší mobilní telefon, jaký kdy Spencer viděl.

„Korejský výrobek,“ řekl muž, když si všiml Spencerova zájmu.

„Úplný James Bond.“

„Pan Lee je právě začal dovážet.“

„Myslel jsem, že je restauratérem.“

„Ano, pane, to je, ale zabývá se ještě mnoha jinými věcmi.“

Skládač ubrousků stiskl jedno z tlačítek, chvíli čekal, než se odvysílalo sedmimístné naprogramované číslo, a vzápětí opět Spencera překvapil - s mužem na druhém konci spojení totiž nemluvil ani anglicky, ani čínský, ale francouzsky.

Když přístroj opět složil a zastrčil do kapsy, obrátil se ke Spencerovi a řekl: „Pan Lee vás očekává, pane. Tudy, prosím.“

Spencer ho následoval uličkou mezi stoly do rohu přední místnosti, odkud prošli lítacími dveřmi s kulatým proskleným středem do oparu lákavých vůní česneku, cibule, zázvoru, horkého oleje z burských ořechů, bramborové polévky, pečené kachny a mandlové esence.

V ohromné, úzkostlivě čisté kuchyni bylo množství pečících trub, pultů na přípravu jídel, pánví, hlubokých pekáčů, ohřívacích stolů, výlevek a dřevěných bloků na sekání masa, všemu pak dominovala zářivě bílá barva dlaždic a stříbřitý lesk chromovaných částí. Mezi tím poletovalo nejméně tucet kuchařů, kuchtíků a pomocníků, oblečených od hlav až k patám v bílém. Všichni byli velice zaměstnáni nejrůznějšími kulinářskými úkony.

Celý ten kuchyňský aparát působil tak dokonale organizovaným dojmem, že připomínal přesný mechanismus švýcarského hodinového stroje s otáčivými balerinkami, pochodujícími vojáky a vzpínajícími se dřevěnými koníky. Téměř se zdálo, že to všechno opravdu tiká.

Prošli dalšími lítacími dveřmi do chodby, minuli jakési sklady a převlékámy pro personál a zastavili se před výtahem. Spencer očekával, že pojedou nahoru, ale výtah se v tichostí posunul o poschodí níž. Dveře výtahu se otevřely a průvodce Spencera gestem vybídl, aby vystoupil první.

V suterénu nebylo ani stopy po vlhku a skličující temnotě, kterou člověk v takových prostorách podvťdomě očekává. Ocitli se v salonku se stěnami obloženými mahagonovými panely a vkusnými čalouněnými křesly z lýkového dřeva.

Muž u recepčního stolu byl rovněž asijského původu, šest stop vysoký, s širokými rameny a silným krkem, jeho hlava byla úplně lysá. Byl skloněný nad klávesnicí počítače a něco do ní zuřivě vyfukával. Jakmile je postřehl, otočil se k ním a usmál se. Spencer si však všiml, že se mu pod šedým sakem obleku vyrysovala vyboulenina-pouzdro na revolver zavěšené v podpaždí.

„Dobré ráno,“ pozdravil je a Spencer mu odpověděl stejně.

„Můžeme jít dál?“ zeptal se skládač ubrousků.

Muž s lysou hlavou přikývl. „Všechno_je v pořádku.“

Spencerův průvodce přistoupil ke dveřím, jejichž zámek se vzápětí otevřel elektrickým povelem od recepčního pultu.

Lysý muž za jejich zády začal opět psát. Jeho prsty běhaly po klávesnici počítače s naprostou suverenitou. Jestli zachází stejně dobře s pistolí, pak s ním nemohou být žerty, pomyslel si Spencer.

Ze salonku vešli do bílé chodby s podlahou z šedých vinylových dlaždic. Z ní vedla po obou stranách řada dveří do uzavřených kanceláří bez oken. Mnoho dveří bylo otevřených a Spencer viděl muže a ženy - většinou asijského původu - sedící za stoly a pracující u počítačů_jako všichni běžní úředníci tam nahoře v reálném světě.

Dveře na samém konci chodby vedly do kanceláře Louise Lee.

Tam čekalo Spencera další překvapení - podlaha z travertinu, na které ležel nádhemý perský koberec v šedých. levaodulových a zelených odstínech, tapetami pokryté stěny, francouzský intarzovaný nábytek z počátku devatenáctého století a knihovna s prosklenými dvířky, za kterými se vyjímaly hřbety v kůži vázaných knih. Poměmě velká místnost byla osvětlena měkkým, nepříliš silným světlem z několika stolních i stojacích Tiffanyho lamp, z nichž některé měly stínítka z barevných skel. Spencer si byl jist, že ani vjednom případě nejde o napodobeninu.

„Pane Lee, to je pan Grant,“ představil Spencera jeho průvodce.

Můž, který se zvedl za krásným, řezbami zdobeným stolem, byl asi sto sedmdesát centimetrů vysoký, štíhlý a mohlo mu být kolem padesáti let. Jeho husté, jako smola čemé vlasy začínaly na skráních lehce šedivět. Měl na sobě tmavě modré kalhoty se šlemi, bílou košili a motýlka s červeným puntíkovým vzorem na modrém podkladu. Na nose mu seděly brýle v kostěných obroučkách.

„Vítám vás, pane Grante,“ řekl krátce. V jeho slovech byl patmý melodický akcent, jaký mívají Evropané čínského původu. Měl malou dlaň, ale stisk jeho ruky byl pevný.

„Děkují, že jste mě přijal,“ řekl Spencer. Cítil se tak zmatený, jako kdyby následoval Alenčina bílého králíčka do jeho doupěte v říši divů.

Leeho oči, čemé jako uhel, se upíraly na Spencera a pronikaly jím jako skalpel.

Spencerův průvodce zůstal stát vedle dveří s rukama založenýma za zády. Neměl sice postavu, jakou mívají osobní strážci, ale zdálo se, že ted tady převzal roli hromotluka s lysou hlavou.

Louis Lee vybídl Spencera, aby se posadil do jednoho ze dvou křesel umístěných proti sobě za malým konferenčním stolkem.

Vedle stojící Tiffanyho lampa vrhala na své okotí modrá, zelená a nachově červená světla.

Lee si vybral křeslo proti Spencerovi a nápadně vzpřímeně se posadil. Se svými brýlemi, motýlkem a šlemi se proti pozadí zlacených hřbetů knih vyjímal jako profesor literatury v pracovně svého domu někde v blízkostí areálu Yale nebo jiné renomované univerzity.

Jeho chování bylo zdrženlivé, ale přátelské. „Takže vy jste přítelem slečny Keeneové? Zřejmě se znáte ze střední školy? Nebo snad z univerzity?“

„Ne, pane. Tak dlouho naše známost netrvá. Setkal jsem se s ní teprve nedávno… tam, kde pracuje. Ale přesto mám o ni starost… opravdu, obávám se, že se jí něco stalo.“

„A co se jí podle vás mohlo stát?` „Nevím. Ale jsem si jist, že jste se už dověděl o útoku zvláštní policejní jednotky na váš dům minulou noc, na bungalov, který od vás měla pronajatý.“

Lee se na něho mlčky díval a teprve po chvíli řekl: „Ano, včera večer, po tom útoku, mne navštívili jistí pánové v mém vlastním domě a ptali se na ni.“

„Pane Lee, ti pánové… víte, o koho šlo?“

„Byli tři. Tvrdili, že jsou od FBL“

„Tvrdili?“

„Ukázali mi jakési průkazy, ale vím, že byly falešné.“

Spencer se zamračil. „Jak si tím můžete být tak jist?“

„Mám s podobnými věcmi značné zkušenosti,“ řekl Lee. V jeho hlase nebyl patmý hněv ani roztrpčení. „Řekněme, že jsem si na to vyvinul čich.“

Spencer chvíli uvažoval, jestli jeho poslední slova nebyla spíš varováním než vysvětlením. V každém případě mu začínalo být jasné, že nesedí na návštěvě u obyčejného obchodníka. „Pokud to tedy opravdu nebyli vládní agenti - ` „Jsem si jist, že to byli vládní agenti. Přesto si však myslím, že odznaky FBI jim sloužily pouze k tomu, aby se mohli vůbec něčím prokázat.“

„Ano, ale jestli byli z jiného úřadu než z FBI, proč se nelegitimovali svými pravými odznaky?“

Lee pokrčil rameny. „Možná že jednali na svou vlastní pěst. Třeba doufali, že vyberou tajnou schránku z výtěžku ubchodů s drogami a shrábnou všechno do vlastníclt kapes. V tom případě je jistě bezpečnější nemávat svými pravými služebními průkazy.“

Spencer věděl, že se takové věci dějí. „Ale nemohu… nevěřím, že by Valerie měla něco společného s obchodem s drogami.“

„Jsem si jist, že nemá. Kdybych o tom pochyboval, nikdy bych jí ten bungalov nepronajal. Takoví lidé jsou největší svinstvo, jaké znám -zaměřují se už na děti, zneužívají je, ničí jejich životy… Mimochodem, i když slečna Keeneová platila nájem hotově, neměl jsem pocit, že by se topila v penězích, navíc pracovala na plný úvazek.“

„Takže jestli to nebyli lidi z protidrogové odděleni, kteří si chtěli nahrabat do vlastních kapes, a jestli se nejednalo ani o pravé agenty FBI - kdo ti lidé tedy byli?“

Louis Lee si trochu poposedl, stále ale seděl vzpřímeně, pouze hlavu měl nakloněnou tak, že barevná sklíčka Tiffanyho lampy se odrážela v obou sklech jeho brýlí a oči nebyto vůbec vidět.

„Někdy se vláda, nebo úřad podřízený vládě, cítí frustrována, když musí hrát podle pravidel. Věřím, že s vědomím té spousty peněz ze státního rozpočtu a s účetním systémem, který by neobstál v žádném soukromém podniku, je pro některé vládni úředníky snadné zařídit financování tajných krycích struktur. Ty pak slouží k dosažení cíltr, na něž jsou legální prostředky neúčinné.“

„Pane Lee, nečtete příliš mnoho špionážních románů?“

Louis Lee se lehce usmál. „Iákové věci mě nezajímají.“

„Promiňte, pane, ale to, co říkáte, zní tak trochu paranoidně.“

„Hovoří ze mne pouze moje zkušenost.“

„Potom váš život musel být mnohem zajímavější, než by člověk usuzoval z vašeho zjevu.“

„To byl,“ odpověděl Lee, ale víc na to téma neřekl. Po chvilce však pokračoval: „Čím větší vládní aparát, tím pravděpodobnější propojení s nelegálními tajnými strukturami. A my máme velkou vládu, pane Grante.“

„Ano, ale - ` „Daňové zatížení je tak vysoké, že průměmý občan musí pracovat od února až do poloviny července pouze na svou vládu. Teprve potom vydělává na sebe.

„Už jsem tohle přirovnání také slyšel.“

„Jak státní aparát roste, zvyšuje se i jeho arogance.“

Louis Lee nepůsobil dojmem fanatika a Spencer v jeho hlase nezaznamenal ani náznak zlostného nebo roztrpčeného tónu. I když se obklopil francouzským rokokovým nábytkem, jeho chování odpovídalo spíš tiché meditativní prostotě budhismu a asijskému smíření s problémy světa. Zdál se být spíš pragmatikem než bojovníkem za svatou pravdu.

„Pane Grante, nepřátelé slečny Keeneové jsou i mými nepřáteli.“

„Mými také.“

„Přesto však nejsem ochoten stát se terčem e… .. .._ jako se o to snažíte vy. Proto jsem také při jejich včerejší noční návštěvě nedal najevo, že o jejich průkazech agentů FBI silně pochybuji. Bylo by to neopatmé. Nic jsem jim neřekl, ale tvářil jsem se, jako když mám snahu jim pomoci.“

Spencer povzdychl a zabořil se do křesla.

Lee se naklonil dopředu a za skly jeho brýlí se vynořily pronikavé čemé oči. „Vy jste ten muž. který byl včera v noci v jejím bungalovu?“

Spencer se opět neubránil překvapení. „Jak víte, že tam někdo byli“

„Ptali se na muže, o kterém se domnívají, že tam s ní žije.

Popsali mi ho - vaše výška, váha… Co jste tam dělal, mohu-li se zeptat?“

„Mél jsem o ni obavy. Nepřišla do práce, a tak jsem chtěl zjistit, jestli se jí nic nestalo.“

„Vy také pracujete v baru Červené dveře?“

„Ne. Pouze jsem tam na ni čekal.“ To bylo vše, na co se zmohl.

Ostatní bylo příliš komplikované - a příliš osobní. „Víte o Valeríi něco, co by mi pomohto ji najít?“

„Nic, opravdu nic.“

„Chci jí pouze pomoci, pane Lee.“

„Věřím vám.“

„Proč tedy se mnou nechcete spolupracovat`? Musela přece o sobě něco uvěst, když žádala o pronájem domku - předchozí bydliště, zaměstnání, osobní údaje - cokoliv z toho by mi mohlo být užítečné.

Obchodník se opřel dozadu a ruce, kterymí objímal kolena, se přesunuly na opěrky křesla. „pádné takové informace o ní neznám.“

„Jsem si jist, že každý, kdo pronajímá tolik domů jako vy, takové informace vyžaduje.“

Louis Lee pozvedl obočí, což při jeho klidu působilo trochu teatrálním dojmem. „Vidím, že jste si o mně sehnal informace. Velmi správně. Jenže v případě slečny Keeneové jsem opravdu žádné reference nevyžadoval, protože mi ji doporučil někdo z Červených dveří, kdo je rovněž mým nájemníkem.“

Spencer si vzpomněl na krásnou servírku, jejíž zjev napovídal zpola vietnamském a zpola čemošském původu. „Není ten někdo náhodou Rosie?“

„Uhodl jste.“

„Chcete říct, že Rosie je Valeriinou přítelkyní?“

„Ano. Stačilo mi, když jsem se se slečnou Keeneovou setkal. ůsobila na mne dojmem spolehlivé osoby. To bylo všechno, co jsem o ní potřeboval vědět.“

„Musím s Rosií mluvit,“ řekl Spencer.

„Zřejmě bude dnes večer opět v Červených dveřích.“

„Potřebuji s ni mluvit dřív, večer by mohlo být pozdě. Kromě too jsem z vašich slov vytušil, že už se po mně pátrá.“

„Myslím, že jste svoji situaci formuloval přesně.“

„Pak ale potřebuju znát její příjmení a adresu.“

Louis Lee velmi dlouho mlčel, až se Spencera začala zmocňovat nervozita. Nakonec přece jen promluvil: „Pane Grante, narodil jsem se v Čině. Když jsem byl ještě dítě, utekli jsme celá rodina z naší komunistické vlasti a emigrovali do Hanoje. Vietnam byl tehdy ještě pod francouzskou správou. Přišlí jsme tenkrát o všechno, ale bylo to přece jen lepší, než ocitnout se na seznamu těch desítek milionů lidí, které zlikvidoval Velký Mao.“

I když Spencer nevěděl, co by mohla mít. restauratérova osobní historie společného s jeho vlastními problémy, tušil, že se ten spojovací článek brzy dozví. Louis Lee byl sice íňnan, ale nepůsobil nevyzpytatelným dojmem, naopak, vyjadřoval se tak přímo jako kterýkoliv venkovský Novoangličan.

„My Číňané jsme ve Vietnamu neměli lehký život, ale držela nás naděje, že nás Francouzi ochrání před komunismem. V tom jsme se ale zklamali. Když se Vietnam v padesátém čtvrtém rozdělil, byl jsem stále ještě malý chlapec. V padesátém devátém roce zahynula na ulici při palbě ostřelovačů moje mladší sestra. O tři roky později, týden po tom, co John Kennedy slíbil, že Spojené státy Zajistí naši svobodu, byl při výbuchu teroristické bomby zabit v saigonském autobuse můj otec.“

Lee zavřel oči a složil ruce v klíně. Zdálo se, že spíš medituje než vzpomíná.

Spencer čekal.

„Koncem března sedmdesátého druhého roku padl Saigon, v tu dobu mi bylo třicet let, měl jsem čtyři děti a ženu Mae. Z mé rodiny byla na živu ještě matka, jeden z mých tří bratrů a dvě z jeho dětí.

Bylo nás tedy deset. Po šesti měsících hrůzy byli matka, bratr, jeden z mých synů a neteř mrtvi. Nemohl jsem jejich životy zachránit. Spojil jsem se s třiceti dvěma jinými Lidmi a spolu s nimi a se šesti zbývajícími příslušníky naší rodiny jsme se pokusili uniknout z Vietnamu po moři.“

„Slyšel jsme o podobných pokusech,“ řekl s respektem Spencer.

Sám dobře věděl, co to znamená být odtržen od své vlastní minulosti, neustále prchat a denně bojovat o přežití.

S očima stále zavřenýma pokračoval Lee klidným a vyrovnaným hlasem, jako kdyby popisoval podrobnosti krás, které viděl na procházce v přírodě: „V bouří se naši lod pokusil dostihnout dělový člun Vietkongu. Věděli jsme. že jsou horší než piráti, zabili by muže, znásilnili a zabili ženy, ukradli náš skrovný majetek. Osmnáct z třiceti osmi lidí zahynulo, když jsme se pokoušeli nepřátelskou lod odrazit. Jedním z nich byl můj desetiletý syn. Zasáhla ho kulka. Nemohl jsem nic dělat. Nás zbývající zachránila rychle se přibližující bouře, která člun Vietkongu zahnala. Stejná bouře pak strhla do moře další dva z lodi - zůstalo nás tedy osmnáct. Když se počasí uklidnilo, ocitli jsme se hluboko v Jihočínském moři, s poškozenou lodí, bez motoru, bez plachet a bez rádiového spojení.“

Spencer už nemohl snést pohled na toho klidného, vyrovnaného muže, ale zároveň nebyl schopen odtrhnout od něho oči.

„Šest dalších dní jsme zůstali bez pomoci, vydáni napospas moři. Bylo obrovské horko, neměli jsme vodu a jen velmi málo jídla.

Předtím, než nás zachránila lod amerického válečného námořnictva, zemřela ještě jedna žena a čtyři děti. Jedno z těch dětí, které zemřely žízní, byla moje dcera. Nemohl jsem ji zachránit. Nebyl jsem schopen zachránit nikoho. Z deseti členů naší rodiny, kteří přežili pád Saigonu, jsme zbývali čtyři: moje žena, dcera - moje poslední dítě -, jedna z mých neteří a já.“

„To je mi líto,“ řekl Spencer. Vzápětí si však uvědomil, jak jsou jeho slova nedostatečná, a přál si, aby je vůbec nevyslovil.

Louis Lee konečně otevřel oči. „Z té rozpadající se lodi bylo před dvaceti lety zachráněno ještě devět dalších lidí. Stejně íako já později přijali americká íména a dnes jsou všichni mými společníyZ 93 ky v restauraci i v dalších mých podnicích. Beru je jako svou vlastní rodinu, jsme sami sobě národem, pane Grante. Američanem jsem proto, že věřím v americké ideály. Mám rád tuto zemi i její lidi. Nemám rád její vládu. Nemohu mít rád to, v co nevěřím, a já už nebudu věřit nikdy žádné vládě. To je to, co vás zneklidňuje?“

„Ano. Chápu vás, ale je to skličující.“

„Jako jednotlivci, jako rodiny, sousedé, členové jedné komunity,“ pokračoval Lee, , jsou lidé všech ras obvykle slušní, laskaví a soucitní. Ale ve velkých společnostech nebo vládách, kde se v jejich rukou soustředuje obrovská moc, se někteří z nich stávají netvory, i když mohou mít dobré úmysly. Já nejsem schopen být loajální s netvory, ale budu loajální se svou rodinou, se svými sousedy a se společenstvím, ke kterému patřím.“

„Myslím, že tak je to správné.“

„Rosie, servírka z Červených dveří, nebyla na naší lodi. Její matka však byla Vietnamka a otec Američan, který tam zahynul, takže ona také patří k našemu společenství.“

Spencer byl vyprávěním Louise Lee tak pohnut, že zapomněl na svoji žádost, která vlastně celý ten řetěz otřesných vzpomínek spustila. Ted si však znovu uvědomil, že se s Rosií potřebuje co nejdříve setkat a mluvit s ní, potřeboval znát její jméno a adresu.

„Rosie do toho případu nesmí být zapletena víc, než už je ted,“ prohlásil Lee. „Řekla těm falešným agentům FBI, že toho o slečně Keeneové moc neví, a já nechci, aby ji do toho někdo dál zatahoval.“

„Chtěl bych jí položit jen pár otázek.“

„Jestli ji ti lidé s vámi uvidí a identifikují vás jako muže, který byl minulou noc ve Valeriině bungalovu, usoudí, že Rosie je víc než pouhá přítelkyně slečny Keeneové z práce - což je ostatně všechno, co obě pojí.“

„Budu velmi diskrétní, pane Lee.“

„Samozřejmě. To je také jediná možnost, kterou vám dávám.“

Dveře se tiše otevřely a Spencer, když se v křesle otočil, uviděl vcházet skládače ubrousků, muže, který ho sem doprovodil z restaurace. Vůbec si nepamatoval, že by ho slyšel odcházet.

„Pamatuje se na něho. Všechno je zařízeno,“ řekl muž Louisovi Lee. Přistoupil ke Spencerovi a podával mu kousek papíru, vytrženého z poznámkového bloku.

„V jednu hodinu odpoledne,“ řekl Louis Lee, „vás bude Rosie čekat na této adrese. Nejde o její byt - pro případ, že by byl dům hlídán.

Rychlost, s jakou byla schůzka sjednána, aniž mezi oběma Asiaty padlo jediné slovo, Spencera fascinovala.

„Rosie nebude sledována,“ řekl Lee a vstal z křesla. „Postarejte se, abyste ani vy nebyl sledován.“

Spencer, který rovněž vstával, řekl: „Pane Lee, příběh vaší rodiny… ` „Ano?“

„Velice na mne zapůsobil.“

Louis Lee se lehce od pasu uklonil. „Ještě mám pro vás něco, pane Grante.“ Otočil se a přistoupil ke svému psacímu stolu.

Ve chvíli, kdy se Lee sehnul a otevíral zásuvku, zmocnil se Spencera šílený pocit, že se ten kultivovaný, profesorsky vyhlížející muž s klidným sametovým hlasem právě chystá vytáhnout pistoli a zastřelit ho. Paranoia působila jako amfetaminová injekce aplikovaná přímo do srdce.

Lee se opět narovnal a podával mu něco, co vypadalo jako nefritový medailon na zlatém řetězu. „Občas dám jeden z těchto medailonů lidem, o kterých si myslím, že ho budou potřebovat.“

Spencer přistoupil ke stolu, a i když měl obavy, že jeho hostitel pozná, jak mu buší srdce, natáhl ruku a dar přijal.

Medailon měl asi pět centimetrů v průměru. Na jedné jeho straně byla vyřezaná hlava draka, na druhé stejným způsobem zobrazen bažant.

„To je přece. příliš velká cennost, než aby - ` „Je to jen mastek. Bažanti a draci, pane Grante. Budete potřebovat jejich sílu. Bažanti a draci. Blahobyt. a dlouhý život.“

Spencer držel medailon za řetěz a zhoupl jím. „Je v něm snad kouzlo?“

„Velmi účinné,“ řekl Lee. „Všiml jste si Quan Yin, když jste vstupoval do restaurace?“

„Nerozumím.“

„Té dřevěné sochy vedle vstupních dveří.“

„_Ano, všiml. Žena s jemnou vznešenou tváří.` „Sídlí v ní duch, který brání nepřátelům překročit práh tohoto domu.“ Lee byl stejně vážný, jako když vyprávěl o svém útěku z Vietnamu. „Má zvláštní schopnost odhalit závistivé lidi a závist patří spolu se sebelítostí k těm nejnebezpečnějším emocím.“

„Vy opravdu v něco takového věříte… po tom, co jste prožil?“

„V něco věřit musíte, pane Grante.“

Oba muži si potřásli rukama.

S útržkem papíru a medailonem v ruce vyšel Spencer za skládačem ubrousků z místnosti.

Ve výtahu si pak vzpomněl na krátkou slovní výměnu, která proběhla při příchodu mezi jeho průvodcem a lysým mužem za recepčním stolem. „Cestou dolů jste mě prověřili, jestli nemám zbraň. Že je to tak?“

Zdálo se, že otázka muže pobavila. Neodpověděl však.

O chvíli později se Spencer zastavil u vstupních dveří, aby si prohlédl Quan Yin. „Opravdu se domnívá, že to funguje, že ta socha brání vstupu jeho nepřátel?“

„Jestli se tak domnívá, pak to musí fungovat,“ řekl průvodce.

„Pan Lee je velký muž.“

Spencer se na něho podíval. „Vy jste byl na té lodi také?“

„Bylo mi pouze osm. Ta žena, která zemřela žízní den před naší záchranou, byla moje matka.“

„Řekl, že nikoho nezachránil.“

„Zachránil nás všechny,“ odpověděl průvodce a otevřel dveře.

Spencer se ocitl na chodníku před restaurací. Zpola oslepen prudkým slunečním světlem a zahlcen přívalem hluku od projíždějících aut, se cítil, jak by byl najednou probuzen ze sna - anebo se právě do něj ponořil.

Během celé doby, kdy byl v restauraci a v prostorách pod ní, se ani jeden z pohledů nezastavil u jeho jizvy.

Otočil se a pohlédl prosklenými dveřmi restaurace dovnitř.

Muž, jehož matka zemřela žízní v Jihočínském moři, stál znovu mezi stoly a skládal bílé lněné ubrousky do zvláštních zašpičatělých tvarů.

Laboratoř, ve které David Davis se svým asistentem očekával Roye Miro, byla jednou ze čtyř místností patřících oddělení analýzy otisků prstů. Spoustu záhadných přístrojů rozložených po stolech doplňovaly počítače s programy schopnými zpracovávat obrazové informace a monitory s vysokou rozlišovací schopností.

Davis se právě připravoval k procesu zviditelnění latentních otisků prstů na rámu koupelnového okna, které opatmě převezli z bungalovu v Santa llonice. Okno leželo na mramorovém povrchu laboratomího pultu. Bylo to celé okno s neporušeným sklem včetně zrezivělých pantů.

„Jde o velmi důležitý případ,“ řekl Roy, když k nim přišel.

„Ano, samozřejmě, každý případ je důležitý,“ odbroukl Davis.

„Tenhle je ale důležitější než všechny ostatní. A také naléhavý.“

Roy neměl Davise příliš v oblibě. Nebylo to pouze kvůli jeho otravnému jménu, spíš mu vadila jeho neumdlévající vitalita. Davis měl husté nepoddajné blond vlasy, by) vysoký, hubený a trochu připomínala čápa. Af šel kamkoliv, vždy to byl spíš chvat a sprint než obyčejná chůze. Pokud se potřeboval někam otočit, vždy sebou trhl, jako by dostal ránu elektrickým proudem. Když chtěl na něco ukázat, pich! do toho prstem. Royovi, který nesnášel extrémy ve vystupování a chování lidí, připadal Davis nesnesitelně teatrální.

Jeho asistent - Roy ho znal pouze jako Wertze - byl bledý tvor, na kterém,jeho laboratomí plášf visel jako sutana na pokomém novicovi v semináři. Pokud se zrovna nevrhal za něčím, co měl Davisovi podat, obletoval svého šéfa s neklidnou uctivostí. Royovi se z něho dělalo zle.

„Na tý baterce jsme nenašli vůbec nic,“ řekl David Davis a rozmáchlým gestem naznačil velkou nulu. „Nula! Ani náznak něčeho, čeho by se dalo chytit. Hovno! Kulový hovno! Není na ní ani kousek hiadkýho povrchu, samý vroubkování nebo rastrování.“

„To je špatné,“ řekl Roy.

„patné?“ Davisovi se rozšířily oči, jako kdyby Roy reagoval na zprávu o papežově zavraždění pokrčením ramen a úsměvem. „Vypadá to, jako by ta zatracená věc byla přímo navržená pro lupiče a vrahy - panebože, to je vysloveně mafiánská baterka!“

„Panebože, to je,“ potvrzoval Wertz.

„Tak se podívejte na to okno,“ řekl Roy netrpělivým tónem.

„Jo, u toho okna si dělám velký naděje,“ prohlásil Davis a poškubával hlavou jako papoušek, který poslouchá muziku reggae.

„Lak. Vidíš? Několik vrstev laku, aby se dřevo chránilo před párami ze sprchy. Všechno hladký povrch.“ Davis zářil nad malým oknem ležícím na nu-amorovém laboratomím stole. „Jestli na něm zůstal alespoň šmáraneček, tak ho stoprocentně vykouříme.“

„Čím rychleji, tím líp,“ zdůraznil Roy.

V rohu laboratoře stála pod odsávačem par padesátilitrová skleněná nádrž. Wertz si natáhl gumové rukavice, vzal okno opatmě za okraje a přenesl ho do ní. Menší předměty se obvykle zavěšovaly přivázané na drát nebo pomocí pérových svorek, ale okno bylo příliš těžké a neskladné, takže ho Wertz postavil tak, aby se opíralo o skleněnou stěnu nádrže.

Davis vložil tři kuličky vaty do Petrího misky a tu položil na dno tanku. Na vatu potom pomocí pipety přenesl několik kapek kyanokrylatmetylesteru. Druhou pipetou pak přidal stejné množství roztoku hydroxidu rodného.

Obě látky spolu okamžitě reagovaly a začaly vyvíjet kyanokrylátové páry, které stoupaly do odsávače.

Latentní otisky, tvořené mikroskopickým množstvím kožního tuku, potu a nečistot, bylo možné zviditelnit několika způsoby pomocí jemného pudru, jodu, roztoku dusičnanu stříbmého, roztoku ninhydrinu a také kyanokrylátovými parami, což byl způsob, kterým se na neporézních materiálech, jako bylo sklo, kov, plastické hmoty a tvrdé laky, dalo dosáhnout nejlepších výsledků. Pokud byly tyto materiály čisté, páry na nich lehce kondenzovaly a vytvářely v těch místech usazeniny. Podstatně tíž pak probíhal kondenzační proces na ploškách znečistěných tukem od otisku prstu.

Proces kondenzace měl trvat minimálně třicet minut. Pokud by ovšem okno nechali v tanku déle než šedesát minut, mohlo by se na zkoumaném povrchu usadit takové množství kondenzátu, že by překrylo i znečistěná místa a detaily otisků by byly ztraceny.

Davis se rozhodl pro čtyřicet minut a nechal Wertze, at proces sleduje.

Pro Roye to bylo krutých čtyřicet minut, protože David Davis byl technokraticky založený blázen bez úrovně, který trval na tom, že mu předvede nejnovější vybavení laboratoře. S přemírou gestikulace a s očima vytřeštěnýma jako pták obšímě popisoval před Royem každou technickou podrobnost. Bylo to nesnesitelné.

Když Wertz konečně oznámil, že okno z kyanoakrylátových par vytáhl, byl Roy Davisovými řečmi úplně vyčerpán. Zasněně si připomněl ložnici Bettonfieldových, zvláště obraz, kdy domem zněly písně Beatles a on držel ve svých dlaních něžnou Penelopinu ruku.

V tu chvíli mu bylo tak dobře.

Smrt byla často lepším společníkem než život.

Wertz je vedl k fotografickému stolu, na kterém leželo koupelnové okno. Nad stolem byl na výsuvném rameni upevněn polaroid CU-5 a jeho objektiv byl připraven zachytit detailní snímek kteréhokoliv z vyvolaných otisků.

Ta strana okna, která ted ležela nahoře, byla ve skutečnosti vnitřní stranou a záhadný muž, jehož totožnost se snažili zjistit, se jí musel při útěku dotknout. Vnější strana byla samozřejmě spláchnuta deštěm.

Ačkoliv by bylo ideální, kdyby zkoumává plocha byla čemá, i žlutohnědá barva laku se jevila jako dostatečně kontrastní k bílému povlaku kyanokrylátových kondenzátů. Přesto se při podrobné prohlídce neobjevil sebenepatmější otisk ani na rámu, ani na skle samotném.

Wertz zhasl zářivkové osvětlení a laboratoř se ponořila do šera, pouze staženými žaluziemi pronikalo dovnitř něco málo denního světla. Zdálo se, že asistentova tvář v přítmí slabě září bledým fosforeskujícím světlem, jako by vzduchem plul tvor žijící někde v hlubinách oceánu.

„Někdy se dá otisk lepší objevit v šikmém světle,“ řekl Davis.

Vedle nad stolem visela na zdi halogenová lampa se stínítkem kónusového tvaru. Davis ji sundal ze závěsné konzoly, rozsvítil a pomalu jí pohyboval nad rámem tak, aby na něj kužel světla dopadal pod různými úhly.

„Nic,“ řekl Roy netrpělivě.

„Ještě sklo,“ řekl Davis a začal stejně podrobně zkoumat plochu skleněné tabuÍe od jednoho okraje ke druhému.

Nic.

„Magnetický prášek,“ nevzdával se Davis. „To je ono!“

Wertz opět rozsvítil zářivkové osvětlení, otevřel jakousi skříň a vytáhl z ní nádobu s magnetickým práškem a příslušným aplikátorem, kterému se říkalo kouzelný kartáček. Roy už byl jednou svědkem toho, jak se používá.

Proud čemého prášku se v paprscích táhl od aplikátoru a ulpíval tam, kde byl zkoumaný předmět poznamenán stopami mastnoty nebo oleje. Jemná zmka prášku se však z čistých ploch dala kartáč98 yy kem setřít. Výhoda magnetického prášku oproti pudru, který se i v daktyloskopii běžně používal, spočívala v tom, že nezanechával s zkoumaný povrch pokrytý vrstvou přebytečného materiálu.

Wertz prozkoumal novou metodou každý centimetr okenního rámu i skleněné tabule. Nic. pádné otisky.

„Dobře, tak to by teda bylo!“ vykřikl téměř radostně Davis.

Mnul si vzrušeně ruce s dlouhými prsty a pokyvoval hlavou, zřejI mě šfastný, že konečně stojí před úkolem hodným jeho talentu.

„Ale ještě jsme s tím zatraceným oknem neskončili. At visím, jestli to vzdám! Právě to mě u týhle práce drží.“

„Kdyby to bylo tak jednoduchý, pak by to moh dělat každej blbec,“ přisadil si Wertz a zašklebil se, zřejmě opakoval jedno z jejich oblíbených úsloví.

„Přesně tak!“ potvrdil Davis. „Máte ríplnou pravdu, pane kolego Wertzi. A my přece žádný blbci nejsme.“

Zdálo se, že obtížnost úkolu v nich vyvolávala nebezpečnou euforii.

Roy se významně podíval na hodinky.

Zatímco Wertz sklízel magnetický prášek a kouzelný kartáček, David Davis si natáhl gumové rukavice a opatmě přenesl okno do malé přilehlé místnosti. Tam ho položil na dno kovové výlevky, vzal z vedlejšího stolu láhev z umělé hmoty a opláchl jejím obsahem rám okna i tabuli skla. „Roztok metanolu a rhodaminu 6G,“ vysvětloval, jako by se domníval, že by to měl Roy znát, nebo si dokonce něco takového opatřit a strčit doma do ledničky.

Wertz, který v tu chvíli vešel, prohlásil: „Znal jsem jednu Rhodaminu — bydlela v apartmánu 6G hned naproti přes halu.` páchla jako tohle?“ zeptal se Davis.

„Víc,“ řekl Wertz a oba se zasmáli.

Nechutný humor, pomyslel si Roy. Podobné žertíky ho obtěžovaly a byl by těm dvěma vděčný, kdyby ho takových keců ušetřili.

David Davis vzal jinou láhev. „Čistý metanol,“ poučoval znovu.

„Spláchne zbytky rhodaminu.“

„Rhodamina, to byl případ. Její vuni jsi nedokázal spláchnout dlouhý týdny,“ plácl Wertz a oba se opět zařehtali.

Byly chvíle, kdy Roy svou práci nenáviděl.

Wertz zapnul napájení vodou chlazeného argonového laseru stojícího u zdi a chvíli manipuloval s jeho ovládáním.

Davis vzal okno a položil ho na plochu pod laserem.

Wertz skončil nastavování přístroje a rozdal ochranné brýle. Davis mezitím zhasl zářivky, jediné světlo teď přicházelo otevřenými dveřmi z laboratoře.

Roy si navlékl brýle a spolu s oběma techniky se sklonil nad stolem.

Davis spustil laser. Hned, jak ostrý paprsek přejel přes okenní rám, objevily se spirálovité obrazce otisků, na kterých ulpěly světélkující zbytky rhodaminu.

„Tak tady ho máme, parchanta jednoho,“ prohlásil Davis.

„Mohou to být otisky kohokoliv jiného,“ řekl Roy. „Prověříme to.“

„Tenhle vypadá jako od palce,“ poznamenal Wertz.

Světelný paprsek se posunul a objevilo se množství dalších magicky zářících otisků - především okolo kliky ve spodní části rámu. Svítily tam jeden přes druhý, některé pouze částečné nebo zpola rozmazané, některé zase celé a naprosto čisté.

„Kdybych byl sázkař,“ řekl Davis, „vsadil bych balík, že to okno bylo nedávno setřený kusem hadru. Vsadil bych se, že všechny ty otisky patří jedné osobě —tomu vašemu chlápkovi ze včerejší noci.

Daly se tíž zjistit proto, že na nich bylo málo kožního tuku a oleje.“

„No jasně, vždyf celý den pršelo. Přišel tam přece v dešti,“ řekl Wertz vzrušeně.

„A možná že si ruce do něčeho utřel, když do toho domu lezl,“ doplnil Davis.

„Na vnitřní straně rukou žádné. tukové žlázy nejsou,“ cítil se Wertz povinen Royovi objasnit. „Olej a tuk, který otisky prstů zanechávají, pochází z doteků s obličejem, vlasy nebo jinými částmi těla. Lidi se v jednom kuse ohmatávají.“

„Poslyšte, pane kolego Vvertzi,“ řekl Davis s přehnanou vážností, „to ale nemáte na mysli nás tady, že ne?“

Oba se zasmáli.

Ochranné brýle tlačily Roye do kořene nosu a vyvolávaly u něho bolest hlavy.

Pod ostrým světlem laserového paprsku se objevil další otisk.

Dokonce i Matku Terezu po amfetaminové injekci by musel postihnout záchvat deprese ve společnosti Davida Davise a toho Wertze. Přesto se však Royova nálada s každým novým zářícím otiskem zlepšovala.

Ten záhadný muž už dlouho záhadným nebude.

YL CELKEM PŘÍJEMNÝ DEN, i když na opalování to zase nebylo. Přesto však Spencer viděl na Benátské pláži šest do hněda opálených dívek v bikinách a dva mladíky v květovaných bermudách, leželi na velkých ručnících, a přestože měli husí kůži, statečně se pokoušeli chytat sluneční paprsky.

Dva svalnatí bosí chlapíci v šortkách si v písku natáhli volejbalovou sít a s neustálými výkřiky, hekáním a skákáním plácali do balonu. Na dlážděné promenádě se prohánělo několik mladých lidí na kolečkových bruslích a skateboardových prknech, někteří v plavkách, jiní oblečeni. Muž s plnovousem, v džínsách a tričku pouštěl červeného draka s dlouhým ocasem z rudých stuh.

Všichni už museli mít školní věk za sebou, všichni byli natolik staří, že by měli být v tohle čtvrteční odpoledne ve svém zaměstnání, Spencer v duchu uvažoval, kolik z nich.je obětí současné hospodářské recese a kolik věčných adolescentů, kteří tahají peníze ze svých rodičů nebo ze společnosti. Právě Kalifomie byla už dlouhou dobu domovem rozsáhlé komunity těch druhých, těch. kteří zneužívali její sociální politiku, aby se masově přiživovali na bohatství vytvořeném v předchozích desetiletích.

Na travnatém prostranství přiléhajícím k pláži seděla na lavičce Rosie, otočená zády k piknikovému stolu. Přes její postavu se míhaly lehké chvějivé stíny obrovských palem.

V bílých opáncích, bílých volných kalhotách a purpurově červené blůze působila ještě exotičtějším dojmem a její krása vynikala ještě víc než v tlumeném osvětlení baru Červené dveře. Krev vietnamské matky a afroamerického otce byla sice v jejich rysech patmá, ale přesto Rosiina tvář nepřipomínala ani jedno z etnických dědictví zakódovaných v jejích genech. Zdálo se, jako by byla symbolem ženství nové rasy - krásná a nevinná Eva zrozená pro nový ráj.

Té nevinnosti však chyběl klid. S napjatým a nepřátelským výrazem hleděla na moře a její pohled se nezměnil, ani když se otočila k přicházejícímu Spencerovi. Když však spatřila Rockyho, roztáhla se její tvář k úsměvu. „Ten je rozkošný!` zvolala a předklonila se, aby ho přilákala k sobě. „Pojil sem. Pojil ke mně, zlatíčko.“

Rocky, který s radostným vrtěním ocasu bezstarostně poklusával vedle Spencera, stmul, když zaregistroval, že se k němu natahuje neznámá kráska. Stáhl ocas mezi nohy a napjatě čekal, připravený okamžitě uskočit, pokud by se pohnula směrem k němu.

„Jak se jmenuje?“ zeptala se Rosie.

„Rocky. Je dost plachý.“ Spencer si sedl na druhý konec lavičky.

„Pojil sem, Rocky,“ snažila se psa uchlácholit. „Pojil ke mně, miláčku.“

Rocky naklonil hlavu na stranu a ostražitě ji sledoval.

„Copak je, zlatíčko? Ty nechceš, abych se s tebou pomazlila?“

Rocky zakňučel. Přikrčil se na předních tlapkách a poškubával zadkem, i když ocas měí stále zatažený mezi nohama. Jistěže se chtěl pomazlit, jenže neměl důvod té ženě důvěřovat: „Čím víc ho budete lákat, tím víc se od Vás bude odtahovat,“ komentoval Spencer. „Nevšímejte si ho a pak se třeba rozhodne přibiížit se k vám sám.“

Rosie se opět narovnala a Rockyho ten náhlý pohyb vystrašil.

Uskočil o kousek dozadu a sledoval ji ještě ostražitěji než předtím.

„Byl vždycky takový plachý?“ zeptala se Rosie.

„Co ho znám, je pořád takový. Jsou mu asi čtyři roky, ale já ho mám teprve dva. Č.etl jsem jednou ten malj sloupek, který uveřejňují noviny každý pátek pro útulky zatoulaných zvířat. Nikdo ho nechtěl, tak si už mysleli, že ho budou muset utratit.“

„Takový pěkný pejsek a nikdo ho nechtěl?“

„Tenkrát nevypadal zdaleka tak přítulně.“

„Přece nechcete říct, že někoho pokousal?“

„Ne. Nikdy se nepokusil kousnout. Byl na to příliš zbitý. Skučel a chvěl se pokaždé, když se k němu někdo přiblížil. Při dotyku se schoulil do klubíčka, zavřel oči, kňučel a třásl se po celém těle, jako by ho už ten dotek bolel.“

„Někdo ho týral?“ zeptala se rozhořčeně.

„Asi. Lidé z útulků pro zbloudilé psy by ho normálně neinzerovali v novinách. Nevypadal tak, že by byla šance, aby si ho někdo vzal. Řekli mi, že když je pes tak citově zmrzačený jako on, je lepí ho utratit, než se pokoušet někde umístit.“

„Co se mu vlastně stalo?“ zeptala se Rosie a stále se dívala, jak ji pes pozoruje.

„Neptal jsem se. Nechtěl jsem to vědět. Setkal jsem se už s tolika věcmi, o kterých bych se nejraději nikdy nedověděl, potom se už člověk těžko přinutí, aby zapomněl.“

Žena odvrátila pohled od psa a setkala se se Spencerovýma očima.

„Nevědomost sice nepřináší blaženost, ale někdy… „ „… někdy nám umožní v noci spát,“ dokončila za něho.

Mohlo jí být tak dvacet osm, možná třicet, musela už mít dětství za sebou, když se její vlast otřásala pod výbuchy bomb a kdy se vojáci dobyvatele v divokých oslavných pitkách zmocňovali své válečné kořisti. Možná jí bylo osm nebo deset. Už tenkrát musela být krásná - hedvábné čemé vlasy, veliké oči - a až příliš dospělá, aby vzpomínky na ty hrůzy mohla někdy zapomenout, jako se zapomíná na bolest při narození nebo noční strach v dětské postýlce.

Když mu včera večer Rosie v Červených dveřích řekla, že Valeriina minulost byla bohatá na utrpení, nemluvila pouze o svých domněnkách nebo intuici. Myslela tím, že viděla v jejích očích trápení, které se podobalo její vlastní bolesti.

Spencer od ní odvrátil pohled a zadíval se na vlny lámající se o břeh. Jedna za druhou vrhaly do písku neustále se měnící krajkoví pěny.

„Když si nebudete Rockyho všímat,“ řekl, „možná si získáte jeho důvěru, pravděpodobně ne, ale možné to je.“

Jeho pohled zachytil červeného draka. Tam, vysoko na modré obloze, sebou zmítal ze strany na stranu a pak náhle vyrazil vzhůru, unášen vzdušnými proudy.

„Proč chcete Val pomáhat?“ zeptala se konečně.

„Poněvadž se ocitla v nesnázích. A jak jste sama včera večer řekla, je zvláštní.“

„Zamiloval jste se do ní?“

„Ano i ne. Ne tak, jak máte na mysli.“

„A jak tedy?“

Nemohl vysvětlit to, čemu sám nerozuměl.

Odvrátil pohled od draka, ale na ni se nepodíval. Rocky se plazil okolo vzdálenějšího konce lavice a pozomě sledoval, jak ho Rosie záměmě ignoruje. Pořád se ale držel mimo její dosah pro případ, že by se najednou otočila a chňapla po něm.

„Proč jí chcete pomáhat?“ znovu naléhala Rosie.

Rocky byl dost blízko, aby ho slyšel.

Nikdy nelži před psem.

Stejně jako včerejší noci v autě Spencer přiznal: „Protože. chci najít život.“

„A myslíte si, že ho můžete najít tím, že jí pomůžete?“

„Ano.“

„Jak?“

„Nevím.“

Pes se odplížil z jejich obzoru a byl někde vzadu za lavicí.

„Vy si myslíte, že Val je součástí života, který hledáte.“ řekla Rosie. „Co když ale není?“

Spencer pozoroval ty, co se proháněli na kolečkových bruslích po promenádě. Všichni klouzali pryč od nich, jako kdyby byli utkáni z pavučiny a vítr je hnal dál a dál.

Konečně řekl: „Pak na tom nebudu o nic hůř, než jsem ted.“

„A ona?“

„Nechci od ní nic, co by ona sama nechtěla dát.“

„Jste podivný člověk, Spencere,“ řekla po chvíli ticha.

„Vím.“

„Velmi podivný. Jste snad také zvláštní?“

„Já? Ne.“

„Zvláštní jako Valerie?“

„Ne.“

„Ona je opravdu výjimečná.“

„Já ne.“

Spencer za sebou zaslechl jakýsi zvuk. Věděl, že Rocky se plíží pod lavicí na druhé straně stolu a leze dál pod stůl, aby se dostal blíž k té ženě a mohl nasát a zhodnotit její pach.

„V to úterý s vámi mluvila opravdu dost dlouho,“ řekla Rosie.

Neřekl nic a nechal ji, af si na jejich rozhovor udělá názor sama.

„Všimla jsem si… že jste jí několikrát rozesmál.“

Spencer čekal.

„Dobře,“ řekla Rosie, „když mně zavolal pan Lee, pokoušela jsem si vzpomenout na něco z toho, co mi Val o sobě řekla a co by vám mohlo pomoci ji najít. Moc toho ale není. Asi jsme si vzájemně padly do noty, protože jsme se spřátelily dost rychle.

Většinou jsme ale spolu mluvily o práci, o filmech nebo knížkách a o tom, co se píše v novinách - zkrátka o současných věcech, ne o tom, co bylo dřív.“

„Kde žila předtím, než se přestěhovala do Santa Moniky?“

„Nikdy o tom nemluvila.“

„Vy jste se jí neprala? Myslíte, že to bylo někde v okolí Los Angeles?

„Ne. Neznala to tady.“

„Nikdy se nezmínila, kde se narodila a kde prožívala dětství?“

„Nevím proč, ale domnívám se, že to muselo být někde na východě.

„Vypravovala vám někdy o svých rodičích, nebo jestli má nějakésourozence?“

„Ne. Ale když někdo jiný mluvil o své rodině, všimla jsem si, že se jí v očích objevil smutek. Myslím… asi už nikoho nemá.“

Spencer se na Rosil podíval. „Nikdy jste se jí na to neptala?“

„Ne. Je to jen můj dojem.“

„Byla někdy vdaná?“

„Možná. Neptala jsem se jí.“

„A na přítele - to už jste se vůbec neptala.“

Rosie přikývla. „Protože vím, že by mi stejně neřekla pravdu.

Pane Grante, já zase nemám tak moc blízkých přátel, abych sí mohla dovolit riskovat, že o její přátelství přijdu jen proto, že jí budu klást dotěmé otázky a nutit ji tím lhát.“

Speecer se dotkl pravou rukou své tváře, v teplém vzduchu se jizva pod jeho prsty zdála chladná jako led.

Muž s plnovousem pomalu stahoval draka dolů. Velký červený kosočtverec ohnivě zářil proti obloze a jeho ocas se třepetal jako plamen.

„Vy tedy máte pocit,“ pokračoval Spencer, „že před něčím utíká?“

„Myslela jsem, že třeba zlý manžel - víte, jak to bývá… že ji třeba bil.“

„Nezdá se mi, že by ženy dávaly při řešení manželských problémů přednost útěku před rozvodem.“

„Ve filmech k tomu dochází,“ řekla Rosie. „Jestli je manžel dost velký hrubec.“

Rocky právě vylezl zpod stolu. Objevil se ted na Spencerově straně. takže okolo nich opsal úplný kruh. Ocas už neměl stažený mezi zadníma nohama, ale takě jím nevrtěl. Plížil se k přední části stolu a stále napjatě sledoval Rosií.

Ta dál předstírala, že si ho nevšímá. „Nevím, jestli vám to nějak pomůže,“ pokračovala, „… ale na základě několika jejích poznámek se domnívám, že zná Las Vegas. Musela tam být víc než jednou - spíš mnohokrát.“

„Je možné, že by tam nějaký čas žila?“

Rosie pokrčila rameny. „Má moc ráda hry, je v nich opravdu dobrá - scrabble, dámu, monopoly… Někdy isme také hrály karty.

Musel byste ji vidět, jak míchala a rozdávala, uměla s nimi tak, že jí v rukou jen lítaly.“

„Myslíte, že to pochytila v Las Vegas`?“

Opět pokrčila rameny.

Rocky se posadil na trávníku před Rosií. Bylo zřejmě, že ho ta žena přitahuje, ale stále. zůstával v bezpečné vzdálenosti, mimo její dosah.

„Rozhodl se, že mi nebude věřit,“ poznamenala Rosie.

„Neberte to osobně,“ chlácholil ji Spencer a vstal.

„Možná ví.“

„Co ví?“

„Zvířata ví moc,“ řekla vážně. „Dovedou člověka prokouknout.

Vidí všechny skvmy, které v něm jsou.“

„Jediné, co Rocky vidí, je krásná paní, která se s ním chce pomazlit, a on se může zbláznit, protože se nemá čeho hát kromě strachu samotného.“

Rocky dojemně zakňučel, jako by rozuměl, co jeho pán říká.

„Vidí všechny skvmy,“ řekla měkce. „On ví.“

„Já vidím pouze krásnou ženu a slunečný den,“ řekl Spencer.

„Člověk dokáže udělat hrozné věci, aby přežil.“

„To je pravda, která platí o každém,“ poznamenal Spencer, i když cítil, že ta žena mluví spíš k sobě než k němu. „Staré skvmy, které už dlouho blednou.“

„Ale nikdy nevyblednou úplně.“ Zdálo se, že Rosie se už nedívá na psa, ale někam na vzdálenou stranu neviditelného mostu času.

Spencerovi nebylo příjemné opustit ji v té náhle vzniklé podivné náladě, ale nevěděl už, co by fekl.

Tam, kde bílý písek hraničil s travnatou plochou, stál muž s plnovousem a točil klikou navijáku, vypadal jako rybář, který chytá na nebi. Krvavě rudý drak postupně klesal a jeho ocas připomínal šlehání dohasínajícího plamene.

Spe.ncer konečně Rosil poděkoval, že byla ochotná se s ním setkat. Popřála mu mnoho štěstí a on spolu s Rockym odcházel.

Pes se eesteu n“kolikrát zastavil a díval se zpět na ženu na lavici, pak se dal opět do běhu, aby dostihl Spencera. Ušli asi padesát metrů, což byla asi polovina cesty k parkovišti, když se Rocky rozhodl - vyštěkl a vyrazil zpět k piknikovému stolu.

Spencer se otočil.

Posledních několik metrů pes ztratil kuráž. Téměř se zastavil a potom se k ní přibližoval hlavou bázlivě skloněnou. Chvěl se po celém těle a lehce vrtěl ocasem.

Rosie sklouzla z lavice do trávy a přitáhla si Rockyho do náručí.

Parkem zazněl její sladký čistý smích.

„Hodný pes,“ řekl Spencer tiše.

Svalnatí volejbalisté si dali přestávku a vytáhli z polystyrénového chladícího boxu dvě plechovky pepsi.

Muž s plnovousem už stáhl draka dolů a mířil ted okolo Spencera k parkovišti, vypadal jako nějaký potrhlý prorok - neupravený, neoholený, zapadlé modré oči s divokým výrazem, ostrý zahnutý nos. bledé rty a žluté zuby. Na jeho čemém tričku bylo červenými písmeny napsáno: DALŠÍ NÁDI-iEmÝ DEN V PEKLE. Vrhl na Spencera zuřivý pohled, sevřel svého draka, jako by se domníval, že všichni darebáci světa neusilují o nic jiného, než mu ho ukradnout, a vykročil ven z parku.

Rosie stála několik kroků před píknikovým stolem a posílala Rockyho pryč. Zřejmě mu říkala, aby běžel za svým pánem, af nemusí čekat. Byla led v plném slunci mimo dosah slinu palem.

Když pes neochotně opustil svou novou přítelkyni a vracel se zpět, Spencer si znovu uvědomil výjimečnou krásu té ženy, krásu, která byla mnohem větší než krása Valerie. Uvědomil si také zřejmě to bylo tím, že na sebe vzal roli zachránce a toužil ji naplnit-že Rosie by ho pravděpodobně patřebovala víc než ta druhá žena, na kterou myslel. Přesto však byl přitahován pouze Valerií. Nevěděl proč, nedovedl to vysvětlit. Mohl se pouze obvinit z posedlosti vášní nechat se strhávat nepochopitelnými a neovladatelnými proudy svého podvědomí a nestarat se o to, kam až ho zanesou.

Pes doběhl k němu, oddychoval a cenil na něho zuby.

Rosie zvedla ruku nad hlavu a zamávala jím na rozloučenou.

Spencer zamával také.

Možná že hledání Valerie Keeneové nebylo pouhou posedlostí.

Najednou se ho zmocnil zlověstný pocit, že on je ten drak na šňůře a ona naviják. Jakási tajemná síla - mohl by ji nazvat osudemotáčí klikou, navíjí šňůru na cívku a neúprosně ho přitahuje k ní.

Nemá žádnou šanci se vzepřít.

Zatímco vlny, valící se až odněkud z daleké Číny, omývaly písčitou pláž a sluneční paprsky, které musely urazit devadesát tři milionů míi prázdným vesmímým prostorem, laskaly zlatá těla mladých žen v bikinách, Spencer s Rockym šli pomalu k autu.

David Davis, následovaný mnohem klidnějším Royem Miro, vtrhl do hlavního sálu zpracování dat s fotografiemi dvou nejlepších otisků z rámu koupelnového okna. Položil je před Nellu Shireovou, sedící u jednoho z mnoha terminálů. „Jeden je naprosto jasně palec, o tom není pochyb,“ spustil na ni. „Druhý by mohl být ukazovák.“

Shireová byla asi pětačtyřicetiletá žena s obličejem ostrým jako liška, vlasy melírovanými do oranžového odstínu a zeleně nalakovanými nehty. Její pracoviště - krychlový prostor ohraničený stětického časopisu.

Davis na fotografie krátce pohlédl a zamračil se. „me“, ….__ ová, už jsem vám jednou řek, že tohle je nepřípustný. Musíte ty výstřižky sundat.“

„Lidské tělo je umělecké dílo.“

Davis byl najednou rudý jako krocan. „Vy dobře víte, že na pracovišti to může být vykládaný jako sexuální obtěžování.“

„Opravdu?“ Vzala od něho fotografie otisků prstů. „A kým?“

„Kterýmkoliv mužským pracovníkem v tomhle sále. Tím!“

„Žádný z mužů, kteří tu pracují, nevypadá tak jako tihle fešáci.

A pokud by vypadal, vůbec by se o mne nestaral.“

Davis strhl ze zdi jeden z výstřižků a hned potom další. „To je poslední věc, kterou bych led potřeboval, vyfasovat záznam do osobního spisu, že na svým oddělení trpím sexuální obtěžování.“

Ačkoliv Roy ctil zákon, který Nella Shireová porušovala, byl si současně vědom ironie Davisových obav, že by se v jeho osobním spise mohla ocitnout poznámka o tolerování sexuálního obtěžování. Vždyt bezejmenná agentura, pro kterou pracovali, byla vlastně ilegální organizací a nezodpovídala se žádným voleným orgánům, proto na cokoliv, co tady Davis v průběhu svého pracovního dne dělal, se dalo pohlížet jako na porušov<iní některěho z platných zákonů.

Jenže Davis, stejně jako téměř celý personál agentury, neměl tušeni, že je nástrojem konspirace. Jeho plat přicházel z ministerstva spravedlností, proto se domníval, že figuruje na seznamu jeho zaměstnanců. Podepsal sice přísahu o zachování služebního tajemství, ale věřil, že je součástí legální - i když v lecčems spomé ofenzivy proti organizovanému zločinu a mezinárodnímu terorismu.

Když Davis strhl třetí výstřižek a zmačkal ho v pěstí, Nella Shireová prohlásila: „Možná nenávidíte ty obrázky tak moc proto, že vás vzrušují, což je něco, co si nemůžete připustit. Přemýšlel jste o tom někdy?“ Podívala se fotografie otisků prstů. „Tak co chcete, abych s tím udělala?“

Roy viděl, že David Davis musí bojovat, aby vztekle nevyklopil to první, co mu přišlo na mysl.

„Potřebujeme vědět, čí to jsou otisky,“ řekl místo toho. „Spojte se přes Mámu s automatizovaným identifikačním oddělením FBI.

Spustte si utajený popisný index.“

Federální úřad pro vyšetřování měl ve svém počítačovém archivu sto devadesát milionů otisků prstů. I když jejich nejnovější počítač mohl provést tisíce porovnání za minutu, bylo by třeba spousty času, než by se probral celým nesmímě rozsáhlým souborem.

Naštěstí byl k dispozici chytrý program, ktery umožňoval značně zúžit pole hledání a získat výsledek poměmě rychle. Program se jmenoval utajený popisný index a pracoval tak, že s každým otiskem někoho, kdo byl například podezřelý ze spáchání série vražd, se do databáze počítače zanesly hlavní charakteristiky zločinu pohlaví a věk obětí, způsob provedení vražd, některé podobnosti stavu těl mrtvých a lokality, kde byla nalezena. Při hledání pak program tyto charakteristiky vyhodnotil a nabídl seznam podezřelých včetně jejich otisků. Pak zbývalo provést pouze několik stovek porovnán. Někdy dokonce í podstatně méně.

„Dejte mi charakteristiky a udělám vám to jedna dvě,“ prohlásila Nella Shireová a otočila se k počítači.

„Nehledáme žádného známého krimimílníka,“ řekl Davis.

„Domníváme se, že náš muž byl příslušníkem nějaké zvláštní jednotky nebo měl výcvik pro oddíl speciálního nasazení,“ dodal Roy.

„Tihle hoši mají určitě pěkně vypracovaná těla,“ prohodila Shireová směrem k Davisovi. Pozemní síly, válečné námořnictvo nebo letectvo?“ zeptala se, když uviděla, že se jí podařilo vyvolat na Davisově tváři mrak.

„Nemáme tušení,“ řekl Roy. „Možná nikdy u vojska nebyl.

Mohlo se jednat o státní nebo o nějakou místní policii. Také se nedá vyloučit, že byl agentem FBI. Nebo DEA, případně ATF.“

„Potřebuje nějaké rozumné charakteristiky, abych mohla vymezit rozsah pole hledání,“ řekla Shireová netrpělivě.

Z celé databanky otisků FBI patřilo sio milionů kriminálním delikventům a devadesát milionů federálním zaměstnancům, vojákům, policistům, osobám ve zpravodajských službách a registrovaným cizincům. Kdyby věděli, že ten jejich muž je řekněme bývalým příslušník:m námořních sil, nemuseli by většinu z těch devadesátí milionů otisků porovnávat.

Roy otevřel obálku, kterou mu dala mcmu „`“…___ analytického oddělení, a vytáhl jeden z počítačových portrétů hledaného muže. Na zadní straně byla uvedena data, která fotoanalytický program vyvodil z mlhavé fotografie pořízené během včerejšího deštivého večera.

„Muž, běloch, dvacet osm až třicet dva let,“ rek( Roy.

Nella Shireová údaje rychle natukala do počítače a na obrazovce se objevil seznam.

„Výška sto osmdesát,“ pokračoval Roy. „Váha sedmdesát pět, plus minus dva a půt kilogramu. Hnédé vlasy, hnědé oči.“

Otočíl fotografii zpět a David Davis se sklonil, aby si ji prohlédl.

„Velká jizva na pravé straně obličeje,“ řekl Roy „Začíná u ucha a končí až téměř na bradě..“

„Že by to byl důvod jeho odchodu ze služby?“ uvažoval Davis.

„Pravděpodobně ano. Dovedu si představit, že zranění, které takovým způsobem poznamená vizáž, může být důvodem předčasného vyřazení nebo neschopnosti.“

„Af už byl vyřazen, nebo propuštěn kvůli neschopnosti služby,“ řekl Davis vzrušeně, „můžete se vsadit, že se musel podrobit psycho(ogickýmu vyšetření. Taková jizva, to je pořádná rána vlastnímu sebevědomí.“

Nella Shireová se otočila na židlí, vytrhla portrét z Royových rukou a podívala se na něj. „No nevím… řekla bych, že ho to právě dělá sexy, nebezpečně sexy.“

Davis její poznámku ignoroval a pokračoval ve svých úvahách: „V dnešní době se otázka psychické rovnováhy posuzuje velice vážně. Narušený sebevědomí vede k páchání trestných činů a vyvolávání sociálních nepokojů. Dokud si o sobě nemyslíte, že nejste nic víc než gauner a lump, nemůžete přece vyloupit banku nebo přepadnout starou dámu.“

„Co?“ reagovala Nefla Shireová a podala portrét zpět Royovi.

„Znám tisíce pitomců, kteří sí o sobě myslí, že právě oni jsou tím nejpovedenějším božím dílem.“

„Uvedte lam, že podstoupil psychologický vyšetření,“ řekl Davis stroze. .

Shíreová připojila další položku do seznamu charakteristik.

„Ještě něco?“ , „To je všechno,“ řekl Roy. „Jak dlouho to asi bude trvat?“

Shireová prolistovala seznam na obrazovce. „Těžko odhadnout.

Ne víc než osm nebo deset hodin. Možná mnohem méně. Třeba budu během hodiny nebo dvou vědět jeho jméno, adresu, telefonní číslo a budu vám schopna říct, v které nohavici ho nosí.“

David Davis po její poznámce pouze zatal pěst, ve které stále ještě svíral zmuchlaný obrázek svalnatého fešáka.

Roy byl pouze zmaten. „Vážně? Během jedné nebo dvou hodin?“

„Proč bych to neměla myslet vážně?“ zeptala se netrpělivě.

„Pak si na to počkám. Hrozně toho chlápka potřebujeme.“

„Jako by už byl váš,“ slibovala Nella Shireová, když se pouštěla do práce.

Ve tři hodiny odpoledne, kdy se už dlouhé stíny eukalyptů, vrhané žloutnoucím světlem zapadajícího slunce, vkrádaly do údolí, se Spencer s Rockym pustili na zadní verandě do pozdního oběda.

Spencer seděl v houpací židli, ukusoval sendvič se šunkou a sýrem a zapíjel to z láhve piva. Rocky už vylízal svou misku a ted rozehrával celou škálu svých psích triků včetně vrtění ocasem, cituplného kňučení a těch nejsmutnějších psích pohledů, aby na svém pánovi vyžebral kousek sendviče.

„Teda řeknu ti, kamaráde, že Laurence Olivier byl proti tobě amatér,“ obrátil se na něho Spencer.

Když sendvič zmizel, Rocky slezl po schodech verandy, zamířil k nejbližší skupince keřů a tak, jak měl ve zvyku, hledal soukromí pro svou potřebu.

„Počkej, kamaráde!“ zavolal za ním Spencer. Pes se zarazil a díval se na něho. „Vrátíš se s kožichem rozcuchaným jako čert a mně pak bude trvat hodinu. než ti ho zase rozčešu. Dnes na to nemám čas.“

Vstal, otočil se k psovi zády a díval se do zdí, dokud nedopil láhev.

Rocky se vrátil a oba vešli do domu.

Zatímco se pes uvelebit na pohovce, Spencer zapnul počítač a začal s pátráním po Valerii Keeneové. Z toho bungalovu v Santa Monice mohla zmizet na kterékoliv místo na zeměkouli a on jí mohl hledat stejně dobře na Bomeu jako v blízkém Ventura. Nezbývalo tedy než pustit se opačným směrem - zpět do minulosti.

Měl jen jedinou stopu: Vegas. Karty. Uméla s nimi tak, že jí v rukou jeu lítaly.

To, že znala Vegas a uměla znamenitě zacházet s kartami, mohlo znamenat, že tam nějaký čas pobývala a živila se jako hazardní hráč.

Nejdříve se obvyklým způsobem dostal do počítačového systému iosangeleské policie, z něho jako z odrazového můstku skočil do celonárodní policejní sítě, kterou už využil mnohokrát předtím, a odtud se dostal do počítače íiřadu okresního šerifa v Nevadě, který měl soudní pravomoc nad městem Las Vegas.

Pes spící na pohovce zaškubal ze spánku nohama, zřejmě honil nějakého králíka-i když v Rockyho případě mohl ten králík klidně honit jeho.

Potom, co Spencer prozkoumal počítač šerifovy kanceláře a našel mezi spoustou jiných dat cestu do osobních záznamů zaměstnanců oddělení, objevil konečně soubor označený návěštím NEV KÓDY. Byl si naprosto jistý, že ví, co v tom souboru je, a právě proto se do něj chtěl dostat.

Soubor NEV KÓDY měl zvláštní ochranu. Aby se dal otevřít, musel člověk znát přístupový čísefiý kód. Spencer věděl, i když to bylo těžko k uvěření, že u mnoha policejních agentur je tento kód totožný bud s číslem policejního odznaku důstojníka, nebo v případě úředníků s jejich služebním identifikačním číslem. Všechny tyto údaje se daly zjistit ze souboru osobních záznamů, které nijak zvlášt komplikovanou ochranu neměly. Už před chvílí si Spencer několik takových čísel zapsal a nyní po použití jednoho z nich soubor NEV KÓDY otevřel.

Soubor tvořil seznam číselných kódů, pomocí kterých se dal realizovat přístup do počítačových databází kteréhokoliv státního úřadu ve státě Nevada. Mžikem tedy přeletěl po kybemetické magistrále z Las Vegas do Úřadu dohledu nad nevadskými hemami v hlavním městě státu Carson City.

Byl to úřad vydávající licenci všem hemám ve státě a dohlížející, aby byly dodržovány veškeré zákony a regule, kterými se má jejich provoz řídit. Každý, kdo chtěl do této podnikatelské činnosti investovat nebo v ní pouze sloužit jako úředník, musel počítat s tím, že bude prověřovánajeho minulost. Jakékoliv spojení se svě tem kriminálního zločinu bylo u těchto lidí nepřípustné. V roce 1970 posílený Úřad dohledu nad hemami „vyčistil prostor“ od kriminálníků a předních mužů mafie, kteří založili největší nevadské hemy, a umožnil tak vstup společností jako Metro-Goldwyn-Mayer nebo Hotely Hilton.

Logicky se dalo předpokládat, že i ostatní zaměstnanci kasin, ti pod úrovní řídících manažérů - od pit bossů k posledním servírkám - museli podstoupit podobnou, i když méně důkladnou prověrku své minulosti, a bylyjim vydány identifikační karty.

Spencer procházel nabídky a adresáře a během dalších dvaceti minut našel to, co potřeboval. Informace o každém zaměstnanci byly rozděleny do tří základních souborů označených: Ukončené smlouvy, Platné smlouvy a Nevyřízené smlouvy. Protože Valerie pracovala už dva měsíce v Červených dveřích v Santa Monice, Spencer nejdříve otevřel soubor Ukončené smlouvy.

Při všech svých toulkách kybemetickým prostorem počítačových systémů viděl málo datových souborů, které by byly tak rozsáhle indexované jako tento - a to přitom šlo o databáze se závažnými informacemi týkajícími se národní obrany. Nevadský systém umožňoval prohledávat soubor Ukončených smluv na základě dvaceti dvou ukazatelů, počínaje barvou očí a konče posledním zaměstnavatelem.

Spencer vyťukal jméno VALERIE ANN KEENEOVÁ.

Během několika vteřin se objevila odpověd: NENALEZENO.

Přesunul se k souboru označenému Platné smlouvy a znovu zadal Valerünojméno.

NENALEZENO.

Zkusil ještě soubor Nevyřízené smlouvy, ale výsledek byl stejný. Tenhle počítač Valerü Ann Keeneovou neznal.

Chvíli bezradně civěl na obrazovku, zklamaný, že jeho jediná stopa se ukázalajako slepá, pak mu ale došlo, žeje málo pravděpodobné, že by žena, která se skrývá, používala všude, kam se vrtne, totéž jméno a nechávala tak za sebou lehce sledovatelnou stopu.

Jestli Valerie žila a pracovala ve Vegas, tak zcela určitě pod jiným jménem.

Aby ji tedy v systému nevadského šerifa našel, musel na to jít úplně jinak.

Když už se Roy Miro rozhodl čekat, až Nella Shirc muže s jizvou, vyvstalo nebezpečí, že bude zatažen do n dinové nudné konverzace s Davidem Davisem. To uţ chroupal čajové pečivo ozdobené kyanidovou polevou , kyselinou karbolovou, než by trávil další moře času s tí skopickým superodbomíkem. Prohlásil tedy, žeje unavţ celou noc nespal, ve skutečnosti spal jako nemluvně, ukţ jivým pocitem těžko ocenitelného dobrodiní, kterým ob lopu Bettonfieldovou ajejího manžela. Davis na to zare že mu s velkou ochotou nabídl k odpočinku svou kacelá to vážně. Fakt. Nebudu poslouchat žádný argumenty, žc to byste mě urazil!“ prohlásil s přehnanou gestikulací a ním hlavou. „Mám tam pohovku, můžete se na ni na mám spoustu práce v laboratoři. Dnes vůbec nepol v kanceláři.“

Roy nepředpokládal, že by usnul. Domníval se, že ţ šeru kanceláře, do níž přes zatažené závěsy nepronikl paprsek kalifomského slunce, bude ležet na zádech, civţ a meditovat o smyslu existence a o záhadném světě své ního bytí, ve kterém sejeho duše napojuje na tajemné sí z kosmu. Každý den se snažil udělat další krok k svén domění. Byl hledač světla a cesta za poznáním sebe sai něho nekonečně vzrušující. Kupodivu však usnul.

Zdálo se mu o dokonalém světě, ve kterém neexistc hrabivost a závist, protože všechny bytosti tam byly ste ce stejného pohlaví. Rozmnožování probíhalo cestou samoplození v soukromí jejich koupelen - a to ne příliš nou barvou kůže byla bledá, slabě zářící modř. Všichn krásní svou oboupohlavní krásou, neexistovali tam tul ne příliš chytří, všichni se stejně oblékali a žili v domţ vzájemně podobaly jako vejce vejci. Každý páteční ţ celou planetu losovalo bingo a všichni v něm vyhráli.

V sobotu pak - - Když ho Wertz probudil, byl Roy zcela ochrome protože si v prvních okamžicích spojoval svět snu se Zíral na nesympatickou, jako měsíc kulatou tvář Davi, ta, bledě zářící vedle stolní lampy, a myslel si, že on i ţ ní na tomto světě vypadají také tak. Pokusil se vykřiknout, ale nenašel v sobě ani hlásku.

Wertz promluvil a Roy konečně procitl ze sna. „Paní Shireová ho našla. Toho muže s jizvou. Našla ho.“

Roy, který střídavě zíval a šklebil se, protože cítil v ústech nakyslou chut, následoval Wertze do hlavního sálu zpracování dat.

David Davis stál s Nellou Shireovou u jejího počítače, každý se svazkem papírů v rukou. Roy zprvu mžoural, protože si nemohl přivyknout na nepříjemné zářivkové světlo, ale hned zpozoměl, když mu Davis spolu s Shireovou začali stránku po stránce vzrušeně komentovat tiskovou sestavu.

„Jmenuje se Spencer Grant,“ řekl Davis. „Druhý křestní jméno nemá. V osmnácti skončil střední školu a dal se do armády.“

„Vysoké IQ, stejně vysoká motivace,“ dodala paní Shireová.

„Požádal, aby byl zařazen do speciálního výcviku. Sloužil pak u přepadového oddílu.“

„Po šesti letech armádu opustil,“ pokračoval Davis a rozkládal před Royem další vytištěnou stránku. „Využil doporučení, který mu armáda dala, a odešel na Kalifomskou univerzitu v Los Angeles.“

Roy přelétl očima stránku, kterou mu Davis ukazoval. „Jeho hlavním oborem byla kriminalogie.“

„A vedlejším kriminální psychologie,“ dodal Davis. „Navštěvoval školu celoročně, přihlašoval si ty nejtěžší kurzy a absolvoval za tři roky.“

„Mladej, kterej na všechno spěchá,“ ozval se Wertz, zřejmě aby nezapomněli, že je také členem týmu.

Davis podal Royovi další stránku a Nella Shireová řekla: „Pak si zažádal na Policejní akademii v Los Angeles. Absolvoval jako jeden z nejlepších.“

„Jednoho dne, to za sebou neměl ještě ani rok služby na ulici, přistihl dva ozbrojený chlápky, který přepadli řidiče a chtěli mu ukrást auto. Když uviděli, že k nim míří policajt, pokusili se vzít jednu motoristku jako rukojmí,“ řekl Davis.

„Oba je zastřelil,“ dodala Shireová. „Ta žena vyvázla bez zranění.“

„Byl nějak perzekuován?“

„Ne. Všichni věděli, že konal svou povinnost.“

„Tady se ale píše, že ho z ulice přeložili,“ řekl Roy, když se podíval na další stránku, kterou mu Davis podával.

„Gram uměl pracovat s počítačovou technikou a měl v tomto ohledu značný schopnosti,“ řekl Davis. „Přidělili ho proto na oddělení pro zvláštní úkoly, ktery se zabývalo počítačovou kriminalitou. Výhradně kancelářská práce.“

Roy se zamračil. „Proč? Byl snad zabitím těch dvou gaunerů traumatizován?“

„Některý na to prostě nejsou. Nemaj na to žaludek, tak jdou jednoduše od toho,“ prohlásil Wertz zasvěceně.

„Podle zápisů z povinných terapeutických pohovorů žádné trauma neměl,“ řekla Nella Shireová. „Vyrovnal se s tím dobře. Požádal sice o přeložení, ale ne kvůli nějakým psychickým problémům.“

„Nejspíš si uvědomil, že je to nejlepší způsob, jak ze služby na ulici vycouvat,“ ozval se Wertz. „Styděl se přiznat, že na to nemá.“

„To už je jedno, jaký měl důvody,“ řekl Davis, „zkrátka požádal o přeložení. Před deseti měsíci, to znamená po jednom a tři čtvrtě roku od nástupu k počítačové kriminalitě, odešel od policie úplně.“

„Kde pracuje teď?“ zeptal se Roy.

„To nevíme, ale víme, kde bydlí,“ řekl David Davis a s přehnanou dramatičností ukazoval další stránku tiskové sestavy.

„Jste si tedy jisti, že je to náš muž?“ zeptal se Roy, když se díval na adresu.

Shireová mu strčila pod nos papíry, které držela ona. Navrchu byla zvětšená kopie otisku prstu ze souboru personálních informací losangeleského policejního oddělení. Davis mu vedle nastavil fotografii otisků, které dnes sejmuli z rámu koupelnového okna.

„Jestli si umíte provést porovnání sám, uvidíte, že počítač měl pravdu. Perfektní shoda. Je to náš chlap, o tom není nejmenší pochyby.“

Nella Shireová podala Royovi další list z tiskámy. „To jsou jeho poslední fotografie z policejní evidence.“

Byly to dva snímky - jeden zepředu, druhý z profilu. Grantova podoba s portrétem pořízeným počítačovou rekonstrukcí ve fotoanalytickém oddělení byla nepopiratelná.

„To je jeho poslední fotografie?“ zeptal se Roy.

„Ta nejposlednější, kterou u policie měli,“ řekla Shireová.

„Zřejmě je pořízena dlouho po incidentu s lupiči aut, že`?“

„Asi ano. Proč?“

„Ta jizva na jeho tváři se mně zdá zcela zahojená,“ poznamenal Roy.

„Moment,“ ozval se Davis. „K tý okrase nepřišel při přestřelce s lupiči aut, jizvu měl už dlouho předtím, hodně dlouho předtím už při vstupu do armády. Přišel k ní někdy v dětství.“

Roy si znovu pozomě prohlédl fotografii. „V dětství? Tak velké poranění?“

Davis pokrčil svými kostnatými rameny a rozhodil ruce. „Nevíme. V žádným záznamu o tom nic není, pouze to uváděli jako jeho nejvýraznější identifikační rys. `Rozeklaná jizva táhnoucí se od pravého ucha až k vrcholu brady. Následek poranění z dětství.

To je všechno.“

„Vypadá jako Igor,“ prohlásil Wertz a zahihňal se.

„Mně připadá docela sexy,“ nesouhlasila Nella Shireová.

„Igor,“ trval na svém Wertz.

Roy se na něho otočil. „Jaký Igor?“

„Igor. Vzpomeňte si - přisluhovač doktora Frankensteina z toho staryho filmu. Igor, ten příšemej starej hrbáč se zkrouceným krkem.“

„O tenhle druh zábavy se já nezajímám,“ prohlásil Roy. „Glorifikuje se tam násilí a zrůdnost. Je to hnus.“ Znovu se zadíval na fotografii a uvažoval, jak starý asi Spencer Grant mohl být, když utrpěl tak těžké zranění. Zřejmě byl ještě chlapec. „Chudák kluk,“ řekl, „jaký asi mohl mít život s tak znetvořenou tváří? Jakou psychickou zátěž musel snášet?“

Wertz se zamračil. „Myslel jsem, že je to nějakej gauner, kterej se spolčil s teroristama.“

„1 takoví si zaslouží soucit,“ řekl Roy trpělivě. „Musel dost trpět, to vidíte sám. Jistě, potřebujeme ho dostat a zajistit, aby už nemohl ohrožovat společnost - ale pořád si zasluhuje tak soucitné zacházení, jak jen je možné.“

Davis a Wertz na něho zírali s naprostým nepochopením.

Zato Nella Shireová řekla: „Jste velkorysý muž, Royi.“

Roy pokrčil rameny.

„Ne,“ trvala na svém, „opravdu jste. Je to příjemné vědět, že mezi strážci zákona jsou muži jako vy.` Na Royově tváři se rozlil ruměnec. „Děkuji vám, je to od vás laskavé, ale myslím, že na mně není nic výjimečného.“

I když byla téměř o patnáct let starší, přistihl se Roy při myšleno, že by si přál, aby alespoň jeden z jejích rysů byl tak přitažlivý jako vzrušující ústa Mellisy Wicklunové. Vůbec nepochyboval, že Nella není lesbička. Škoda. Její vlasy byly příliš kudmaté a příliš oranžové, její oči příliš chladné, brada, stejně jako nos příliš špičaté a rty příliš trpké. Její tělo bylo docela slušně stavěné, ale přesto v žádném ohledu nijak výjimečné.

„No,“ povzdechl si Roy, „budu se muset za panem Gramem vypravit a zeptat se ho, co dělal včera večer v Santa Monice.“

Spencer stále ještě seděl před monitorem svého počítače v malém domku v Malibu, hluboko ponořen do systému Úřadu pro dohled nad nevadskými hemami. Rozhodl se ted projít si licence všech řadových pracovníků kasin a hledat jména všech krupiérů ženského pohlaví ve věku mezi dvaceti osmi a třiceti lety, sto šedesát dva centimetrů výška, padesát čtyři kilogramů váha, hnědé vlasy a hnědé oči. Výsledkem prohledávání byl poměmě malý počet kandidátek - pouze čtmáct. Spencer zadal příkaz, aby se jejich jména vytiskla v abecedním pořadí na tiskámě.

Začal u prvního jména a vyvolal si soubor s údaji o Janet Francine Arbanhallové. První stránka elektronického spisu, která se objevila na obrazovce, obsahovala základní údaje fyzického popisu, datum schválení pracovního povolení a fotografie. Janet se ani v nejmenším Valerii nepodobala a Spencer její soubor uzavřel, aniž se dál zdržoval jeho prohlížením.

Otevřel další, příslušící druhému jménu v abecedním seznamu: Theresa Elisabeth Dunburyová. Nebyla to Valerie.

Bianca Marie Hagueno. Ani ona to nebyla.

Conine Serise Huddlestonová. Ne.

Laura Linsey Langstonová. Ne.

Rachael Sarah Marksová. V žádném případě.

Jacqueline Ethel Mungová. Ne.

Hannah May Raineyová.

Na obrazovce se objevila tvář Valerie Ann Keeneové. Nebylo pochyb, že je to ona, i když měla jinak upravené vlasy, než jak ji viděl v baru Červené dveře. Roztomilá tvář, ale bez úsměvu.

Spencer si dal vytisknout celý soubor Hannah May Raíneyové.

Byly to pouhé tři stránky. Prohlížel si je vzhůru nohama, aniž ještě stačily vyjet z tiskámy, zatímco tvář ženy, o které četl, se na něho stále dívala z obrazovky.

Loňského roku pracovala víc než čtyři měsíce pod jménem Raineyová jako blackjack dealerů v kasinu hotelu Mirage v Las Vegas.

Naposledy tam byla 26.listopadu, ani ne před dvěma a půl měsíci, a podle hlášení, které zaslalo vedení kasina dohližitelskému úřadu, odešla bez podání výpovědi.

Takže tí, co jí pronásledovali - at už bylí kdokoliv - jí museli dvacátého šestého listopadu vyslídit a ona jim zřejmě unikla pod rukama, podobně jako v Santa Monice.

Roy Miro stál v rohu parkovací garáže pod budovou agentury a domlouval se o posledních podrobnostech s třemi agenty, kteří ho měli doprovázet do domu Spencera Granta. Jejich úkolem bylo Granta zatknout, ale protože úřad, který zastupovali, oficiálně neexistoval, dalo se klidně slovo „zatknout“ nahradit obvyklejším označením, „unést“ - to bylo výstižnější a lépe vyjadřovalo jejich záměry.

Tyto problémy však Royovi těžkou hlavu nedělaly. Etika a morální zásady byly podle něho věcí náhledu. Věřil, že nic z toho, co slouží správným ideálům, nemůže být zločinem.

Všichni měli pověření Úřadu pro potírání drog, takže Grant si bude myslet, že ho odvážejí k výslechu pracovníci federální služby, a až přijedou někam do vyšetřovny, umožní mu spojit se se svým právním zástupcem. Pravda však byla, že by spíš uviděl Boha Všemohoucího na jeho vzdušném trůnu než nějakého právníka.

Jejich úkolem bylo dostat z Granta informace, které potřebovali znát. Museli z něho jakýmikoliv metodami vytáhnout, co má s tou ženou společného a kde ji ted najdou. Až budou mít to, co potřebují vědět - nebo dojdou k přesvědčení, že z něho vymáčkli všechno, co ví -pak s ním skoncují.

To „skoncování“ se chystal zařídit Roy sám, pomůže tomu poznamenanému ubožákovi opustit bídu tohoto zmateného světa.

Cal Dormon, první ze tří ostatních agentů, měl oblečeny bílé kalhoty a bílou košili s logem jakési pizzerie přišitým na hrudi.

Bude řídit malou bílou dodávku se stejným logem na dveřích. Měli takových znaků hodně, a protože je na auto upevňovali magneticky, mohli je jednoduše měnit podle konkrétní potřeby.

Alfonse Johnson byl ve volných khaki kalhotách, džínsové bundě a na nohou měl pracovní boty, Mike Vecchio měl na sobě sportovní soupravu a tenisky.

Roy byl z nich jediný, kdo byl v obleku, ale ani on příliš neodpovídal standardu bezvadně oblečených a nažehlených federálních agentů, protože to byl týž oblek, ve kterém usnul na Davisově pohovce.

„Dnes na to musíme jít jinak než včera v noci,“ řekl těm třem Roy, všichni totiž patřili ke komandu, které provedlo útok v Santa Monice. „Potřebujeme si s tím chlápkem promluvit.“

Včera měli jiné instrukce: tu ženu měl okamžitě odstřelit první, kdo by ji uviděl. Potom jí kvůli místní policii chtěli dát do rukou Desert Eagle .SO Magnum. Tato těžká pistole zanechávala po výstřelu výstupní ránu velkou jako mužská pěst a předpokládalo se, že jí používají pouze tí, kteří chtějí zabít. Při vyšetřování by se pak konstatovalo, že ji agent musel zastřelit v sebeobraně.

„Nesmíme ale dopustit, aby nám vyklouzl,“ pokračoval Roy.

„A nezapomeňte, že ten chlap sloužil u speciálních oddílů, má stejně dobrý výcvik jako vy, takže si nemyslete, že jen natáhne ruce a nechá si zacvaknout náramky. Kdyby chtěl utíkat, tak mu třeba ustřelte nohy, to mi nebude vůbec vadit, stejně je už potom nebude k ničemu potřebovat. Jen se nenechte strhnout, abyste ho odpráskli nadobro - je vám to jasné? Pamatujte, že je absolutně nutné, abychom si s ním promluvili.“

Spencer opustil systém LTřadu pro dohled nad nevadskými hemami, protože tam získal všechny informace, které ho zajímaly, a vrátil se po kybemetické magistrále zpět do počítače losangeleského policejního oddělení.

Odtud už bylo hračkou napojit se na policejní oddělení v Santa Monice a prohlédnout si záznamy o případech zahájených v průběhu posledních dvaceti čtyř hodin. Žádný z nich se však nevztahoval ke jménu Valeríe Ann Keeneová ani k adrese bungalovu, který měla v Santa Monice pronajatý.

Uzavřel tedy soubor a prohlédl si všechna registrovaná hlášení týkající se středeční noci, protože bylo možné, že někdo z důstojníků přijal telefonní upozomění na noční přepadení, ale nezařadil ho do seznamu otevřených případů. Tentokrát adresu Valeriina bungalovu našel.

Jedna z posledních poznámek přijímajícího důstojníka napovídala, proč nebylo hlášení přiřazeno číslo případu. Stálo tam OPERACE ATF, FED. JUR“ což nepochybně znamenalo: akce byla vedena úřadem ATF a přísluší jurisdikci federálních orgánů.

Místní policie tedy byla vyšoupnuta mimo hru.

Na vedlejším gauči se s ostrým štěknutím vzbudil Rocky a spíš spadl než seskočil na zem. Když se vyhrabal na všechny čtyři, začal se honit za svým ocasem, potom zakroutil hlavou jakoby v údivu, kde je to nebezpečí, které ho vyhnalo z jeho snu.

„To se ti jen něco zdálo,“ uklidňoval Spencer psa.

Rocky na něho upřel pochybovačný pohled a zakňučel.

„Co to tentokrát bylo - nějaká obrovská prehistorická kočka?“

Pes přešel rychle napříč místností a položil přední tlapy na okenní parapet. Potom dlouze zíral ven na příjezdovou cestu a okolní stromy.

Krátký únorový den se schyloval k soumraku plnému barev. Obvyklý stříbrošedý odstín spodních stran vejčitých listů eukalyptů ted paprsky zapadajícího slunce vybarvily dozlatova a lehký vánek, který je rozechvíval, vyvolával dojem, jako by stromy byly ověšeny vánočními ozdobami.

Rocky znovu úzkostně zakňučel.

„Že by to bylo ještě něco většího?“ zajímal se Spencer. „Pterodaktylí kočka s obrovskými křídly a pazoury, co určí tak hlasitě, až puká kámen?“

Pes se spustil z okna, rychle přeběhl místnost a zamířil do kuchyně. Nevypadalo to, že by Spencerovy žerty jeho neklid rozptýlily. Takhle se choval vždycky, když se probudil ze špatného snu.

Ted bude obíhat dům od jednoho okna ke druhému v přesvědčení, že příšera, která ho ohrožovala ve snu, číhá stále ještě někde venku.

Spencer se znovu podíval na obrazovku počítače.

OPERACE ATF, FED. JUR.

Něco mu tady nesedělo.

Jestliže útok na Valeriin bungalov byl dílem příslušníků ATF, proč se pak muži, kteří navštívili Louise Lee v jeho domě v Bel Air, prokazovali odznaky FBI? ATF přece bylo pod kontrolou ministerstva financí, zatímco FBI podléhalo v konečné instanci úřadu ministra spravedlnosti. V těchto pravomocech se uvažovalo o změnách, ale pokud bylo Spencerovi známo, zatím k ničemu takovému nedošlo. Občas se sice stávalo, že na případech, které zajímaly více stran, spolupracovaly různé vyšetřovací úřady, ale když uvážil rivalitu a podezíravost, jaká mezi nimi panovala, nezdálo se mu pravděpodobné, že by při vyslýchání Louise Lee byla přítomna jen jedna strana.

Rocky vystrašeně vyrazil z kuchyně a vběhl otevřenými dveřmi do ložnice.

OPERACE ATF Něco tu nehrálo.

FBI byl mnohem mocnější úřad než ATF, a pokud by jejich agenti měli na případu dostatečný zájem, nikdy by nesouhlasili s postoupením celé soudní pravomoci ATF. Spíš by to bylo naopak.

V současné době probíhal v Kongresu na návrh Bílého domu legislativní proces, na jehož základě se mělo ATF začlenit do FBI. Poznámka důstojníka na policejním oddělení v Santa Monice tedy spíš měla být: OPERACE FBI/ATF.

Spencer opustil Santa Moniku a opět byl v systému losangeleské policie. Chvíli rozmýšlel, jestli má skončit, potom se však vrátil do počítače oddělení pro zvláštní úkoly a pozavíral všechny otevřené cesty, aby po jeho invazi nezůstala ani stopa.

Rocky vyrazil z ložnice, přehnal se okolo Spencera a znovu se postavil u okna.

Spencer vypnul počítač. Vstal od stolu, přešel k oknu a zůstal stát vedle Rockyho.

Pes, s jedním uchem postaveným a jedním svěšeným, s čemou špičku svého čumáku přitisknutou na sklo, zíral ven.

„Co tě zase straší`?“ divil se Spencer.

Rocky slabě zakňučel. Stále upřeně hleděl na temně purpurové stíny a zlatavé chvění eukalyptového háje.

„Nějaké fantastické příšery? Nebo jen… minulost?“

Pes se chvěl.

Spencer ho jemně pohladil po hřbetu.

Pes k němu zvedl hlavu, vzápětí však opět upřel svoji pozomost k eukalyptům - možná proto. že mihotavé světélkování jejich listoj ví pomalu ustupovalo temnotě, která se snášela na krajinu. A Rocky se vždycky tmy bál. vycházející světlo se zhmotnilo do jasně červené sedliny táh noucí se přes celou šířku západní oblohy. Každá mikrosko p ická částečka prachu vodních par odrážela zář rudého slunce, takže se zdálo, jako by město leželo pod příkrovem lehké krvavé mlhy.

Darmon vytáhl ze zadní části dodávky velký kontejner na přepravu pizzy a zamířil k domu.

I Roy Miro vystoupil ze svého auta na druhém konci ulice, tiše zadveře a chystal se přiblížit k bloku z opačného směru.

Vecchio se zatím přikrádali k zadnímu vchodu přes sousední pozemky.

Roy přešel na druhou stranu ulice.

Darmon byl v tu chvíli asi na půl cesty od chodníku k domu.

V kontejneru, který nesl, neměl pizzu, ale pistoli značky Desert Eagle .44 Magnum s velmi účinným tlumičem. Firemní košile a kontejner s firemním logem měly rozptýlit případné podezření, pokud by se Spencer Grant náhodou díval z okna ve chvíli, kdy de Darmon přicházet.

Roy došel k bílé dodávce.

Darmon už stál před terasou, která kryla schody do domu.

Roy si zakryl rukou ústa, jako by si chtěl odkašlat, a řekl do mik rofonu miniatumí vysílačky: „Napočítejte do pěti a jděte na to.“

Příkaz byl určen mužům, kteří se blížili k domu zezadu.

Cal Darmon se neobtěžoval zvoněním nebo klepáním a hned vzal za kliku. Zřejmě muselo být zamknuto, protože otevřel kontejner a vytáhl pistoli.

Roy hodil za hlavu opatmost a rozběhl se.

I když byl na hlavni pistole nasazen vysoce účinný tlumič, vyšlo z ní při každém stisknutí spouště docela slušné bouchnutí. Nebylo to sice ohlušující třesknutí výstřelu, ale přesto ty zvuky byly tak hlasité, že mohly upoutat pozomost náhodných kolemjdoucích. Tři rány rychle za sebou zcela zdeformovaly zámek a okolní dřevo se rozlétlo na třísky.

Darmon s Royem za zády vrazil dovnitř. Z modrého čalouněného křesla vstával šokovaný muž v papučích, vybledlých džínsách a v tričku. V jedné ruce držel plechovku piva. „Ježíšikriste!“ vykřikl. Štěpíny dřeva a mosazi dolétly až do pokoje a rozprskly se okolo něho na koberci. Darmon ho tvrdě srazil zpátky do křesla. Plechovka s pivem třískla o podlahu a odkoulela se kus dál.

Muž evidentně nebyl Spencer Grant.

Roy, který svíral oběma rukama berettu opatřenou tlumičem, rychle přeběhl pokoj, vrazil do přilehlé jídelny a vzápětí otevřenými dveřmi do kuchyně.

Na podlaze tam ležela asi třicetiletá blondýna a levou rukou se snažila uchopit kuchyňský nůž pohozený pár centimetrů mimo její dosah. O to, aby na něj nedosáhla, se staral Vecchio. Jedním kolenem klečel na jejích zádech a navíc jí tlačil hlavu dolů pistolí přitisknutou vzadu za levým uchem.

„Ty hajzle, hajzle, hajzle,“ kňučela žena. Jejím nadávkám bylo stěží rozumět, protože ležela s tváří přitisknutou na linoleum a s Vecchiovým kolenem v zádech se nemohla ani pořádně nadechnout.

„Jen klid, dámo. Klid,“ radil Vecchio. „Ticho, ksakru!“ přidal ostřeji, když nepřestala nadávat.

Alfons Johnson stál krok od zadních dveří. Musely být odemknuté, protože na nich nebylo vidět žádné poškození. Johnson hlídal poslední osobu, kterou v domě našli - malou, asi tak pětiletou holčičku, choulící se v koutě. Tím, co viděla, byla tak vyděšená, že se ani neodvážila plakat.

Roy potáhl nosem. Vzduchem se nesla vůně smažené cibulky a horké rajské omáčky, na dřevěném prkénku byl pokrájený zelený pepř, zřejmě ženu překvapili při přípravě večeře.

„Pojd se mnou.“ řekl Roy Johnsonovi. Oba. rychle prohledali zbývající prostory domu. Moment překvapení už sice pominul, ale ještě nebyli hotovi. Přístěnek na chodbě, koupelna, dětský pokoj s panenkanú a plyšovými medvídky… Přístěnek nechali otevřený nikdo tam nebyl. Další malá místnost s šicím strojem, krejčovskou pannou a rozešitými zelenými šaty, bylo vyloučeno, aby se v tak malém a přeplněném prostoru někdo skrýval. Ještě velká ložnice, skříň, další skříň, koupelna… nikdo.

„Ledaže by měl blondatou paruku a ležel v kuchyni na zemi,“ řekl Johnson.

Roy se vrátil do obývacího pokoje, kde se v křesle krčil muž v džínsách a zíral do čemého ústí hlavně čtyřiačtyřicítky, zatímco Cal Darmon mu neustále křičel přímo do tváře: „Ještě jednou, ty pitomče, slyšíš mě? Ptám se tě ještě jednou — kde je ten chlap?“

„Už jsem vám řekl, panebože,“ jektal muž, „nikdo jiný kromě nás tu není.“

„Kde je Grant?“ trval na svém Darmon.

Muž se třásl, jako by křeslo bylo vybaveno vibrační masážní jednotkou. „Žádného Granta neznám! Přísahám! Nikdy jsem o něm neslyšel. Nemohl byste… nemohl byste, prosím… nemohl byste tu pistoli namířit jinam?“

Roye vždy rozesmutnilo, když museli lidem brat jejich důstojnost, aby je přinutili spolupracovat. Nechal v obývacím pokoji s Darmonem .Iohnsona a vrátil se do kuchyně.

Žena ležela stále na podlaze s Vecchiovým kolenem v zádech, ale už se nepokoušela dosáhnout na nůž. Také už přestala chrlit nadávky a bylo zřejmé, že její zuřivost vystřídal strach, protože začala prosit, aby neubližovali její malé holčičce.

Dítě stálo pořád ještě v koutě a cucalo si palec, po tváři mu tekly slzy, ale nevydalo ani hlásku.

Roy zvedl kuchyňský nůž a položil ho na stůl mimo ženin dosah.

Žena se na něho podívala jedním okem. „Prosím vás, neubližujte mému dítěti.“

„Nechceme ublížit nikomu,“ prohlásil Roy.

Přistoupil k dívence, dřepl si vedle ní a řekl tím nejměkčím hlasem, jaký svedl: „Máš strach, malá?“

Odvrátila oči od matky a podívala se na něho.

„Určitě máš strach. Že je to tak`?“

Přikývla, aniž vytáhla palec z pusy.

„Nemáš se čeho bát, malá. Já jsenu nikdy neublížil ani mouše.

Dokonce ani když se mi procházela po nose, nic jsem jí neudělal.“

Dítě na něho hledělo uslzenýma očima.

Rot pokračoval: „Když mi na kůži přistane komár a chce mě kousnout, myslíš, že ho plácnu? Neeeee. Prostřu před ním maličký ubrousek, dám mu tam maličkou vidličku a nůž a řeknu: `Na tom našem světě by neměl být nikdo hladový. Jen si na mně pochutnejte, pane Komáre.“

Zdálo se, jako by se clona slz v jejích očích trochu vyčistila.

„Také si vzpomínám,“ pokračoval Roy, „jak jsem se jednou setkal s velbloudem, když si jel do obchodního domu koupit burské oříšky. Jako vždy strašně spěchal a já jsem mu musel uhnout autem z cesty. Všichni lidé z ulice šli za ním a štípali ho do toho nejcitlivějšího místa na ocase. A co myslíš, přidal jsem se k ním také?

Neeeeeeee. Řekl jsem si: `Když je takový velbloud zblázněný do burských oříšků, nemtržu mu vyčítat, že trochu spěchá. Víš, musím se ti však přiznat, že jsem u toho obchodního domu zastavil a vypustil mu vzduch z kola. Neudělal jsem to ale ze vzteku, jenom jsem chtěl, aby nemohl vyjet dřív, než si paír oříšků sní a uklidní se.“

Bylo to rozkošné dítě a Roy si přál, aby dokázal na jeho tváři vyvolat úsměv.

„Opravdu si ještě myslíš, že bych někomu dokázal ublížit?“

Dítě zavrtělo hlavou.

„Tak mi podej ruku.“

Holčička mu podala levou ruku, tu, jejíž palec nebyl mokrý od cucání, a Roy ji vedl napříč kuchyní.

Vecchio matku pustil. Žena se vztyčila na kolenou, objala dítě a plakala.

Rot, pohnut jejími slzami, pustil ruku dítěte a řekl: „Je mi to líto.

Věřte, že se mi násilí hnusí, ale domnívali jsme se, že ve vašem domě je velice nebezpečný muž. Nemohli ,jsme pouze zaklepat a zeptat se, jestli by nechtěl jít s námi. Rozumíte mi?“

Ženin spodní ret se chvěl. „Já… já nevím. Kdo jste a co chcete?“

„Jak se jmenujete?“

„Mart. Mart Z-Zelinská.“

„A váš manžel?“

„Peter.` Mart Zelinská měla krásný nos. Byl rovný s pevnými liniemi, jeho dírky byly dokonale vykroužené a při pohledu na přepážku měl Roy dojem, že je vymodelována z nejjemnějšího porcelánu.

Nemohl si vzpomenout, jestli už někdy tak krásný nos viděl.

„Tak Mart, potřebujeme se dovědět, kde je,“ řekl jí s úsměvem.“

„Kdo?“ zeptala se.

„Jsem si jist, že víte kdo — samozřejmě že Spencer Grant.“

„Neznám ho.“

Konečně se odpoutal od jejího nosu a pohlédl jí do očí. Nezpozoroval v nich ani nejmenší náznak, že by nemluvila pravdu.

„Nikdy jsem o něm neslyšela.“

„Zavři plyn, nebo se ta rajská omáčka spálí.“ řekl Roy Vecchiovi.

„Přísahám, nikdy jsem o žádném Spenceru Grantovi neslyšela,“ trvala na svém žena.

Rot byl nakloněn uvěřit jí. Krásnější nos než Mary Zelinská nemohla mít ani Helena Trojská. Samozřejmě, Helena Trojská byla nepřímo zodpověná za smrt tisíců mužů a mnoho dalších kvůli ní prožívalo nezměmá utrpení, takže rozhodně nebylo možné akceptovat krásu jako záruku nevinnosti. Navíc se od dob Heleny Trojské stali lidé mistry v klamání a zastírání zla, takže dnes se i z těch nejbezelstněji vyhlížejících jedinců mohou vyklubat dokonalí podvodníci a lháři.

Rot si musel být jist, že ta žena mluví pravdu. „Pokud zjistím, že lžete - ` „Přísahám, že nelžu!“ vyhrkla Mart roztřeseným hlasem. - tak bych také mohl tu vaši rozkošnou holčičku vzít do jejího pokoje a tam - ` Žena zavřela oči, jako by chtěla zahnat děsivou představu toho, co se jí s takovým gustem snažil naznačit.

„- si s ní mezi medvídky a panenkami trochu pohrát.“

Nosní dírky Mart Zelinské se chvěly hrůzou. Její nos byl skutečně výjimečný.

„Ted se mi, Mary, podívejte do očí a znovu mi řekněte, jestli znáte muže, který se jmenuje Spencer Grant.“

Otevřela oči a setkala se s jeho pohledem.

Dívali se jeden na druhého.

Roy pohladil dítě po hlavě a usmál se.

Mart Zelinská svou dcerku zoufale svírala. „Přísahám před samotným Bohem, že jsem o něm nikdy neslyšela. Neznám ho. Vůbec nechápu, co se tady děje.“

„Věřím vám,“ řekl Roy. „Budte klidná, Mart, opravdu vám věřím. 3e mi líto, že jsem se musel uchýlit k takové hrubosti.“

I když se snažil, aby tón jeho hlasu byl měkký a omluvný, uvnitř jím cloumal vztek. Jeho zuřivost však nebyla namířená proti té ženě ani proti jejímu nešťastnému manželovi, ale proti Grantovi. kterému se opět podařilo udělat z nich hlupáky.

Přestože si dal záležet, aby na něm nebylo nic poznat, Mart Zelinská mu musela ten jeho vztek vyčíst z očí. Zřejmě proto svým pohledem uhnula.

„Takže on tu vůbec nebydlí,“ ozval se Vecchio od sporáku, když zhasl plyn pod kastrůlkem s rajskou omáčkou a čajníkem s kypící vodou.

„A nemyslím, že by tu kdy vůbec bydlel,“ procedil Roy přes sevřené rty.

Spencer vytáhl ze skříně dva kufříky, chvíli nad nimi uvažoval, pak vzal ten větší a rozložil ho na posteli. Vybral trochu prádla a oblečení, o kterém usoudil, že by mu mělo vystačit na týden, a naskládal je do kufru. Neměl oblek ani bílou košili, a dokonce ani jedinou kravatu. Jeho zásoba oblečení se skládala z tuctu modrých džínsů, půl tuctu plátěných kalhot žlutohnědé barvy a několika košil modré džínsové barvy. V homi přihrádce vysoké skříně se zásuvkami měl uloženy čtyři teplé svetry: dva modré a dva zelené.

Jeden z nich vytáhl a přibalil ho do kufru.

Zatímco si připravoval zavazadlo, Rocky pobíhal z jedné místnosti do druhé a skoro jako strážný ve službě znepokojeně vyhlížet z každého okna ven. Chudák, už ted se třásl strachem před noční tmou.

**

Roy vyšel z domu a zamířil pues ulici směrem ke svému autu.

U Zelinských zatím nechal své muže.

Červená barva na západním obzoru ztmavla na temně purpurovou a pomalu se začaly rozsvěcovat lampy pouličního osvětlení.

Bylo ticho jako někde uprostřed volné přírody a vzduch se téměř nehýbat.

Měli štěstí, že nikdo ze sousedů Zelinských nezaslechl nic, co by vzbudilo jeho podezření.

Možná to také bylo tím, že v okolních domech nesvítilo jediné okno. Byla to čtvrt s velmi příjemným bydlením, ve které žili převážně lidé střední třídy, a spousta rodin byla zřejmě schopna zabezpečit svůj životní standard pouze za cenu celodenního zaměstnání obou manželů. Nebylo se také co divit, v současné nejisté ekonomické situaci reálné příjmy rodin klesaly a takových, kteří se zuby nehty drželi dvou zdrojů obživy, bylo mnoho. A ted, v době dopravní špičky, zůstávaly dvě třetiny domů po obou stranách ulice tmavé a pusté, protože jejich obyvatelě bojovali svou každodenní bitvu na přecpaných dálnicích, vyzvedávali své děti z různých škol a útulků, za ktcré museli zaplatit hříšné peníze, a spěchali domů užít si pár hodin kíidu před tím, než se do toho stresujícího koloběhu vrhnou ráno znovu.

Někdy Roy pocítil nad neutěšeným postavením průměmého občana takovou lítost, že ho dohnala. až k slzám.

Téd si však nemohl podobnou přecitlivělost dovolit. Musel najít Spencera Granta.

Nastartoval auto a natáhl se k vedlejšímu sedadlu, aby zapnut počítač a připojil k němu mobilní telefon.

Nejdříve se spojil s Mámou apožádal ji, aby mu v telefonním seznamu pro Los Angeles a okolí našla jméno Spencera Granta. Doufal, že tak tiská Grantovu adresu od telefonní společnosti, tak jako se mu to podařilo v případě Bettonfieldových.

David Davis a Nella Shireová už asi v budově jejich ústředí nebyli, takže jim nemohl zavolat a vylít si na nich zlost. Nakonec to ani jejich vina nebyla. uvažoval, i když by mu dělalo docela dobře, kdyby mohl vinu za dnešní neúspěch svalit na Davise - a na toho Wertze, který se určitě musel jmenovat Igor.

Během několika minut ho Máma informovala, že v telefonním okruhu Los Angeles není účastník, který by se jmenoval Spencer Grant, a to měla samozřejmě k dispozici i čísla nezveřejněná v běžném seznamu.

Roy té informaci nemohl uvěřit. Ne že by nevěřil Mámě, tady problém nebyl, Mámě důvěřoval absolutně, ta byla pro něho stejně nedotknutelná jako jeho vlastní zemřelá matka, ale ten Grant… je chytrý, zatraceně chytrý.

Roy se znovu obrátil na Mámu, aby prohledala soubory, ve kterých si telefonní společnost vedla účetní záznamy telefonních abonentů. Grant mohl být v seznamu čísel veden pod jakýmkoliv vymyšleným jménem, ale než mu bylo toto číslo přiděleno, určitě musel kvůli zasílání účtů uvést své pravé jméno včetně referencí o finanční důvěryhodnosti.

Zatímco Máma pracovala, Roy pozoroval auta projíždějící kole n něho a mizející na příjezdových cestách k domům.

Noc se ujímala vlády nad městem, blednoucí zář na západním horizontu už ustoupila tmě a po královské purpurové červeni už nezbylo ani stopy.

Displej zamrkal a Koy se znovu obrátil k počítači. Máma hlásila, že ani v účetních záznamech telefonní společnosti se jméno Spencer Grant nevyskytuje.

Ten parchant se musel dostat do svého záznamu v počítači losangeleské policie a zaměnit skutečnou adresu náhodně vybranou adresou Zelinských, takže ted, ačkoli stále žije někde v okruhu Los Angeles a s největší pravděpodobností má i telefon, zmizel z evidence kterékoliv telefonní společnosti - ať už Pacific Bell nebo GTE—provozující místní telefonní sítě.

Zdálo se, jako by se Grant pokoušel udělat neviditelným.

„K čertu! Co to může být za chlapa?“ ulevil si nahlas Roy.

Po tom, co o něm Nella Shireová našla poměmě podrobné informace, se Roy domníval, že muže, kterého hledá, zná. Ted měl najednou pocit, že o Speneru Grantovi neví vůbec nic - alespoň nic podstatného. Dověděl se o něm pouze běžné povrchní informace, ale ta jeho prokletá tajemnost spočívala v něčem jiném, o čem Roy neměl tušení.

Co asi mohl Grant v tom bungalovu v Santa Monice dělat? V jakém spojení byl s tou ženou? Co všechno věděl?

Naléhavost, s jakou Roy potřeboval znát odpovědi na tyto otázky, neustále rostla.

Další dvě auta zmizela v garážích u svých domů.

Roy cítil, že s uplývajícím časem se jeho šance najít Granta zmenšuje.

Chvíli horečnatě zvažoval, jak postupovat dál, a pak se rozhodl spojit se přes Mámu s Kalifomským úřadem evidence motorových vozidel v Sakramentu. Netrvalo ani příliš dlouho a na jeho displeji se objevila Grantova fotografie, ta, kterou úřad nechával vystavovat výlučně pro nová řidičská oprávnění. Kromě jiných běžných údajů tam byla i adresa.

„Tak to by bylo,“ řekl Roy téměř šeptem, jako by se bál, že kdyby promluvil hlasitě, zaplašil by tu trochu štěstí, která se na něho právě ted usmála.

Nechal vytisknout tři kopie dat z Grantova záznamu, odpojil se od systému úřadu evidence motorových vozidel, dal sbohem i Mámě, vypnul počítač a vydal se přes ulici zpět k domu Zelinských.

Mary, Peter a jejich dcerka seděli v obývacím pokoji na pohovce. Byli bledí, tiší a drželi se za ruce, vypadali jako tři duchové v předpokoji nebeského království, kteří čekají na svůj rozsudek a jsou už téměř smířeni s tím, že budou posláni rovnou cestou do pekel.

Tři ozbrojení muži, Darmon, Johnson a Vecchio, stáli s kamennými tvářemi opodál. Roy dal každému z nich bez komentáře tiskovou stránku z počítače s novou Grantovou adresou.

Roy se po několika dotazech dověděl, že Mary a Peter Zelinští jsou bez práce a berou podporu v nezaměstnanosti. Proto byli doma v době, kdy lidé z jejich sousedství se hemžili v hejnech ocelových ryb v betonovém moři dálničního systému. Každý den prohledávali manželé Zelinští inzertní rubriku „volná místa“ v losangeleských Timesech, posílali žádosti o práci na všechna možná místa a bez ustání se strachovali o svou budoucnost, takže dnešní přepadení pro ně nebylo svým způsobem ani moc překvapující, protože ho brali jako přirozenou součást svých neustále se zhoršujících trampot.

Roy byl připravený vytáhnout svoji identifikační kartu agenta Úřadu pra potírání drog a použít všech možných způsobů zastrašování, aby dostal rodinu Zelinských do stavu naprosté rezignace a zajistil, že si nebudou nikdy stěžovat ani u místní policie, ani na federálních orgánech. Ted však viděl, že jsou svou ekonomickou situací tak zdeptáni, že se ani nemusí se svým falešným průkazem namáhat.

Z jejich tváří se dalo vyčíst, že budou vděčni, když z toho dnešního incidentu vyváznou živí. Opraví přední dveře, uklidí nepořádek a budou si myslet, že je přepadla nějaká banda překupníků drog, která v jejich domě hledala svého nenáviděného konkurenta.

Na překupníky drog nikdo stížnosti neposílá, ti jsou v dnešní Americe považováni téměř za součást přírody. Stejný smysl i když s daleko menším rizikem - by mělo stěžovat si na hurikán, tomádo nebo třeba na obyčejnou bouřku.

Royovi tedy stačilo spustit na ně slovníkem šéfa nějaké kokainové bandy: „Jestli se nechcete. dovědět, jaký to je, když vám kulka vyfoukne mozek, tak tu sedte a nehýbejte se ještě alespoň deset minut po tom, co odejdeme. Zelinsky, vy máte hodinky. Myslíte, že jste schopen odměřit deset minut?“

„Ano, pane,“ řekl Peter Zelinski.

Mary seděla s hlavou svěšenou dolů a na Roye se nedívala. Z jejího skvostného nosu nebylo vidět téměř nic.

„Je vám jasný, že to myslím vážně`?“ zeptal se Roy jejího manžela a dostal odpověd pokývnutím hlavy. „Takže budete hodne] hoch?“

„Nechceme mít žádné problémy.“

„To rád slyším.“

Pokora těchto lidí byla smutným důkazem brutality americké společnosti. Takové věci Roye skličovaly.

Na druhou stranu mu však jejich poddajnost podstatně ulehčovala práci.

Vyšel až po Darmonovi, Johnsonovi a Vocchiovi a poslední odjížděl. Předtím se ještě několikrát podíval zpět na dům, ale ani ve dveřích, ani v oknech nikoho neviděl.

Neštěstí bylo těsně odvráceno.

Roy, který se pyšnil svou klidnou povahou, si nevzpomínal, kdy ho někdo dokázal tak vyvést z míry, jako se lo podařilo Spenceru Grantovi. Už se nemohl dočkat, až ho dostane.

Spencer dal do plátěného vaku několik psích konzerv, krabici sucharů, novou kost, misky na žrádlo a gumovou hračku, která vypadala téměř navlas stejně jako cheesburger v bochánku posypaném sezamovými semeny.

Rocky stále ještě pobíhal od jednoho okna ke druhému a vyhlížel ven, i když už ne s takovou posedlostí jako předtím, zřejmě už z větší části překonal tu neznámou hrůzu, která ho vyhnala ze sna.

Jeho strach byl nyní živen mnohem reálnějšími příčinami - byla to úzkost, která se ho zmocňovala pokaždé, když cítil, že se chystají dělat něco, co vybočuje z jejich každodenních zaběhaných zvyklostí. Chodil za Spencerem, aby zkontroloval, jaké další zneklidňující kroky jeho pán podniká, neustále se vracel ke kufru, aby ho očichal, a opět se uchyloval do svých oblíbených zákoutí a kňučel tam, jako by se bál, že by mohl navždy přijít o jejích pohodlí.

Spencer sáhl do police nad svým pracovním stolem, vytáhl odtud malý přenosný počítač a postavil ho na zem vedle plátěného vaku a kufru. Koupil si ho v září minulého roku, aby mohl pracovat na verandě, těšit se z čerstvého vzduchu a z uklidňujícího podzimního vánku, šumícího eukalyptovým hájem. Ted ho použije k tomu, aby se mohl kdykoliv během příštích dnů připojit na velkou americkou informační sít.

Ještě se vrátil ke stolu, zapnul velký počítač a udělal si na diskety kopie některých svých vlastních programů, včetně toho, který byl schopen pomocí detektoru slabých elektrických signálů zjistit a vyhodnotil případné odposlouchávání telefonní linky použité pro spojení mezi dvěma počítačovými systémy. Jiný podobný program měl za úkol varovat ho, pokud by jeho výlety po kybemetických magistrálách někdo kontroloval pomocí důmyslných sledovacích technologií.

Rocky stál znovu s packami na okenním parapetu a střídavě vrčel a kňučel do tmy.

Roy projížděl kopci a kaňony západní části údolí San Femando.

Ještě sice neopustil síf městských komunikací, ale přesto se čím dál častěji ocital v místech, kde osvětlené předměstské oblasti střídaly úseky ponořené do naprosté tmy.

Tentokrát budou muset postupovat mnohem obezřetněji než v předchozím případě. Pokud by se ukázalo, že na adrese získané z Úřadu registrace motorových vozidel bydlí lidé, kteří podobně jako rodina Zelinských o Spenceru Grantovi nikdy neslyšeli, dal by Roy přednost tomu, kdyby se to podařilo zjistit dřív, než jim roztřískají dveře, spálí omáčku na špagety přihřívající se na sporáku, budou je ohrožovat pistolemi a také riskovat, že po nich začne střílet domácí pán, z kterého se vyklube nějaký ozbrojený fanatik.

V době, nad níž se neustále vznáší hrozba sociálního chaosu, se kontroly soukromých domů stávají čím dál riskantnější činností, přičemž vůbec nezáleží na tom, jestli člověk mává autentickým nebo padělaným služebním odznakem. Muži zákona nemohou nikdy dopředu vědět, jestli obyvatel domu nepatří k přívržencům některé z mnoha satanských sekt, do kterých se stahují mnohonásobní vrahové s kanibalistickými sklony, a nenajdou u něho ledničku přecpanou částmi lidských těl a kuchyňské nástroje pečlivě vyřezané z lidských kostí. Dnes, na konci druhého tisíciletí, se najednou zjišfuje, že do toho zábavního parku jménem Amerika bylo vpuštěno až příliš moc zatraceně podivných lidí.

Roy sledoval úzkou silnici vedoucí temným úvozem, kde tmu zahuštovalo jemné předivo mlh. Pomalu začínal tušit, že to, co najde na konci cesty, nebude běžný předměstský dům a že dokonce ani nebudou stát před otázkou, jestli tam bydlí nebo nebydlí Spencer Grant. Jako by mu něco říkalo, že tentokrát je čeká jiné překvapení.

Asfaltka se změnila na úzkou štěrkovanou cestu vinoucí se mezi neduživými palmami, které vytvářely nad cestou příkrov ze spleti odumřelých listů. Konečně přijel k železné bráně uprostřed řetězového plotu.

Z mlhavého oparu prosvítala červená koncová světla, dodávka se znakem pizzerie tam už byla. Roy se podíval do zpětného zrcátka a uviděl v dálce za sebou reflektory dalšího auta - .lohnson a Vecchio.

Vystoupil a došel k brance. Cal Darmon na něho čekal. Za plotem bylo ve světle reflektorů vidět podivné kývavě se pohybující soustrojí, vypadalo to. jako by nějaký obrovský prehistorický pták vyzobával červy z hlíny. Vahadlo pumpy. Stáli před naftovým polem, jakých bylo po jižní Klifomii roztroušeno hodně.

Přišli k nim Johnson a Vecchio.

„Naftový studny,“ řekl Vecchio.

„Posraný naftový studny,“ připojil se Johnson.

„Celý hejno posraných naftových studní,“ upřesnil Vecchio.

Roy řekl Darmonovi, aby přinesl z dodávky baterku a nástroj na otevírání zámků. Jejich auto samozřejmě nebyla žádná dodávka na převážení pizzy, ale dobře vybavená servisní jednotka se vším vybavením včetně elektrických přístrojů, které by mohly být při operacích v terénu potřebné.

„Copak tam půjdeme?“ zeptal se Vecchio a ukázal do tmy.

„Může tam být bouda hlídače,“ řekl Roy. „Třeba je tu zaměstnaný jako stálý hlídač a bydlí tady.“

Roy cítil, že stejně jako on se ti tři chtějí za každou cenu vyhnout zjištění, že z nich někdo podruhé během jednoho večera udělal hlupáky. Přesto bylo všem jasné, že Grant zřejmě vložil do registru Úřadu evidence motorových vozidel fingovanou adresu a že šance dopadnout ho na naftovém poli se pohybuje mezi zlomkem promile a nulou.

Darmon otevřel bránu a všichni čtyři vešli po štěrkované cestě dovnitř. Kužely světel baterek prohledávaly prostory mezi kývajícími se vahadly pump. Vydatný déšt předchozí noci spláchl na mnoha místech štěrk a obnažil cestu na blátivý podklad. Za tu chvíli, než zjistili, že mezi skřípějícími, vrzajícími a kývajícími se mechanismy nenajdou ani Granta ani, nikoho jiného, stačil Roy zcela zničit své nové boty.

Vrátili se k autům a všichni si začali mlčky čistit boty o vysokou trávu na kraji cesty.

Zatímco Darmon, Vecchio a Johnson čekali na rozhodnutí, co se bude dít dál, Roy se vrátil do auta. Nezbývalo mu nic jiného, než se znovu spojit s Mámou a pokusit se zjistit další adresu toho hadovitého tchoře, toho pojídače hoven, toho šmejda Granta.

Snažil se dýchat zhluboka a nasát do sebe nejen chladný noční vzduch, ale i klid, který se jím nesl. Cítil, jak s každým dalším nadechnutím jeho napětí opadá. Představoval si ten klid jako jemný bledě žlutý opar, zatímco napětí vycházelo z jeho nosních dírek jako dva chuchvalce žlučově zelené mlhy.

Tyto meditativní techniky se naučil z jedné knihy tibetských moudrostí. Možná to byla čínská kniha, nebo indická - ani už sám nevěděl. Ve svém ustavičném snažení o hlubší sebepoznání a transcendenci prostudoval spoustu východních filozofií.

Když nastupoval do auta, zapípal jeho operátor. Roy ho odepnul ze štítku sluneční clony a na displeji si přečetl jméno Kleck a telefonní číslo sedm set čtmácté kódové zóny.

John Kleck vedl pátrání po devět let starém pontiaku registrovaném na jméno Valerie Keeneová. Pokud se jeho majitelka zachová stejně jako jindy, najdou ho někde na opuštěném parkovišti nebo v ulicích města.

Roy zavolal na číslo, které svítilo na displeji operátoru. Hlas na druhém konci linky patřil nepochybně Kleckovi. Kleck byl asi dvacetiletý vyčouhlý mladík s vystupujícím ohryzkem a tváří připomínající rybu. Hlas měl však hluboký a působivý.

„To jsem já,“ řekl Roy. „Kde ted jsi?“

Kleck formuloval slova s libozvučnou jasností: „Na letišti Johna Waynea v Orange County.“ Hledání začalo v Los Angeles, ale každým dnem se rozšiřovalo. „Pontiaka jsme našli v jedné parkovací garáži. Zjistili jsme si jména lidí, kteří byli včera odpoledne a večer u pokladen. Máme její fotografie. Někdo sí třeba vzpomene, že jí prodával letenku.“

„Už to dokončete, ale zřejmě to k ničemu nepovede. Je příliš chytrá, aby nechala auto tam, odkud by se dal vysledovat cíl její cesty. Jenom se nás pokusila zmást. Ví. že tu stopu budeme muset prověřit a že při tom ztratíme spoustu času.“

„Taky jsme se zkoušeli ptát všech taxikářů, co tady v tu dobu byli. Možná vůbec neodletěla, ale odjela pryč taxíkem.“

„Já bych tu myšlenku dovedl ještě dál. Mohla dojít z letiště pěšky k některému z blízkých hotelů. Poptejte se, jestli si někdo z vrátných, obsluhy parkovišf nebo hotelových zřízenců nepamatuje, že by tam taková žena sháněla taxík.“

„Uděláme to,“ řekl Kleck. „Ted ještě nemůže být daleko. Jsme jí za zadkem.“

Kdyby Roy nevěděl, že Kleck vypadá jako ryba, která se pokouší spolknout ananasový meloun, možná by ho jeho jistota a melodický hlas uklidnily. „Tak zatím.“ Zavěsil.

Připojil telefon k počítači, nastartoval auto a spojil se s Mámou ve Virgínii. Tentokrát jí dal úkol, který se mu i přes její značné schopnosti a kontakty zdál velmi obtížný - najít Spencera Granta v počítačových evidencích vodáren, energetických a plynařských společností, daňových úřadů, zkrátka prohledat počítačové soubory všech státních, okresních, regionálních a městských úřadů, stejně jako tžch společností, které jsou uízeny některým z veřejných zastupitelství okresů Ventura, Kem, Los Angeles, Orange, San Diego, Riverside a San Bemardino. Dále měla Máma prověřit evidence zákazníků všech bankovních institucí v Kalifomii a prohledat registraturu uřadir sociálního zabezpečení a důchodových úřadů počínaje Kalifomií a pak dál stát po státu na východ.

Nakonec oznámil, že pro výsledky zavolá ráno, odpojil se od Virgínie a vypnul počítač.

Během doby, kdy byl v autě, mlha zhoustla a ochladilo se. U brány na něho stále čekali jeho muži. Všichni tři se chvěli chladem.

„Pro dnešní noc to můžeme zahalit,“ řekl jim Roy. „Začneme zítra brzy ráno.“

Vypadali, že se jim ulevilo. Kdo ví, kam je mohl Grant hnát teá?

KdyŽ odcházeli k autům, Roy je pro povzbuzení poplácal po zádech. Chtěl, aby se cítili dobře. Každý má přece právo cítit se po své práci dobře.

Cestou zpět se Roy opět snažil dýchat zhluboka a pomalu.

Vdechoval bledě žlutý opar klidu a míru, vydechovat žlučově zelené chuchvalce vzteku, napětí a stresu. Vdech. Výdech. Vdech. Výdech.

Přestojím uvnitř dál cloumala zuřivost.

Protože pozdě obědvali, projel Spencer celou dlouhou trasu pouštní krajiny Majove až do Barstow a pak teprve zajel na odpočívadlo mezistátní dálnice číslo 15, aby si něco koupili k večeři.

Zastavili před stánkem McDonalda a Spencer přímo z auta objednal jeden Big Mac, snlaŽené brambůrky a pro sebe malý vanilkový mléčný koktejl. Než by se namáhal s vytahováním plátěného vaku a otevíráním psí konzervy, objednal ještě dva hamburgery a velkou vodu pro Rockyho — pak se slitoval a objednal druhý vanilkový koktejl.

S balíčkem jídla pak popojel na dobře osvětlené parkoviště restaurace. Nechal motor běžet, aby se v exploreru udrželo teplo, vlezl si do nákladního prostoru a posadil se k jídlu s nohama nataženýma před sebe. Racky se už olizoval v předtuše, že bude rozbalen papírový pytlík a korba auta se naplní nádhemými vůněmi. Ještě než opustili Malibu, sklopil Spencer zadní sedadla, takže bez ohledu na kufr a ostatní věci tu měli oba spoustu místa.

Spencer rozevřel Rockyho hamburgery a položil je na jejich obal. Zatímco rozbaloval svůj vlastní Big Mac a ukousl první sousto, Rocky zhltl masovou paštiku a větší část žemle. Víc pečiva už nechtěl. Místo toho se toužebně zadíval na Spencerův sendvič a zakňučel.

„Moje,“ řekl Spencer.

Rocky zakňučel znovu. Nebylo to vystrašené nebo bolestné zakňučení, zvuk, který z něho vycházel, říkal: Oh, podívej se, jaký já jsem ubohý pejsek, a uvědom si, jak moc mám rád hamburger a sýr a ten zvláštní kečup a možná i okurky.

„Rozumíš ty, co znamená slovo moje?“

Rocky pohlédl na sáček se smaženými francouzskými brambůrky na Spencerově klíně.

„Moje.“

Pes znejistěl.

„Tvoje,“ řekl Spencer a ukázal na nedojedenou žemli z hamburgeru.

Rocky smutně pohlédl na suchou žemli - potom opět na obložený Big Mac.

Spencer ukousl další sousto, zapil ho mléčným koktejlem a podíval se na hodinky. „Natankujeme a v devět zase vyrazíme. >70 Las Vegas to je tak dvě stě padesát kilometrů. Ani nemusíme moc spěchat a do půlnoci tam budeme.“

Rockyho pozomost se znovu soustředila na smažené francouzské brambůrky.

Spencer otevřel sáček a čtyři kousky mu vysypal na obal od hamburgeru. „Už jsi někdy byl ve Vegas`“ zeptal se.

Čtyři kousky brambůrků zmizely a Rocky toužebně hleděl na ty ostatní, které vykukovaly ze sáčku na klíně jeho pána.

„Není to příjemné město, navíc mám takový divný pocit, že až se tam jednou dostaneme, začne nám tam být za chvíli pěkně horko.“

Spencer dojedl sendvič i brambůrky a dopil koktejl. Navzdory vyčítavému pohledu Rockyho se už se psem o nic nerozdělil. Zmuchlal papírové obaly a strčil,je do jednoho ze sáčků.

„Chtěl bych, abys do toho viděl, kamaráde. At ti, co po ní jdou, jsou kdokoliv, určitě jsou zatraceně mocní. A nebezpeční.

Střílejí bez varování. Viděl jsem to včera v noci - pálili po každém stínu.

Řekl bych, že jim musí jít o hodně.“

Spencer odklopil víčko druhého mléčného koktejlu a pes naklonil hlavu na stranu, jak zpozoměl.

„Vidíš, co pro tebe ještě mám? Nestydíš se teď, že sis o mně myslel špatné věci, když jsem ti nedal víc brambůrků?“

Spencer přidržoval kelímek rukou, a.by ho Rocky nepřevrhl.

Pes zaútočil na vanilkový koktejl tím nejrychlejším jazykem západně od Kansas City a během několika vteřin se jeho čumák ocitl hluboko v kelímku, jak se snažil vylízat poslední zbytky.

„Jestli ten dům včera v noci hlídali, pak mají možná mou fotografii.“

Rocky zvedl hlavu od kelímku a zvědavě zíral na Spencera. Jeho čenich byl bílý od koktejlu.

„Máš nechutné způsoby stolování.“

Rocky strčil čenich zpátky do kelímku a explorerem se chvíli nesly chlemtavé zvuky psí nenasytnosti.

„Jestli mají fotografii, tak mě nakonec dostanou. A tím, že chci přijít Valerii na stopu pátráním v její minulosti, se vystavuju nebezpečí, že zakopnu o drát, který je tam natažený pro ni.“

Kelímek byl prázdný a Rocky se o něj přestal zajímat. Jazykem udivujícího dosahu si obkroužil čumák a slízl z něho poslední stopy koktejlu.

„Af už jde po Valeni kdokoliv, jsem ten největší hlupák na světě, když si myslím, že ho mohu zadržet. Vím to. Opravdu si toho jsem vědom. Ale stejně jsem tu a jedu do Vegas.“

Rocky si říhl, zřejmě ho zbytek koktejlu ještě tlačil v hrdle.

Spencer otevřel kelímek s vodou a podržel mu ho, aby se napil.

„To, že se míchám do takové šlamastyky… to není vůči tobě moc poctivé. Přiznávám, že si toho jsem vědom.` Rocky přestal pít a víc už nechtěl. Z čenichu mu kapala voda.

Spencer uzavřel kelímek a strčil ho zpátky do vaku. Potom vzal hrst papírových ubrousků a přitáhl si Rockyho za obojek.

„Pojd sem, ty bryndale.“

Rocky trpělivě nastavil čumák, aby ho mohl jeho pán osušit.

Tváří v tvář psovi Spencer řekl: „Jsi nejlepší přítel, kterého mám. Víš to? Samozřejmě že víš. A já jsem zase tvůj nejlepší přítel. Jestli se nechám zabít - kdo se o tebe bude starat?“

Pes pohlédl Spencerovi vážně do očí, jako by si uvědomoval vážnost jeho slov.

„Neříkej, že se o sebe dovedeš postarat sáru. Už je to s tebou lepší než tenkrát, když jsem si tě přivedl - ale soběstačný ještě nejsi.

A zřejmě ani nikdy nebudeš.“

Pes odfrkl, jako by nesouhlasil, ale oba věděli, že je to pravda.

„Jestli se mně něco stane, dostaneš se zpátky do útulku. A kdo si pak dá tu práci, aby tě tamodtud dostal a věnoval se ti jako já?

Hmmmmm? Nikdo.“

Spencer pustil obojek.

„Takže vidíš, že s tím `mým přátelstvím to zase není tak slavné.

Jenže ty víš, jak to se mnou vypadá. Chci zkusit svou šanci. Chci zjistit, jestli je opravdu tak výjimečná, aby se zajímala o… o někoho, jako jsem já. Jsem ochotný riskovat život, abych se to dověděl… ale neměl bych přitom riskovat i život tvůj.“

Nikdy nelži před psem.

„Prostě ti nedokážu být tak věmým přítelem, jako jsi ty mně.

Konec konců, jsem jen člověk, podívej se na kohokoliv z nás pořádně a neuvidíš nic jiného než sobce.“

Rocky zavrtěl ocasem.

„Nech toho, prosím tě. Chceš, abych se cítil ještě hůř?“

S ocasem, který sebou švihal ze strany na stranu, vylezl Rocky Spencerovi na klín.

Spencer si povzdychl. „Tak dobře. Budu se muset starat, aby mě nezabili.“

Nikdy nelži před psem.

„Jenomže si myslím, že je jich proti mně přesila,“ dodal.

Roy Miro se opět proplétal labyrintem předměstských údolí a míjel shluky obchodních čtvrtí, u nichž nedokázal poznat, kde jedna končí a druhá začíná. Ten včerejší vztek stále ještě neopadl, navíc cítil, že se ho zmocňuje hluboká deprese. Se vzrůstající nervozitou vyhlížel nějaký obchod se smíšeným zbožím, kde, jak doufal, by mohli mít dostatečně viroký výběr tisku, potřeboval si totiž koupit zvláštní noviny.

Bylo to zajímavé. Cestou Bem zpozoroval na dvou od sebe vzdálených místech něco, o čem byl přesvědčen, že je součástí sledovací operace podporované nejmodemější technikou.

Jedna byla řízena z velkého krytého vozu vybaveného výsuvnými stabilizačními opěrkami. Boční strana auta byla ověnčena palmovými Listy a vše doplňovala ronrmtická scenerie s rudým zapadajícím sluncem a zpěněnými vlnanri mořského příboje. Na střeše byla upevněna dvě surfovací prkna a nezasvěceným se mohlo zdát, že auto patří cikánské rodince, která vyhrála v loterii.

Roy však věděl, jaký je skutečný účel tohoto vozu. Všechna okna včetně předního byla z kouřových skel, ale dvě velká okna na boku byla opatřena zrcadlovými skly, kteká znemožňovala pohled zvenčí dovnitř, ale na druhé straně umožňovala těm uvnitř - a samozřejmě také kamerám - zcela čistý výhled ven raa okolí. Na střee kabiny nad předním sklem byly vedle sebe nanrontovány čtyři reflektory. Žádný z nich nebyl rozsvícen. i když v každém byla v centru kuřelového stínítka umístěna žárovka, takže celek vypadal jako malý megafon. Člověk by řekl, že jsou to reflektory zaměřené dopředu před auto - íčel tohoto zai`ízení však byl zcela jiný.

Jeden kužel například sloužil jako anténa rádiové stanice pracující v mikrovlnném pásmu. Ta byla připojena k počítači uvnitř vozu a umožňovala vysílání a příjem velkého objemu zakódovaných dat. Zbývající tři kužely byly vlastně citlivé úzce směrované mikrofony.

Jeden z těchto reflektorů nebyl nasměrován před auto jako ostatní tři, ale k rušnému okolí kiosku se sendviči na druhé straně ulice.

Agenti uvnitř vozu nahrávali tmět hovoru několika lidí, kteří postávali na chodníku před obchodem. Roy věděl, co dnešní technika umožňuje. Všechny zvuky se ze záznamu vyhodnotí počítačem, který oddělí každý jednotlivý hlas. označí ho číslem a spojí na základě mluvnické analýzy s jiným. Takto seaavený rozhovor pak zbaví pozadí způsobeného hlukem dopravy nebo větru a nahraje jako oddělený ziíznam.

Druhá sledovací operace probíhala o několik kilometrů dál na křižovatce dvou ulic. Byla řízena ze skříňové dodávky maskované jako firemní auto společnosti Jenys Glas Magic, dodávající sklo a zrcadla. Také tento vůz byl opatřen skly zakomponovanými do vymyšleného firemního znaku, která umožňovala průhled pouze jedním směrem.

Roye vždy potěšilo, když viděl sledovací týmy s jejich supermodemím vybavením v činnosti, protože se dalo předpokládat, že patří spíš federálním než místním agenturám. Jejich diskrétní přítomnost naznačovala, že se někdo stara, aby na ulicích byl klid a pořádek.

Vždy, když zaznamenal .jejich přítomnost, cítil se bezpečnější -a také méně osamělý.

Dnes večer se však jeho nálada nepozvedla. Byl zasažen a zmítán vířící změtí negativních emocí. Dnes nenacházel potěšení ani v pohledu na sledovací týmy, ani v práci, kterou dělal pro Thomase Summertona, ani v ničem jiném, co tento svět nabízel.

Potřeboval najít sám sebe, otevřít dveře své duše a skanout tváří v tvář kosmu.

Dřív, než našel první obchod se smíšeným zbožím, uviděl poštovní úřad a před ním několik otlučených prodejních automatů na noviny.

Zaparkoval u chodníku, vystoupil a přelétl očima přehled titulů.

Nezajímaly ho Time,s nebo Dccily News, ta, co hledal, se dalo objevit pouze v altemativním tisku. Mnoho z těchto publikací nabízelo sex a s ním spojené sexuální služby. Roy tyto nechutné plátky ignoroval. Utvořil si názor, že sex nikdy nemůže stačit tam, kde si duše žádá nadsmyslového poznání.

Mnolm velkých měst podporovalo vydávání týdeníku Nový věk, kterj se zabýval programy zdravé výživy, léčitelstvím, ale také spiritualistickými záležitostmi, jako například metodami terapíe, p,i kterých se využívá učení a pievtělení.

V I_,os Angeles vycházely tři takové týdeníky.

Roy je koupil všechny a vrátil se do auta.

Při mdlém vnit,ním osvětlení je dychtivě prolistoval a zastavil se vždy u inzerutů a u malého oznamovatele. Své služby tam v hojných počtech nabízeli nejrůznější guruové, hinduističtí učitelé, psychikové, akupunkturisté, vykladači karet, čtenáři osudů z ruky, duchovní vůdci a jiní specialisté.

Roy žil ve Washingtonu, ale při své práci se dostával do všech koutů Ameriky. Byl už na všech posvátných místech, kde země shromaždovala jako gigantický akumulátor nesmímé zásoby duchovní energie. Navštívil Santa Fe, Taos, Woodstock, Key West, Spirit Lake. Meteor Crater a mnoho dalších. Sám na sobě měi možnost poznat výjimečnost těchto posvěcených center kosmické energie - a snad proto v něm už dlouho klíčilo podezření, že Los Angeles k nim patří také. Když nyní viděl to množství všelijakých duchovních vůdců, kteří nabízeli své služby v inzertní rubrice, jeho podezření zesílilo.

Roy si z mnoha možností vybral Místo cesty, sídlící v Burbanku.

Zaujal ho už samotný název, ve kterém bylo obsaženo vše, co se jiné inzeráty snažily popsat dodatečným textem. Ti, co se za Místem cesty skrývali, nabízeli velké množství metod, jak „nalézt sebe sama a spatřit vševidoucí oko vesmímé bouře,“ a to ne pouze z nějaké ošumělé kanceláře, ale „z klidného prostředí našeho domova“.

Royovi se kromě toho líbila jména majitelt duchovní firmy - a také skutečnost, že je tam vůbec uvedli. „Guineve.ra a Chester“, stálo pod inzerátem.

Zkontroloval si čas, bylo několik minut po deváté.

I když pořád ještě parkoval v zákazu stání před poštovním úřadem, sáhl po telefonu a vytočil číslo připojené pod inzerátem.

Ozval se mužský hlas: „Tady je Chester. Místo cesty. Čím vám mohu pomocí`?“

Roy se omluvil, ž,e valá v tak pozdní hodinu, a vysvětlil, že se dostal do tíživého stavu duševní prázdnoty a potřebuje co nejdřív nalézt pevnou půdu pod nohama. Byl rád, když slyšel ujištěni, že Chester a Guinevera jsou zvyklí plnit své poslání v kteroukoliv hodinu. Chester mu vysvětlil, kterým směrem má jet, a Roy odhadl, že by mohl být na místě okolo desáté.

K Místu cesty dorazil v devět hodin padesát minut.

Pěkný dvouposchodový dům v španělském stylu měl. prejzovou střechu a hluboce vsazená okna s tabulkami zalitými do olova. Důmyslné venkovní osvětlení vrhalo na světle žluté zd, domu tajemné stíny bujných palem a australských kapradovitýctr stromů.

Roy přistoupil ke dveřím a stiskl zvonek. Při čekání si všiml, že na okně vedle dveří je namontováno signální poplachové zařízení.

Z domácího telefonu se ozval Chesterův hlas. „Kdo je tam?“

Roye poněkud překvapilo, že taková osvícená dvojice s nadáním psychických sil považuje za nezbytné instalovat ve svém domě podobná bezpečnostní zařízení. Jak politováníhodný je svět. v němž žijeme, pomyslel si. Dokonce ani mystici si nemohou být jisti před zločinem.

Chester přivítal Roye přátelsky a s úsměvem. Byl to opálený břichatý padesátník s mnišskou ofinkou na hlavě, která byla jinak z větší části holá. Jeho postava navzdory velkému břichu prozrazovala statnou a silnou konstituci. Byl oblečený do volných khaki kalhot a khaki košile, u které měl vyhmuté rukávy, jako by chtěl vystavit na odiv své silné chlupaté ruce.

Chester vedl Roye přes několik místnosti, kde na dřevěné podlaze, vyleštěné do vysokého bleděžlutého lesku, ležely havajské rohože a jejíchž interiér byl zařízen nahrubo sbitým nábytkem, který by se hodit spíš do nějakého indiánského vigvamu v horách Sangre de Cristo. Prošli halou, v níž byla umístěna te(evíze s obří obrazovkou, vstoupili do vestihulu a z něj pak dál do kulaté místnosti o průměru asi tři a půl metru. Místnost měla čistě vybílené stěny a kromě kulatého světlíku v kopulovitém stropě v ní žádná jiná okna nebyla.

Uprostřed stál kulatý dřevěný stůl. Che.ster ukázal na židli a Roy se posadil. Jeho hostitel mu ještě nabídl něco k pití - „cokoliv od dietní koly až po bylinkový čaj“ - ale Roy odmítl, protože jediná žízeň, kterou pochoval, pocháoela z vyprahlosti duše.

Chester ukázal na košík spletený z palmových listů, umístěný uprostřed kulatého stolu. „Já jsen v tchto záležitostech pouhým pomocníkem. Guinevera je znalec duše. Její ruce se nikdy nesmí dotknout pE:něz. Ale i když je povznesena nad pozemské záležitostí, chápete, že musí jíst.“

„Samozřejmě.“ řekl Roy.

Vytáhl z peněženky tři stodolarové bankovky a položit je do košíku. Chester se zdál jeho štědrostí příjemně překvapen, ale Roy věřil, že po tomto jeho restu mnsí být každému jasné, že nemá zájem o levné služby a i v duhovních záležitostech očekává vysokou kvalitu.

Chester vzal košík a opustil místnost.

Pod stropem se rozsvítilo několik bodových lamp a na stěnách se objevily oblouky bílého světla. Vzápětí však začaly lampy pohasínat a místnost se naplnila temnými stíny vrhanými jantarově zbarvenou září podobnou světlu svíčky.

„Jsem Guinevera! Ne, prosím nevstávejte,“ ozvalo se.

Do místnosti vplula s dívčí lehkostí a s hlavou vztyčenou žena, obešla stůl a posadila se proti Royovi.

Mohlo jí být tak čtyřicet, a přestože měla dlouhé blond vlasy upravené způsobem, který se Royovi nikdy nelíbil - z hlavy ji jako medúze splývala spousta drobných cůpků - zdála se mu neobyčejně krásná. Její nefritově zelené oči zářily zvláštním vnitřním světlem a každý rys tváře Royovi připomínal mytické bohyně zobrazované na obrazech mistrů klasického malířství. Měla na sobě upnuté džínsy a pod volným tričkem se svůdně houpala velká ňadra, Roy sí dokonce všiml, jak se jí pod tenkou bavlněnou látkou rysují prsní bradavky. I v tomto oblečení se však Guineverino štíhlé a pružné tělo pohybovalo s neobyčejným půvabem.

„Jak se cítíte?“ zeptala se s pyšně vztyčenou hlavou.

„Ne zrovna nejlépe.“

„Spravíme to. Jak se jmenujete?“

„Roy.“

„O co se snažíte, Royi?“

„Chtěl bych, aby na světě vládla spravedlnost a mír a aby byl svět v každém ohledu dokonalý. Jenže lidé jsou špatní, jejich vinou je okolo nás tak málo dokonalosti. Někdy to na mě působí opravdu depresivně.“

„Musíte se snažit pochopit, proč svět není dokonalý. Musíte porozumět své posedlosti. Jakou cestu k osvícení byste si přál?“

„Jakoukoliv cestu. Všechny cesty.“

„Výbomě!“ řekla krásná nordická Rastafarian a nadšeně pohodila hlavou, až se jí kaskáda cůpků zhoupla a červené kuličky na jejich koncích zachřestily. „:Vložná bychom mohli začít s křištálovou koulí.“

Do místnosti vstoupil Chester, před sebou strkal jakousi velkou bednu na kolečkách. Objel s ní stůl a zastavil se po Guineverině pravé ruce.

Při pozomějším pohledu Koy uviděl, že veze čemošedou kovoI vou skříňku na nářadí, víc než metr vysokou a dosti objemnou, která měla ve spodní třetině dvířka a nahoře několik zásuvek různé šířky a hloubky. V měkkém jantarově žlutém světle slabě prosvítával znak firmy Sears Craftsman.

Zatímco se Chester posadil na třetí židli kousek stranou nalevo za Guíeneverou, ta otevřela jednu ze zásuvek a vytáhla z ní kulový t krystal o něco větší než biliárová koule. Žena vzala krystal do obou dlaní a podala ho Royovi.

„Vaše aura je temná a neklidná, musíme ji nejdříve vyjasnit. Vezměte kouli do obou rukou, zavřete oči a snažte se navodit ve své mysli meditativní klid. Soustředte se na jeden krásný čistý obraz, pokuste se představit si zasněženou krajinu. Oblé křivky kopců pokryté čerstvým sněhem, všude sníh, krásný bílý jemný sníh, přes celý obzor měkké obrysy hor, zasněžená úbočí, jeden kopec vedle druhého, bílá překrývá bílou pod bílou oblohou, bílý sníh stále padá, bělost se prolíná s bělostí… „ Guinevera ještě chvíli pokračovala, ale Royovi se nedařilo před! stavit si ani zasněžené stráně kopců ani padající vločky, i když se o to usilovně snažil. Místo toho viděl jedno jediné — její ruce.

Její krásné ruce. Její neuvěřitelné ruce.

Guineverin zjev byl tak nápadný, že si jejích rukou všiml až ve chvíli, kdy mu podávala křišfálovou kouli. Ještě nikdy podobné ru ce neviděl. Byly naprosto výjimečné. Při pouhém pomyšlení, že by jí mohl líbat dlaně, mu vyschlo v ústech a s představou že svýchštíhlých prstů se mu divoce rozbušilo srdce. Roy měl pocit, že vidí ně co naprosto dokonalého.

„Výbomě, už je to lepší,“ řekla Guinevera po chvíli s potěšením.

„Vaše aura je teď mnohem jasnější. Můžete otevřít oči.“

Roy se obával, že až opět uvidí její ruce ve skutečnosti, zjistí, že se ničím neliší od rukou jiných žen, měl strach, že ty andělské ruce budou nenávratně pryč. Ale ony byly andělské — něžné, jemné, křehké, éterické. Vzala od něho křištálovou kouli, vrátila ji do otevřené zásuvky a gestem rukou, vyvolávajících představu holubičích křídel, ukázala na sedm jiných krystalů, které rozložila na čemý sametový čtverec uprostřed stolu. Roy už měl opět zavřené oč i.

„Rozestavte je tak, jak vám to nejlépe vyhovuje,“ řekla, „a já z nich pak budu číst.“

Krystaly připomínaiy sněhové vločky, které se prodávají jako vánoční ozdoby. Každý byl jiný.

Roy se sice pokusil soustředit na svůj úkol, ale oči mu dál kradmo sklouzávaly ke Guineveriným rukám. Pokaždé, když o ně zavadil pohledem, se mu téměř zastavil dech. Zároveň sí uvědomoval, jak se mu chvějí jeho vlastní ruce, a bál se, že ona si toho všimne.

Guinevera přešla od krystalů ke zkoumání jeho aury pomocí skleněných hranolů, potom k tarotovým kartám a runovým kamenům… její pohádkové ruce se Royovi zdály čím dál krásnější. Celou dobu se snažil nějak odpovídat na její otázky, plnit příkazy a působit dojmem, že naslouchá moudrým radám, které mu udělovala. Určitě si musela myslet, že je mdlého rozumu nebo opilý, protože mluvil ztěžka a víčka mu neustále padala, jako by byl pohledem na její ruce zmámený.

Provinile se podíval na Chestera, protože mu bleskla hlavou myšlenka, že ten muž - možná Guineverin manžel — si musí být vědom smyslné touhy, kterou v něm její ruce vyvolávají. Ale Chester si ani jednoho z nich nevšímal. Seděl se skloněnou hlavou a čistil si nehty.

Roy byl přesvědčen, že ruce Matky boží nemohly být jemnější a toho nejsmyslnějšího ženského áémona v celěm pekle erotičtější než ruce Guinevery. Měly v jejím zjevu stejnou výjimečnost jako Gsta ve zjevu Melissy Wicklunové, ale byly tisíckrát nebo snad desetitisíckrát dokonalejší.

Guinevera zatue.pala víčkem s rusovými kameny a znovu je vrhla na stůl.

Roy uvažoval, jestli se má odvážit požádat ji, aby mu četla z ruky. Pokud by to chtěla udělat, musela by ji vzít a držet ji…

Zachvěl se. Neskutečně slastná myšlenka v něm vyvolala vlnu závratných pocitů. Najednou si uvědomil, že odtud nedokáže We-jít a nechat ji, aby se svýma nadpozemskýma rukama dotýkala jiných mužů.

Sáhl pod sako a z pouzdra v podpaždí vytáhl berettu. „Chestere „ Muž s lysou hlavou zvedl hlavu a Roy ho střelil do obličeje.

Chester se zhroutil ze židle na podlahu.

Tlumič už potřeboval vyměnit a výstřel musel být slyšet i mimo místnost. Naštěstí však hluk výstřelu nebyl takový, aby pronikl zdmi domu.

V okamžiku, kdy vystřelil na Chestera, dívala se Guinevera na rozhozené tunové kameny. Musela být zřejmě hluboce soustředěná, protože když zvedla oči a uviděla pistoli, byl v jejích očích pouze zmatek.

Naštěstí aní nestačila zvednout své skvostné ruce a dohnat oye k takovému zločinu, aby je poškodil. Střelil ji přímo do čela.

Zvrátila se dozadu a spadla na podlahu vedle Chestera.

Roy odložil pistoli, vstal a obešel stůl. Chester i Guinevera zírali is nehybnými pohledy k okénku nahoře a dál do nekonečné noci, která se otevírala za ním. Zemřeli okamžitě, proto okolo nich nebyla téměř žádná krev. Jejich smrt byla rychlá a bezbolestná. ii Nastala chvíle, ve které Roy vždy pochoval zároveň smutek i radost. Smutek proto, že svět přišel o dvě osvícené bytosti, které mě“i ly laskavé srdce a byly schopny nahlédnout do hlubin lidské duše.

Radost proto, že Guinevera i Chester už nemuseli žít ve společnosti neosvícených a lhostejných.

Roy jim záviděl.

Sáhl do vnitřní kapsy saka, vytáhl rukavice a navlékl si je. Byl Ili připraven na závěrečnou něžnou ceremonii.

Narovnal převrženou židli, přisunul ji ke stolu, potom zvedl Guineveru a položil ji do židle tak, aby tělo zůstalo v sedící pozici.

Hlava mrtvé se bezvládně zhroutila dopředu a zůstala opřená bradou o hrud. Kaskáda copánků s kuličkami na koncích zachřestila, jako kdyby jí tvář zakrýval korálkový závěs. Ještě zvedl mrtvé pravou ruku a položil ji na stůl. Tak jí nechal.

Guineveriny ruce. Chvíli na ně zíral - i když mrtvé, pořád byly stejně krásné, rozkošné, elegantní, oslňující.

Ty ruce mu dávaly novou naději. Jestliže někde v nějaké formě opravdu ecistuje dokonalost, i když jen jako ruce jedné žehy, pak může doufat, že jeho sen o celém dokonalém světě je jednoho dne uskutečnitelný.

Položil své ruce na její, dokonce i přes rukavice ho kontakt s nimi elektrizoval. Zachvěl se rozkoší.

S Chesterem to bylo kvůli jeho váze mnohem horší. Přesto se Royovi podařilo přesunout jeho tělo na druhou stranu stolu a usadit ho do židle naproti Guineveře.

V kuchyni Roy prozkoumal skříňky a spižímu, doufal, že tam najde to, co potřeboval k dokončení ceremonie. Zašel i do garáže pro nářadí. Všechny věci pak snesl do kulaté místnosti a naskládal je na pojízdnou skříňku, ve které měla Guinevera své duchovní pomůcky.

Nejdříve vzal utěrku a utřel židli, na které seděl. Totéž udělal se stolem, s křišfálovou koulí i se sedmi krystaly, které aranžoval, aby mohla Guinevera zjistit jeho psychický stav. Ničeho jiného se tady nedotkl.

Několik dalších minut strávil tím, že zkoumal obsah pojízdné skříňky. Konečně našel předmět, který se mu zdál příhodný k dané situaci: byl to pentagram, nazývaný také muří noha. Pentagram byla zelená hvězda na čemém plstěném poli a používala se při mnohem vážnějších spiritistických akcích - například při pokusech o navázání spojení s duchy mrtvých - než při pouhém čtení z tunových kamenů, krystalů nebo tarotových karet.

Obrazec byl po rozložení veliký asi padesát krát padesát centimetrů. Roy ho umístil do středu stolu jako symbol posmrtného života.

Ještě ale nebyl hotov. Ze země zvedl malou elektrickou cirkulárku, kterou našel v garáži, připojil kabel do zásuvky ve zdi a oddělil pomoci ní Guineverinu pravou ruku. Potom ruku něžně vzal u položil ji do krabice z umělé hmoty na rozprostřenou utěrku. Nakonec krabici zakryl víkem.

Původně si chtěl vzít i levou ruku, ale pak si řekl, že by to bylo od něho sobecké, kdyby vlastnil obě. Rozhodl se tedy nechat ji u těla, aby policie, koroner, majitel pohřebního ústavu a vůbec všichni, kdo budou mít co do činění se zbytkem Guineverina těla, věděli, že mrtvá měla ty nejkrásnější ruce na světě.

Vzal Chesterovu pravou ruku a položil ji na levou Guinevereinu spočívající na zelené hvězdě pentagramu, chtěl tím vyjádřit přesvědčení, že tam na onom světě jsou oba spolu.

Roy si přá.i, aby měl psychickou sílu nebo nevinnost nebo co vlastně je potřeba k tomu, aby byl schopen komunikovat s dušemi mrtvých. Tak rád by se s Guineverou hned ted spojil a zeptal se jí, jestli by nebyla proti tomu, aby si odnesl také její levou ruku.

Povzdychl si, vzal krabici a s těžkým srdcem opustil kulatou místnost. V kuchyni vytočil číslo 911 a řekl policejnímu operátorovi: „Tady je Místo cesty. Je tu velice smutno. Přijedte, prosím.“

Nechal telefon vyvěšený, ze zásuvky vytáhl další utěrku a pospíšil ke vstupním dveřím. Pokud si vzpomínal, cestou, kudy ho vedl Chester do kulaté místnosti, se ničeho nedotkl. Teď pouze potřeboval setřít svůj otisk z tlačítka zvonku a mohl odjet.

Opustil Burbank a přes kopce a perifemí čtvrti Hollywoodu se vrátil do Los Angeles. Křiklavé, sprejem nastříkané čmáranice na zdech a dálničních konstrukcích, auta plná mladýeh násilníků, kteří křižují městem, aby našli vhodný objekt pro ukojení své zkaženosti, stánky s pomografickými časopisy, pomografická kina, prázdné obchody, smetiště a další důkazy ekonomického a morálního kolapsu, nevraživost, nenávist, kořistnictví a chlípnost, které otravují vzduch mnohem účinněji než smog - nic z toho Roye pro tuto chvíli neznepokojovalo, protože si s sebou vezl objekt tak dokonalé krásy, že byl opět přesvědčen o existenci mocných a moudrých tvořivých sil vesmíru. Ano, v krabici z umělé hmoty vezl důkaz o existenci Boha.

Tam, uprostřed nesmímé pustiny Majove, kde ted vřládla noc, kde se známky lidské přítomnosti omezovaly pouze na tmavou dálnicí a auta a kde se dal pouze s obtížemi naladit signál vzdálených rozhlasových stanic, tam Spencer pocítil, že je proti své vůli opět vtahován do jiné noci, do noci před šestnácti lety, kdy tma byla ještě temnější a ticho ještě podivnější. Věděl, že když už je jednou chycen do pasti vzpomínek, neunikne z ní dřív, dokud se z toho, co viděl a musel přetrpět, někomu nevyzpovídá.

V holých pláních a pustých kopcích pouštní krajiny však nebyl žádný bar, dokonce ani žádná hospoda, kde by našel vhodné zpovědníky. Jediné soucitné uši, které ho byly ochotny poslouchat, byly uši Rockyho.

… bosí a s nahou hrudí scházím ze schodů. Chvěji se, zimomřivě si třu paže a ptám se sám sebe, co ve mně vyvolává takový strach.

Možná si už v tu chvíli mlhavě uvědomuji, že sestupuji do míst, ze kterých se už nikdy nebudu schopen pozvednout.

Stále mě něco táhne ven za tím bolestným nářkem, který jsem zaslechl, když jsem se vyklonil z okna za sovou. Přestože se ozval jen dvakrát a pouze na krátký okamžik, byl ve své úzkosti tak pronikavý a naléhavý, že se mi hluboce vryl do duše. To už tak bývá, že čtmáctiley chlapec se dá ne7cdv stejně lehce svést strachem a hrůzou jako tajemstvím sexu.

Sestupuji dole. Procházím místnostmi, kde okna, na která dopadú nutlé měsíční světlo, měkce září svitem podobným rozsvíceným televizním obrazovkám a kde se starý muzeální nábytek od firmy Stickley rýsuje jako temné hranaté stíny v modročemém šerosvitu.

Ze starých obrazů Edvarda Hoppera a Thomase Harta Bentona nejasně prosvítají tvoře ctihodných mužů, jejichž výrazy jsou stejně záhadné juko ideogramy jazyků vynalezených ve světech vzdálených miliony světelných let od Země.

Do bosých mohou mě studí kuchyňská podlaha z vápencových dlaždic. Po celý dlouhý den i celou noc přijímaly chlad z klimatizovaného vzduchu a teď si beroce teplo z n2ých chodidel. tledle zadních dveří září na ovládacím pultu bezpečnostního systému červené světélko. Zelená písmena na malém displeji oznamuj : ARMED AND SECURE. Navolil jsem kód, kterým se sytém vypíná - červené světlo se změnilo na z elené a na displeji se objevilo: READY TO ARM.

Dům, ve kterém jsem, není obyčejná farmářská usedlost, není to dům, jehož obyvatelé si vydělávají na živobytí z darů země a žijí skromně. Je tu mnoho pokladů - drahý nábytek, cenné obrazy a přestože žijeme ve venkov.ckém Koloradu, musí být hlídány bezpečnostním systémem.

Odemykám oba zámky, otevírám dveře a vycházím na zadní verandu, ven ze studeného domu do dusné červencové noci. Jdu bosý po prknech ke schůdkům, dolů, pak dál po kamenných dlaždicích okolo temně světélkující hladiny bazénu v zahradě, jdu téměř jako náměsíčník a do ticha mě žene vzpomínka na ten nářek.

Strašidelná stříbmá hář měsíce v úplňku za mnou osvětluje každé stéblo trávy takže se zdá, jako by byl trávník pokryt tenkou vrstvou jinovatky. Podivné, najednou mám pocit že se bojím ne pouze o sebe, ale i o svou matku, ačkoliv tomu už je víc než šest let mrtvá a tim i mimo jakékoliv nebezpeči. Můj strach je tak velký, že mi chvilemi bráni jit dál. Zastavuji se v půli zahrady a napjatě naslouchám, stále obklopen zlověstným tichen. Můj stin se přede mnou táhne jako temná skvma na stříbřité ploše ojíněného trávníku.trávniků.

Přede mnou se nejasně rýsuje stodola, ve které už minimálně patnáct let nejsou žádná zvířata ale ani se tam neskladuje seno nebo zemědělské stroje. někomu, kdo by projížděl okolo po venkovské cestě, by se mohlo zdát, že naše usedlost je farma, ale to je pouze zdáni. Ostatně nic není tim, čim se zdá být.Noc je horká a na tváři a na holé hrudi se mi tvoři kapičky potu.

Přesto stále citim uvnitř těla jakýsi neústupný vnitřni chlad, který nedokáže rozehřát ani žár červencové noci.

Napadá mě, že jsem tak ztuhlý proto, že se mně, nevim proč, vybavila až přiliš živá vzpominka na chlad jednoho zoufalého březnového dne před šesti lety, kdy po třech dneeh hledáni našli mou matku. Vlastně už našli pouze jeji zmrzačeně tělo ve .strouze u silnice vic než 80 mil od domova, kam jeji mrtvolu vyhodila z auta zrůda, která ji unesla a zavraždila. Bylo mi tenkrát teprve osm let, neměl jsem ještě dost rozumu, abych porozuměl slovu smrt v celé jeho děsivosti a neodvratnosti, a tolio dne se mi nikdo ani neodvážil sdělit, jak krutá byla ta jeji smrt a jak strašně musela trpět.

Nechali mě, abych se ty hrůzy dověděl od kamarádů ve škole, od těch, kteři měli miru otrlosti vlastni pouze dětem -a nejen dětemkteré nikdy nedospějí. I přes své mládí a nevinnost jsem však pochopil pojem smrti natolik, abych si uvědomil, že matku už nikdy neuvidim. Sychravost toho březnového dne byla tim nejpronikavějšim a nejsvíravějšim chladem, který jsem kdy pocítil.

Teď tedy stojim na trávniku zalitém měsičnim světlen a ptám se sám sebe, proč se mé myšlenky opakovaně vrací k matce, proč se mi ten podivný nářek, který jsem zaslechl z okna ložnice, zdá tak zvláštni a povědomý,proč mám strach o matku, když je mrtvá, a proč se tak moc bojim o svůj vlastní život, když ve tmě této letni noci nevidim nic, co by mně bezprostředně ohrožovalo. znovu se dávám do pohybu, a jdu směrem ke stodole… i když se mi původně zdálo, že ty bolestné zvuky pocháže ji od nějakého zví řete v polích nebo v nízkých kopcích za nimi. Můj stin putuje stále přede mnou, takže se mi ještě nepodařilo udělat ani jeden krok po koberci z měsičniho světla, ale kráčim neustále do temnoty svého vlastniho pohybu vpřed.

Misto abych šel přimo k velkým hlavnim vratůnr na jižni straně, ve kterých jsou vsazeny ještě jedniţ menši dveře, poslechl jsem svůj instinkt a miřim přes cestu k jižnímu rohu budovy. obcházím ho. kradu se po trávě podél východni zdi, našlapuji bos na polštáři svého stinu a jdu dál až, k severovýchodnímu rohu.

Za budovou stoji zaparkované auto, které jsem tu nikdy neviděl.

Je to.ťnemni dodávka, schevrolet, a jeho barva určitě neni šedočemá jak se mi jevi v měsíčním světle, stejnějako duha namalovaná na boku, jejíž barvy se účinkem měsíční alchimie také změnily na odstiny šedé. Zadni dveře dodávky jsou otevřené. obklopuje mě hluboké ticho. ţNikoho není vidět.

I když mám za sebou dětstvi poznamenané bezpočtem noci ta jemných a děsivých snů, ještě jsem nepoznal, jak svůdnou moc máá strach z Snad proto nejsem schopen odolat jeho perverznimu lákadlu. Vykročil jsem k autu… Najednou něco se svištěnim a třepetáním rozřizlo vzduch nad mou hlavou a vyděsilo mně. Uskočil jsem a ztratil rovnováhu, ieště v pádu však stačim zahlédnout ohromná bilá křidla. přes střibrošedý trávnik se mihl stín a mne napadá bláznivý porit, že se ke mně v nějaké andělské formé snesla z nebes matka, nhy mě před tim autem varovala. Vzápěti se ta křidla zvedla a já vidím, žeje to pouze velká bilá so va s rozpětim křidel alespoň jeden a půl metru, která pluje letni no ci a vyhliži polni myš , nebo nějakou jinou kořist. sova zmizela zůstala jen noc.

Pomalu pomalu Znovu se ohližim k autu, přitahován mocnou silou jeho tajemství a přislibem dobrodružstvi - a také hroznou pravdou, o které ještě nevím, Že ji znám.

Přestože od náhlého zjeveni sovy neuplynulo ani pár vteřin, zvuk křidel mi z paměti náhle zmizel Zato ten žalostný nářek, který jsem zaslechl z okna, stále neúprosně rezonuje v mém vědomi.

Možná si v tu chvíli začínám připouštět, že to nebyly zvuky zviřete, které někde v polích nebo lesích našlo svůj konec, ale ubohý a zoufalý křik lidské bytosti v záchvatu nejvyšší hrůzy…

Obklopen pustou, měsíčním světlem zalitou Majove, následoval I Spencer neúprosnou pamět po celé jej í cestě do srdce temnoty - po cestě k záblesku oceli, který vyšlehl ze stínu, k náhlé ostré bolesti a pachu krve, ke zranění, po němž má dnes jizvu - a nutil se dospět k tomu závěrečnému odhalení, které mu vždy unikalo.

A uniklo mu opět.

Ani dnes nedokázal pozvednout oponu prázdnoty nad posledním dějstvím té prokleté noci před šestnácti lety. Na policii mu řekli, jak to asi bylo, dokonce četl popis toho, co udělal, napsaný lidmi, kteří své články a knihy založili na důkazech a svědectvích.

Ale žádný z nich tam tenkrát nebyl, nemohli tedy znát pravdu nade vší pochybnost. Jenom on tam byl. Do určitého okamžiku si uchovával až mučivě živé vzpomínky, ale pak už pamět končila v čemé díře amnézie.

Kdyby se mu někdy podařilo proniknout za tu temnou oponu, mohl by konečně najít trvalý klid duše. Nebo také svůj konec.

Vždyť za tím čemým tunelem zapomnění ho může čekat hanba, se kterou by nedokázal žít, a kulka do mozku z vlastní ruky by pak byla přijatelnější než muka náhlého poznání. Už tak ho jeho vzpomínky drtily a úlevu z úzkosti, kterou vzbuzovaly, nacházel pouze v tom, že se jejich tíhu neustále snažil někomu předal. PodobnP jako ted.

Podíval se na Rockyho, pes ležel stočený do klubíčka na vedlejším sedadle a spal. Zdálo se, že to pro něho musí být nepohodlná pozice, ale on byl zřejmě spokojen.

Spencer připouštěl, že rytmus řeči a tón hlasu, kterým svůj příběh vyprávěl, se po nesčetných opakováních stával uspávajícím.

, Ubohý pes by zřejmě usnul třeba i za bouře a hromobití.

Nakonec si ani nebyl jistý, jestli vůbec mluvil nahlas. Možná že jeho samomluva rychle pohasla do šepotu a po chvíli zcela utichla a on svůj příběh vyprávěl dál jakýmsi vnitřním hlasem, který slyšel pouze on. Na tom, kdo je jeho zpovědníkem, vlastně nezáleželo.

Pes byl pro tento účel stejně vhodný jako cizí chlap u barového pultu a z toho vyplývalo, že ani není nutné, aby ho ten, ke komu mluví, slyšel. Každý tvor, který byl Spencera ochoten poslouchat, mu vlastně sloužil jako záminka, aby to vše mohl říct ještě jednou sám sobě a pokusit se tak nalézt dočasné rozhřešení nebo, pokud by se mu podařilo vpustit světlo do té poslední temné komnaty, trvalý klid.

Byl padesát mil od Vegas.

Chomáče větrem rozfoukaných pouštních rostlin se před paprsky reflektorů kutálely odnikud nikam. Na obloze zářily miliony hvězd, ale na holé pláně okolo silnice dopadalo jen málo z jejich jasu. Byly krásné, ale studené, svůdné, ale nedosažitelné. A přes všechnu svou velkolepost neprozrzzovaly nic.

V okamžiku, kdy se Roy vzbudil, ukazovaly digitální hodiny na nočním stolku čtyři hodiny devatenáct minut. Nespal ani celých pět hodin, ale i tak se cítil odpočatý. Rozsvítil tedy lampičku a rozhodl se, že vstane.

Shmul ze sebe přikrývku a zůstal sedět v pyžamu na kraji postele. Chvíli mžoural, než si oči zvykly na svĚ,tlo, ale když zavadli pohledem o krabici z umělé hmoty, naráz se rozzářil. Přes prúsvitné stěny se uvnitř rýsoval neurčitý tvar.

Roy si přitáhl krabici na klín a sundal víko. Guineverina ruka..

Při pomyšlení, že právě cm vlastní objekt tak výjimečné krásy, ho zaplavil blažený pocit.

Jak smutné, že ta úchvatná nádhera nevydrží déle. Bylo mu jasné, že během dvaceti čtyř hodin, ne-li dříve, se stav ruky viditelně zhorší a na její dokonalost mu zůstane pouhá vzpomínka.

Již ted se barva pleti začínala měnit, naštěstí mrtvolná bělost pouze umocnila nádheru dlouhých a dokonale tvarovaných prstů.

Roy s těžkým srdcem přiklopil víko a odsunul krabici stranou.

Vstal a přešel z ložnice do pokoje. Na stole vedle okna ležel stále ještě zapnutý počítač.

Během chvilky navázal spojení s Mámou a dychtivě čekal na výsledky úkolu, který jí zadal včera, když místo Spencera Granta našli pusté naftové pole..

Ano, včera ho dusil vztek, zato dnes již byl rapCOStO klidný.

Rychle přelistoval několik obrazovek plných zpráv, ze kterých se už zběžným pohledem dalo usuzovat, že pátrání p adrese Spencera Granta nebylo lehké.

Během několika měsíců, kdy Grant působil u policie v oddělení počítačové kriminality, získal značné zkušenosti s celonárodní informační sítí INFONET a s nimi také mnoho poznatků o zranitelnosti tisíců počítačových systémů, ze kterých se skládala. Bylo jasné, že se mu podařilo získat programovací manuály a systémové příručky z počítačů různých telefonních společností, kreditních společností a státních úřadů a pak je buď z kanceláří zvláštního oddělení vynést nebo elektronickou poštou zaslat do svého domácího počítače.

Když pak ukončil práci u policie, vymazal ze záznamů veřejných i soukromých společností veškeré odkazy na údaje týkající se jeho osoby. Jeho jméno bylo uvedeno pouze v databázích armády, policie, Úřadu evidence motorových .-ozidel a Úřadu sociálního zabezpečení. Ve všech těchto případech byla však ke jménu připojena některá z obou adres, o kterých se už přesvědčili, že jsou falešné. Soubory celonárodní evi3ence plátců daní sice obsahovaly ještě další osoby se jménem ,encer Grant, nikdo z těchto mužů však neměl ani jeho věk, ani evidenční číslo sociálního pojištění, ani bydliště v Kalifomii, ani jeho zaměstnavatelem, který mu sražel zálohu na daň, nebylo losangeleské policejní oddělení. Grant také chyběl v evidenci daňového úřadu státu Kalifomie.

Když už nic, musel evidentně patřit mezi ty, kteří se vyhýbají placení daní. Takové lidi Roy nenáviděl, protože byli příkladem sociální nezodpovědnosti.

Podle Mámy žádná z veřejných společností poskytujících služby obyvatelstvu nevedla účet Spencera Granta: jako by nikde nebydlel, nespotřebovával elektřinu, vodu, plyn, neměl telefon ani mu nebyl odvážen domovní odpad. I kdyby vymazal své jméno z účetních záznamu, aby se vyhnul placení, nemohl se vymazat z evidencí sestavených na základě přihlášek, protože by o příslušnou službu přišel. Přesto v těchto evidencích jméno Spencer Grant chybělo.

Máma nabízela dvě možnosti vysvětlení. První: Grant všechny učty za služby poctivě platil, ale jak na přihláškách, tak na účetních záznamech změnil své jméno. čelem této operace nemohlo být nic jiného než odstranit své pravé jméno z veřejných záznamů a udělat se pokud možno neviditelným před policií nebo před jinými státními orgány. Druhá: Nebyl poctivý, vymazal se ze všech účetních seznamů, neplatil nic a služby si nechal poskytovat pod falešným jménem. V obou těchto případech musela být jeho pravá adresa někde v souborech těchto společností uvedena, někde, kde bylo také uvedeno jméno, za kterým se skrýval. Z toho všeho vyplýval pro Roye jediný závěr: Granta se mu podaří objevit tehdy, když odhalí jeho krycí jméno.

Vstal a zašel do ložnice, kde měl obálku s Gramovým portrétem vzniklým na základě počítačové rekonstrukce. Ten parchant vypadal na zatraceně těžkého protivníka a Roy chtěl mít jeho tvář na očích.

Opět se vrátil k počítači a posunul zprávu o stránku dál.

Mámě se nepodařilo najít konto Spencera Granta u žádné banky, spořitelny nebo úvěrového ústavu. Buef platil všechno hotově, nebo měl konta pod jiným jménem. Pravděpodobnější byla ta první možnost. Z toho, co ten muž dělal, se daly vysledovat neklamné známky paranoie, protože právě lidé ti-ící bludnými představami a stihomamem si své peníze opatrují sari a za žádných okolností je nesvěří žádné bance.

Roy se znovu podíval na portrét opřený o počítač. Grantovy oči vypadaly opravdu divně, jako by zářily zvláštním horečnatým svitem. Ano, nepochybně - v jeho pohledu byly patmé náznaky šílenství. Možná dokonce víc než náznaky.

Protože Grant mohl založit nějakou fiktivní obchodní společnost a provádět platby přes ni, Máma prohledala soubory kalifomského ministerstva financí a různých správních orgánů dohlížejících na podnikání. Nic. Spencerovo jméno nefigurovalo na žádném seznamu registrovaných podnikatelů.

Protože založení jakéhokoliv bankovního konta bylo vázáno na evidenční číslo sociálního pojištění, prohledala Máma veškeré bankovní databáze s cílem najít záznam s tímto číslem a z něho se pak zpětně dovědět, pod jakým jménem je konto vedeno. Nic.

Pro případ, že by Grant vlastnil dům, prohledala Máma veškeré záznamy registrující plátce daně z nemovitosti v okresech, které Roy včera určil. Zase nic. Jestli tedy skutečně dům měl, byl jako vlastník veden pod falešným jménem.

I Další naděje: Jestliže někdy Grant navštěvoval univerzitu nebo byl hospitalizován v nemocnici, mohlo se stát, že někde nahlásil svou správnou adresu, a potom ji třeba zapomněl vymazat. Většina vzdělávacích a zdravotnických institucí patří pod federální správu, a proto je jejich evidence přístupná mnoha vládním agenturám.

Protože i v omezeném počtu okresů bylo těchto institucí značné množství, musela mít Máma svatou trpělivost. Výsledek její námahy však byl nulový.

Roy znovu pohlédl na fotografii Spencera Granta. Pomalu začínal nabývat přesvědčení, že ten muž není pouze mentálně narušený, ale že se za jeho osobou skrývá něco daleko temnějšího, že to musí být přímo zloduch. Každý takový člověk posedlý stihomai I 4, mem představuje pro společnost obrovské nebezpečí.

Opět se vrátil k počítači.

Ani ted, po tak rozsáhlém pátrání, které nepřineslo žádný výsle, dek, se Máma nevzdala. Její programy měly možnost použít zálož, ní logické obvody, které v cyklech čekání nebo přepínání mezi jedI notlivými úlohami prohledávaly rozsáhlý soubor adres získaný z nejrůznějších zdrojů. Říkalo se mu jmenný guláš. Sem se počítač obracel tehdy, když už hledané jméno nemohl nikde jinde najít.

Do tohoto souboru se adresy a jména doplňovaly ze seznamů různých společností, klubů a zájmových skupin, z evidencí hlavních politických stran, z časopisů, obchodních zásilkových společností dodávajících vše, počínaje sexy ženským prádélkem a konče nejrůzi nějšími elektronickými přístroji, a z mnoha dalších zdrojů.

V jmenném guláši Máma našla jakéhosi Spencera Granta, jehož adresa se však lišila od té, která byla uvedena v databázi daňového úřadu.

Royovi se zrychlil dech.

Téměř před dvěma lety objednal tento Spencer Grant z nabídkového katalogu orientovaného na chovatele domácích miláčků hrač! ku pro psa - kost z tvrdé gumy, která hraje hudbu. Adresa byla z Kalifomie, Malibu.

Máma se vrátila k souborům společností poskytujících služby a znovu kontrolovala, jestli se tam vyskytuje tato adresa. Byla v nich.

V elektrorozvodné společnosti byla u jména Stewart Peck.

Vodámy dodávaly na tuto adresu vodu panu Henrymu Holdenovr.

Zemní plyn byl účtován Jamesi Gableovi.

Telekomunikační společnost ho znala jako Johna Humphreyho.

Současně však posílaly na tuto adresu účet za mobilní telefon na Bayna Gregoryho.

Úřad spravující daň z nemovitostí vedl jako vlastníka domu Roberta Tracyho.

Máma konečně našla muže s jizvou.

Navzdory enormní námaze, kterou ten muž vynaložil, aby zmizel za pečlivě připravenou clonou nejrůznějších identit, navzdory usilovnému snažení vymazat svou minulost a učinit svou současnou existenci stejně obtížně prokazatelnou jako příšera z Loch ess a navzdory tomu, že se mu podařilo stát se nepolapitelným jako duch, chytil se na gumové hrací kosti, na obyčejné psí hračce.

Zdálo se, že Grant je až nelidsky chytrý, ale zradila ho obyčejná lidská touha udělat radost svému psovi. oY Mao sTáL na okraji eukalyptového háje a pozoroval dům. Hned po rozednění, kdy ticho rušilo pouze šumění stromů kývajících se v lehkém vánku. dorazila do údolí přepadová skupina. Klid a mír byl najednou rozbit řinčením tříštícího se skla, těžkými ranami, kterými útočníci prolomili přední i zadní dveře, a výbuchy zásahových paralyzujících granátů.

Domek byl malý a první prohlídka trvala jen něco málo přes minutu. Krátce potom vyšel na zadní verandu Alfonse Johnson. Měl na sobě těžkou neprůstřelnou vestu, kterou by snad nepronikl ani výstřel sekaným olovem, a v ruce držel automatickou pušku. Smluveným znamením signalizoval Royovi, že dům je prázdný.

Roy se vynořil z eukalyptového háje a zadním vchodem následoval Johnsona do kuchyně. Oběma mužům skřípaly pod nohama střepiny skla.

„Ten parchant si nejspíš vyjel na výlet,“ prohlásil Johnson.

„Jak jsi na to přišel?“

„Podívej se tamhle.“

Johnson ho zavedl do ložnice. Byla zařízená tak, že se moc nelišila od cely mnicha: bílé, hrubě omítnuté zdi bez jediného obrázku, v oknech místo závěsů nebo záclon pouze rolety.

Před nočním stolkem stál vedle postele kufřík.

„Asi se mu zdál malej, tak ho nechal doma,“ řekl Johnson.

Jednoduchý bavlněný přehoz byl trochu pomuchlaný, jako by na něm něco leželo - Grant si tam zřejmě balil kufr, který si vzal s sebou.

Skříň byla otevřená. Viselo v ní pár košil, džínsy, khaki kalhoty, ale většina věšáků byla prázdná.

Roy přistoupil k vysoké úzké skříni se zásuvkami a jednu po druhé vytahoval. Bylo v nich trochu spodního prádla, ponožky, opasek, jeden zelený a jeden modrý svetr.

Volného místa bylo tolik, že by ho nevyplnil ani obsah velkého kufru. Bud si tedy Grant musel sbalit nejméně dva kufry - nebo zásoba jeho oblečení byla, podobně jako vybavení bytu, víc než ubohá.

„Co pes?“ zeptal se Roy.

Johson zavrtěl hlavou. „Žádnýho psa jsem neviděl.“

„Omrkni to tu. I venku,“ řekl Roy a vyšel z kuchyně.

V obývacím pokoji stáli tři muži, se kterými Roy ještě nikdy nedělal. Byli to vysocí udělaní chlapi, ale zbraně, vysoké boty a neprůstřelné vesty z nich v malém pokoji dělaly doslova obry. Skutečnost, že tu není nikdo, po kom by mohli střílet nebo ho alespoň srazit k zemi, je zřejmě zaskočila. Vypadali stejně nejistě jako profesionální zápasnicí pozvaní na čaj osmdesátiletými členkami klubu háčkování.

Roy se už chystal poslat je ven, když si všiml, že obrazovka monitoru počítače, který byl spolu s řadou dalších přístrojů rozestaven na rohovém stole ve tvaru L, je rozsvícená a na modrém pozadí září bílé číslice.

„Kdo to zapnul?“ zeptal se těch tří.

Zmateně zírali na počítač.

„Musel bejt zapnutej, už když sme sem přišli,“ řekl jeden z nich.

„A to jste si toho nevšimli?“

„Asi ne.“

„Musel odtud vypálit v pěkným spěchu,“ řekl druhý.

„Když jsem sem vrazil předníma dveřma, tak ten počítač zapnutej nebyl. Na to můžu dát krk,“ řekl Alfonse Johnson, který právě vešel.

Roy přistoupil ke stolu. Uprotřed obrazovky svítila tři stejná čísl: Najednou se homí číslo změnilo, po něm další a pak i to nejspodnější: V okamžiku, kdy naskočila i třetí třicet dvojka, ozvalo se z některého z elektronických přístrojů na stole slabé zahrčení.

Trvalo to sotva dvě vteřiny a Roy si nestačil všimnout, z kterého přístroje zvuk vyšel.

Čísla se znovu změnila stejným způsobem jako předtím: 33, 33, 33. Opět to tiché zahrčení.

I když Royovy znalosti počítačové techniky byly mnohem větší než kteréhokoliv průměmého občana, s většinou přístrojů, které tu viděl na stole, se ještě nesetkal. Některé vypadaly, jako by byly postaveny amatérsky. Na několika z nich svítily červené a zelené kontrolky, což znamenalo, že byly zapnuté. Změt kabelů spojovala známé komponenty počítače s přístroji, které mu byly zcela záhadné.

Hnnnnnr.

To, co se tu dělo, muselo mít svůj význam, Roy intuitivně cítil, že je to velmi důležité. Ale o co tu šlo? Nerozuměl tomu. O to s větším napětím znovu studoval celou sestavu přístrojů.

Číslice uprostřed obrazovky se znovu postupně o jedničku změnila - třicet pět. Hnnnnnn.

Kdyby se čísla měnila směrem dolů, dalo by se usuzovat, že je to odpočítávání času před výbuchem. Bomba! Žádný zákon samozřejmě neurčoval, že bomba musí vybuchnout tehdy, když se napočítá do nuly. Proč by se nemohlo odpočítávat směrem nahoru? Start v nule, detonace při stovce. Nebo při padesátce. Nebo čtyřicítce.

Nnnnnnr.

Ne, to nemůže být bomba, to by nemělo smysl. Proč by Grant hodlal vyhodit do povětří svůj vlastní dům?

Jednoduchá odpověd - protože je blázen. Paranoik. Stačí si vzpomenout na oči z jeho fotografie: horečnatý svit, náznaky šílenství…

Třicet sedm, odshora dolů. Hnnnnnnr.

Roy začal zkoumat změf kabelů v naději. že se něco doví ze způsobu, jak byly přístroje pospojované.

Po levém spánku mu lezla moucha. Netrpělivě se po ní ohnal.

Nebyla to moucha, ale kapka potu.

„Co je?“ zeptal se znepokojeně Alfonse Johnson. Se svou obrovskou postavou v neprůstřelné vestě vypadal jako basketbalista z nějaké budoucí společnosti, ve které se ze sportovních her stal boj na život a na smrt.

Čísla na obrazovce dospěla ke čtyřicítce. Roy stmul s rukama plnýma propojovacích kabelů a čekal, až se ozve zahrčení. Po chvíli napětí povolilo - dům do vzduchu nevyletěl.

Jestliže to nebylo odpočítávání před výbuchem, tak co tedy?

Roye napadlo, že jestliže chce pochopit, o co tu jde, musí uvažovat jako Grant. Musí se pokusit představit si, jak se dívá na svět paranoidní asociál. Není to lehké, vnímat svět očima šílence.

No dobře, jestli je však Grant blázen, je zároveň i lstivý a vychytralý. Po incidentu v Santa Monice mu určitě došlo, že ho sledovací jednotka vyfotografovala a ted po něm organizuje intenzívní pátrání. Konec konců je to přece bývalý policista, ví, jak to chodí. I když v minulosti vyvinul enormní námahu na to, aby zmizel ze všech veřejných záznamů, ten poslední krok k naprosté neviditelnosti se mu ještě nepodařil. Musel si tedy být vědom, že tu jeho boudu dříve či později najdou.

„Coje?“ opakovalJohnson.

Grant zřejmě očekával, že do jeho domku vtrhnou stejným způsobem jako v Santa Monice: po zuby ozbrojení muži, granáty s gumovými kuličkami, vyražené dveře, prohle.dávání…

Roy cítil, že má sucho v krku. Jeho srdce se dalo do běhu.

„Zkontroluj rám dveří. Musíme zlikvidovat bezpečnostní systém.“

„Bezpečnostní systém? V tejhle starej boudě?` nemohl uvěřit Johnson.

„Neptej se a dělej!“ křikl na něho Roy.

Johnson se vrhl ke dveřím.

Roy začal znovu horečnatě prohlížet smyčky propojovacích kabelů. Na první pohled poznal, že počítač, který načítal čísla, je nejvýkonnější logickou jednotkou z Grantovy kolekce. Byl připojený k mnoha dalším přístrojům včetně jedné neoznačené zelené skříňky, ale také k modemu, který byl zase napojen na šestidrátovou telefonní linku.

Roy si v tu chvíli poprvé uvědomil, že jedna z červených kontrolek, o které si myslel, že označuje pouze zapnutý stav přístroje, ve skutečnosti indikuje probíhající přenos po lince směrem ven.

Zvedl telefon a poslouchal. Ze sluchátka se ozýval nepřetržitý proud pisklavých elektronických zvuků - tajemná hudba bez melodie a rytmu.

„Tady na dveřích je kontakt!“ křičel Johnson od vstupních dveří.

„Vedou od něj dráty?“ zeptal se Roy a položil sluchátko.

„Jo. Vypadá to, že je čerstvě zapojenej. Pěkná čistá měd na svorkách.“

„Jdi po drátech a zjisti, kam vedou,“ řek( Roy.

Znovu se podíval na obrazovku - počítač napočítal do čtyřiceti šesti.

Roy se vrátil k zelené skříňce, zapojené mezi počítač a modem, a objevil, že z ní vychází ještě jeden šedý kabel. Kam, to ještě nevěděl. Pozomě sledoval jeho cestu spletí jiných kabelů za přístroji až na kraj stolu a dál na podlahu.

Na druhém konci místnosti Johnson vytrhával z podlahy drát vedoucí od kontaktu ve dveřích a ovíjel si ho okolo ruky. Ti tři noví se zmohli pouze na to, že mu ustupovali z cesty.

Roy sledoval šedý kabel. Ten vedl po podlaze a mizel za vysokou knihovnou.

Johnson se dostal se svým drátem ke knihovně z druhé strany.

Roy trhl za šedý kabel a Johson udělal totéž s drátem od dveřního kontaktu. Několik knih z jedné vrchní police spadlo na zem.

Roy se podíval nahoru. Téměř přímo před ním, o něco výš než ve výšce očí, na něho z prostor mezi hřbety tlustých svazků zíralo oko objektivu. Shmul knihy z police a odhalil kompaktní videokameru.

„Co to sakra je?“ zeptal se Johnson.

Homí číslo na obrazovce monitoru se změnilo na čtyřicet osm.

„Když jsi otevřel dveře a rozpojil kontakt, spustil jsi videokameru,“ vysvětloval Roy.

Pustil kabel a smetl z police několik dalších knih.

„Tak tu videokazetu jednoduše zničíme a nikdo se o nás nedoví,“ řekl Johnson.

Roy otevřel jednu z knih a vytrhl kousek stránky. „Tak jednoduché to nebude. V okamžiku, kdy se zapnula kamera, zapnul se také počítač a systém, který začal přenášet obraz na telefonní línku.“

„Jakej systém?“

„Z videokamery jde signál do tamhleté zelené skříňky na stole.“

„Hmm. A co to je?“

Roy naplivl na vytržený kousek stránky a přilepil ho na objektiv.

„Nevím přesně, jak to pracuje, ale myslím si, že ta zelená skříňka videosignál nějakým způsobem kóduje a pak ho předává do počítače.“

Přistoupil k obrazovce terminálu. Už necítil takové napětí jako před tím, než kameru objevil. Ted věděl, o co jde. Žádnou radost z toho sice neměl, ale už alespoň pochopil.

Druhé. číslo se změnilo na padesát jedna. Vzápětí i třetí.

Hnnnnnnr.

„Po každých čtyřech nebo pěti vteřinách vyhodnotí počítač signál z videokamery a pošle ho ve formě dat do zelené skříňky. To je zřejmě okamžik, kdy se změní první číslo.“

„Zelená skříňka,“ pokračoval Roy, „pošle tuto porci dat do modemu. V tu chvíli se změní druhé číslo.“

Modem pak data překóduje tak, aby se dala vysílat, pošle je na telefonní linku -“

„- a na druhém konci linky proběhne opačný proces: nějaká přijímací soustava telefonní signál přijme, dekóduje a opět z něho vytvoří videosignál, který se dá zobrazit.“

„Zobrazit?“ řekl Johnson. „Ten parchant se na nás bude dívat?“

„Od okamžiku, kdy jsme sem vtrhli, se vyslalo padesát dva snímků.“

„Sakra.“

Padesát z nich bylo naprosto čistých - než jsem zalepil objektiv.“

„A kam? Kam se vysílaly?“

„Budeme muset sledovat telefonní spojení, které počítač navázal,“ řekl Roy a ukázal na červenou kontrolku indikující přenos po lince. „Gram se s námi netoužil setkat, ale chtěl nás vidět.

Chtěl vědět, kdo jsme.“

„Takže on se ted dívá na naše fotografie?“

„Asi ne. To by muselo být na druhém konci linky podobné zařízení jako tady. Ale je možné, že se někde zastaví a bude se chtít podívat, jestli se vůbec něco přenášelo. Když budeme mít štěstí, zjistíme telefonní stanici, na kterou je spojení směrováno, a budeme tam na něho čekat.“

Tři muži, kteří se rozhovoru nezúčastnili, se přesunuli dál od počítačů. Na zařízení na stole se dívali téměř s pověrčivou nedůvěrou.

„Co je to vlastně za chlápka,“ zeptal se jeden z nich.

„Nic zvláštního,“ řekl Roy. „Takový otrava, který je svým způsobem nemocný.“

„Proč jsi to všechno nevypnul, když jsi poznal, že nás filmuje?“ zeptal se Johnson.

„V tom okamžiku už nezáleželo, jestli bude mít o pár snímků víc. Taky mohl systém nastavit tak, že se při vypnutí vymaže hard disk, pak bychom se nedověděli, jaké programy a informace tam má uložené. Pokud si odvezeme jeho počítač neporušený, budeme mít slušnou šanci zjistit, co má ten chlap vlastně za lubem.

Možná se nám podaří zrekonstruovat jeho aktivity za posledních několik dní, týdnů, nebo dokonce měsíců. Z toho počítače bychom měli vytěžit alespoň pár stop, které by nás na něho navedli - a prostřednictvím něho pak i na tu ženskou.“

Hnnnnn.

Obrazovka zablikala a Roy ustoupil dozadu. Sloupec čísel vystřídala dvě slova: MAGICKÉ ČfSLO.

Červená indikační kontrolka zhasla a spojení se přerušilo.

„Nevadí,“ řekl Roy. „Pořád ještě ho můžeme vystopovat podle automatických záznamů telekomunikační společnosti.“

Obrazovka znovu blikla a zůstala prázdná.

„Co se děje?“ zeptal se Johnson.

Tentokrát se objevilo pouze jedno slovo: IDIOTI.

„Ty hajzle, ty parchante jeden zasranej!“ vybuchl Roy vzteky bez sebe.

Alfonse Johnson o krok ustoupil. Tak zuřivá reakce ho u muže, kterého neznal jinak než vyrovnaného a v dobré náladě, překvapila.

Roy vytáhl židli a posadil se. V okamžiku, kdy se jeho prsty dotkly klávesnice, nápis zmizel.

Na obrazovce svítilo prázdné modré pole.

Roy zaklel a pokusil se vyvolat hlavní menu.

Nic. Pouze jasně modry svit.

Jeho prsty znovu přeletěly po klávesnici.

Počítač nereagoval.

Smazaný bard disk, napadlo Roye. Dokonce i operační systém, který sám sebe vymazat nemohl, byl zablokovaný a nefunkční.

Grant po sobě uklidil a nakonec ,e jim ještě stačil vysmát.

Dýchat zhluboka. Pomalu a zhluboka. Vdechnout bledě žlutý opar klidu, vydechnout žlučově zelenou mlhu vzteku a napětí. Dovnitř to dobré, ven to zlé.

Krátce před půlnocí dorazili Spencer a Rocky do Vegas. Divoká, blikající, točící se a pulsující řeka neonů na slavné Strip hlavní třídě s nočními podniky a hemami dělala z temné noci jasný den.

Dokonce i v tuto hodinu táhly po Las Veas Bouievard South nepřetržité proudy aut. Chodníky byly plné lidí, jejichž tváře, podivně zbarvené odrazem fantasmagorie neonů, působily téměř démonicky. Proudili z jednoho kasina do druhého a zase zpět jako hmyz, který se táhne za něčím, co zná jen on sám.

Zběsilá vybuchující energie této scény Rockyho mátla a zneklidňovala. Dokonce i v bezpečí uzavřené kabiny exploreru se při pohledu ven chvěl, kňučel a nepokojně otáčel hlavou z jedné strany na druhou, jako by si byl jist, že odněkud hrozí nebezpečí, ale nedokáza) odhadnout odkud. Zřejmě nějakým šestým smyslem rozpoznal horečnatý chvat nejposedlejších hráčů, nenasytnou chamtivosl podvodníků a zoufalství těch, co už neměli co prohrát.

Když se Spencerovi podařilo vymotat se z této divoké vřavy, zastavili dva bloky od Strip na parkovišti motelu Maryland Parkway.

Místo, které neobklopovala kasina a bary, bylo tiché a klidné.

Spencer, unaven po dlouhé cestě, hned usnul, dokonce mu nevadila ani příliš měkká postel. Zdály se mu o červených dveřích.

Otevíral je desetkrát, dvacetkrát, stokrát. Někdy za nimi našel pouze krví páchnoucí tmu, která vyvolávala v jeho srdci úzkostné záchvěvy, jindy se za nimi objevila Valerie“ ale když k ní natáhl ruku, ustoupila a dveře se s bouchnutím zavřely.

Ráno se Spencer osprchoval a oholil, dal Rockymu do jedné misky maso z psí konzervy, do druhé vodu a položil obě na zem vedle postele. „Z,ajdu si na snídani,“ řekl ode dveří. „Až se vrátím, zvedneme kotvy.“

Rocky zareagoval tesklivým kňučením. Bylo zřejmé, že se mu nechce zůstat samotnému.

„Jsi tady v bezpečí,“ řekl Spencer. Opatmě otevřel dveře a čekal. jestli se Rocky nevrhne za ním.

Pes si místo toho sedl, dojemně se přikrčil a svěsil hlavu.

Spencer vyšel na chodbu, a než zavřel, ještě jeánou se ohlédl.

Rocky se ani nepohnul. Chvěl se a hlavu měl stále svěšenou.

Spencer si povzdychl, vrátil se dovnitř a zavřel za sebou. „Tak dobře, kamaráde. Dej si snídani a pak půjdeš se mnou.“

Rocky obrátil oči, aby zpod svého huňatého obočí viděl, jak si jeho pán sedá na židli. Došel k misce s jídlem, znovu pohlédl na

Spencera a vzápětí se neklidně podíval ke dveřím.

„Nikam nejdu,“ uklidňoval ho Spencer Místo aby jídlo hladově zhltl, jak měl ve zvyku, žral pomalu a téméu vybraně, skoro to vypadalo, jako by byl přesvědčen, že je to jeho poslední jídlo, tak obsah misky vychutnával.

Když byl konečně hotov, Spencer misky vymyl, do sucha utřel, sbalil zavazadla a zanesl je do exploreru. Únorové dny mohou být ve Vegas stejně teplé jako na konci jara, ale na druhé straně je vysoko položená pouštní krajina vystavena účinkům náhlých návratů zimy, která mívá dost ostré zuby, když se rozhodne kousnout. Tohle páteční ráno byla obloha šedivá a teplota se pohybovala okolo pěti stupňů. Od hor na západě foukal vítr studený jako pitbossovo srdce.

Jakmile bylo všechno sbaleno, navštívili oba křovím zarostlý prostor vzadu za motelem. Spencer, otočen zády, schoulený a s rukama zimomřivě nacpanýma do kapes kalhot, hlídal, dokud se Rocky nevypořádal se svými přirozenými potřebami.

Když to měli ra sebou, vrátili se do exploreru a Spencer popojel od jižního křídla motelu k sevenrímu, kde bylo nralé bistro.

Zaparkoval předkem auta k velké skleněné stěnň restaurace pár centimetrů od obrubníku chodníku.

Vešel dovnitř a vybral si místo hned na kraji, odkud bylo vidět na explorera, vzdáleného pouhých pět nebo šest metrů. Rocky seděl vzpřímersě na sedadle a vyhlížel přes čelní sklo svého pána.

Spencer si objednal vejce, smažené hranolky, topinku a kávu.

Během jídla zvedal každou chvíli hlavu a díval se k autu - také Rocky ho přes sklo pozoroval.

Spencer psovi několikrát zamával.

Věděl, že pes to má rád. Pokaždé, když mu pokynul, Rocky zavrtěl ocasem. Jednou dokonce položil tlapy na palubní desku a s čenichem přitisknutým na přední sklo vycenil na Spencera zuby.

„Co ti jen, proboha, udělali, kamaráde? Co jsi musel zkusit, že jsi takový?“ povzdychl si Spencer nad kávou, když uviděl, jak ho pes nedočkavě vyhlíží.

Roy Miro nechal Alfonse Johnsona a ty tři další, aby prohledali každý kout domu v Malibu, a sám se vrátil do Los Angeles. Doufal, že pokud budou mít štěstí, mohli by ze Spencerových věcí zjistit něco, co by jim osvětlilo jeho záhadnou psychiku, odhalilo nějaký neznámý pohled na jeho minulost, případně jim poskytlo stopu k jeho dopadení.

Agenti z jejich úřadu už pronikli do telekomunikační společnosti, aby se pokusili vysledovat spojení, které navázal Spencerův počítač. Roy si nedělal naděje, že to bude jednoduché, Spencer za sebou jistě zametl stopy. Kdyby se jim podařilo do dvaceti čtyř hodin zjistit číslo a adresu stanice, která přijala těch padesát snímků z videokamery, mohli by zřejmě mluvit o štěstí.

Jakmile se dostal na Coast Highway, přepnul mobilní telefon na hlasitý příjem a zavolal Kleckovi do Orange County.

Na rozdíl od Roye, na němž byla patmá únava, se v Kleckově hluboce posazeném hlasem ozýval typický nikdy neochabující optimismus. „Začínám tu prohnanou děvku nenávidět,“ prohlásil.

Měl samozřejmě na mysli ženu, která byla do okamžiku, než ve středu na letišti Johna Wayna opustila svůj vůz, Valení Keeneovou, ale ted už se pravděpodobně opět skry`vala za jiným jménem.

Kdykoliv Roy poslouchal Klecka v telefonu, dělalo mu značné potíže vybavit si vizáž toho hubeného mladého agenta s vyplašenou pstruhovitou tváří. Kleckův znělý has spíš navozoval představu mohutného čemého rockového zpěváka z éry doo-wop.

Každé Kleckovo hlášení znělo, jako by v něm byly obsaženy informace zásadní důležitosti - a to i tehdy, když neměl co sdělit.

Jako například nyní, Kleck a jeho tým neměl stále nejmenší ponětí, kam ta žena zmizela.

„Rozšíříme pátrání na všechny půjčovny aut po celém okrese,“ rezonoval jeho hlas. „Prověříme všechna hlášení o ukradených autech-neunikne nám ani kolo.“

„Nikdy předtím auta nekradla,` poznamenal Roy.

„Proč by to nemohla udělat ted - třeba aby nás zmátla. Mám jen strach, jestli nepláchla stopem. To by pak bylo těžký.“

„Naopak. Kdyby se dala na stopování, asi bychom se za ní nemuseli honit,“ řekl Roy. „V té divočině, co dnes všude okolo vidím, by už byla určitě znásilněná, zamordovaná, rozpáraná nebo rozřezaná na kousky.“

„To by mně docela vyhovovalo,“ řekl Kleck. „Stačil by nám z ní jen kousek, abysme ji mohli bezpečně identifikovat.“

Přestože bylo stále ještě svěží ráno, dospěl Roy po rozhovoru s Kleckem k přesvědčení, že tento den nepřinese nic než špatné zprávy.

Roy v žádném případě nepatřil k těm, kteří by se vyžívali v negativistickém myšlení. Lidí tohoto druhu se téměř štítil. Věřil, že kdyby větší množství negativistů vyzářilo všechen svůj pesimismus v jednom okamžiku, byli by schopni narušit reálný svět natolik, že by to určitě vyvolalo zemětřesení, tomáda, srážky vlaků, katastrofy letadel, hromadný výskyt rakoviny, rozvrat v mikrovlnných komunikacích a všeobecnou rozmrzelost v celé populaci.

I když si to všechno uvědomoval i v tuto chvíli, přesto ze sebe nemohl setřást špatnou náladu.

Aby trochu pozvedl svého ducha, pustil pravou rukou volant, něžně vyjmul Guineverin poklad z plastikové krabice a položil ho na sedadlo vedle sebe.

Pět krásných dokonalých prstů. Čtmáct nejjemnějších a nejútlejších prstních článku, jaké kdy viděl-žádný z nich ani o milimetr kratší nebo delší, než je ideální velikost. Bezvadné, přirozené, nenamalované nehty. Nádhemě tvarovaný hřbet. Plei bledá bez jediného kazu, hladká,jako vosk svíčky z božího stolu.

Pořád ho ta dokonalá krása přitahovala. Přestože se blížil do středu města a dopravní provoz houstl, čas od času zabloudil očima k vedlejšímu sedadlu. Po každém takovém pohledu se jeho nálada o něco zlepšila, a když se blížil k parkovacímu centru administrativní budovy pobočky losangeleského policejního velitelství, vznášela se jeho mysl ve výšinách.

Zastavil na světelné křižovatce a s pocitem lítosti vložil ruku zpátky do kontejneru. Potom relikviář i s jeho skvostným obsahem uložil pod sedadlo řidiče.

V parkovacím centru nechal auto na stání určeném pro návštěvníky, za pomoci odznaku agenta FBI se dostal k výtahům a vyjel do pátého poschodí. Kapitán Hanis Descoteaux, se kterým měl sjednanou schůzku, ho už očekával ve své kanceláři.

Roy už s Descoteauxem krátce hovořil z Malibu a tak pro něho nebylo překvapením, že kapitán je čemoch. Měl tu téměř hladkou krásnou hnědočemou pokožku, kterou člověk občas obdivuje u lidí z karibské oblasti, a i když zřejmě žil roky v Los Angeles, v jeho řeči byla stále patmá charakteristická ostrovní melodičnost. I když měl Descoteaux vyhmuté rukávy a sako pověšené na opěradle židle, působil v modrých volných kalhotách na šlích, bílé košili a modré vázance s šikmými červenými proužkami stejně důstojně jako soudce Nejvyššího soudu.

Po tom, co si potřásli rukama, ukázal Hanis Descoteax na jedinou židli pro návštěvníky. „Prosím, posaďte se.“

Malá, špatně větraná, slabě osvětlená a uboze zařízená kancelář neodpovídala člověku, který ji užíval.

Royovi přišlo Descoteauxe líto. Žádný státní zaměstnanec na řídící úrovni, at už v jakémkoliv úřadu, by neměl pracovat v tak stísněné a bídné kanceláři. Veřejná služba byla vznešeným povoláním a Roy se domníval, že s těmi, kteří jsou ochotni sloužit, by se mělo zacházet s respektem, vděčností a velkodušností.

„Ověřili jsme si na FBI váš služební průkaz, ale nedověděli jsme se, na jakém případu pracujete.“

„Záležitost národní bezpečnosti,“ řekl Roy.

Jakýkoliv dotaz na Roye směřovaný na FBI skončil vždy u Cassandry Solinko, vážené istentky ředitele. Ta pak svou autoritou vždy potvrdila lež (i kdy?ne písemně), že Roy je jejich agentem.

O povaze jeho vyšetřování se však nikdy nezmínila, protože o tom, co on dělá, neměla nejmenší ponětí.

Descoteax se zamračil. „Národní bezpečnost - to je značně neurčitý pojem.“

Kdyby se ovšem Roy dostal do takových problémů, že by hrozilo vyšetřování kongresem nebo palcové titulky v novinách, Cassandra Salinko by samozřejmě všechny záruky za něho popřela.

A kdyby byla předvolána k soudu, aby dosvědčila alespoň to málo, co o Royovi a jeho bezejmenné agentuře ví, s vysokou pravděpodobností by ji čistě náhodou postihla smrtelná mozková embolíe nebo těžký srdeční infarkt, nebo by ve vysoké rychlosti čelně narazila do nějakého mostního pilíře. Ostatně, Cassandra si byla všech těchto souvislostí a rizik vědoma.

„Je mi líto, kapitáne Descoteaxi, ale přesnější už být nemohu.“

Roy věděl, že kdyby se prozradil, čekalo by ho něco podobného jako slečnu Salinko. Cesta ke kariéře ve veřejné službě byla někdy až příliš těžká a stresující - což bylo jedním z důvodu, proč se Roy domníval, že pohodlná kancelář, štědré přídavky k pravidelnému platu a různé jiné výhody byly naprosto opodstatněrjé.

Descoteaux nepatřil k těm, kteří se jen tak lehce vzdávají. Vyměnil mrak na tváři za usměv a s ostrovní lehkostí řekl: „Věřte mi, že je těžké spolupracovat, když člověk do věci nevidí.“

Descoteauxův šarm sváděl k povrchnímu zdání. že jde o jednoduchou tropickou duši a že příjemný melodický hlas je projevem jeho lehkovážnosti.

Roy však hned poznal, jaký je to člověk, poznal to na jeho očích - velkých a čemých jako inkoust, přímých a pronikavých, jako jsou ty na Rembrantových portrétei,h. Descotoauxovy oči prozrazovaly inteligenci, trpělivost a neumdlévající zvědavost, což byly vlastnosti charakterizující muže, který byl pro kohokoliv v Royově postavení tou největší hrozbou.

Roy mu oplatil ještě sladším úsměvem a s přesvědčením, že vizáž Santa Clause se může směle měřit s karibským šarmem, řekl: „Po pravdě řečeno, já nepotřebuju pomoc, alespoň ne ve smyslu nějaké služby nebo přímé podpory. Rád bych od vás získal pouze malou informaci.“

„Bude mi potěšením, jestli vám ji buo moci poskytnout,“ odpověděl kapitán.

Zář jejich úsměvů byla příliš osliiující na tak malou místnost.

„Předtím, než jste přešel na hlavní velitelství,“ řekl Roy, „byl jste tuším na jednom z obvodních oddělení.“

„Ano. Velel jsem oddělení Los Angeles - západ.“

„Vzpomínáte si na mladého policistu jménem Spencer Grant?

Sloužil pod vámi něco víc než rok.“

Descoteauxovy oči se lehce rozšířily. „Ano, samozřejmě, že si na Spence vzpomínám. Dokonce velice dobře.“

„Byl to Bobry polda?“

„Nejlepší,“ řekl Descoteaux bez váhání. „Měl policejní akademii, diplom v oboru kriminalogie, v armádě sloužil u oddílů zvláštního určení - co chcete víc?“

„Říkáte tedy schopný chlap?“

„Výraz ,schopný je ve Spencově případě málo výstižný.“

„Inteligentní?` „Mimořádně inteligentní.“

„Ty dva zloděje aut, co zabil - měl důvod střílet?“

„Zatraceně dobrý důvod. Stejně jako oni. Jednoho z těch gaunerů už policie hledala kvůli vraždě a na druhého byly vydány tři zatykače. Ostatně, ti dva začali střílet první… Spence neměl na výběr.

Komise, která ten případ posuzovala, ho ospravedlnila rychleji, než Bůh přijal Svatého Petra na nebesa.“

„Ale na ulici se už nevrátil,“ namítl Roy.

„Nechtěl už vzít víckrát pistoli do ruky.“

„Byl přece v armádě ra jezdců.“

Descoteaux přikývl. „Jistě. Dokonce byl několikrát v akci - ve Střední Americe, na Středním východě… i tam musel zabíjet, ale nakonec byl nucen si přiznat, že tak dál už pokračovat nechce.“

„Měl z toho psychické problémy?“

„Myslím, že to s ním bylo trochu složitější… podle mého názoru nikdy nevěřil politikům, že všechno to zabíjení bylo opodstatněné.

Ale to se jen domnívám. Nevím sjistotou, jak to cítil.“

„Chápal bych, že někúmu může být proti mysli používal zbraň proti jinému člověku,“ řekl Roy, „ale co si pak myslet o tom, když tentýž člúvěk přejde od armády rovnou k policii. To mě mate.“

„Domníval se, že bude mít jako polda větší kontrolu na tím, kdy zbraň použít. Něco lakového bylo jeho snem. Sny někdy kúnčí krutým zklamáním.“

„Jeho snem bylo stát se púlicaitem?“

„Ne zrovna policajtem, spíš být dobrým chlapcem v uniformě, riskovat život při pomoci ostatním lidem, zachraňovat životy a pomáhat udržovat zákon.“

„Mladý muž posedlý láskou k bližním,“ řekl Roy s nádechem ironie.

„Jsou takoví. A je jich dost-alespoň na začátku.“

Descoteaux se díval na své jako uhel čemé ruce“ které spočívaly na zelené pijákově kolébce. „Spence. přivedly velké ideály nejdříve do armády a odtud k policii. Ale bylo tu zřejmě ještě něco víc.

Něcú… víte, to, že chtěl jako policista pomáhat všemi prostředky lidem, tím se vlastně snažil porozumět sám sobě, vyrovnat se s něčím u-vnitř, co ho tížilo.“

„Takže nějaké psychické problémy měl,“ konstatoval Roy.

„Ne takové, které by rIlU bránily být policistúu.“

„Hm? Tak co tedy bylo to něco, co hú tížilo a s čím se snažil vyrovnat?“

„Nevím. Řekl bych, že nějaká událost z jeho minulosti.“

„Z minulosti?“

„Zřejmě. Vláčel to s sebou jako těžký kámen.“

„Myslíte, že to nějak souviselo tou jeho jizvou?“ zeptal se Roy.

„Všechno s ní souviselo. Alespoň si to myslím.“

Descoteaux zvedl pohled od svých rukou. Jeho velké oči byly plné soucitu. Výjimečné, výmluvné oči. Roy cítil, že by je chtěl mít, kdyby patřily ženě.

„Jak k té jizvě přišel? Jak se mu to stalo?“ zeptal se Roy.

„Nehoda v dětství, to bylo všechno, co o tom kdy řekl. Dopravní nehúda, předpokládám. Nikdy o tom nechtěl mluvit.“

„Měl u policie nějaké blízké přátele?“

„Blízké ne. Byl celkem oblíbený, ale choval se uzavřeně.“

„Vlk samotář,“ řekl Roy a pokýval, že rozumí.

„Ne. Alespoň ne takový, jak myslíte-který střílí po všem, co se kde hne. Lidé ho měli rádi a on měl zase rád je. Jenom si od nich udržoval jaksi… odstup.“

„Po tom incidentu chtěl práci v kanceláři. Přesněji řečeno, požádal ú přeložení do oddělení počítačové kriminality.` „Ne, sami mu tú navrhli. Možná znáte takové případy, máme spoustu lidi s právním, psychologickým nebo třeba s kriminolúgickým vzděláním, jako měl Spence. A jsou mezi nimi takoví, kteří chtějí přesto zůstat na ulici. Mají svou práci rádi a myslí si, že ta trocha vzdělání jim jen pomůže. Jsou spokojení a oddaní tomu, co dělají. Chtějí být pouze policisty a- ` „To je jistě obdivuhodné,“ skočil mu do řeči Roy. „Někomu se však může zdát, že to jsou lidé neschopni vzdát se svého snu být policistou.“

Descoteaux zamrkal. „No, v každém případě, pokud chce některý z pich z ulice odejít, nemusí skončit pouze u běžné práce s lejstry. Policie jejích znalostí využije. Je tady administrativní oddělení, vnitřní záležitosti, zpravodajské oddělení pro organizovaný zločin, větším oddělení detektivních služeb - všichni měli o Spence zájem. On si vybral oddělení pro zvláštní úkoly.“

„Vybral? Myslel jsem, že si o přeložení na toto oddělení požádal?“

„Nepotřeboval o nic žádat. Jak už jsem řekl, oni přišli za ním.“

„Byl posedlý počítačema už před tím, než tam začal pracovat?“

„Posedlý?“ Descoteaux už nedokázal potlačit nelibost. „Uměl s počítači pracovat, ale posedlý jimi nebyl. Ostatně Spence neměl v povaze být něčím posedlý. Byl to solidní a spolehlivý chlap.“

„Kromě toho - a to jsou vaše slova - že se snažil porozumět sám sobě a vyrovnat se s něčím uvnitř, co ho tížilo.“

„A neděláme to snad všichni?“ řekl kapitán chladně. Vstal, otočil se k Royovi zády a přistoupil k malému oknu vedle stolu.

Sklopené lišty žaluzií byly pokryté prachem. Descoteaux se díval škvírami mezi nimi ven na smogem zahlcené město.

Roy čekal. Bylo lepší nechat ho, af se uklidní. Ten ubožák si to zasloužil, jeho kancelář byla zoufiale malá, dokonce v ní neměl ani svou koupelnu.

Kapitán se otočil od okna a řekl: „Nevím, z čeho Spence podezříváte, a zřejmě ani nemá smysl, abych se ptal - ` „Národní bezpečnost,“ přerušil ho Roy samolibě. - ale myslím, že jste na špatné stopě. Spence není muž, který byhyl schopen udělat něco špatného.“

Roy pozvedl obočí. „Proč myslíte? Co vás k takové jistotě vede.

„Protože se trápí.“

„Trápí? A čím?“

„Tím, co je špatné a co dobré. Tím, co dělá a co se chystá dělat.

Tiše, sám v sobě - ale trápí se.“

„A neděláme to snad všichni?“ řekl Roy a vstal.

„Ne,“ odpověděl Descoteaux. „V dnešní době ne. Většina lidí si myslí, že všechno, včetně morálky, je relativní.“

Roy nepředpokládal, že by Descoteaux měl v tuto chvíli náladu na potřásání rukou, a proto řekl: „Děkuji vám, že jste mi věnoval tolik času, kapitáne.“

„At už jdete po čemkoli, pane Miro, muž, kterého se snažíte najít, je absolutně přesvědčen, že je v právu.“

„Budu si to pamatovat.“

„Není nebezpečnějšího člověka, než je ten, který je přesvědčen o své morální nadřazenosti,“ prohlásil Descoteaux důrazně.

„Velice pravdivé,“ odpověděl Roy, když otevíral dveře.

„Lidé jako Spence - od těch nebezpečí nehrozí. Ve skutečnosti jsou právě oni jedinou příčinou, proč se ta naše zatracená civilizace ještě nezhroutila.“

„Přeji vám příjemný den,“ řekl Roy téměř již z chodby.

„Af už se Spence přidal na kteroukoliv stranu,“ pokračoval Descoteaux s tichým, ale zřejmým nepřátelstvím, „vsadím se, že je to ta správná.“

Roy za sebou zavřel dveře. Než došel k výtahům, uzrálo v něm přesvědčení, že Hanis Descoteaux by měl zemřít. Možná že bych se o to měl postarat sám, říkal si, a to hned, jakmile budu hotov se Spencerem Gramem.

Cestou k autu trochu zchladl, ale teprve když se opět ocitl v autě a ucítil uklidňující energii, která k němu proudila z plastikové krabice na vedlejším sedadle. ovládl své myšlenky natolik, aby si uvědomil, že likvidace by nebyla tou nejlepší odpovědí na Descoteauxovy urážlivé výroky. V jeho moci bylo zařídit pro toho muže těžší trest než smrt.

Tři křídla dvoupodlažního ubytovacího komplexu obklopovala docela slušný plavecký bazén. Studený vítr čeřil vodní hladinu a drobné vlnky pleskaly do stěn z modrých kachliček. Spencer, který přecházel napříč dvorem, ucítil pach chloru.

Nebe ted bylo ještě níž než před snídaní, téměř jako by nad zemí visel příkrov z šedavého popela. Větrem zmítané kapradovité listy palem zlověstně šuměly a člověk měl pocit, že v těch zvucích nemůže být jiné poselství než varování před bouří.

Pach chloru přinutil Rockyho klusajícího po Spencerově boku několikrát kýchnout, ale šelestění palem ho nechávalo klidným.

Zřejmě se ještě nikdy nesetkal se stromy, které by ho vyděsily, což ale neznamenalo, že takové dábelské stromy neexistují. Ve chvílích, kdy na něho sedly ty jeho podivné nálady, kdy se třásl a v každém stínu cítil nějakou hrůzostrašnou potvoru, tehdy by se pravděpodobně dokázal polekat i uschlého stromku v květináči.

Podle informací, které uvedla Valerie - tenkrát vlastně Hannah May Raineyová-v žádosti o přijetí na místo dealera v kasinu, bydlela v tomto komplexu v oddělení 2-D.

Do apartmá ve druhém podlaží se vstupovalo z krytých balkonů na vnitřní straně - ty pak tvořily přirozenou stříšku chodníku v přízemí. Když šel Spencer s Rockym po schodech nahoru, vítr hlomozil uvolněnými tyčkami zrezivělého kovového zábradlí.

Spencer vzal Rockyho s sebou z toho důvodu, že přítomnost roztomilého pejska vždy dokázala navodit bezprostřednější atmosféru. Věděl, že lidé mají tendenci věřit člověku se psem víc než samotné neznáme osobě. Dokonce to platilo i v případě, že z té neznámé osoby vyzařovalo podivné temné napětí a navíc se jí přes celou tvář táhla ošklivá jizva. Taková byla síla a moc psího šarmu.

Apartmá, ve kterém před časem bydlela Hannah-Valerie, bylo v prostředním křídle komplexu. Velké okno napravo od vstupních dveří zakrýval závěs, malé okno nalevo odhalovalo pohled do kuchyně. U zvonku bylo uvedeno jméno Travenová.

Spencer zazvonil a čekal.

Bylo poněkud neobvyklé, že se pokoušel najít Valeni tím, že pátral, odkud přišla, místo, kam odešla, ale neměl jinou možnost.

Nevěděl o jediné stopě, po které by ji mohl ze Santa Moniky sledovat. Pátrání opačným směrem mělo navíc tu výhodu, že mu nehrozilo tak velké nebezpečí střetu s federálními agenty - nebo kdo vlastně byli - kteří ji pronásledovali.

Spencer slyšel, jak se uvnitř ozývá zvuk zvonku, přesto ještě zkusil zaklepat.

Kupodivu na klepání kdosi zareagoval, i když to nebyl nikdo z Valeriina bývalého apartmá. O jeden vchod dál se otevřely dveře s označením 2-E, z nichž vykoukla šedivá hlava asi sedmdesátileté ženy. „Hledáte někoho?“

„Ano. Slečnu Travenovou.“

„Oh, slečna Travenová je na ranní směně v Cesarově paláci. Ta jen tak brzy nepřijde.“

Žena si stoupla do dveří. Byla malá, kyprá, s příjemnou tváří, na nohou měla těžké ortopedické boty a elastické punčochy, tlusté jako kůže dinosaura. Oblečena byla do žlutavěšedých domácích šatů, přes které měla zelenou vestu na zapínání.

„Víte, hledám vlastně - „ začal Spencer.

Rocky, který se skrýval za jeho nohama, se odvážil vystrčit hlavu a podívat se na dobráckou duši z apartmá 2-E. Stará paní vyjekla překvapením a vykolébala se ze dveří s křepkostí dítěte, které nemá ponětí, co znamená slovo „artritida“.

„Pojd sem, pejsánku, no pojd sem,“ spustila. Sehnula se dolů s takovou prudkostí, že to polekalo dokonce i Spencera. Rocky uskočil, a když k němu stará paní s dalšími obdivnými výkřiky natáhla ruku, začal se škrábat po Spencerově pravé noze, jako by se chtěl skrýt pod jeho kabátem. „Pojil sem, pejsánku. Pojil ke mně, zlatíčko.“ Rocky spadl z nohavice na zem a v hrůze se stočil do klubíčka jako balon, připravený na strašnou smrt.

Levá noha Bosley Donnera sklouzla z nožní opěrky elektricky poháněného kolečkového křesla a smýkala se po chodníku. Nechal se smíchem křeslo zastavit, potom si necitlivou nohu zvedl oběma rukama a hodil ji zpátky tam, kam patřila.

Donner se mohl pohybovat podstatně větší rychlostí, než umožňovala běžná pojízdná křesla, protože to jeho bylo vybaveno baterií s velkou kapacitou a pohonným systémem, který byl zkonstruován pro golfové vozíky. Když ho Roy Miro dohonil, sotva popadal dechu.

„Říkal jsem vám, že je to živý vozíček,“ hlaholil Donner.

„Ano. Viděl jsem. Úžasné,“ odfukoval Roy.

Oba muži byli v zahradě Donnerova čtyřakrového statku v Bel Air, přes niž se táhla široká stuha cihlově zbarveného betonového chodníku, umožňujícího nepohyblivému vlastníku přístup do všech částí jeho pečlivě udržovaného majetku. Chodník se v určitých úsecích zvedal, pak zase klesal a v serpentinách obkružovai fenixové palmy, královské palmy, obrovské indiánské vavříny a melaleuky s chlupatou kůrou. Bylo zřejmé, že Donner si chodník navrhl tak, aby mu sloužil jako jakási soukromá horská dráha.

„Musím se vám přiznat, že je to nezákonné,“ řekl Donner.

„Nezákonné?“

„Ano. Zákon zakazuje upravovat invalidní vozíky způsobem, jakým jsem to udělal já.“

„Hm, ano, už také chápu proč.“

„Vy to chápete?“ zvolal Donner užasle. „To já teda ne. Je to přece moje židle.“

„Jestli se budete po té vaší dráze honit takovou rychlostí, jak jsem právě viděl, mohl byste skončit ne s ochmutím pouhých dvou končetin, ale rovnou všech čtyř.“

Donner se zašklebil a pokrčil rameny. „Pak bych si k tomu přidal ovládání přes počítač, abych mohl řídit hlasovými povely.“

Bosley Donner byl ve svých třiceti dvou letech už osm roků ochmutý na obě nohy. Příčinou tohoto stavu bylo poranění páteře střepinou granátu, k němuž přišel při jedné akci armádních jezdců na Středním východě. Byl to zavalitý, do hněda opálený muž s blondatým ježkem na hlavě a šedomodrýma očima, které byly snad ještě jasnější a veselejší než Royovy. Jestli byl vůbec někdy svým údělem psychicky poznamenán, musel svou depresi už dávno překonat - nebo se možná naučil dobře ji skrývat.

Royovi se ten muž nelíbil. Popuzoval ho jeho výstřední způsob života, jeho otravná veselost a povznesená nálada, jeho nemožně křiklavá havajská košile-a spousta dalších, těžko definovatelných věcí. „Ale není ta vaše lehkomyslnost společensky poněkud bezohledná?“

Donner se nejdřív zamračil, jako by nerozuměl, ale pak se jeho tvář vyjasnila. „Oh, vy myslíte“ že bych se mohl stát břemenem společnosti. K čertu, nikdy jsem se na žádnou státní zdravotní péči nespoléhal. Podívejte se okolo sebe, pane Miro, mohu si dovolit zaplatit všechno, co potřebuju. Pojdme, chci vám ukázat chrám.

Něco úžasného.“

Donner se spustil z malého návrší a velkou rychlostí ujížděl mezi lehkými stíny palem a střípky rudě zářícího slunečního světla.

Roy přemohl nával znechucení a vydal se za ním.

Po vyřazení z armády se Donner vrátil k tomu, k čemu měl vrozený talent - ke kreslení karikatur a komiksových příběhů.

Stačilo několik ukázek, aby si zajistil zakázku společnosti vydávající nejrůznější pozdravné pohlednice. Ve svém volném čase pak vymyslel a nakreslil komiksový seriál, po němž sáhl vydavatel prvních novin, kterému ho ukázal. Během dvou let se pak stal nejžádanějším karikaturistou a kreslířem v zemi. Ted tedy, díky široce rozšířeným postavičkám z jeho seriálů - které mimochodem Roy považoval za idiotské - se za jménem Bosley Donner skrýval celý průmysl: knižní bestselery, různá televizní show, hračky, potištěná trička, pozdravné pohlednice, reklamy, nahrávky a spousta dalších aktivit.

Chodník končil na úpatí dlouhého svahu u balustrád zahradní napodobeniny chrámu v klasickém stylu. Na kamenné vápencové podlaze se tyčilo pět sloupů. které podpíraly těžkou římsu a kulovitě zaklenutou kopuli. Stavba byla obklopena kobercem rozkvetlých anglických petrklíčů, hýřícím žlutými, červenými, oranžovými a purpurovými barvami.

Donner sedl ve svém pojízdném křesle uprostřed chrámu a čekal na Roye. Podl pózy, kterou zaujímal, ho člověk mohl považovat za téměř mysteriózní postavu, ale jeho tlouštka, široká rozpláclá tvář, vlasy sestřižené na ježka a pestrá havajská košile z něho dělaly figurku jako vystřiženou z jeho seriálů.

Roy vkročil do chrámu a řekl: „Z,ačal jste mi vypravovat o Spenceru Grantovi.“

„Opravdu?“ řekl Donner mímě ironicky.

Faktem však bylo, že v průběhu uplynulých dvaceti minut, kdy ho Donner vláčel po svém panství, mu stačí( o Grantovi, s nímž sloužil u armádních jezdců, povědět dost. Přesto se však Roy nedověděl nic podstatnějšího ani o Grantovi samotném, ani o jeho působení v armádě.

„Měl jsem Hellywooda rád,“ řekl Donner. „Byl to nejtišší a nejskromnější člověk, s jakým jsem se kdy setkal. A taky jeden z nejslušnějších a nejchytřejších - panebože, při tom všem se vždycky považoval za toho nejméně důležitého. Poslední člověk na světě, který by se dokázal něčím chlubit. Škoda, že byl tak uzavřený do sebe. Nikdo z nás nemohl říct, že by ho poznal opravdu dobře.“

„Hollywood?“ zeptal se udiveně Roy.

„Tak jsme mu říkali, když jsme si z něho občas utahovali. Měl hrozně rád staré filmy. Byl jimi úplně posedlý.“

„Myslíte nějaký určitý druh starých filmů?“

„Ty, ve kterych bylo hodně napětí. A také dramata se staromódními hrdiny. Vždycky říkal, že v dnešních filmech už ani žádný pořádný hrdina není.“

„Jak to myslel?“

„Říkal, že dnešním hrdinům chybí ten správný smysl pro rozlišení dobra a zla. Miloval filmy jako Cesta na severozápad, Ten nejznámější nebo Jak zabít drozda, protože jejich hrdinové jednali podle přísných morálních zásad. Používali spíš svoji inteligenci než zbraně.“

„Rozumím,“ ozval se Roy. „V dnešních filmech člověk vidí, jak poldové rozstřílí půl města, aby dostali jednoho darebáka - nebo jak někdo vleze do postele se ženskou, se kterou se seznámil přeci dvěma hodinami - ` „- všechny ty kecy a nesmyslné žvásty -“

„- a polooblečení frajeři, kteří se nafukují, aby ukázali bicepsy, a hlavy mají přitom duté.“

„Měl pravdu,“ přikývl Roy.

„Nejoblíbenějšími hrdiny Hollywooda byli Cary Grant a Spencer Tracy. Samozřejmě, že si od nás musel na to téma vytrpět spoustu žertíků.“

Skutečnost, že jeho vlastní názor na dnešní filmy je stejný jako mínění toho muže s jizvou, Roye zaskočila. I když šlo pouze o určitou úzkou oblast, přesto ho shoda s nebezpečným asociálem, jako je Grant, zneklidnila.

Byl natolik zaujat tímto zjištěním, že stěží vnímal, co Donner říká.

„Promiňte… ty žerty - jak jste to myslel?“

„No, něco v tom smyslu, že Spencer Tracy a Cary Grant museli být oblíbenci i jeho matky, protože ho podle nich pojmenovala.

Víte, připadalo nám legrační, že chlápek, jako je Hollywood, slušný a tichý, stydlivý před ženami, někdo, kdo působí dojmem, že ani nemá svou vlastní hrdost, se tak silně ztotožňuje s dvěma fimovými hvězdami a s hrdiny, které představovali. Tenkrát, když přišel k jezdcům, mu bylo teprve devatenáct, ale v mnoha ohledech se zdál o dvacet let starší než my ostatní. Mladý kluk se v něm objevil teprve ve chvíli, kdy začal mluvit o starých filmech.“

Roy podvědomě cítil, že to, co se ted dověděl, je velmi důležité, ale nerozuměl proč. Stál na pokraji pochopení, ale neviděl nic než jeho mlhavé náznaky.

Zadržel dech, jako by se bál, že pouhým výdechem odfoukne pravdu, která se zdála být na dosah.

Mezi sloupy chrámu províval teplý vánek.

Na vápencové podlaze blízko Royovy levé nohy se pomalu plahočil ke svému cíli jakýsi čemý brouk.

A potom Roy uslyšel svůj hlas, jak téměř bázlivě vyslovuje otázku, kterou zpočátku ani pořádně nezvážil. „A vy jste si jist, že ho jeho matka pojmenovala po Spenceru Tracym a Cary Grantovi?“

„A není to snad naprosto zřejmé?“ odpověděl Donner.

„Vy o tom tedy nepochybujete?“

„Ani v nejmenším.“

„On vám opravdu řekl, že mu matka dala jméno po těch dvou?“

„Myslím, že ano. Už se na to moc nepamatuju, a(e musel mi to říct.“

Vánek dál províval sloupovím, čemý brouk se posunul o kus dál a Roy pocítil, j<tk mu tělem projelo mrazivé rozechvění.

Pochopil.

„Ještě jste neviděl vodopád. Fantazie. Je naprosto nefalšovaný.

Pojdte, musím vám ho ukázat.“

Pojízdné křeslo vyrazilo z chrámu.

Roy se otočil, aby mezi vápencovými sloupy uviděl Donnera, který sjížděl po chodníku dolů do chladných stínů zelené rokliny.

Jeho pestrá havajská košile krátce zaplála v načervenalých paprscích slunce a potom zmizela za skupinkou australských kapradin.

Roy nyní pochopil to základní, co ho na Bosley Donnerovi popuzovalo. Ten karikaturista byl až příliš sebevědomý a nezávislý, a dokonce i přes své zmrzačení naprosto soběstačný.

Takoví lidé jsou pro systém velmi vážným nebezpečím. Civilní společnost sestávající ze samých neotesaných individualistů se mu jevila neudržitelnou. Právě v závislosti lidí spočívala moc státu, a jestliže stát nemá moc, nemůže se společnost vyvíjet a na ulicích zvítězí anarchie.

Mohl by ted jít za Donnerem a ve jménu sociální stability s ním skoncovat, aby jeho příklad neinspiroval ostatní, ale riziko, že ho při tom uvidí nějaký svědek, bylo příliš vysoké. Pracovalo tu několik zahradníků a z okna mohla kdykoliv vyhlédnout paní Donnerová nebo kdokoliv ze služebnictva.

Kromě toho byl silně rozrušen tím, co se právě dověděl o Spenceru Grantovi, a dychtil si svoje podezření potvrdit.

Rozhlédl se po zemi, aby nerozšlápl čeného brouka, vyšel z chrámu a vyrazil opačným směrem, než kterým zmizel Donner.

Rychle vystoupil do nejhořejší částí zahrady, spěšně minul rozlehlý dům a došel ke svému autu, parkujícímu na malém kruhovém objezdu.

V autě vzal obálku od Melissy Wicklunové, vytáhl jeden z Grantových portrétů a položil ho na sedadlo. Když tu tvář uviděl poprvé, zdála se mu i přes hroznou jizvu docela obyčejná, ted mu však bylo jasné, že se. dívá do tváře netvora.

Ze stejné obálky vytáhl tiskovou kopii zprávy, kterou vypracovala na jeho žádost Máma a kterou před několika hodinami četl v hotelu z obrazovky počítače. Nalistoval seznam falešných jmen používaných Gramem při sjednávání a placení služeb.

Stewart Peck

Henry Holden

James Gable

John Humphrey

William Clark

Wayne Gregory

Robert Tracy

Vytáhl z kapsy saka pero a uspořádal křestní jména a příjmení do nového pořádku. Vyšel mu následující seznam:

Gregory Peck

William Holden

Clark Gable

James Stewart

John Wayne

Z původního seznamu zbyla čtyři jména: Henry, Humphrey, Robert a Tracy.

Tracy se jako příjmení samozřejmě hodilo ke křestnímu jménu toho parchanta. A pro účely, které Máma ani Roy neobjevili, musel ten lstivý, zjizvený zkurvysyn používat ještě další falešnou identitu, v níž bylo zřejmě zakomponováno jméno Cary. To totiž chybělo na prvním seznamu, ale bylo logickým doplňkem jeho příjmení Grant.

Zbývala jména Henry, Humphrey a Robert.

Henry. Roy nepochyboval o tom, že Grant někdy použil příjmení Fonda - pravděpodobně doplněného o křestní jméno vypůjčené od Burta Lancastera nebo Gary (Joopera.

Humphrey. Určitě existují seznamy, ve kterých je Grant veden jako pan Bogart - jméno vypůjčené od další filmové hvězdy minulosti, Humphreyho Bogarta.

Roben. Bylo zřejmě jisté, že také najdou Granta doplněného o příjmení Mitchum nebo Montgomery.

Spencer Grant střída( svou totožnost stejně příležitostně jako ostatní muži košile.

Roy měl pocit, že ten, koho hledají, není člověk, ale fantom.

I když to ještě nemoh( prokázat, byl nyní přesvědčen, že jméno Spencer Grant je stejně falešné jako všechna ostatní. Příjmení Grant nezdědil po otci a křestní jméno Spencer mu nedala matka při narození, obě si dal sám pudle oblíhených herců ze starych filmů.

Jeho skutečné jménc.> bylo nerozřešenou šifrou, záhadou, přízrakem, mlhavým kouřem…

Roy vzal do ruky počítačový portrét a znovu pozomě studoval zjizvenou tvář.

Do armády vstoupil pod isénem Spencer Grant, když mu bylo osmnáct let. Jak mohl v takovém věku vědět, co všechno je třeba k založení falešné identity`. Kde. vzal přesvědčivé osobní dokumenty, aby mu to všechno prošlo?

Co měl, ksakru, společného s tou ženou?

Rocky ležel na pohovce, všechny čtyři ve vzduchu, packy skleslé, hlavu na prostomém klíně Thedy Davidowitzové a zíral jako u vytržení na baculatou tvář rámovanou šedivými vlasy. Theda ho hladila na břiše, šimrala pod krkem a do omrzení opakovala slova jako „zlatíčko“, „cukroušku“, „chlupáčku“ a „pejsáčku`. Také mu říkala, že je chlupatý boží andílek, nejkrásnější pejsek na celém světě, roztomilý, heboučký, no prostě k sežrání. Krmila ho tenkými plátky šunky a Rocky si bral každé sousto z jejích prstů s vybraností, která je spíš k vidění u vévodkyně než u psa.

Spencer si hověl v pohodlném čalouněném křesle a usrkával silnou kávu, kterou mufheda vylepšila špetkou skořice. Před ním ležel na stole tác s domácím cukrovím politým čokoládou. Před chvílí se mu podařilo slušně odmítnout anglické čajové pečivo, italské anýzové sušenky, pomerančovo-kokosový dort, borůvkový koláč, zázvorové cukrovinky, biskupský chlebíček a hrozinkovou pochoutku. Zcela vyčerpán Thediným neodbytným hostitelstvím nakonec souhlasil s domácím cukrovím, které sestávalo z dvanácti druhů, přičemž každý kousek měl velikost malého servírovacího talířku.

Mezi mazlením se psem a pobízením Spencera do dalších kousků cukroví Theda prozradila, že je jí sedmdesát šest a že její manžel - Bemie - zemřel před jedenácti lety. Ona a Bemie přivedli na svět dvě děti: Rachel a Roberta. Robert - nejušlechtilejší chlapec, jaký kdy žil, starostlivý a laskavý - sloužil ve Vietnamu, byl to hrdina a získal víc medailí, než byste věřil… a zahynul tam.

Kachel oh, musel byste ji vidět, jak byla krásná, její fotografie je tamhle na krbové římse, ale vůbec ji nevystihuje, žádná fotografie ji nedokáže vystihnout - zahynula při dopravní nehodě před čtmácti lety.

Je to hrozné přežít svoje vlastní děti, potom vás napadají myšlenky, jestli se vůbec o nás Bůh stará. 1heda a Bemie prožili většinu svého společného života v Kalifomií, kde Bemie působil jako účetní a ona byla učitelkou na základní škole. Když odešli do důchodu, prodali dům, sebrali všechny peníze a přestěhovali se do Vegas, ne proto, že by byli hazardní hráči - no ano, jednou za měsíc jsme prohráli dvacet dolarů v hracích strojích - ale proto, že tady jsou reality v porovnání s Kalifomií levnější. Právě z tohoto důvodu se sem důchodci stěhují po tisících. Koupili si s Bemiem malý domek a ještě mohli uložit do banky šedesát procent z toho, co utržili z prodeje domu v Kalifomii. Jenže Bemie o tři roky později zemřel - nejlepší manžel, laskavý a pozomý, bylo to nejšťastnější rozhodnutí, jaké kdy udělala, že se za něho vdala - a po jeho smrti byl jejich domek pro ni samotnou příliš velký, tak ho prodala a přestěhovala se do zařízeného apartmá. Deset let měla psa — jmenoval se Jiskra a to jméno se k němu hodilo, byl to rozkošný kokršpaněl ale před dvěma měsíci se jeho dny naplnily a odešel do psího nebe.

Bože, jak tenkrát plakala, bláhová stará ženská, potoky slz prolila, ale nikdo nepochopí, jak ho měla ráda. Aby zapomněla na svůj smutek, nedělá od té doby nic jiného, než uklízí, peče, dívá se na televizi a dvakrát týdně hraje s přítelkyněmi karty. Zatím neuvažovala, jestli si po Jiskrovi pořídí jiného psa, protože by nedokázala přežít dalšího miláčka, a na druhou stranu nechce zemřít a zanechat malého smutného pejska, aby se staral o sebe sám. No a dnes uviděla Rockyho a srdce se jí málem rozpustilo blahem, a ted tedy ví, že si dalšího pejska přece jen bude muset pořídit. Jestli si vezme nějakého z útulku pro psy, nějakého šikovného čoklíka, který je stejně určený k utracení, pak každý den, co mu bude moci dát, bude pro něj lepší, než kdyby ho tam nechala. A kdo ví? Možná by i dokázala přežít dalšího miláčka a tak by mu mohla poskytnout domov, dokud nepřijde jeho čas, protože dvě z jejích přítelkyň už se dožívají osmdesáti pěti a pořád se cítí dobře.

Aby se jí zavděčil, nalil si Spencer třetí šálek kávy a vzal si ještě jeden z těch obrovských kousků cukroví.

Rocky blahosklonně otvíral tlamu, aby přijal další tenoučké plátky šunky, a nic nenamítal ani proti šimrání na břiše a pod krkem. Čas od času pak obrátil oči na Spencera, jako by mu chtěl říct: Proč jsi mě k té hodné dúmEř nevzal už dřív: Spencer si nevzpomínal, že by se někdy někomu podařilo získat si Rockyho tak dokonale a navíc během tak krátké doby, jako to dokázalaTheda. Rocky byl blaženost sama. Mrskal ocasem s takovou vervou, až se zdálo, že. udělá z čalounění na pohovce cucky.

„Chtěl jsem se vás zeptat,“ podařilo se Spencerovi říct v jednom okamžiku, kdy se Theda odmlčela, aby se nadechla, „_jestli neznáte mladou ženu, která bydlela do listopadu ve vedlejším bytě. Jmenovala se Hannah Raineyová a— ` Při zmínce o Hannah - kterou Spencer znal jako Valeni - spustila Theda další nadšený monolog, prokládaný spoustou superlativů.

Úžasná dívenka, oh, nejlepší sousedka, jakou kdy měla, tak pozomá, a jaké měla dobré srdce. Hannah pracovala na noční směny v kasinu Mirage jako blackjack dealer. Celé dopoledne pravidelně prospala. Velmi často si pak udělala večeři s Thedou a jedli spolu někdy u Thedy, jindy zase u ní. Loni v říjnu dostala Theda hroznou chřipku a Hannah ji chodila ošetřovat, skoro jako vlastní dcera.

Ne, Hannah o své minulosti nikdy nemluvila. Nikdy se nezmínila, odkud pochází, ani nevypravovala o své rodině, protože chtěla na něco hrozného zapomenout. Bylo to na ní poznat. Hleděla jen do budoucnosti, pořád jen dopředu, nikdy za sebe. Jednu dobu si Theda myslela, že za tím byl zlý manžel, možná byl pořád pryč, podváděl ji a nakonec musela utéct, aby ji třeba nezabil. Dnes se o takových věcech pořád píše, všechno je vzhůru nohama a svět je samý zmatek. Vloni v listopadu vtrhli do bytu Hannah lidí z Úřadu pro potírání drog. Bylo to okolo jedenácté dopoledne, kdy měla tvrdě spát, ale ten den byla pryč, musela se v noci spakovat a odstěhovat se, jako by tušila, že ji budou hledat. Dokonce se ani se svou přítelkyní Thedou nerozloučila. Ti federální agenti byli vzteky bez sebe a potom Thedu dlouze vyslýchali, jako by ona sama byla nějaký zločinecký vůdce, proboha. Řekli jí, že Hannah Raineyová se skrývá před zákonem a že je členkou jedné z nejúspěšnějších band pašujících kokain. Navíc prý zabila dva tajné agenty, kterým se podařilo proniknout do jejich organizace.

„Takže ona je hledaná kvůli vraždě?“ zeptal se Spencer.

Theda Davidowitzová zatala pěst, dupla svou těžkou ortopedickou botou do podlahy a s překvapivou razancí řekla: „Kecy!“

Eve Marie Jammerová pracovala v malé komůrce bez oken v podzemí jedné z administrativních budov čtyři poschodí pod úrovní centra Las Vegas. Někdy si připadala jako hrbáč ve zvonici chrámu Notre Dame nebo jako fanton Pařížské opery ve sklepení pod budovou divadla nebo také jako Drakula v osamělosti své krypty — záhadná postava v zajetí hrozných tajemství. Jednoho dne, říkala si, se mne bude bát víc lidí než všichni ti, co se báli zvoníka z Notre Dame, fantomu Opery a hraběte Drakuly dohromady.

Na rozdíl od všech těch filmových příšer však Eve Jammerová nebyla fyzicky znetvořená. Bývalá striptýzová tanečnice, třicet tři let, blond vlasy a zelené oči, zkrátka kousek-to byly charakteristiky, které ji nejlépe vystihovaly. Její tvář způsobovala, že se muži otáčeli a naráželi pak při chúzi do kandelábrů, a tak dokonalé tvary, jakými se pyšnilo její tělo, se snad vyskytovaly pouze v těch nejerotičtějších snech pubescentnich mladíků.

Eve si byla vědoma své výjimečné krásy a bohatě toho využívala, protože věděla, že v kráse je moc. A ona milovala moc nade vše.

Stěny i betonová podlaha jejího doupěte byly šedé a zářivkové osvětlení vrhalo nepříjemné studené svěa.lo — i v tomto prostředí však vypadala skvěle. I když se místnost vytápěla a termostat byl nastavený na třicet dva stupňů, betonová kobka se teplu s úspěchem bránila a Eve si často musela navléknout svetr. Pracovala tu sama a jejími jedinými společníky byli pavouci, na které jako by neplatily žádné insekticidní prostředky.

To páteční únorové ráno Eve obsluhovala nahrávací aparaturu zakrývající téměř celou jednu stěnu. V jejím bunkru se soustředovalo sto dvacet osm soukromých linek a kromě dvou byly všechny připojeny k záznamovým kanálům, i když ne všechny byly zapnuty. Telefonní linky se odposlouchávaly nepřetržitě, ale přestože byl záznam prováděn laserovým formátem na disky, záznamové kanály se z kapacitních důvodů aktivovaly pouze v okamžiku, kdy se na lince objevil akustický signál. Protože laserové disky měly obrovskou kapacitu, vyměňovaly se jen velice zřídka.

Přesto však Eve kontrolovala na každém nahrávacím přístroji digitální indikátor udávající volnou kapacitu disku. Jejím dalším úkolem bylo testovat jednotky, které nejsou v provozu, aby byla jistota, že při nasazení budou v pořádku. Pokud by měl některý z přístrojů poruchu za provozu, mohla by agentura přijít o informace těžko vyčíslitelné hodnoty. Las Vegas bylo srdcem stínové ekonomiky země, což znamenalo, že tu docházelo ke spojení rúzných kriminálních aktivit a zákulisních politických jednání.

Provozování heren byl především obchod s penězi a z tohoto pohledu se Las Vegas ,jevilo jako obrovská jasně osvětlená zábavní lod plující v moři mincí a papírových bankovek. Dokonce i o těch kasinech, která byla v majetku solidních společností, se říkalo, že patnáct až třicet procent jejich příjmů se nikdy neobjeví v účetních knihách a tím ani v daňovém přiznání. Část těchto zatajených peněz pak byla absorbována místní ekonomikou.

Ale to nebylo zdaleka všechno, ještě tu bylo například spropitné.

Štastní výherci dávali všem těm card dealerům, krupiérům u rulety a personálu u stolů, kde se hraje craps, desítky milionů a ty pak zprostředkovaně mizely v bezedných kapsách města. Aby někdo mohl získat tří nebo pětiletý kontrakt na provozování hlavních sálů v největších hotelích, musel zaplatil čtvrt milionu hotově (ne-li víc) jako úplatek těm, kteří byli oprávněni udělit k tomu povolení.

Jenže spropitné od turistů, kteří hledali místa, odkud je nejlépe vidět, tuto investici rychle splatilo.

Ty nejkrásnější prostitutky, které se za pomoci recepčních a šéfů kasin dostávaly k těm nejtučnějším zákazníkům, vydělávaly až půl milionu za rok - samozřejmě nezdaněných.

Domy se často kupovaly s nákupní taškou nacpanou stodolarovými bankovkami a každý takový obchod se odbýval pouze mezi oběma zúčastněnými stranami, bez asistence zprostředkovatelské společnosti a bez sepisování smluv, což bylo spolehlivou obranou proti tomu, aby daňový úřad zjistil, že prodávající má na operaci kapitálový zisk a kupující platí penězi, o kterých nemůže prokázat, jak k nim přišel. Některé z těch nejatraktivnějších nemovitostí ve městě změnily za posledních dvacet let majitele třikrát nebo čtyřikrát, ale v oficiálních zápisech zůstávalo jméno původního vlastníka, kterému daňové úřady posílaly upomínky i po jeho smrti.

V L,as Vegas měla své kanceláře nejen federální správa daní, ale mnoho dalších federálních úřadů. Z věcí, které vládu zajímaly nejvíc, byly na prvním místě peníze - zvláště takové, ze kterých se jí nedařilo získat svůj podíl.

Vysoko nad podzemní kobkou, v níž pracovala Eve, sídlila agentura, která se chovala, jako by byla prodlouženou rukou vládních orgánů. Eve bylo řečeno, že pracuje pro jakousi tajnou, ale legální operaci Národního úřadu pro bezpečnost. Ona však věděla, že to není pravda. Byl to bezejmenný složitě strukturovaný tým zabývající se dalekosáhlými a záhadnými úkoly, operující mimo hranice zákona a manipulující zákonodámými (možná také i exekutivními) výbory vlády. Jejich činnost podle potřeby nahrazovala soudce, porotce i vykonavatele rozsudků - zkrátka takové lepší gestapo.

Eve pracovala v jednom z nejcitivějších uzlů této vegaské pobočky. Dostala se sem částečně přičiněním svého otce, ale obsluhu podzemního nahrávacího studia jí svěřili také proto, že si mysleli, že je příliš natvrdlá, než aby si uvědomila, jaké osobni výhody by mohla získat z informací, se kterými přicházela do styku. Její tvář byla nejčistším preparátem mužské sexuální fantazie, její nohy představovaly ten nejerotičtější prvek, který kdy zdobil vegaskou scénu, a to všechno korunovala ohromná, vyzývavě se pohupující prsa. Snad proto předpokládali, že její inteligence bude stačit tak akorát na to, aby čas do času vyměnila zaplněné laserové disky a v případě potřeby zavolala techniky na opravu vadných přístrojů.

Jenže přes svůj zjev blonďaté smyslné naivky byla Eve chytřejší než kterýkoliv z těch záhadných agentů v kancelářích vysoko nad ní. Během dvou let, po dobu kterých byla u agentury zaměstnaná, tajně odposlouchávala linky majitelů kasin, šéfů mafií, byzsnysmenů a politiků, jejichž hovory byly monitorovány.

Právě z těchto hovorů se dověděla některé tajné informace o spekulativních operacích na kapitálovém trhu a využila je k tomu, aby si bez jakéhokoliv rizika podstatně vylepšila své vlastní portfolio. Byla velice dobře informovaná o zaručených tipech na sportovní zápasy, jejichž výsledky byly objednány tak, aby zajistily zasvěceným fantastické výhry. Když se na například Eve dověděla, že boxer v nějakém důležitém zápase byl podplacen, aby se nechal porazit, vsadila na jeho soupeře v sázkové kanceláři v Renu.

Zde hrozilo menší nebezpečí, že si jejího úžasného štěstí všimne někdo z jejích známých.

Lidé, jejichž hovory agentura odposlouchávala, byli většinou dost zkušení a protřelí ve všelijakých nekalých praktikách, že si velice dobře uvědomovali nebezpečí, které vyplývalo z řízení podvodných a nezákonných aktivit přes telefon. Z toho důvodu měli na svých linkách namontované přístroje schopné zjistit případné monitorování jejich linek. Někteří dokonce používali kódovací zařízení. To vše je vedlo k neochvějnému přesvědčení, že je nemůže nikdo ohrozit.

Nemohli samozřejmě vědět, že ti, co je sledují, mají dnes k dispozici technologie, které se dříve používaly pouze na posvátné půdě Pentagonu. Neexistoval přístroj, který by byl schopen zaznamenat jejich napojení na linku. Eve byla přesvědčena, že odposlouchávali i „bezpečnou“ linku zvláštního agenta, kterého do Las Vegas nasadila FBI. Ani by ji snad nepřekvapilo, kdyby jednoho dne zjistila, že stejnou pozomost věnuje agentura samotnému řediteli FBI ve Washingtonu.

Za dva roky, během nichž se jí podařilo realizovat velké množství menších zisků, aniž si toho někdo všiml, nashromáždila na svém kontě víc než pět milionů dolarů. Jedinou skutečně velkou trefou pak byl milion v hotovosti, který byl určen jako pozomost pro jednoho senátora od jakéhosi chicagského gangu. Po tom, co za sebou Eve zametla stopy tím, že zničila disk, na kterém byl nahrán rozhovor ohledně předání úplatku, počkala si v hale hotelu na dva kurýry a nastoupila s nimi do výtahu. Byli to udělaní chlápci v proužkovaných sakách a pestrych hedvábných italských košilích s tvrdými tvářemi a chladnými pohledy. Peníze nesli v plátěné tašce potištěné obrázky Mickey Mouse. Když Eve vstupovala do výtahu, štrachala se ve své velké slaměné kabelce, ale ti dva vrahouni měli oči jen pro její bujné popt:sí, které se jí vzdouvalo pod svetrem. Protože však Eve věděla, že podceňování se nevyplácí, neriskovala vytahování osmatřicítky z kabelky a zastřelila je každého dvěma ranami skrz slaměný výplet tašky. Padli na podlahu tak tvrdě, až se výtah zatřásl, a peníze byly její.

Jediné, čeho na této operaci litovala, byla skutečnost, že ve výtahu byl ještě třetí muž - malý chlapík s řídkými vlasy a váčky pod očima, který se krčil v rohu kabinky, jako by se pokoušel udělat se tak malým, aby si ho nevšimla. Podle štítku, který měl připnutý na kapsičce košile, patřil k účastníkům sympozia zubních lékařů a jmenoval se Thurmon Stookey. Ubožák měl tu smůlu, že se nachomýtl jako svědek. Eve zastavila výtah mezi jedenáctým a dvanáctým poschodím a prostřelila mu hlavu. Musela to udělat, ale radost z toho neměla.

Potom znovu nabila pistoli, nacpala zničenou kabelku do tašky s penězi a sjela do devátého poschodí. Byla připravená zabít každého, kdo by čekal u dveří výtahu - ale díky bohu, nikdo tam nebyl.

O pár minut později byla z hotelu venku a mířila si to s milionem v plátěné tašce domů.

Ten Stookey ji však ještě dlouho strašil. Proč musel, proboha, v tom výtahu být? Vybral si to nejhorší místo v tom nejnevhodnějším čase. Así to měl naprogramované v osudu. Život je zkrátka plný nečekaných překvapení. Ve svých třiatřiceti letech zabila Eve Jammerová pouze pět lidí a Thurmon Stookey byl z nich jediný nevinný náhodný svědek. Snad proto se jí čas od času objevila před očima jeho nešfastná tvář, jak se na ni díval před tím, než ho zabila.

Bezprostředně po činu jí trvalo téměř celý den, než ho vypudila z mysli.

Ještě tak rok a nebude muset nikoho zabíjet. To už snad bude schopna najmout si lidi, kteří provedou exekuci za ni.

UJž brzy by se Eve Jammerová měla stát nejobávanější osobou v zemi - samozřejmě pod rouškou anonymity - a držet se bezpečně mimo dosah všech nepřátel. Peníze, které se jí dařilo dávat dohromady, rostly geometrickou řadou, ale ty jí nedotknutelnost nezaručovaly. Její skutečná moc vyplývala z neustále rostoucího množství inkriminujích informací o politicích, podnikatelích a jiných významných osobnostech. Eve odesílala tyto informace z disků v podzemním bunkru, kde byly uloženy ve formě digitalizovaných dat. Přenášela je ve zhuštěné formě prostřednictvím vysokorychlostních modemů na automaticky řízené nahrávací zařízení připojené na telefonní linku v malém bungalovu v Boulder City, což byl domek, který měla pronajatý přes několik neexistujících společností a falešných jmen.

V informacích spočívá moc a bohatství. To ostatně nebyla její myšlenka - četla podobné úvahy v článcích uveřejněných ve Fortune, Forbe.s nebo Business Week. Vlády se ujímal informační věk, střídající éru technologickou a ještě starší průmyslovou.

V informacích byla moc.

Eve skončila testování osmi nahrávacích přístrojů a chystala se vybrat nové materiály k odeslání do Boulder City. Najednou se ozval zvukový signál upozorňující na to, že na jedné ze sledovaných linek se hovoří.

Blikající červené světélko označovalo nahrávací kanál, který byl na linku připojen. Eve stiskla tlačítko a vypnula alarm.

Na čelním panelu nahrávací aparatury svítilo návěští s informací o sledované lince. První řádek označoval její evidenční číslo, na následujících dvou řádcích byla adresa, na které byl telefon umístěn, a na čtvrté bylo jméno odposlouchávané osoby: THEDA DAVIDOWITZOVÁ.

Paní Davidowitzová nepatřila k těm osobám, jejichž každý hovor a každé slovo se uchovávalo na disku. Šlo ostatně o naprosto bezvýznamnou osobu - jakousi starou vdovu - která svým jednáním nemohla ohrozit systém a z tohoto hlediska byla pro agenturu nezajímavá. Čistě náhodou však tato stará dáma navázala přátelství s ženou, která je právě ted tou nejhledanější osobou v celé zemi, a agentura začala vdovu odposlouchávat pro případ, že by jí volal nebo se u ní zastavil na návštěvu - někdo z osob blízkých její bývalé přítelkyni. Samozřejmě že nahrávání babského tlachání paní Davidowitzové s jejími dalšími přítelkyněmi a sousedkami by bylo pouhou ztrátou času.

Všechno bylo zařízeno tak, že počítač, který řídil činnost celého nahrávacího systému, sledoval jedním svým programem linku Davidowitzové nepřetržitě a nahrávání na disk zapínal pouze v případě, kdy rozpoznal nějaká předem zadaná klíčová slova vztahující se k hledané ženě. A právě před malým okamžikem taková situace nastala a konkrétní klíčové slovo se objevilo na displeji nahrávacího zařízení: HANNAH.

Eve stiskla tlačítko s označením MONITOR a z reproduktoru se ozval hlas Thedy Davidowitzové hovořící s kýmsi ve svém obývacím pokoji na druhém konci města.

Standardní mikrofon každého z telefonních přístrojů ve vdovině apartmá byl vyměněn za speciální, který byl schopen zachytit nejen hlas hovořící při zvednutém sluchátku, ale i to, co bylo řečeno v kterémkoliv místě jejího bytu, a dokonce i v tom případě, že sluchátko bylo zavěšené. Signál z mikrofonu byl pak přenášen po běžné telefonní lince do monitorovací stanice, která ho nepřetržitě vyhodnocovala. Takovéto variantě odposlouchávání se ve zpravodajské hantýrce říkalo nekonečný vysílač.

Agentura měla samozřejmě k dispozici podstatně dokonalejší přístroje, než jaké jsou k dostání na běžném trhu. Nekonečný vysílač mohl pracovat v nepřetržitém čtyřiadvacetihodinovém režimu, aniž jakkoliv omezoval běžnou funkci telefonu, ve kterém byl ukryt.

Eve Jammerová trpělivě poslouchala nesouvislé řečí staré paní.

I tak ale hned poznala, že mluví o Hannah Raineyové a ne k ní.

Ve chvíli, kdy se vdova odmlčela, ozval se hlas jakéhosi mladšího muže, který jí položil další otázku týkající se Hannah. Než Davidowitzová odpověděla, nazvala svého hosta „cukrouškem a chlupatým miláčkem“ a chtěla po něm „dej mi pusinku, ty můj chlupáčku, ukaž, jak máš Thedu rád…“

„Panebože,“ ušklíbla se Eve znechuceně. Věděla, že Davidowitzové už táhne na osmdesátku, přitom hlas muže odpovídal tak maximálně čtyřiceti až čtyřiceti pěti letům. Nechutné, pomyslela si.

Kam ten svět spěje?“

„Šváb,“ řekla Theda a něžně pošimrala Rockyho na bříšku. „Veliký - skoro jeden a půl metru dlouhý, nepočítaje tykadla.“

Po tom, co příslušníci osmičlenného komanda agentů protidrogového úřadu obsadili byt Hannah Raineyové a zjistili, že už jim upláchla, začali dlouze vyslýchat Thedu a ostatní sousedy. Většinou jim kladli ty nejpitomnější otázky, jaké si jen mohli vymyslet, a dokonce tvrdili, že Hannah je nebezpečný kriminální živel.

Vždyt každý, kdo s ní mluvil sotva pár minut, musel poznat, že to hodné děvče by ani nebylo schopné obchodovat s drogami a vraždit policisty. Pitomost! Absolutní nesmysl! Když se od nikoho nic nedověděli, vrátili se znovu do bytu Hannah a znovu tam bůhvíco hledali.

Dlouho po tom, co ta banda po zuby ozbrojených pitomečků odtáhla, zašla Theda do bytu 2-D s rezervním klíčem, který jí dala Hannah. Místo, aby ti chlapi z přepadového komanda vyrazili dveře, rozbili velké okno do jídelny a vlezli jím dovnitř z balkonu.

Správce domu mezitím okno zatloukl prkny, aby byl byt uzavřený, dokud se okno nedá zasklít. Vstupní dveře však byly nedotčené a ani zámek nebyl vyměněn, takže se Theda dostala do bytu Hannah bez problémů. Podobně jako Thedino apartmá, bylo i to vedlejší pronajímáno včetně zařízení. Hannah udržovala nábytek ve vzomém pořádku a chovala se k němu stejně, jako by byl její vlastní. Hannah byla šetmá a ohleduplná dívka, takže Theda chtěla vědět, jaké škody ti blbečci napáchali, a ujistit se, že správce z nich neobviní Hannah. Kdyby se Hannah vrátila, Theda by dosvědčila, že ve svém bytě udržovala vzomý pořádek. Bože, nikdy by nepřipustila, aby to nešfastné děvče muselo zaplatit škody a navíc ještě bylo pohnáno před soud za vraždu jakéhosi policisty, když každý ví, že nic takového neudělala. Samozřejmě, že byt Hannah byl vzhůru nohama, protože ti pitomečci se chovali jako prasata. Podlaha v kuchyni byla vystlaná špačky od cigaret, všude 5e válely rozlité a pomačkané pohárky od kávy, kterou si přinesli zdola, a dokonce nechali nespláchnutý záchod. Člověk by ani nevěřil, že se tak mohou chovat dospělí lidé, vždyt přece je musely jejich matky něco naučit, nebo ne? Ale to nejpodivnější, čeho si Theda všimla, byl ten šváb, kterého načmárali tím velikým fixem v ložnici na zed.

„Rozumějte, byla to jen taková neumělá malůvka, jenom obrysy - určitě si to dovedete představit,“ řekla Theda. „Ale i tak ten brouk vypadal odpomě. Panebože, co tím chtěli ti blbečci dokázat? Proč to na tu zed načmárali?“

Spencer byl přesvědčen, že švába nakreslila na zed Hannah-Valerie sama - stejně jako sama připíchla fotografii stejného brouka na zed bungalovu v Santa Monice. Cítil, že jde o jakousi formu výsměchu nebo něčeho, co mělo muže, kteří po ní 51i, podráždit, i když neměl ani ponětí, jaká v tom byla myšlenka a na základě čeho usoudila, že právě takový symbol může její pronásledovatele rozzuřit.

Eve Jammerová si sedla ke stolu a vytočila číslo operačního střediska v kanceláři v přízemí, kde sídlila firma Carver, Gunmann, Ganote & Hemlock. Ted ráno mět službu John Cottcoie a Eve ho upozomila na situaci v apartmá Thedy Davidowitzové.

Cottcole ani nedokázal skrýt své -vzrušení, když ji vyslechl. Dokonce na své lidi začal vykřikovat příkazy ještě ve chvíli, kdy měl na lince Eve.

„Slečno Jammerová,“ řekl jí nakonec, „chci kopii toho záznamu. Každé slovo, rozumíte?“

„Samozřejmě,“ odpověděla, ale to už Cottcole zavěsil.

Ti troubové si mysleli, že Eve neví, kdo Hannah Raineyová byla před tím, než se stala Hannah Raineyovou. Jenže ona tu celou záležitost znala. Zároveň si uvědomovala, že se před ní otevírá obrovská příležitost, jak rozmnožit svůj majetek a posílit moc. Ještě ale nevěděla, jak to provést.

Po hladké desce stolu lezl tlustý pavouk.

Eve plácla dlaní a rozdrtila ho.

Cestou zpět ke Grantovu domku v Malibu Roy Miro znovu otevřel plastikovou krabici. Potřeboval si pozvednout náladu a nepochyboval, že pohled na skvostnou Guineverinu ruku je tím nejlepším způsobem, jak toho dosáhnout.

Čekal ho však šok a zklamání. Na tenké kůži mezi palcem a ukazovákem byla velká modrozeienohnědá skvma. Nečekal, že by se něco takového mohlo objevit už ted. Fakt, že mrtvá žena může být tak křehká, ho téměř rozčílil.

Ačkoliv sám sebe přesvědčoval, že rozsah rozkládající se tkáně je malý a že se musí soustředit na zbývající část ruky, která stále ještě vypadala skvostně, jeho dřívější téměř posvátné nadšení bylo pryč. Přestože mrtvá tkáň stále ještě nezapáchala, věc, která ležela na dně krabice, už žádným skvostem nebyla.

Hluboce rozesmutněn zaklapl víko.

Ujel ještě několik mil, než odbočil z Pacific Coast Highway a zastavil na parkovišti na začátku veřejného mola. Kromě jeho sedanu tam žádné jiné auto neparkovalo.

Roy vzal krabici, vystoupil z auta a vyšel po schodech na molo.

Jeho kroky se dutě ozývaly na prknech a pod ním se s hukotem tříštily mohutné zpěněné vlny. Nikde žádný turista. Roy tu byl sám, pouze se svým znehodnoceným pokladem a se svými myšlenkami.

Na konci mola se zastavil. Chvíli se upřeně díval k horizontu, kde se nesmímá rozloha třpytící se vodní hladiny setkávala s azurovou oblohou. To nebe se tu bude klenout i za tisíc let, stejně jako nikdy neustane nekonečný sled valících se vln. Všechno ostatní pomine.

Úpomě se snažil, aby nepodlehl trudnomyslným úvahám. Nebylo to však lehké.

Otevřel krabici a vyhodí) to, co zbylo z dokonalosti, do Pacifiku.

Mrtvá ruka zmizela mezi třpytícími se hřebeny vln.

Neměl nejmenší obavy, že by ji někdo vylovil a sejmul ze sinalé kůže laserem otisky jeho prstů. Pokud se o poslední zbytek Guineverina těla nepostarají ryby, slaná voda spolehlivě smaže jakékoliv stopy jeho dotyků.

Krabici z umělé hmoty hodil do moře také. Když však viděl, jak pluje na vlnách, zalil ho pocit studu. Vždycky si zakládal na tom, že neznečištuje přírodu, a ted…

S mrtvou rukou si nedělal starosti, ta byla organického původu a za nějaký čas se stane součástí oceánu, umělá hmota však může vydržet stovky let, než se rozbije na kousky a postupně rozpadne.

Během této doby se z ní začnou uvolňoval toxické chemické látky a budou ohrožovat život trpícího moře.

Proč tu krabici nevyhodil do některého z košů na odpadky, kterých tu bylo podél zábradlí několik?

Pozdě. Byl jen člověk, v tom byl ten problém.

Ještě chvíli stál opřen o zábradlí. Snažil se dohlédnout nekonečnost oblohy i moře a přemýšlel, jaké místo v tomto prostoru zbývá pro člověka.

Nejsmutnější věcí na světě bylo, že lidstvo, přes všechno své horlivé snažení a touhu nikdy nedosáhne fyzické, citové a intelektuální dokonalosti. Lidský rod byl odsouzen k nedokonalosti, i když bude tento fakt navždy zoufale popírat.

Guinevera byla nepochybně půvabná a přitažlivá, ale ruce byly to jediné, co na ní bylo dokonalého.

A ted byly i ty pryč.

Přesto však patřila k těm šfastným, protože drtivá většina ostatních byli tvorové nedokonalí do posledního detailu. Nebylo jim souzeno, aby poznali ten jedinečný pocit radosti a sebeuspokojení, který musí vyplývat z vlastnictví alespoň toho jediného bezchybného rysu.

Roy měl to štěstí, že dvakrát nebo třikrát do měsíce se mu zdával sen, ze kterého se vždy probudil do stavu posvátného vytržení.

V tomto snu hledal po celém světě takové ženy, jako byla Guinevera, a když některou našel, bral si od ní něco z její dokonalosti - od jedné uši tak krásné, že nad nimi jeho srdce tlouklo jako zblázněné, od druhé kotníky u nohou, které byly schopny probudit fantazii každého muže. a od další potom nádhemé sněhobílé zuby, jaké mají pouze bohyně. Uchovával ty poklady v magické nádobě, kde se udržovaly stále neporušené, a když se mu podařilo shromáždit všechny části ideální ženy, sestavil je a vytvořil jednu dokonalou milenku, po jaké vždy toužil. Byla ve své nadpozemské kráse tak úchvatná, že pohled na ni ho téměř oslňoval a pouhý její dotyk byl pro něho okamžikem čisté extáze.

Naneštěstí se vždy z ráje její náruče probudil.

Ve skutečném životě se nikdy s takovou krásou nesetkal. Pro muže, který nepožadoval nic menšího než dokonalost, byly sny pouhým únikem z nedokonalosti skutečného světa.

Hleděl tam, kde se spojovala obloha a moře. Osamělý muž na konci opuštěného mola, nedokonalý v každém rysu své tváře a bolestně toužící po nedosažitelném.

Věděl o sobě, že je stejně tak romantickou i tragickou postavou, a našli se i takoví, kteří o něm tvrdili, že je blázen. Jenže on se alespoň odvažoval snít, když už nic jiného, odvažoval se snít velké sny.

Otočil se od lhostejného moře a kráčel zpět k autu na parkovišti.

Nastartoval, ale ještě než zařadil rychlost, neubránil se pokušení a vytáhl z náprsní tašky barevnou fotografii. Nosil ji u sebe více než rok a často se na ni díval. Ten obrázek na něho měl tak hypnotizující účinek, že pak obvykle strávil půl dne v snivém přemítání.

Fotografie zachycovala ženu, která si ještě nedávno říkala Valerie Ann Keeneová. Byla přitažlivá i podle běžných měřítek, dokonce možná stejně jako Guinevera.

To, co ji však dělalo zvláštní, co naplňovalo Roye posvátnou úctou k božské síle, která stvořila lidský rod, byly nádhemé, hluboké oči - dokonalejší a podmanivější než oči kapitána Hanise Destoteauxe z oddělení losangeleské policie.

Temné, a přesto jasné, neobyčejně veliké, ale i tak v naprostém souladu s její tváří, přímé, ale zároveň tajemné. Byly to oči, které uměly dohlédnout k podstatě těch nejskrytějších záhad, oči nevinné duše, ale zároveň smyslné rozkoše, plaché oči, které se dokáží dívat s pronikavou přímostí, oči, pro něž byl každý klam průhledný jako čiré sklo, oči naplněné oduševnělostí, sexualitou a naprostým porozuměním osudu.

Roy nepochyboval, že v jejích skutečných živých očích by objevil ještě větší sílu a moc. Viděl i jiné fotografie, na kterých byla zachycená, stejně jako nespočet záběrů na videokazetách a každý další pohled na ni zraňoval jeho srdce bolestněji než ten předchozí.

Pokud se mu někdy podaří najít ji, nebude váhat a zabije ji, protože je to v zájmu jejich agentury, v zájmu Thomase Summertona a v zájmu všech těch ostatních, kteří se snaží zlepšit tuto zemi i tento svět. Nezasloužila si žádné slitování. S výjimkou některých jejích rysů to byla žena, v níž se koncentrovalo zlo.

Ale až vykoná své poslání, vezme si její oči. Toužil po nich. Věděl, že i když to bude jen na krátkou dobu, přesto mu přinesou tu zoufale potřebnou útěchu ve světě, který je někdy tak krutý a bezcitný, že je těžké ho snést i pro toho, kdo se snaží o stejně pozitivní postoj k němu jako on.

Než byl Spencer schopen dostat se s Kockym v náručí ke dveřím (pes totiž odmítal odejít dobrovolně), Theda mu nabalila cukroví, které nestačil sníst, a trvala na tom, že si ho musí odnést s sebou.

Také se stačila odbatolit do kuchyně a vrátit se s dalším papírovým sáčkem, ve kterém bylo několik kousků borůvkového koláče, a jako by to pořád ještě nestačilo, zopakovala svůj výlet do kuchyně ještě jednou a vnutila mu několik kousků kokosovo-pomerančového dortu v krabici z umělé hmoty.

Spencer se zmohl na protesty pouze v případě dortu, protože namítal, že jí nebude moci krabici vrátit.

„Nesmysl,“ byla s ním hned hotová. „Žádnou krabici vracet nepotřebuje. Mám takových, že je nevyužije do konce života. Za ty roky se mně tu nahromadily, protože je člověku líto je vyhodit, ale co je moc, to je moc. Klidně si na dortu pochutnejte a tu krabici pak zahodte.“

Jako nádavkem ke všem těm sladkostem si Spencer odnášel dvě důležité infomace o Hannah-Valeni. Prvni vyplynula z Thedina vypravování o švábu načmáraném na zed ložnice ve vedlejším apartmá-i když stále nevěděl, jaký závěr si z toho má udělat.

Druhá informace se týkala rozhovoru mezi Thedou a Hannah při jedné ze společných večeří krátce před tím, než Hannah spěšně opustila Las Vegas. Obě ženy tenkrát mluvily o svých snech, kde by chtěly žít. Zatímco Theda se nemohla rozhodnout mezi Havajskými ostrovy a Anglií, Hannah s podivnou tvrdošíjností trvala na malém pobřežním městě ve státě Kalifomie, které se jmenuje Carmel.

Tam se pry dá najít všechna ta krása a klid, jakou si jen člověk ve svých snech může přát.

Spencer si nedělal příliš velké naděje, že by tam Valeni našel, ale v tuto chvíli to byla nejlepší stopa, jakou mohl sledovat.

V každém případě přímo tam z Las Vegas nezamířila, protože se pokusila založit novou existenci pod jménem Valerie Keeneová v Los Angeles. Na druhou stranu nyní, když ji její záhadní pronásledovatelé našli dvakrát za sebou ve velkých městech, mohla se rozhodnout, že se tentokrát zkusí ukrýt někde v zapadlém městečku.

O Carmel Theda „té bandě blbečků, co rozbíjejí okna`ř, samozřejmě neřekla. Moiná že tím by mohl před nimi získat náskok.

Spencer pocifoval téměř stud, že odchází a nechá tu starou ženu samotnou, pouze se vzpomínkami na milovaného manžela, dávno oplakané děti a zmizelou přítelkyni. Co mohl ale dělat? Nakonec se s velkými díky přece jen rozloučil, vyšel na balkon a vydal se po schodech dolů.

Překvapila ho obloha zatažená, šedočemými mraky a bouřlivý vítr. Bylo to zřejmě tím, že tam uvnitř, v Thediném světě, téměř zapomněl, že za zdmi jejího apartmá existuje ještě něco jiného.

Koruny palem se zmítaly stále jako dříve, ale vzduch byl o poznání chladnější.

Táhnout se s třicetikilovýn psem a igelitovou taškou s cukrovím, koláči a dortavými kousky po schodech nebylo jednoduché.

Stále ještě nechtěl Rockyho pustit, protože si byl jist, že jakmile by se pe.s ocitl na zemi, vyrazil by zpět, aby se vrátil do toho báječného Thed.ina světa.

Když ho Spencer konečně pustil, Rocky se jen otočil a roztouženýma očima vzhlížel po schodech nahoru k tomu malému kousku psího ráje.

„Je čas vrhnout se znovu do reality.“ řekl Spencer.

Pes zakňučel.

Spencer kráčel pod zmítajícíni se palmami k východu z penzionu. Došel na úroveň poloviny bazénu a ohlédl se. Rocky pořád ještě stál u úpatí schodiště.

„Hej, kamaráde.“

Rocky k němu otočil hlavu.

„Tak čí jsi vlastně pes?“

Rocky, jako by se zastyděl, vydal se loudavě za svým pánem.

„Lassie by Timmyho neopustila ani kvůli samotné boží babičce.“

Rocky začal kýchat, jak se do jeho nozder dostal dráždivý pach chloru.

„Co kdybych tu zůstal uvězněný třeba pod převráceným traktorem a nemohl si sám pomoct?“ pokračoval Spencer. „Nebo kdyby mě napadl medvěd?“

Rocky zakňučel, jako by se omlouval.

„No dobře, přijímám,“ nechal se obměkčit Spencer.

Když už byli v autě, Spencer řekl: „Opravdu, jsem na tebe, kamaráde, hrdý.“

Rocky naklonil hlavu na stranu.

Spencer nastartoval. „Stáváš se každým dnem čím dál víc společenským. Kdybych tě tak dobře neznal, myslel bych si, že jsi vzal všechnu mou hotovost a zaplatil si nějakého drahého psího terapeuta z Beverly Hills.“

Půl bloku vpředu vyrazil ze zatáčky špinavě zelený chevrolet.

Ostré zakvílení pneumatik, auto se ve smyku téměi převrátilo, ale když ho řidič srovnal, znovu vyrazilo směrem k nim. Vzápětí prudce zabrzdilo u obrubníku na druhé straně ulice.

Spencera v prvním okamžiku napadlo, že za volantem musí sedět opilec nebo výrostek, étery si nechal nalít něco silnějšího než Pepsi. Jakmile se však rozlétly dveře auta a vyskákali čtyři ozbrojení muži, bylo mu vše jasné. Poznával je až příliš dobře.

Všichni čtyři se vrhli ke vchodu penzionu.

Spencer povolil ruční brzdu a zařadil rychlost.

Jeden z mužů ho uviděl, ukázal na něho rukou a něco vykřikl.

Všichni čtyři se obrátili a vyrazili směrem k exploreru.

„Teď se, kamaráde, drž,“ řekl Spencer.

Dupl na plyn a explorer vystřelil dopředu směrem k rohu ulice.

Vzadu za sebou uslyšel výstřel.

O ZADNÍCH DVEŘf EXPLORERU pleskla kulka. Další bouchnutí a skřípavý zvuk kovu. Palivová nádrž neexplodovala, sklo se nevysypalo, pneumatiky byly v pořádku. Spencer prudce zahnul okolo kavámy na rohu. V zatáčce ucítil, jak se auto zvedá a má snahu se převrátit. Strhl volant a raději ho pustil do smyku. Guma zaskřípala o asfalt a zadní kolo narazilo na obrubník.

Byli v boční ulici. Znovu prudce nešlápl plynový pedál.

Rockyho, který se bál tmy, větru, blesků, koček a spousty dalších věcí včetně toho, aby ho nikdo nepozoroval, když koná potřebu. nechávala střelba klidným a ani divoká jízda ho neznepokojovala. Seděl vzpřímeně s drápy zarytými do čalounění sedadla a hlasitě oddychoval.

Spencer mrkl na tachometr - jeli ted stovkou v úseku, kde byla povolená maximálně padesátka. Přesto ještě přišlápl plynový pedál.

Rocky na vedlejším sedadle udělal něco, na co od něho nebyl zvyklý - začal pokyvovat hlavou, jako by ho povzbuzoval k ještě větší rychlosti: anoanoanoano „To je vážná věc, kamaráde,“ připomněl mu Spencer.

Rocky odfrkl, jako by chtěl naznačit, že kašle na nebezpečí.

„Museli Thedino apartmá odposlouchávat.“

Anoanoanoano.

„Že by věnovali Thedě takovou pozomost? A už od listopadu?

Co k čertu s tou Valení mají? Co je na ní tak důležitého, že jim stojí za takovou námahu?“

Spencer mrkl do zpětného zrcátka. Jeden a půl bloku za nimi zatáčel okolo kavámy chevrolet.

Spencer jim chtěl ujet o dva bloky a teprve pak zahnout doleva a zmizet z dohledu. Doufal, že se mu ty divoké pistolníky v špinavě zeleném sedanu podaří oklamat a oni zahnou hned na první křižovatce. Ted je měl za sebou znovu. Chevrolet se k nim rychle přibližoval - byl mnohem rfchlejší, než se dalo soudit podle jeho vzhledu. Šlo zřejmě o silný, dokonale seřízený stroj, maskovaný karoserií těžkopádných terénních vozů, které vláda přidělila inspektorům Ministerstva zemědělství.

Přestože ho viděli, zahnul Spencer na konci druhého bloku doleva. Tentokrát vjel do vedlejší ulice širokým obloukem, aby se vyhnul nebezpečí smyku a tim ztrátě drahocenných vteřin. V protisměru se rychle přibližovala honda. Řidič, zřejmě zděšený Spencerovou divokou jízdou, prudce uhnul doprava, vjel na chodník, otřel se o sloup požámího hydrantu a narazil na prověšený řetěz uzavírající vjezd do opuštěné servisní stanice.

Koutkem oka Spencer zahlédl, jak Rocky, přitisknutý odstředivou silou na dveře, stále pokyvuje hlavou: Anoanoanoano.

Bylo cítit, jak se do exploreru opírají prudké nárazy větru. Z otevřené pravé strany vála do ulice hustá písková mračna.

Vegas se totiž zcela chaoticky rozrůstalo do širokého neobydleného údolí a některé nově postavené čtvrtí byly obklopeny rozlehlými prostorami pouštní krajiny. Při prvním pohledu měl člověk dojem, jako by se tam rozkládalo obrovské prázdné parkoviště ale byla to pouze bezútěšně pustá poušt, která čekala, až na ni přijde řada. Stačilo tedy, aby zavál prudší poryv větru a pustina poslala městu svůj pozdrav.

Vířící nárazy větru vrhaly proti čelnímu sklu chuchvalce pískového prachu. Zpola oslepený Spencer si však přál jediné: ještě víc, prudší vítr, silnější bouři. Jeho jedinou nadějí bylo, že zmizí za clonou pískového prachu jako lod duchů v husté mlze.

Podíval se do zpětného zrcátka. Viditelnost byla maximálně pět metrů.

Chystal se přidat, ale rozmyslel si to. Už ted se v tom pouštním blizardu pohyboval doslova sebevražednou rychlostí. Viditelnost dopředu nebyla o nic větší než dozadu. Kdyby se před ním objevilo zaparkované nebo pomaleji jedoucí auto nebo kdyby přehlédl červenou a ocitl se v křižovatce, měl by najednou úplně jiné starosti, než jestli se mu drží za zády auto s jakýmisi federálními vrahouny.

Jednoho dne, až se z nějakých nevysvětlitelných příčin zemská osa odchýlí o zlomek stupně nebo se změní proudění v troposféře, se vítr a poušt zcela jistě spiknou, ab Vegas přeměnily v ruiny a pohřbily jeho zbytky pod miliardami ku. ických metrů suchého bílého triumfujícího písku. Možná že ten okamžik právě nastal.

Něco bouchlo do zadních dveří exploreru. Spencer sebou trhl.

Pohled do zrcátka - chevrolet! Proboha, co ted? Auto za jejich zády se na chvílí ztratilo ve oblaku pracka, ale vzápětí se opět vynořilo a prudce poskočilo dopředu. Další náraz! Třeba si s ním jen hrají, nebo ho pouze chtějí upozomit, že jsou za ním.

Uvědomil si. že se na něho Roeky dívá, a otočil k němu hlavu.

Zdálo se, jako by pes říkal: No dobře, a co teď?

Minuli poslední úsek pustiny a propadli se do tiché průzračnosti bezprašného vzduchu. V ocelově chladném světle se ztratila jakákoliv naděje, že zmizí jako Lawrence z Arábie ve vířící křemičité cloně pouště.

Asi půl bloku vpředu byla křižovatka. Na signálních světlech svítila červená, i semafory byly proti něma.

Spencer se rozhodl. Přišlápl plynový pedál a modlil se, aby našel v proudu aut skulinu. Vzápětí však dupl na brzdu, aby zabránil kolizi s autobusem. Přední kola se prudce zhoupla na hrbolu označujícím okraj křižovatky.

Rocky sklouzl ze sedadla a spadl do prostoru pod palubní deskou.

Autobus se zahalil oblakem bleděmodrého kouře a přehučel pryč.

Rocky se snažil vyhrabat z těsného prostoru na podlaze a cenil na Spencera zuby.

„Zůstaň, kamaráde. Je to tam bezpečnější.“

Pes neposlechl a vyškrábal se znovu na sedadlo. Spencer vyrazil do smrdutého oblaku za autobusem.

Jak zatočil doprava a protáhl se okolo autobusu, zachytil ve zpětném zrcátku špinavě zelený sedan, který právě se zhoupnutím přeletěl retardační vlnu, jako by tam ani nebyla.

„Ten zkurvysyn ale umí řídit auto.“

Chevrolet se objevil vedle městského autobusu a rychle se přibližoval.

Spencerovi ted nešlo ani tak o to, aby jim ujel, ale aby jim nedal příležitost ke střelbě.

Museli by to být šílenci, kdyby začali pálit z jedoucího auta uprostřed husté dopravy, kde by mohla zbloudilá kulka zabít někoho z nevinných motoristů nebo i chodců. Vegas přece nebylo Chicago divokých dvacátých let ani Bejrut nebo Belfast, dokonce ani Los Angeles, proboha!

Jenže tam před penzionem, když odjížděl od Thedy Davidowitzové, ani na okamžik neváhali a pálili po něm jako na střelnici.

S nějakým předčítáním ústavou zaručených práv si vůbec nedělali těžkou hlavu. Ksakru, vždyf oni se dokonce ani nenamáhali ujistit se, jestli je opravdu tou osobou, o kterou jim jde. Jdou po něm s takovou zuřivostí, že klidně riskují zabití někoho nevinného.

Musí být přesvědčeni, že se o Valeni dověděl něco mimořádně důležitého, a zřejmě se rozhodli ho umlčet. Po pravdě řečeno, věděl o minulosti té ženy méně než o minulosti Rockyho.

Jestliže se jim podaří dostihnout ho a zastřelit na rušné ulici, vytáhnou falešné nebo možná i pravé odznaky federálních agentů a nikoho ani nenapadne hnát je k odpovědnosti za vraždu.

Prohlásili by, že se jednalo o nebezpečnou ozbrojenou osobu na útěku.

Bezpochyby by se později vytasili s dodatečně vystaveným zatykačem a určitě by jim nedělalo potíže vložit do jeho mrtvé ruky pistoli, kterou byla spáchána série nevyřešených vražd.

Projel křižovatkou na oranžové světlo a vzápětí za ním naskočila červená. Chevrolet zůstal v těsném závěsu.

Pokud ho nezabijí na místě, ale jenom zraní a odvezou živého, strčí ho nejspíš do nějaké zvukotěsné místnosti a tam na něm vystřídají všechny metody výslechu. Proč by mu měli věřit, že nic neví. Budou ho zabíjet pomalu, postupně, jak se budou snažit vyrazit z něho tajemství, která nikdy neznal.

Neměl u sebe žádnou zbraň. Měl pouTe holé ruce a zkušenosti z boje. A psa. „Jsme v pěkné kaši,“ řekl Rockymu.

V malé útulné kuchyni domku v Malibu seděl Roy Miro sám u stolu a probíral se hromádkou fotografií, jeho muži je našli v krabici od bot, která byla zastrčena v homí přihrádce skříně v ložnici.

Třicet devět fotografií tam leželo jen tak, čtyřicátá byla v obálce.

Na šesti z nich byl pes - nějaká smíšená rasa s žlutohnědými a čemými fleky a jedním svěšeným uchem. Byl to pravděpodobně ten pes, pro kterého Grant objednal hrací gumovou kost ze zásilkového obchodu firmy, v jejímž adresáři figurovalo i po dvou letech jeho jméno a pravá adresa.

Na zbývajících fotografiích byla nějaká žena. Na některých jí mohlo být okolo dvaceti let, na jiných vypadala spíš na třicet.

Právě se díval na obrázek, na kterém byla v modrých džínsách a svetru s norským vzorem, jak zdobí vánoční stromeček. Vzal do ruky jinou fotografii. Stála tam v jednoduchých letních šatech a bílých botách, v ruce bílou kabelku, opřená o strom, jehož větve se skláněly pod záplavou bílých květů. Stála a usmívala se na kameru.

Na několika dalších fotografiích byla zachycena, jak jezdí na koních, kartáčuje je a krmí jablky.

Cosi ho na té ženě znepokojovalo, ale nerozuměl co.

Byla nepochybně přitažlivá, ale měla daleko k tomu, aby se o ní dalo tvrdit, že je krásná. I když měla pěkně tvarovanou postavu, blond vlasy a modré oči, přesto u ní nenacházel žádné výjimečné rysy, které by ji pozvedaly na panteon opravdové krásy.

Jediné, co ho na ní skutečně upoutalo, byl úsměv. Usmívala se na všech snímcích a její úsměv byl všude stejný - otevřený, hřejivý, okouzlující, úsměv, který nikdy nevypadal falešně, který vypovídal o laskavém srdci.

Lsměv však nebyl rysem tváře. Zvláště u této ženy to byla pravda, protože její rty nebyly zdaleka tak sladké, jako rty Melissy Wicklunové. Ani nic z položení a velikostí jejích úst nebo z tvaru zubů nebylo výjimečné, natož elektrizující. Její úsměv byl působivejší než souhm jednotlivých prvků, které ho vytvářely. Byl jako oslnivý odraz paprsků slunce na hladině zcela obyčejného rybníka.

Roy na této ženě nenacházel nic, co by chtěl mít.

Přesto ho však přitahovala a znepokojovala. I když si nevzpomínal, že by se s ní někdy setkal, podvědomě cítil, že by měl vědět, kdo ta žena je. Někde. ji už musel vidět. Někdy dřív.

Při pohledu na její tvář a zářivý úsměv cítil, že se nad ní vznáší něco hrozivého, něco, co bylo mimo rámec té fotografie. Jako by se okolo ní snášela chladná temnota a ona si toho nebyla vědoma.

Nejnovější z fotografií byly přinejmenším dvacet let staré a mnohé musely vzniknout před třiceti lety. I na těch posledních už barvy bledly a na těch starších se už daly barvy pouze tušit.

Obrázky byly většinou šedobílé s lehce zažloutlými fleky.

Roy otáčel každou fotografii v naději, že na rubu najde nějakou poznámku, pár slov, která by je identifikovala. Nebylo tam nic.

Dokonce ani pouhé jméno nebo datum.

Na dvou fotografiích byl s ženou mladý chlapec. Roy byl tak soustředěn na přemýšlení, odkud ženu zná, a navíc ho zmátla silná chlapcova podoba s ní, že si v prvním okamžiku neuvědomil, kdo to je. Teprve po chvíli mu to došlo - Spencer Grant.

Byl to Grant v době, kdy ještě neměl jizvu.

Přesto Grantova dospělá tvář odpovídala dětské podobě víc, než bývá u většiny lidí běžné.

Na první fotografii stál na okraji bazénu hubený asi šesti nebo sedmiletý chlapec a kapala z něho voda. Vedle něho stála žena v jednodílných plavkách a držela mu za hlavou dva vztyčené prsty ve tvaru V, jako by měl růžky nebo tykadla. Starý otřepaný vtip.

Na druhé fotografii seděli žena a chlapec u piknikového stolu.

Kluk byl asi o rok nebo o dva starší než na prvním snímku, měl na sobě džínsy, tričko a basebalovou čepici. Žena ho jednou rukou objímala okolo ramen a tiskla ho k sobě, až se mu čepice posunula na stran u.

Na obou fotografiích se žena usmívala stejným zářivým úsměvem jako na všech ostatních, ale ,její tvář byla navíc ještě rozjasněna citem a láskou. Roy nepochyboval, že je to Grantova matka.

Stále však v něm zůstával zmatek, proč mu je tak povědomá. Až úděsně povědomá. Čím déle se díval na její snímky, at už na nich byla s chlapcem, nebo samotná, tím víc si byl jist, že ji zná a že okolnosti, za kterých ji někdy dřív viděl, byly tenmé a hluboce zneklidňující.

Znovu se vrátil ke snímku, na kterém spolu stáli matka a syn na okraji bazénu. V pozadí se rýsovala veliká stodola, dokonce i na tak vybledlé fotografii byla patmá červená barva jejích vysokých prázdných zdí.

Ta žena, ten chlapec, ta stodola.

Kdesi hluboko v podvědomí se začala nejasně vybavovat vzpomínka - potom mu najednou přejel mráz po zádech.

Ta žena. Ten chlapec. Ta stodola.

Pocit mrazení mu rozechvěl celé tělo.

Zvedl oči od fotografii na stole a pohlédl k oknu, za kterým se rýsoval palmový háj. Nejasně vnímal skrovné penízky poledních paprsků bojujících s královstvím stínu a nutil svou paměf, aby i ona pronikla temnotou.

Ta žena. Ten chlapec. Ta stodola.

Přes všechnu námahu mu však světlo stále unikalo… i když jeho kostmi projelo další mrazivé zachvění.

Ta stodola.

Spencer zoufale hledal příležitost, jak uniknout špinavě zelenému chevroletu. Ujížděl ulicemi obytných čtvrtí se štukovými domy, mezi kterými se táhly plochy porostlé kaktusovými a jukovými keři, řítil se přes parkoviště nákupních center, přes průmyslové zóny, bludištěm skladišt a dvorů s boudami z vlnitého plechu, parky, kde divoce se kymácející palmy vítaly přicházející bouři chevrolet stále za ním.

Věděl, že daíve nebo později musí narazit na policejní hlídku.

Bylo mu jasné i to, že jakmile se do toho vloží místní poldové, jeho naděje uniknout se ještě zmenší. Byl už tou zběsilou honičkou tak dezorientován, že ho překvapilo, když se po jeho pravé straně mihl jeden z nejnovějších hotelů. Las Vegas Boulevard South byl pouze několik stovek metrů vpředu. Spencer už z dálky viděl červené světlo semaforu, ale rozhodl se vsadit na to, že než ke křižovatce dojede, naskočí zelená.

Chevrolet se stále držel těsně za ním. Kdyby musel zastavit, ti bastardi by byli vzápětí okolo něho a vytáhli by ho jako králíka z klece.

Tři sta metrů ke křižovatce. Dvě stě padesát.

Stále červená. Hustota provozu v příčném směru nebyla nijak velká, mohl by odbočit a dát se na sever podél hlavní třídy, ale ani na odbočovacím pruhu neměl zelenou.

Maličko snížil rychlost, aby měl možnost zareagovat na okamžitou situaci, ale ne zase tak, aby ti za ním dostali chuf ho předjet.

Sto metrů. Sedmdesát pět. Padesát.

Štěstí při něm nestálo. Do posledního okamžiku sázel na zelenou. ale zůstávala červená.

Zleva se ke křižovtce blížil benzinový tanker. Chtěl zřejmě stihnout poslední okamžiky volného průjezdu a jel rychleji, než byla povolená rychlost.

Rocky začal opět pokyvovat hlavou.

Konečně řidič tankeru explorera uviděl a pokusil se zabrzdit.

„Vyjde to. Musí to vyjít,“ mumlal si Spencer, jako by věřil, že může ovlivnit situaci před sebou pouhými slovy.

Nikdy nelži před psem.

„Je to v prdeli, kamaráde,“ upřesnil, když se řítili velkým obloukem do křižovatky těsně před rozjetý tanker.

Koutkem oka zaznamenal obrovské, hrozivě se valící pneumatiky a vyděšenou tvář řidiče. Brzdy tankeru pronikavě skřípaly. Oblida rostla každým zlomkem vteřiny. Panebože! Spencer si připadal jako brouk, na kterého se řítí jumbo jet. Uvědomil si, že explorer se naklání na pravou stranu. Strhl volant a přišlápl na brzdy.

Energie, která hrozila auto převrátit, ho nakonec strhla do smyku.

Zadní pneumatiky zakvílely. Spencer cítil, jak se mu volant protáčí ve zpocených rukou doleva a vzápětí doprava. Explorer se smýkal zcela bez kontroly. Spencer se mimovolně přikrčil a čekal náraz.

Nic. Konečně se auto srovnalo. Několik centimetrů za zadními dveřmi proletělo dunící šestnáctikolové monstrum, ve zpětném zrcátku se mihla rozmazaná šmouha a Spencer si byl jist, že i přes zavřená okna cítil závan proudu vzduchu.

Explorer se otočil o tři sta šedesát stupňů, potom ještě o dalších devadesát a zastavil čelem do směru, odkud se přiřítil tanker.

Za ním se ozvalo další skřípání brzd a houkání klaksonů - auta v pruhu, do kterého se dostal, se zabrzdila těsně před tím, než ho mohla smést z vozovky.

Rocky byl už zase na podlaze.

Spencer nevěděl, jestli tam byl stržen při tom divokém smyku, nebo se vrhl sám dolů v náhlém záchvatu opatmosti.

„Zůstaň!“ vykřikl Spencer, když se Rocky začal znovu škrábat na sedadlo.

Zleva řev motoru. Chevrolet! Přehnal se těsně za zadními koly stojícího tankeru a mířil z boku k exploreru.

Spencer dupl na plynový pedál. Pneumatiky se protočily, explorer vystřelil dopředu a chevrolet se otřel o jeho zadní nárazník.

Třeskl výstřel, po něm další dva nebo tři. Nezdálo se, že by některý explorer zasáhl.

Rocky už opět seděl na sedadle s drápy zarytými do polstrování, jako by byl pevně rozhodnut, že se tam ted udrží.

Spencer vyrazil ven z Vegas. V něčem to bylo dobré a v něčem špatné. Dobré proto, že výpadovka na jih ústila do mezistátní dálnice číslo I5, kde bylo minimální nebezpečí, že ho zastaví podobný závar jako před chvílí, špatné zase v tom, že až budou mít les hotelů za zády, v holé pustině už nebude moc možností kam uniknout a kde se skrýt. Tam mimo město, v rozlehlé pláni Majove, může těm vrahounům v chevroletu ujet třeba na míli nebo i dvě a pořád ho budou vidět.

Byla to však jediná rozumná možnost. Zmatek, který za sebou zanechal na křižovatce, musel přilákat policii, a kdyby zůstal ve měst, měl by za chvíli za zády ještě i je.

Když však míjel nejnovější kasino ve městě s dvousetakrovým zábavním parkem Spaceport Vegas, stalo se něco, co i tuto volbu zhatilo. Asi sto metrů před ním vylétlo z protisměmého pruhu jakési auto, prorazilo hráz keřů v dělícím pruhu a dopadlo do míst, kam právě přijížděl Spencer. Auto se ještě smýklo a zůstalo stát tak neštastně, že blokovalo celou šíři vozovky.

Spencer zastavil třicet metrů před ním.

Byl to chrysler, ale podobal se chevroletu tak, jako by obě auta vznikla v jedné továmí hale.

Řidič zůstal sedět za volantem, ale ostatní dveře se otevřely a vystoupili z nich chlapi jako hory s nasupenými tvářemi.

Spencer mrkl do zpětného zrcátka a uviděl to, co čekal. Druhý chevrolet zastavil patnáct metrů za ním a zablokoval cestu stejným způsobem jako ten vpředu. Vystoupili tři muži, každý s pistolí v ruce.

Ti z předního chrysleru měli také pistole. Spencera to ani moc nepřekvapilo.

Poslední fotografie byla v bílé obálce přelepené Jepici páskou.

J ště než Roy obálku otevřel, cítil podle hmatu, že v ní nemůže být nic jiného než další fotografie. Očekával, že to bude studiový snímek Grantovy matky - obrázek, na kterém mu zvláště záleželo.

Byl to opravdu čemobílý studiový snímek, ale místo ženy na něm byl muž, mohlo mu být tak třicet pět let.

Na chvíli se kuchyně, okno i eukalyptový háj rozplynuly a Roy zůstal sám pouze s tou fotografií. Divný okamžik. Opět nevěděl proč, ale ten snímek na něho zapůsobil ještě silněji než fotografie Grantovy matky.

Dech se mu zrychloval, ale dýchal jen povrchně.

Kdyby ted někdo vešel a promluvil na něho, asi by ho ani nezaregistroval.

Cítil se podivně odtržený od reálného světa. Vnímal okolí jako v horečnatém stavu, ale žádnou horečku neměl. Spíš ho svíral chlad. Ne však ten nepříjemný pocit zimy, ale chlad chameleona snažícího se vypadat jako kámen. Byl to stav, který soustředoval celé jeho vědomí na jedinou myšlenku a umožňoval jí, aby se bez omezení volně odvíjela. Ani srdce mu netlouklo jako v horečce, frekvence jeho pulsu dokonce klesla na hodnotu, která odpovídá stavu spánku, a každý tep zvučel jeho tělem dlouze a slavnostně jako ozvěna zvonů v katedrále.

Snímek zřejmě pořídil profesionální fotograf v ateliéru, protože byl perfektně nasvícen a zkomponován. Zachycoval od pasu nahoru muže stojícího s rukama složenýma na prsou. Měl bílou u krku volnou košili a kožené sako - nápadně hezký člověk s hustými tmavými vlasy sčesanými dozadu. Fotografie se podobala těm snímkům, jakými se obvykle prezentují mladí herci, kteří se chtějí představit co nejefektnějí. Tady se však fotograf nemusel namáhat s různými technickými finesami, protože postava, která stála před jeho objektivem, byla obdařena svým vlastním přirozeným kouzlem umocněným aurou tajemnosti a dramatičnosti.

Portrét byl vlastně jakousi studií světla a stínů, přičemž tmavé tóny převažovaly. Byly to podivné stíny vržené něčím, co stálo mimo rámec obrazu, kupily se na bílé zdi pozadí a táhly se k muži jako sama noc vlečená po obloze nesmímou vahou klesajícího slunce.

Zdálo se, že přímý pronikavý pohled, pevné linie rtů, aristokratické rysy, a dokonce i strojeně nedbalá póza vypovídají o člověku, který neví, co je to deprese, strach a pochybnost. Byl však víc než sebejistý a sebevědomý. Z jeho pózy vyzařovala lehká, ale zcela zřejmá arogance, jako by chtěl naznačit, že pohlíží na všechny členy lidské rasy s jistou pobaveností a pohrdáním.

Ten muž však působil takovou vnitřní silou, že vznikal dojem, jako by ho jeho inteligence a zkušenosti skutečně opravňovaly k pocitu nadřazenosti. Roy cítil, že se dívá na někoho, koho by si dovedl představit jako zajímavého přítele. Ten neobyčejný muž, který na něho vzhlížel ze svých stínů, měl takový živočišný magnetismus, že jeho pohrdlivý výraz nepůsobil ani moc urážlivě.

Opravdu, člověk měl dojem, že má na svou přezíravost právo - podobně jako lev musí kráčet s nadhledem šelmy, aby v něm každý viděl Iva.

Kouzlo fotografie postupně sláblo, ale přesto nevymizelo úplně.

Před Royovýma očima se v mlze začaly pomalu rýsovat obrysy kuchyně, okna a eukalyptového háje.

Znal toho muže. Cítil, že už se s ním někdy dřív setkal.

Někdy, před dlouhou dobou…

Právě to neurčité povědomí bylo jedním z důvodů, proč na něho snímek působil tak silně. Podobně jako u té ženy, nebyl Roy schopen přiřadit k tváři muže žádné jméno, nedokázal si ani vybavit okolnosti, za kterých se s ním v minulosti setkal.

Proč jen fotograf neosvětlil jeho tvář víc? Jako by byly stíny do toho tmavookého muže zamilované.

Roy položil fotografii na kuchyňský stůl vedle snímku ženy stojící se svým synem na okraji bazénu.

Ta žena. Ten chlapec. Ta stodola v pozadí. Ten muž ponořený do stínů.

Spencer stočil kola ostře doprava, stiskl klakson a dupl na akcelerátor. Motor zaburácel a explorer vyrazil směrem k zábavnímu parku Spaceport Vegas.

Sebejistá troufalost těch chlapů s pistolemi jen potvrzovala domněnku, že to jsou federální agenti. I kdyby mávaVi bůhvíjakými falešnými odznaky, aby zakryli svou skutečnou totožnost, nic by na tom faktu nezměnili. Nikdy by se neodvážili přepadnout ho takhle před svědky přímo na hlavní ulici, pokud by si nebyli jisti, že si s místními poldy mohou udělat, co chtějí.

Po chodníku před Spaceport Vegas přecházeli chodci z jednoho kasina do druhého. Spencer vletěl s explorerem na silnici vyhrazenou pouze pro autobusy. Naštěstí žádný autobus nebyl v dohledu.

Brány zábavního parku byly zavřené - možná kvůli tomu, že byla zima, nebo že se čekala bouře, nebo jednoduše proto, že bylo teprve poledne… v každém případě budky prodavačů iístků měly zatažená okénka a nejrůznější atrakce a horské dráhy, které bylo vidět i přes zed, stály.

Přesto podél vysoké obvodové zdi, pomalované jako pancéřový trup starfighteru, blikaly a zářily neony a futuristické konstrukce ze svítících skelných vláken. Zřejmě se rozsvítily na povel fotobuňky, která registrovala polední soumrak způsobený blížící se bouří jako nastupující večer.

Spencer vjel mezi dvě budky ve tvaru raket směrem ke tři a půl metru širokému ocelovému tunelu procházejícímu zdí. Nad ním svítil modrý neonový nápis: TUNEL ČASEM DO SPACEPORT VEGAS. Spencer spíš potřeboval uniknout z tohoto prostoru než z času.

Aniž se dotkl brzd, najel na mímě nakloněnou rampu a proletěl časem.

Obrovská masivní trouba byla asi šedesát metrů dlouhá. Po celé její délce se pod stropem táhla splet neonových trubic, kterými problikávaly v rychlých sekvencích namodralé světelné vlny a vytvářely tak iluzi blesků strefujících se do jednoho bodu kdesi vpředu.

Za normálních okolností se do zábavního parku vjíždělo v pomalých elektrických vozech, ale efekt oslepujících světelných vln byl při rychlém průjezdu mnohem větší. Spencer měl dokonce pocit, jako by byl opravdu katapultován do jiného časového prostoru.

Rocky opět pokyvoval hlavou.

„Nevěděl jsem, že mám psa. který je fanatikem rychlosti,“ řekl Spencer.

Uvnitř parku okamžitě zamířil do těch odlehlých částí, které byly ponořeny do tmy. Opuštěná a zdánlivě nekonečná hlavní cesta se klikatila v členitém terénu, klesala a opět se zvedala, aby se pak vrátila smyčkou zpět ke svému začátku.

Hlavními atrakcemi ve Spaceport Vegas byly divoké horské dráhy, simulátory hloubkových bombardovcích letadel, překážkové dráhy, centrifugy a další podobné mechanismy, jejichž účelem je zvednout návštěvníkům žaludek, všechny křiklavě pomalované chytlavými obrázky ve stylu science fiction. Všude blikaly neony slibující podivenou na srážku planet nebo lákající do slunečního pekla, k letům do budoucnosti a podobně.

Svět budoucnosti, jak si ho představovali tvůrci Spaceport Vegas, se pod bezútěšnou oblohou s mdlým našedlým světlem vysávajicím ze všeho barvy jevil vysloveně nepřátelsky.

Bylo zvláštní, že právě tím připadal Spencerovi mnohem realističtější, mnohem bližší pravdivé vizi než zábavnímu parku. Všude, kam člověk pohlédl, byla jen studená neonová světla. stroje a obrázky predátorů, všude vybuchovaly kosmické katastrofy, blikaly poutače s nápisy typu: Explodující slunce, Dopad komety, Veiký třesk, Vesmímá poušf. Konec času se nabízel pouze několik desítek metrů od Zániku civilizace. Při pohledu na podobné zlověstné atrakce nebylo těžké uvěřit, že budoucnost je dostatečně děsivá, aby ji současná společnost mohla přijmout za svou.

Spencer se hnal po prázdných cestatch mezi atrakcemi a hledal výjezd pro dopravní obsluhu. Občas koutkem oka zahlédl mezi exotickými konstrukcemi chevrolet a chrysler, ale nikdy ne příliš blízko. Připadaly mu jako žraloci hledající kořist. Pokaždé, když je zahlédl, strhl explorera do některé z bočních cest toho obrovského bludiště, aby jim zmizel z dohledu.

Ted právě zabočil okolo Vesmíměho vězení, minul Palác parazitů a skryl se za hradbou fíkusovníků a rudě kvetoucích oleandrů, které samozřejmě nesnesly srovnání s keři rostoueími na planetách mlhoviny Raka.

Konečně našel cestu, která vedla k zadní bráně.

Levou stranu silnice lemovala řada stromů s jeden a půl metru vysokým živým plotem v mezerách mezi kmeny. Místo neony osvětlené zdi, ohraničující část parku přístupnou návštěvníkům, tyčil se po pravé straně tři metry vysoký drátěný plot zakončený nahoře koly ostnatého drátu. Za ním rostlo divoké neudržované křoví.

Spencer zatočil za roh. Sto metrů před sebou uviděl železnou bránu na kolečkách ovládanou hydraulickým ramenem. Dálkové ovládání, kterým by se dala brána otevřít, samozřejmě neměl.

Rozhodl se během vteřiny. Neměl jinou možnost než se pokusit bránu prorazit. Šlápl na plynový pedál a zvýšil rychlost.

Rocky zřejmě poznal, že jde do tuhého, seskočil ze sedadla a stočil se na zemi.

„Neurotický, ale ne hlaupý,“ poznamenal Spencer.

Asi padesát metrů od brány zachytil koutkem levého aka jakýsi pohyb. Vzápětí vylétl mezi fíkusovníky chrysler. Prorazil hradby oleandrů a spolu se sprškou rudých květů přistál necelého půl metru za zadními koly exploreru. Po dopadu se strvačností smýkl přes cestu a skončil v drátěném plotu.

O zlomek vteřiny pazději explorer narazil do brány. Bezpečnostní pás se bolestivě zařízl do Spencerovy hrudi a auto zůstalo vězet v pokroucených, zpola zborcených trubkách kovové konstrukce, na které se houpala splei ostnatého drátu. Brána však nepovolila.

Spencer zařadil zpátečku a prudce couvl.

Najatí zabijáci v chrysleru právě otevírali dveře a chystali se vyrazit s pistolemi v rukou ven, ale když viděli, že explorer míří přímo na ně, znovu je zabouchli a zůstali uvnitř.

Spencer ucítil, jak zadní část jeho auta narazila do sedanu.

NáraL byl tak silný, že ho polila hrůza, jestli tím jeho jízda neskončila.

Zařadil rychlost a explorer poskočil dopředu. Nevypadalo to, že by byla některá ze zadních pneumatik prasklá nebo že by drhla o pomačkaný plech blatníků. Dokonce ani zadní okno se nevysypalo. Necítil pach vylitého benzinu - nádrž tedy byla neporušená.

Explorer rachotil, hrkal a skřípal - ale byl schopen jízdy.

Druhý náraz už bránu strhl. Auto překodrcalo přes zprohýbané trubky a vyrazilo ven na široké pusté prostranství s divoce rostoucími keři. které ještě nikoho neinspirovalo k tomu, aby na něm postavil hotel, park nebo alespoň parkoviště.

Spencer zařadil náhan na všechna čtyři kola a zamířil na západ směrem k mezistátní dálnici č.15.

Teprve ted si vzpomněl na Rackyho a mrkl okem do prostoru mezi vedlejším sedadlem a přístrojovou deskou. Pes ležel stočený do klubíčka, oči zavřené“jako kdyby očekával další náraz.

„Už je to za námi, kamaráde.

Rocky se ani nepohnul.

„Věř mi,“ přesvědčoval ho Spencer.

Teprve ted otevřel oči a váhavě vylezl zpátky na sedadlo, jehož potah byl zle paznamenán jeho drápy.

Explorer se valil pustým, erozí poznamenaným terénem k náspu, po kterém vedla dálnice.

Před ním se zvedal deset metrů vysoký příkrý šotolinový svah.

Spencer zaváhal. I kdyby se mu tam nahoře podařilo najít mezeru ve svodidlech, přesto by se mu na dálnici nemusela otevřít cesta k úniku. Vůbec nepachyboval, že ti, eo po něm šIi, na ní měli v obou směrech rozestaveny kontrolu.

Bleskavě se rozhodl liro jinou cestu. Strhl auto k jihu a vydal se podél náspu.

Od východu se přes bílé písečné ostrůvky blížil špinavě zelený chevrolet. Fota morgana, napadlo v prvním okamžiku Spencera.

Chevrolet se těžce probíjel přes nízké písečné duny a mělké prolákiiny. Zbývala jediná naděje - explorer byl v podstatě terénní vůz, kdežto chevrolet normální silniční auto.

Spencer dorazil k vyschlému řečišti, nad nímž se klenul nízký betonový most, a vjel do měkkého nánosu bláta a naplaveného dřeva. Jako tank si prorážel cestu hustým porostem pouštního plevele, projel pod dálnicí a pokračoval dál na západ do nehostinné pouště Majove.

Pochmumá mračna, těžká a temná jako žulové kvádry sarkofágii, visela pouhých pár stop nad ocelově modrými horami. Neúrodná pláň se postupně zvedala do ještě větší pustiny, kde už nerostla ani suchá pouštní tráva, ani tmité mesquity a kaktusy.

Vyjel z vyschlého koryta, ale sledoval ho dál směrem k vzdáleným horám.

Pa chvíli se podíval do zpětného zrcátka, ale chevrolet se už neobjevil.

Když si byl konečně jist, že ho nemůže zpozorovat ani případná další posádka kontrolující provoz na dálnici, obrátil auto směrem k jihu a pokračoval dál souběžně s dálnicí. Bez ní, jako orientačního ukazatele směru, by byl ztracen. Vítr, který neustále honil po pláni clonu prachu, dokonale maskoval oblak zvířený koly exploreru.

Ještě sice nepršelo, ale na temné obloze se už několikrát zablesklo. Od nízkých skalních útvarů odskočily stíny, vzápětí se ztratily, ale opět se na bělavé půdě objevily.

Rockyho kuráž zmizela v okamžiku, kdy se snížila rychlost jízdy. Opět se bázlivě krčil, v pravidelných intervalech kňučel a hledal pohledem svého pána, aby u něho získal uklidnění.

Oblohou projel oslnivý záblesk.

Roy Miro odsunul fotografie stranou a postavil na stůl svůj kufříkový počítač. Připojil síťovou šňůru do zásuvky ve zdi a spustil program, kterým se spojil s Mámou ve Virgínii.

Když před více než dvaceti lety vstupoval Spencer Grant jako osmnáctiletý chlapec do americké armády, musel vyplnit běžný vstupní dotazník, ve kterém je nutné uvést místo narození, údaje o školní docházce, jméno otce, rodné jméno matky a údaje o nejbližších příbuzných.

Tyto základní údaje nejdříve ověřoval důstojník, který jeho žádost přijímal, a totéž se provádělo ještě jednou na vyšší úrovni.

Teprve pak mohl být přijat a zařazen do výcviku.

Pokud by „Spencer Grant“ nebylo jeho pravé jméno, musel by mít při přijímacím procesu značné problémy. Roy však přesto zůstával přesvědčen, že v Gramově rodném listu bylo uvedeno jiné jméno, a právě to se rozhodl zjistit.

Zadal příkaz. aby se Máma připojila na informační systém Ministerstva obrany a prohledala personální archivní soubory. Za chvíli se na obr`3zovce objevily základní údaje o Spenceru Grantovi. V rubrice matka byla uvedena Jennifer Conine Porthová. Za jejím jménem byla poznámka „zemřela“.

Otec byl podle dotazníku „neznámý“.

Roy překvapeně zíral na obrazovku. NEZNÁMÝ.

To bylo něco mimořádného. Grant mohl jednoduše uvést, že je nemanželským dítětem. Takhle však vznikal dojem, jako by chtěl touto formulací naznačit, že jeho matka měla tolik partnerů, že při určování rodičovství nebyla schopna označit toho pravého. Kdokoliv jiný na jeho místě by si nějaké jméno vymyslel a ušetřil by nejen sebe od nepříjemných otázek, ale i matčinu památku.

Pokud však byl otec skutečně neznámý, bylo by logické, kdyby se Spencer jmenoval po matce Porth. Budto si tedy jeho matka vypůjčila jméno slavné filmové hvězdy, jak se domnívá Bosley Donner, nebo svého syna pojmenovala podle jednoho ze svých partnerů, aniž si byla jistá, že je to chlapcův otec.

Zbývalo však ještě jedno vysvětlení - označení otce jako „neznámý“ mohla být lež a „Spencer Grant“ bylo jedno z mnoha falešných jmen, která si ten fantom pro sebe vymyslel.

Jako své nejbližší příbuzné Grant do dotazníku uvedl „Ethel Marii a Georga Daniela Porthovy - prarodiče.“ Soudě podle příjmení Porth museli to být rodiče jeho matky.

Roy si současně všiml, že sanfranciská adresa Ethel a George Porthových byla stejná jako adresa, kterou tehdy Grant uvedl do rubriky svého bydliště. Zřejmě si ho prarodiče po smrti matky vzali k sobě.

Jestli tedy někdo skutečně znal pravdu o Gramově původu a také o tom, jak přišel k té hrozné jizvě, museli to být především Ethel a George Porthovi - samozřejmě za předpokladu, že skutečně existovali a nefigurovali v dotazníku jako pouhá vymyšlená jména, která si příslušný důstojník zapomněl před dvaceti lety ověřit.

Roy označil tu část Grantova záznamu, která ho zajímala, a vydal příkaz k jejímu vytisknutí. I když se zdálo, že by Porthovi mohli být dobrou stopou, nedělal si příliš velké nadPje. Pochyboval, že se v San Francisku dozví o tom úskočném fantomu, kterého zahlédl ani ne před osmačtyřiceti hodinami v deštivé noci v Santa Monice, něco podstatného.

Jaký mělo smysl, že Grant zcela vymazal své jméno z databází mnoha úřadů a společností, dokonce i z Federálního úřadu správy daní, když ho na druhé straně nechal v souborech Úřadu evidence motorových vozidel, Úřadu sociálního pojištění, losangeleského policejního velitelství a Ministerstva obrany Nic mu přece nebránilo, aby i v těchto záznamech nahradil svou.správnou adresu sérií vymyšlených, nebo aby ji zcela vymazal. Měl přece dostatek znalostí a prostředků, aby to dokázal. Pokud to však neudělal, znamená to, že správné údaje nechal v několika databázích záměmě.

Roy měl pocit, jako by hrál Grantovi do ruky dokonce i tím, že se ho snaží vyslídit.

Rozmrzele vypnul počítač a znovu se zahleděl na dvě fotografie, které na něho tak mocně zapůsobily. Ta žena, ten chlapec a ta stodola v pozadí… Ten muž ponořený do stínů…

Každý čvereční centimetr karoserie exploreru pokrýval jemný písek, bílý jako pudr, který tu zanechaly miliony let horka, zimy a otřesů země. Jedinou vegetací byly suché pichlavé keře. Kromě oblaků prachu a kývajících se tmitých větví křovisek se tu hýbali pouze škorpioii, pavouci, jedovatí hadi a další chladnokrevní nebo zcela bezkrevní živočichové, kteří jediní dokázali na tomto vyprahlém kousku země přežít.

Stříbmé klikatiny blesků šlehaly po obloze čím dál častěji a rychle se přibližující hradba těžkých, inkoustově čemých mraků slibovala brzký déšt. Bouře se chystala každou chvíli propuknout v plné síle.

Spencer, uzavřen v prostoru mezi mrtvou zemí a hrozící oblohou, pokračoval v jízdě podél dálnice. Snažil se držet v dostatečné vzdálenosti a blíže se. odvážil pouze tehdy, když ho k tomu donutil profil terénu.

Rocky seděl se skloněnou hlavou a raději než na bouřková mračna zíral na své tlapky. Jeho tělo se opět zachvívalo strachem.

Kdyby to bylo jindy, na jiném místě a před jinou bouří, pokusil by se ho Spencer uklidnit obvyklými chlácholivými slovy. Ted však, kdy jeho nálada byla stejně temná jako obloha, se soustředil jen na svůj vlastní neklid.

Jakou obrovskou moc nad ním ta žena měla. Kvůli ní opustil svůj život, nechal za sebou tiché pohodlí domku v Malibu, krásu eukalyptového háje a klid údolí, do kterého se už možná nikdy nevrátí. Kvůli ní dal v sázku ztrátu své drahocenné anonymity a udělal ze sebe štvance.

Ničeho z toho však nelitoval - protože stále doufal, že se mu podaří vrátit se k opravdovému životu, který bude mít smysl. I když dělal všechno, aby pomohl té ženě, chtěl také pomoci sám sobě.

Ale sázky se najednou zvyšovaly. Začínalo mu být jasné. že odhalení a smrt nejsou tím jediným rizikem, které bude muset podstoupit, pokud se hodlá zaplést do problémů Valerie Keeneové.

Dříve či později se dostane do situace, kdy se nevyhne tomu, aby někoho zabil. Věděl, že ti, co po něm jdou, mu nedají jinou šanci.

Po té středeční noci, kdy jako zázrakem unikl útoku na bungalov v Santa Monice, se stále vyhýbal znepokojujícím myšlenkám, které mu vyskakovaly v hlavě, když si připomněl, s jakou brutalitou byl útok speciálního komanda veden. V paměti se mu vybavila střelba naslepo uvnitř dorvu a salvy vypálené za ním, když zlézal zed na konci zahrady.

To nebyla pouze podrážděnost několika ostrých hochů z přepadového komanda vyvolaná nejistotou a strachem z protivníka ukrytého ve tmě. Tady šlo o evidentně nepřiměřené použití síly, což svědčilo o naprosté aroganci těch, co útok řídili. Jako by si byli absolutně jisti, že za spoušt a zvěrstva, které napáchají, nemohou být nikým pohnáni k zodpovědnosti.

A se stejnou arogancí a bezohledností se setkal ani ne před hodinou u mužů, kteří ho honili po Las Vegas.

Spencer si vzpomněl na Louise Lee v elegantní kanceláři pod Čínským snem. Restauratér mu tehdy řekl, že každá vláda, když je dostatečně silná, se po čase přestane řídit právními normami, za kterých byla ustavena.

Všechny vlády, i ty demokratické, drží svou moc pomocí hrozeb násilí a věznění. Když aie tyto hrozby ztrácejí oporu v právním řádu, pak mohou být provázeny sebeušlechtilejšími úmysly, a přesto jsou nezákonné. Jaký je potom rozdíl mezi federálními bezpečnostními agenty a vrahy?

Spencer si začínal uvědomovat, že i kdyby se mu podařilo Valerii najít a zjistit, proč vlastně prchá, nestačilo by pouze sáhnout do úspor a sehnat pro ni toho nejlepšího advokáta. Tak si to naivně představoval dřív, když se při několika málo příležitostech pokusil uvažovat, co by dělal, kdyby se mu podařilo ji vystopovat.

Jenže nelítostnost a arogance lidí, kteří ji stíhali, vylučovaly jakékoliv řešení cestou práva.

Pokud by někdy musel volit mezi násilím a útěkem, vždy by si vybral tu druhou možnost a riskoval kulku v zádech - alespoň tak by se zachoval v situaci, kdyby nebyl ohrožen život nikoho jiného než jeho vlastní. Kdyby však převzal odpovědnost za život té ženy, nemohl očekávat, že i ona by byla ochotna nastavit svá záda kulce, dříve nebo později se tedy muselo utkat násilí těch mužů s jeho násilím.

S těmito myšlenkami Spencer pokračoval v cestě k jihu. Dálnice na východ od něho byla stěží vidět a před ním se táhla jen poušt.

Vzhlédl k obloze. Od západu se valila šedivá clona vodního přívalu, jehož mohutnost a prudkost musela být ve vyprahlé Majove něčím mimořádným.

I když na přední sklo stále ještě nespadla ani kapka, Spencer už ted déšf cítil. Ochladilo se a vítr přinášel vlhký, ozonem vonící vzduch. Spencerovi připadal zprvu osvěžující, ale po chvíli se začal chvět zimou.

„Nemám strach z toho, jestli bych byl schopen někoho zabít, kdyby na to přišlo,“ řekl směrem ke schoulenému psovi.

Šedá vlna se valila přímo k nim, každou vteřinou rychleji, a Spencerovi se zdálo, že s sebou nese něco víc než déšt. Jako by v ní byla budoucnost, se vším, čeho se po zkušenostech z minulosti bál.

„Nebylo by to poprvé. Jestli budu muset, udělám to znovu.“

I přes hukot motoru ted slyšel déšf. Zněl jako miliony bušících` srdcí.

„Pokud někdo z těch zkurvysynů touží po zabíjení, klidně se přizpůsobím. Budu zabíjet také. Bez lítosti a výčitek svědomí. Někdy člověk musí přijmout takovou hru, jakou mu vnutí ti druzí. Nebudu s tím mít žádné problémy.“

Spadly první kapky deště a téměř vzápětí se na auto začaly valit šedivé vzdouvající se vlny. Světlá půda krajiny okamžitě ztmavla a povadlé hnědé listy keřů jakoby se najednou zazelenaly.

Spencer zapnul stěrače a zařadil náhon na všechna čtyři kola.

„Jediné, co mne trápí… co mne děsí… že možná zabiju některého z těch zkurvysynů, ktery si to dávno zaslouží… a pak z toho budu mít dokonce potěšení.“

Bušení deště do střechy kabiny bylo ohlušující a prudké přívaly vody vyvolávaly vzpomínku na biblickou potopu. Vyděšený pes zřejmě hlas svého pána vůbec nemohl slyšet, ale Spencerovi to vlastně vyhovovalo, potřeboval své myšlenky vyslovit před někým nahlas, protože měl strach, že by lhal, kdyby mluvil jen sám k sobě.

Na druhou stranu neměl zájem, aby ho někdo opravdu slyšel.

„Nikdy jsem se v tom nevyžíval. Nikdy jsem se necítil jako hrdina, když jsem to udělal. Ale také se mně to neprotivilo, nezvracel jsem po tom a spal jsem dobře. Co když příště… nebo přespříště…

Setmělo se, jako kdyby se schylovalo k večeru. Spencer rozsvítil reflektory a s překvapením zjistil, že nějakým zázrakem přečkaly kolizi s bránou zábavního parku bez poškození.

Dorazili ke korytu vyschlého řečiště, jehož břeh se pozvolna svažoval do třímetrové hloubky. Uprostřed na dně se v kuželu reflektorů zaleskla stružka vody. Explorer přejel bez problémů sedm metrů širokou průrvu.

V okamžiku, kdy vyjížděl na protější břeh, ozářilo oblohu několik oslňujících záblesků doprovázených téměř vzápětí ohlušujícím burácením hromu. Kabina auta se zachvěla. Déšf se spustil snad s ještě větší silou než předtím.

Spencer pustil pravou rukou volant a pohladil Rockyho po hlavě. Pes byl tak vystrašený, že ani nezvedl oči.

Neujeli ani padesát metrů, když Spencer uviděl, jak se před nimi hýbe zem. Vypadalo to, jako by se těsně pod povrchem pouště plazilo množství obrovských hadů. Ještě než stačil zastavit, odhalily reflektory poněkud méně fantastickou, ale už vůbec ne méně hrozivou skutečnost. Nepohybovala se samozřejmě zem, ale bahnitý proud vody valící se od západu zvolna se svažujícím terénem. Cesta k jihu hyla zablokovaná.

Hloubka tohoto koryta se nedala odhadnout, protože voda dosahovala téměi` až k okraji jeho břehů.

Spencer si uvědomil, že tak mohutná řeka mohla těžko vzniknout z deště, který se přehnal přes plář teprve před několika minutami. Zřejmě to tedy byla voda stékající z hor, kde do tvrdé půdy kamenitých svahů bez vegetace vsáklo jen minimální množství toho, co spadlo z oblohy.

Nemohl posoudit, jak hluboký je proud vody. Mohlo to být jen půl metru anebo také šest.

Voda se však valila s takovou prudkostí, že by se ji nepokusil přebrodit, ani kdyby si byl jist, že je hluboká jen půl metru.

Koryto téhle průrvy bylo širší než té první - asi deset až dvanáct metrů.

Než by takovou vzdálenost překonal, mohl by proud auto strhnout a unášet ho s sebou jako kus dřeva.

Spencer zařadil zpátečku, otočil vůz a vrátil se k prvnímu řečišti.

Úzká stružka, kterou ještě před chvílí bez problémů překonal, se však za tu dobu změnila na zpěněnou řeku ženoucí se téměř celou šířkou koryta.

Byl uzavřen. Souběžně s trasou dálnice se už jet nedalo.

Chvíli uvažoval, že tady zůstane a počká, až bouře přejde. Počítal s tím, že se deštový příval přežene a koryta se vyprázdní stejně rychle, jako se naplnila. Vzápětí si však uvědomil, že jeho situace je nebezpečnější, než jak na první pohled vypadá.

Otevřel dveře a vystoupil ven. Než došel pár kroků před auto, byl promočený na kůži.

Studený déšf mu však vadil méně než děsivý hukot bouře, který přehlušoval všechny ostatní zvuky. I když byl uprostřed rozlehlé pláně Majove, zmocnil se ho podobný tísnivý pocit z uzavřeného prostoru, jaký má kaskadér uzavřený do sudu na hraně Niagarských vodopádů.

Vystoupil proto, aby mohl lépe posoudit situaci, ale bezprostřední kontakt s burácejícími živly ho velice znepokojil. Vody přibývalo každým okamžikem a zdálo se, že by mohla brzy vystoupit ze břehů a volně se rozlít do kraje. Přestože prudký proud podemílal méně pevné úseky břehů a koryto řečiště se neustále rozšiřovalo, voda i tak neustále stoupala. Spencer se rozběhl k druhému korytu, u kterého se před chvílí obrátil. Dorazil k němu dříve, než čekal obě divoké řeky ted dělilo sotva třicet metrů.

I když to byla pořád ještě dost velká vzdálenost, ted už věřil, že za chvílí by z ní nemuselo zbýt vůbec nic.

A potom, přímo před ním, se v půdě otevřela dlouhá rozeklaná puklina. Země se rozšklebila a téměř dva metry široký pás břehu se sesul do kalného proudu.

Spencer ve zmatku uskočil zpět. Půda nasáklá vodou se mu pod nohama měnila v blátivou kaši.

To, co si ještě před chvílí nepřipouštěl, se ted zdálo nevyhnutelné. Půdu pouště tvořily většinou lupkové hominy, vyvřelé kamení a křemenec, ale on měl tu smůlu, že ho průtrž mračen zastihla právě uprostřed moře písku. A jestliže pod ním není ukryté pevné skalní podloží, pak by při současné intenzitě bouře nemuselo trvat dlouho a pruh, na kterém ted s autem stál, by mohl být odnesen valícím se vodním živlem.

Přestože se to zdálo nemožné, průtrž mračen stále ještě sílila.

Spencera zachvátil pocit úzkosti. Rozběhl se k exploreru, vlezl do kabiny a sotva za sebou zabouchl dveře, zařadil zpátečku.

V hrůze, že se půda pod koly v příštím okamžiku propadne do proudu vody, couvl dái od břehu bližšího řečiště.

Rocky obrátil na svého pána úzkostný pohled.

„Musíme se dát podél těch koryt,“ uvažoval nahlas Spencer.

„Bud jedním, nebo druhým směrem. Ale musíme odtud ujet, dokud ještě máme po čem.“

Před sebou viděl jen rozplizlou konturu krajiny, protože stěrače nestačily zvládnout proudy vody řinoucí se po skle. Chtěl přepnout cyklovač, ale ten už byl nastaven na nejvyšší rychlost.

„Po proudu ne. Tam dole bude ještě větší spoušt než tady.“

Zapnul mlhovky, ale viditelnost se vůbec nezlepšila. Kužel nažloutlého světla narážel na padající spousty vody, takže se zdálo, jako by prostor vpředu byl zahalen neproniknutelným závojem.

Sáhl po přepínači a opět mlhovky vypnul.

„Bezpečnější to bude nahoře. Tam je půda víc kamenitá.“

Pes se pouze chvěl.

„Třeba se tam prostor mezi oběma koryty rozšíří.“

Zařadil rychlost a rozjel se směrem na západ, kam pozvolna stoupal nejasně se rýsující terén.

Zatímco agenti ze sanfranciské centrály vyrazili na Royův příkaz hledat Ethel a George Porthovi, on sám se vydal za Dr. Nero Mondellem do Beverly Hills.

Mondello byl ne.jprominentnějším plastickým chirurgem v oblasti, kde bylo provozování této činnosti velmi rozšířené.

Častěji se opravy božího díla prováděly už jen v Palm Springs a Palm Beach.

Ten člověk dokázal vykouzlit ze znetvořeného nosu profil stejně dokonalý, jako to uměl Michelangelo z kanarského mramoru nutno ještě dodat, že Mondellovy honoráře byly daleko vyšší než odměna, kterou dostával za svou práci geniální italský mistr.

Chirurg souhlasil, že si udělá na Roye čas, protože se domníval, že bude nápomocen FBI při hledání obzvláště nebezpečného mnohonásobného vraha.

Doktorovu pracovnu tvořila bílá mramorová podlaha, bílé stěny i strop a nástěnné lampy s bílými stínítky. Na zdi visely v bílých rámech dvě abstraktní malby, jejichž jedinou barvou byla opět bílá, malíř v nich dosáhl zamyšleného efektu pouze nanesením různě silných vrstev pigmentu. Před masivním psacím stolem s bílou dřevěnou deskou stál menší konferenční stolek ze skla a chromu. Vedle něj se vyjímala dvě bílá vyplétaná křesla. Vše pak doplňovalo pozadí s bílými hedvábnými závěsy.

Roy, který si v té bělobě připadal jako skvma od bláta, se posadil do jednoho z bílých křesel. Uvažoval, jaký pohled by se před ním objevil, kdyby odhmul bílé závěsy na oknech. Měl takový bláznivý pocit, že za oknem uprostřed Beverly Hills by se nemohlo rozprostírat nic jiného než zasněžená krajina.

Kromě fotografií Spencera Granta, které s sebou Roy přinesl, byl na lesklé desce psacího stolu už jen jediný předmět broušená váza s krvavě červenou růží. Květina tu byla jako doklad toho, že dokonalost je možná - a také měla zřejmě upoutat návštěvníkovu pozomost k muži, který seděl za ní.

Dr. Nero Mondello byl vysoký štíhlý hezký čtyřicátník, štřed svého bílého království. Se svými jako uhel čemými vlasy sčesanými dozadu, olivovou pletí a očima barvy zralé švestky působil chirurg téměř tak silným dojmem, jako kdyby se v místnosti zjevil duch svatý. Měl na sobě bílý laboratomí plášf, pod kterým vykukoval límec bílé košile s červenou hedvábnou vázankou. Okolo cifemíku jeho zlatých Rolexů se blýskaly diamanty, jako by byly nabité nadpřirozenou energií.

Působivost toho muže, stejně jako působivost prostředí, které ho obklopovalo, nesnižoval ani zřejmý fakt, že oboje bylo až nápadně teatrální. Mondello pracoval v oboru, jehož podstatou bylo nahrazovat přirozenou pravdu přesvědčivou iluzí - a všichni dobří kouzelníci musí být teatrální.

Mondello si prohlédl Grantovu fotografii z archivu losangeleské policie a potom počítačovou rekonstrukci jeho portrétu a řekl: „Ano, musela to být hrozná rána.“

„Co myslíte, že ji mohlo způsobit?“ zeptal se Roy.

Mondello otevřel zásuvku psacího stolu a vytáhl odtud zvětšovací sklo se stříbmou rukojetí. Potom znovu oba portréty pečlivě prostudoval.

Konečně zvedl hlavu a prohlásil: „Jedná se spíš o řeznou ránu než o roztržení kůže. Každopádně se muselo jednat o dost ostrý nástroj.“

„Nůž?“

„Nebo sklo. Řezné ostří nemohlo být úplně rovné. Velmi ostré, ale nepravidelné, třeba jako úlomek skla - nebo zoubkovaný nůž.

Rána je poměmě široká a ne zrovna čistá.“

Rysy tváře Dr. Mondella byly tak pravidelné a dokonale modelované, že se to nedalo vysvětlit jinak, než že na ní pracovaly ruce některého z jeho talentovaných kolegů.

„Je to cicatriciální jizva.“

„Prosím?“ ozval se Roy.

„Spojovací tkáň je stažená-vidíte, jsou na ní vnísky,“ řekl Mandello, aniž zvedl oči od zvětšovacího skla. „Ačkoliv vzhledem k šířce je pořád ještě poměmě hladká.“ Vrátil zvětšovací sklo zpět do zásuvky. „Víc už vám k tomu říct nemohu - snad ještě to, že ta jizva nepochází z nedávné doby.“

„Mohla by ji odstranit plastická operace?` „Ne úplně. Ale rozhodně by se dala spravit tak, že by byla méně nápadná. Zůstala by jen tenká linka s odlišnou pigmentací.“

„Bylo by to bolestivé?“ zeptal se Roy.

„Ano, ale tady to“ - poklepal prstem na fotografii - „by nevyžadovalo zdaleka tolik opakovaných operací jako u případů popálenin.“

Výjimečnost Mondellovy tváře spočívala především v tom, jak byly její proporce dokonale promyšlené, jako by chirurg nevycházel před operací pouze ze své estetické intuice, ale z nějaké matematické funkce modelující dokonalou harmonii. Doktor přetvořil svůj zjev se stejně neochvějnou důsledností, jakou velcí politici aplikují na obyvatele, aby z nich udělali lepší lidí. Roy už dávno věděl, že lidské bytosti jsou tak hluboce zkažené, že si s tím nedokáže poradit žádná sebeetičtější výchova. Podle něho se dá nápravy dosáhnout pouze striktním matematickým plánováním a tvrdou rukou státu. Přesto však do dnešního dne nepochopil, že jak jeho vášeň pro ideál dokonalosti, tak i víra ve spravedlnost jsou pouze výrazem nesplnitelné touhy po utopii.

Někdy Roye jeho vlastní myšlenky ohromovaly.

„Proč tedy žije s tak hroznou jizvou, když je možné téměř ji odstranit?“ zeptal se Mondella. „Neuvažuju ted o tom, že by nebyl schopen za operaci zaplatit.“

„Oh, cena za operativní zákrok nemusí být rozhodující překážkou. I kdyby neměl žádné peníze a stát by mu odmítl na plastickou operaci přispět, stále by tu byla šance. Mnoho chirurgů provádí ve vybraných případech zákrok bezplatně - z charitativních důvodů.“

„Proč tedy?“

Mondello pokrčil rameny a posunul fotografie přes stůl. „Možná, že měl strach z bolesti.“

„To si nemyslím. Tenhle muž ne.“

„Nebo se bál doktorů, nemocnice, ostrých nástrojů, anestezie.

Existuje nespočet různých fobií, které lidem brání podstoupit operaci.“

„Tento muž nepatří k těm, kteří trpí fobiemi,“ prohlásil Roy a zastrčil fotografie do obálky.

„Nebo v sobě nosí pocit viny. Jestliže přežil nějaké neštěstí, při němž byl někdo zabit, mohl si z toho neštěstí odnést trvalý pocit viny - zvláště pokud se jednalo 0 osobu, která mu byla blízká.

Takoví lidé se pak neustále trápí otázkou, proč oni byli ušetření a proč ten druhý musel zemřít. Z toho následně vzniká chorobný pocit viny, který se s tím člověkem může táhnout celý život. Utrpení, které jim přináší zohyzdění tváře jizvou, mohou vnímat jako formu pokání.“

Roy se zamračil. „Mohlo by to tak být.“ Vstal a chystal se k odchodu.

„Mám několik pacientů s tímto problémem,“ řekl Mondello.

„Nechtějí svolit s operací, protože pocit viny v nich vyvolává přesvědčení, že si jizvu, která je hyzdí, zaslouží.“

„Pochybuji, že by tento muž něčemu takovému podléhal.“

„Pokud tedy netrpí žádnou fobií ani pocitem viny, že on přežil a milovaná osoba ne,“ pokračoval Mondello, když obcházel stůl a chystal se doprovodit Roye ke dveřím, „pak se můžete vsadit, že cítí vinu za to, čeho se dopustil. Tou jizvou se trestá.

Připomíná mu něco, na co by nejraději zapomněl, ale zároveň cítí, že si nezaslouží zapomneout. I s takovými případy jsem se setkal.“

Roy si neodpustil, aby si při tom, jak chirurg mluvil, znovu neprohlédl jeho tvář. Fascinovalo ho, že v ní nebyl schopen nalézt jedinou vadu, jedinou nedokonalost. V duchu uvažoval, jak velkou zásluhu na tom má přirozená stavba lebečních kostí a jak moc bylo dosaženo plastickými implantáty. koda, že se ho nemohl zeptat.

U dveří se najednou obrátil a řekl: „Doktore, věříte v dokonalost?“

Mondello se zarazil s rukou na klice. „V dokonalost?“ zeptal se mímě zmaten.

„V dokonalost lidí i v dokonalost celé společnosti. V lepší svět.“

„Hmm… věřím, že je třeba neustále o dokonalost usilovat.“

„Výbomě,“ usmál se Roy. „Věděl jsem, že pochopíte, o čem mluvím.“

„Ale nevěřím, že dokonalosti může být někdy dosaženo.“

Royův úsměv ztuhl. „Ale já jsem se už s dokonalostí setkal. Nejednalo se sice o dokonalost celku, pouze jednotlivých částí.“

Mondello se shovívavě usmál a potřásl hlavou. „To, co si jeden člověk představuje jako dokonalý řád, může být v očích druhého chaosem. Stejně tak to je s dokonalou krásou.“

Takový názor nebyl Roy schopen přijmout. Kdyby ho domyslel, musel by konstatovat, že utopie může být současně peklem. Ve snaze přesvědčit Mondella, vyhrkl: „Ale v přírodě dokonalá krása existuje.“

„To je věčný klam. Příroda opovrhuje symetrií, přímými liniemi, uhlazeností a všemi dalšími atributy. které jsou pro nás neodmyslitelně spojeny s krásou.“

„Nedávno jsem viděl ženu, která měla dokonalé ruce. Nádhemé, bez nejmenší vady, dokonale tvarované.“

„Kosmetická chirurgie se dívá na lidskou formu trochu kritičtějším pohledem, než je běžné. Viděl jsem už tolik vad, tolik nedokonalostí… „ Doktorova samolibost Roye dráždila. „Přál bych si, abych vám ty ruce mohl přinést. Kdybyste je viděl, musel byste se mnou souhlasit.“

Najednou si uvědomil, že zašel příliš daleko.

V obavě, aby při svém vzrušení neudělal další podobnou chybu, se už déle nezdržoval. Poděkoval Mondellovi za jeho ochotu a vyšel z bílé místnosti.

Stíny palem, lemujících parkoviště před budovou, se klonily k východu. Ostré paprsky únorového slunce byly spíš bílé než zlaté. Ve vzduchu se vznášel chlad.

V okamžiku, kdy otočil klíčkem zapalování a nastartoval, zapípal operátor. Roy se podíval na malé okénko displeje a přečetl si číslo, které podle směrového kódu patřilo jejich regionální centrále uprostřed Los Angeles. Sáhl po telefonu a zavolal na ně.

Měli pro něho velkou novinu. Spencera Granta se téměř podařilo chytit v Las Vegas. Právě ted prý prchá pouští Majove. Na letišti čekal připravený learjet, který měl Roye dopravit do Nevady.

Auto se probíjelo vpřed po neustále se zužujícím pruhu vodou nasáklého písku. Terén jen nepatmě stoupal a Spencer netrpělivě vyhlížel, kdy se objeví nějaký náznak skaliska, u kterého by mohli zastavit a přečkat bouři bez obav, že je každým okamžikem strhne dravý proud. Vypadalo to, že se proti nim spikla celá příroda.

Viditelnost byla čím dál menší. Poušt se pod těžkými čemými mraky zahalila do šera, jako by byla několik sáhů pod mořem. Stěrače nestačily stírat proudy vody z předního skla, a i když byly reflektory rozsvícené, před Spencerem se objevoval jasnější výhled pouze na zlomky vteřiny.

Blesky, křižující temnou oblohu, se postupně slévaly v nepřetržitý sled oslňujících explozí, jejichž stroboskopické záblesky šlehaly po krajině chaotickou změtí světel a stínů.

Najednou se ve vzdálenosti asi čtvrt míle západním směrem objevilo světlo úplně jiného charakteru. I když se pohybovalo nízko nad zemí, působilo dojmem, jako by ani nepatřilo do tohoto prostoru. Po chvíli prudce změnilo směr a rozletělo se na jih.

Spencer mžoural skrz proudy vody valící se po skle a snažil se rozeznat povahu a velikost toho světelného zdroje.

Namodrale žhnoucí kotouč se obrátil na východ, proletěl několik set metrů a potom se stočil na sever přímo proti exploreru.

„Co to je, k čertu?“ Spencer zpomalil.

Světelná koule opět změnila směr a vydala se na západ, tam odkud vyletěla. Najednou pohasla, znovu se nakrátko rozzářila a pak definitivně zmizela.

Ještě před tím však se však objevilo další světlo. Spencer zastavil a zoufale se snažil rozeznat, co za ním je.

Namodralý chvějící se objekt se pohyboval neuvěřitelně rychle v bludných serpentinách, které ho přiváděly stále blíž k autu, dokud se nestočil na východ. Po chvíli se roztočil jako sršící kolo při ohňostroji a zmizel.

Oba světelné objekty nevydávaly sebemenší zvuk a bouří zmítanou pouštní krajinou klouzaly tiše jako přízrak.

Spencerovi přeběhl mráz po zádech.

I když se ke všemu, co zavánělo mystikou, stavěl skeptický, přece jen cítil, že se v posledních dnech odvážil do čehosi neznámého a tajemného. Reálný život v této zemi a v této době se měnil v temnou fantazii stejně nevyzpytatelnou a plnou zlověstných kejklů, jako by se odehrával v pohádkové říši, kde sídlí draci, vládnou čarodějové a kde trollové pojídají děti. V tu středeční noc prošel neviditelnými dveřmi, které. oddělovaly jeho dosavadní životní realitu od nového neznámého prostoru, v němž byla jeho osudem Valerie. Jen jednou se s ní setkal a hned, jako by kouzelným sklem, navždy změnila jeho obzor. Vše, co je záhadné, se obvykle vyjasní. Naopak, věci dlouho známé a srozumitelné se postupem času mohou změnit v záhadu.

Všechno to cítil ve svých kostech, podobně jako člověk postižený artritidou vycítí příchod bouře ještě dřív, než se na obzoru objeví první mrak. Ano, spíš cítil, než rozumem chápal, že zjevení dvou namodrale zářících koulí potvrzuje správný směr jeho cesty za Valerií, cesty do tajemného světa, který změní jeho život.

Pohlédl na svého čtyřnohého přítele v naději, že se Rocky dívá směrem, kde druhé světlo zmizelo. Potřeboval si potvrdit, že to nebyl pouhý výplod jeho fantazie, dokonce by mu stačilo, kdyby to potvrzení přišlo od psa. Ale Rocky se krčil schoulený na sedadle a chvěl se hrůzou.

Na pravé straně se v záblescích zrcadlila valící se voda. Spencer si najednou uvědomil, jak za poslední minutu proud zmohutněl a rozšířil se.

Nahrbil se nad volantem a uhnul poněkud doprava, aby našel nový střed neustále se zužujícího pruhu písku. V duchu si kladl otázku, jaké další překvapení pro něho má připravené tajemná Majove.

Třetí světelná koule se objevila asi dvě stě metrů vpředu po levé straně. Sjela kolmo z oblohy jako expresní výtah a měkce se zastavila nad zemí.

Spencer cítil, jak mu srdce divoce naráží na žebra. Pravá noha uvolnila plynový pedál. Naplňovala ho zvědavost i strach.

Žhnoucí světelný objekt vystřelil přímo proti nim. Velký jako auto, nezřetelný, tichý, mířil neodvratně ke kolizi. Spencer prudce přišlápl plynový pedál. Světlo změnilo směr v reakci na pohyb auta. Kabina exploreru se naplnila modrým jasem. Spencer bleskově otočil vůz tak, aby přibližujícímu se objektu nastavil zadní část karoserií. Náraz nebyl nijak silný a vyvolal jen proud sršících jisker.

Oslnivě jasná modrá syčící a praskající světelná koule byla všude. Ted už Spencer věděl, co je její podstatou: kulový bleskjeden z nejvzácnějších jevů v přírodě. Žádná záhada, žádná nadpozemská síla, která by si s ním chystala pohrát. Byl to pouze jeden z projevů bouře, neosobní jako obyčejný blesk, zahřmění nebo déšt.

Při nárazu kulového blesku do auta začala jeho energie sršením vyzařovat do okolí a intenzita namodralé záře pomalu pohasínala.

Ve chvíli, kdy ještě netušil, jaká je podstata blížícího se světla, rozbušilo se Spencerovo srdce v podivném radostném vzrušení.

Bylo to, jako by zoufale toužil setkat se s něčím nadpřirozeným a dokonce i v případě, že by šlo o jev nepřátelské povahy - a dával tomu přednost před návratem do života bez zázraků. Nyní však pocítil lehké zklamání, protože i přes vzácnost, s jakou se kulový blesk v přírodě vyskytuje, byl přece jen až příliš pozemské povahy, než aby mohl uspokojit jeho očekávání.

Předek auta najednou prudce poklesl dolů a o blatníky se rozstříkl proud špinavé vody.

Spencerovi bylo okamžitě jasné, co se stalo. Když se pokusil v panice uniknout modrému světlu, dostal se s autem příliš doprava a zastavil na samém okraji koryta. Ted se podemletý břeh pod vahou předních kol utrhl a sesul se do vody.

Zklamání z kulového blesku bylo v tu chvíli zapomenuto a srdce se mu opět rozbušilo.

Zařadil zpátečku a uvolnil akcelerátor. Auto se pohnulo zpět, ale vzápětí se utrhl další kus břehu a předek vozu klesl ještě hlouběji do kalného proudu. Voda vystříkla téměř až k přednímu sklu.

Spencer hodil všechnu opatmost za hlavu a prudce sešlápl akcelerátor. Explorer poskočil dozadu a jeho přední blatníky se vynořily z vody. Zadní kola zuřivě hrabala v měkké promočené zemi.

Pomalu, kousek po kousku, se auto dostávalo na pevnější půdu a zdálo se, že je z nejhoršího venku. Břeh koryta byl však příliš rozměklý, než aby vydržel nápor zadních kol. Opět se sesul další kus půdy, kola se protočila naprázdno a explorer znovu sklouzl do vody.

„Do prdele!“ stačil vykřiknout Spencer. Vzápětí přes přední sklo vystříkla kalná vlna a auto se ponořilo pod vodu.

Rocky zoufale zavyl. Zdálo se, jako by zvířecí hlas nevyjadřoval pouze strach z momentální situace, ale i nashromážděné utrpení z celého jeho psího života.

Explorer se vynořil nad hladinu a začal se houpat na vlnách jako lod na rozbouřeném moři. Okna byla naštěstí zavřená, takže voda do kabiny nevnikla, zato motor definitivně zhasl.

Hned jak se Spencer vzpamatoval z prvního šoku, snažil se zhodnotit situaci. Auto plavalo bezmocně unášené proudem, voda však dosahovala přece jen níž, než Spencer očekával - kalná hladina se leskla asi deset až patnáct centimetrů pod spodním okrajem postranních skel.

Ze všech stran na něho útočil hluk vody: duté zvuky proudů deště bušících do střechy kabiny, pleskání vln o karoserii, hučení divokého proudu…

Nad tím vším se však ozval jinj zvuk, při kterém se Spencerovi zatajil dech. Ten zvuk nebyl tlumen plechem karoserie ani sklem oken - přicházel totiž zevnitř vozu. Ani syčeni chřestýše by ho nevyděsilo víc. Do auta tekla voda.

Nemohlo jít o žádný široký otvor - podle zvuku voda. pronikala dovnitř tenkým praménkem - ale i tak tu bylo obrovské nebezpečí, že auto bude postupně klesat, až se nakonec potopí úplně. 5pencer se ani neodvážil domyslet, co by bylo dál.

Oboje přední dveře byly těsné, tudy voda nepronikala.

Otočil se a pohledem zkoumal nákladní prostor. Všechna okna byla celá a zdálo se, že i zadní dveře jsou těsné. Sedadla vzadu byla sklopená dolů, takže neviděl na podlahu, ale pochyboval, že by voda vnikala netěsností v zadních postranních dveřích.

Když se obrátil dopředu, nohy mu začvachtaly ve vodě.

Rocky znovu zavyl. „Nic se neděje, kamaráde,“ řekl Rocky.

Nesmí ho poplašit. Nesmí mu lhát, ale ani ho nesmí poplašit.

Topení! Motor sice zhasl, ale topení pořád ještě běželo, voda vnikala přes ventilátory u podlahy. Spencer vypnul ventilaci a uzavřel vzduchové průduchy. Zvuk vody utichl.

Auto se na vlnách zhouplo a kužely světel rozčísly temnou oblohu. Provazce vody padající dolů na okamžik zasvítily a hned se zase ponořily do tmy. Vzápětí se proudem zmítaný vůz zakymácel a světla se divoce smýkla doprava a doleva. Bylo vidět, jak se kus vpředu utrhl břeh a sesul se do zpěněné řeky. Spencer vypnul světla. Ve tmě a šeru vypadal svět přece jen méně chaoticky.

Stěrače však nechal stále běžet. Potřeboval sledovat, kam je voda unáší.

Možná že by byl méně stresován, kdyby sklonil hlavu a stejně jako Rocky zavřel oči a čekal, až s ním osud udělá to, co je mu souzeno. Ještě před týdnem by to možná opravdu udělal. Ted však zíral úzkostně dopředu a oběma rukama svíral volant, jako by si myslel, že se jím dá kormidlovat.

Překvapilo ho, jak prudká je jeho touha přežít. Předtím, než vkročil do Červených dveří, neočekával od života téměř nic, snad jen to, aby si udržel jistý stupeň důstojnosti a zemřel bez pocitu hanby.

Zčemalý pouštní plevel, pichlavé kmeny vyvrácených kaktusů, chuchvalce uschlé trávy, které vypadaly jako vlasy utopené ženy, vybledlé kusy starých dřev - to vše voda unášela zároveň s nimi.

Spencer si uvědomil, že i on byl v té emoční vřavě svého minulého života roky bezmocně unášen jako nějaká suchá větev. Ted však byl živ Hukot vody zesílil. Spencer v poslední chvíli zaregistroval, že hladina vody vpředu se kamsi propadá. Najednou se auto nahnulo a letěli vzduchem do tmy… Náraz. Spencer pocítil bolestivé zaříznutí bezpečnostních pásů do hrudi a vzápětí byl vržen zpět. Hlava mu prudce udeřila do opěrek. Opět všude okolo zpěněná hučící voda. Explorer se vynořil na hladinu a proud ho unášel dál.

Teprve ted si stačil uvždomit, co se stalo - vodopád. Odhadl, že spadli asi o tři až čtyři metry.

Podíval se doprava - Rocky, který se nějakým zázrakem udržel na sedadle, ležel s drápy zatatými do potahu čalounění.

Spencer ho pohladil po hřbetě.

Rocky ani nezvedl hlavu, pouze ke svému pánovi obrátil oči a podíval se na něho zmučeným pohledem.

Asi čtvrt míle vpředu byla vidět míhající se světla aut. Spencer užasl, že za tak krátkou dobu je proud strhl o tak velkou vzdálenost.

Dálnice překonávala koryto řeky - jindy zcela vyschlé - po mostě vybudovaném na masivních betonových sloupech. Přes vodou zaplavené přední sklo se zdálo, že těch sloupů je nesmyslně mnoho, jako by projektanti most navrhovali podle objednávky nějaké betonářské lobby.

Rozpětí mezi mostními podporami uprostřed bylo dostatečně široké, aby se tam vešlo nejméně pět aut vedle sebe. Jenže část proudu se valila i postranními průchody, kde byla vzdálenost mezi sloupy mnohem menší. Náraz do některého z nich by musel být hrozný.

Explorer proplouval řadou peřejí. Rychlost proudu se zvyšovala a voda stříkala přes okenní skla.

Rocky chrčivě oddychoval a jeho tělo se chvělo ještě víc než dříve.

„Jen klid, kamaráde. Hlavně nepočurej sedadlo. Slyšíš?“

Podle pohybujících se světel se dalo usuzovat, že ani za bouře nebyl provoz na dálnici přerušen, i když řada aut stála na odstavném pruhu, označeném červenými blikajícími majáky.

Nezřetelné kontury mostu se přibližovaly. Už z dálky bylo vidět, jak voda naráží na betonové sloupy a rozstřikuje se okolo.

Rychlost. jakou _je proud strhával k mostu, se neustále zvyšovala. Spencer cítil, že se mu začíná zvedat žaludek.

„Jen nepočurej sedadlo,“ opakoval. Ted už to říkal spíš sám sobě než psovi.

Sáhl pod košili a vytáhl čínský medailon, který měl pověšený na krku. Z jedné strany se na něho šklebila hlava draka, na druhé byl zobrazený bažant.

Spencer si živě vybavil elegantní kancelář pod Čínským snem, úsměv Louise Lee, motýlka, šle a tichý vyrovnaný hlas: Občas dám jednu z těchto drobností lidem, o kterých si myslím, že ji budou potřebovat.

Spencer držel medailon v ruce, aniž svlékl řetízek z krku. Cítil, že je to dětinskost, ale přesto tu věc křečovitě svíral.

K mostu mohlo zbývat asi padesát metrů, už ted však bylo zřejmé, že explorer je strháván nebezpečně blízko k pilířům po pravé straně.

Bažanti a draci - blahobyt a dlouhý život.

Vzpomněl si na Quan Yin před dveřmi restaurace. Byla klidná, ale ostražitá. Střežila práh domu před nepřáteli.

Vy opravdu v něco takového věříte… po tom, co jste prožil?

V něco věřit musíte, pane Grante.

Deset metrů. Vířící proud autem divoce smýkal a převaloval ho ze strany na stranu.

Těsně minuli první z řady sloupů po pravé straně a vpluli do tmy pod mostem. Okolo se mihl druhý sloup. Úroveň vody dosahovala tak vysoko, že betonové panely mostu nebyly ani půl metru nad střechou auta. Minuli třetí sloup a o čtvrtý se téměř otřeli.

Bažanti a draci. Bažanti a draci.

Nevyzpytatelný proud smýkl autem dál od sloupů a vtáhl ho do mohutného víru, kde si s ním chvíli pohrával. Kalná voda šplíchala téměř až k spodnímu okraji oken. Vypadalo to, jako by jim řeka laškovně nabídla šanci přece jen proplout bez kolize - vzápětí se jim však vysmála a jejich naděje rychle ukončila. Proud znovu strhl auto na druhou stranu a vrhl ho pravým bokem proti jednomu ze sloupů. Ozvala se rána jako při výbuchu granátu. Rocky zoufale zaskučel.

Náraz mrštil Spencerem vlevo proti dveřím. Jeho hlava tvrdě narazila na okenní sklo. I přes okolní hluk uslyšel, jak tvrzené sklo prasklo. Nebyl to hlasitější zvuk, než kdyby někdo rozdrtil dlaní tenký plátek toastu.

Spencer zaklel a sáhl si levou rukou na hlavu. Nic, žádná krev, pouze bodavá bolest pulsující v rytmu tepu jeho srdce.

Okno u levých dveří se změnilo v mozaiku tisíců tenkých skleněných střípků, které držela pohromadě pouze tenká plastická fólie zalisovaná uprostřed průřezu tabule.

Okno na Rockyho straně zůstalo jako zázrakem nepoškozené, ale plech dveří se vyboulil dovnitř a okolo netěsnícího rámu začala dovnitř okamžitě vnikat voda.

Rocky konečně zvedl hlavu. Jak ale uviděl řeku ženoucí se několik desítek centimetrů pod betonovým stropem a obdélník zlověstně šedé oblohy za mostem, znovu bolestně zaskučel.

„K čertu,“ ulevil si Spencer, „jestli ti to pomůže, tak se na to sedadlo klidně vyčurej.“

Auto se ocitlo v dalším víru.

Měli za sebou asi dvě třetiny délky mostního tunelu.

Rocky vykvikl, protože ho zasáhl tenký pramének studené vody tryskající dovnitř škvírou v rámu dveří.

Potom, co se auto dostalo z víru, následovalo ještě něco horšího než další náraz do betonového sloupu. Dravý proud, který se v jednom místě zvedal do mohutné vlny, jako kdyby tam přetékal přes obrovskou překážku na dně, vrhl explorer přímo proti betonovým panelům spodní části mostu.

Spencer se oběma rukama křečovitě držel volantu, aby jím další náraz o sloupy nemohl smýknout do strany. Na tuto novou situaci však nebyl připraven. V posledním okamžiku se instinktivně přikrčil, ale to už bylo pozdě. Náraz… skřípání plechu… tvrdý úder do temene hlavy.

Z mozku vyšlehla podél páteře ostrá bolest. Vzápětí si uvědomil, že mu po tváři stékají teplé lepkavé slzy. Všechno bylo rozmazané.

Řeka vynesla auto ven zpod mostu. Spencer se pokusil pozvednout, ale jakákoliv námaha ho přiváděla na pokraj mdloby. Znovu se zhroutil do sedadla a těžce dýchal.

Slzy stékající po tváři byly podivně tmavé. Rozmazaný obzor se zahaloval mlhou. Slzy byly čemé jako inkoust. Ted už neviděl nic.

Vědomí, že oslepl, v něm vzburcovalo paniku, která probudila mozek. Pochopil. Neoslepl, pouze se o něho pokouší mdloba.

Zoufale se snažil udržet při vědomí. Nejasně si uvědomoval, že když omdlí, nemusel by se už probudit. Stále balancoval na pokraji vědomí. Z temnoty začaly růst stovky šedých skvm, které se rozšiřovaly do nezřetelných obrysů světel a stínů. Konečně byl schopen opět vnímat své nejbližší okolí.

Narovnal se na sedadle tak, jak mu promáčklá střecha kabiny dovolovala, ale znovu téměř upadl do mdloby. Opatmě si sáhl na krvácející temeno hlavy. Krev z rány spíš prosakovala, než že by se řinula proudem. S úlevou usoudil, že zřejmě nejde o vážné poranění lebky.

Znovu se řítili volným terénem. Déšf bubnoval do promáčklé střechy.

Baterie byla stále ještě funkční a stěrače rytmicky kmitaly po skle.

Voda ted unášela explorer středem koryta, které už mohlo mít na šířku skoro čtyřicet metrů. Bůh ví, jak byl proud hluboký.

Rocky při pohledu na zpěněnou vodu znovu zoufale zaskučel.

Už nepokyvoval nadšeně hlavou,jako při divoké jízdě v Las Vegas.

Zřejmě svému pánovi věřil mnohem víc než přírodě.

„Jen klid, starý brachu,“ snažil se ho Spencer uklidnit, ale jeho samého znepokojilo, jak nezřetelně a blábolivě ta čtyři slova vyslovil.

Na rozdíl od Rockyho, jehož pohled vyjadřoval veliké znepokojení, Spencer nepozoroval, že by jim ted hrozilo nějaké bezprostřední nebezpečí. Zdálo se, že na míle daleko plyne proud klidně.

Ve skutečnosti se po pár stech metrech ztrácel v rozplizlé cloně deště, mlhy a namodralého světla, podle kterého se za hradbou bouřkových mraků dalo tušit slunce.

Od obou břehů se táhla pouštní pláří, bezútěšná, ale už přece jen ne tak pustá. Sem tam bylo vidět tmité křoviny, chomáče tuhé trávy, ale také se objevovala rozeklaná skaliska, která, přestože jejich tvar zformovala příroda, připomínala svou zvláštní geometrií kameny z keltských kultovních míst.

Spencerovi projela hlavou další vlna bolesti a jeho vědomí se ztratilo ve tmě. Mohlo to trvat minutu nebo i hodinu, nevnímal nic, nesnil, pouze se propadl do tmy, která neznala čas.

Probral ho až závan chladného vzduchu a cákance studeného deště na tváři. Hučení vody bylo hlasitější než předtím.

Co se zase děje? Chvíli nebyl schopen soustředit zmatené myšlenky. Konečně si uvědomil, že během jeho mdloby se roztříštěné okno vysypalo a část střepů držených pohromadě plastickou fólii mu leží na klíně.

Na podlaze bylo po kotníky vody. Jeho nohy byly chladem zpola znecitlivělé. Opřel je o brzdový pedál a zahýbal prsty v promočených botách. Voda dosahovala asi dva centimetry pod spodní okraj okna, což bylo výš než předtím. Ačkoliv je proud unášel rychleji, voda byla klidnější, bez vírů a peřejí, zřejmě to bylo tím, že se ted valila širokým korytem. Bylo tu ovšem nebezpečí, že pokud by se koryto zúžilo nebo se profil terénu náhle změnil, voda by se opět rozbouřila a pak by je nečekalo nic jiného než cesta ke dnu.

Přestože mu dělalo problémy soustředit myšlenky, nejasně si uvědomoval, že by měl něco udělat. To bylo však vše, víc zájmu v sobě nedokázal zmobilizovat.

Alespoií by měl najít nějaký způsob, jak utěsnit otvor po rozbitém okně. Jenže ten problém se zdál neřešitelný už proto, že by se musel pohnout, a jemu se nechtělo hýbat.

Jediné, co se mu chtělo, bylo spát. Byl tak strašně unavený.

Hlava mu klesla na opěrku a jako loutce se mu otočila doprava.

Uviděl psa sedícího na vedlejším sedadle. „Tak co, chlupáči?“ řekl tak blábolivým hlasem, jako by měl v sobě nejméně deset piv.

Rocky se na něho podíval, ale hned zase obrátil hlavu a zíral znepokojeně, na řeku před sebou.

„Nesmíš se bát, kamaráde. Jestli se budeš bát, tak to ten parchant vyhraje. Přece nechceš, aby to vyhrál. Musíme najít Valeni. Dřív, než ji najde on. Je někde tam… Pořád po ní slídí… „ S myšlenkami na tu ženu a s hlubokým neklidem v srdci se Spencer Grant řítil bouří. Hledal cosi neznámého, cosi nepoznatelného. Vedle něho seděl tiše jeho pes. Do pomačkané střechy kabiny bušily kapky deště.

Možná že zase omdlel, možná jen zavřel oči, teprve když mu noha sklouzla z brzdového pedálu do vody, jejíž hladina už dosahovala málem do půl lýtek, zvedl konečně hlavu. Stěrače stály.

Baterie byla vybitá.

Řeka se hnala jako expresní vlak. Na hladině se opět objevovaly víry. Kalná voda dosahovala téměř-až k okraji rozbitého okna.

Těsně vedle okna souběžně s nimi plavala ho hladině mrtvá krysa. Byla dlouhá a slizká. Jedno její nehybné skelné oko se upíralo na Spencera. Pootevřená tlama odhalovala ostré zuby. Dlouhý odpomý ocas trčel topomě od těla jako zakroucený kus drátu.

To, co nedokázala hrozba, že se voda přelije přes okraj rozbitého okna, dokázal jediný pohled na mrtvou krysu. Srdce se mu prudce rozbušilo, jako kdyby se právě probudil z děsivého snu. Věděl, že by zemřel, kdyby se ta krysa dostala dovnitř, protože to nebyla pouhá krysa - byla to Smrt. Byl to výkřik v temné noci a houkání sovy, záblesk čepele a pach horké krve, byly to katakomby, pach vápna, a co horší, byly to dveře otevírající cestu z dětské nevinnosti, cesta do pekel, místo na konci ničeho. To vše bylo obsaženo v studeném těle mrtvého hlodavce. Kdyby se ho dotkl, vykřikl by tak, až by se mu plíce roztrhly, a jeho posledním výdechem by byla temnota.

Kdyby jen našel něco, čím by tu ohavnost mohl odstrčit pryč.

Byl však tak slabý, že se nedokázal ani pořádně pohnout. Ruce mu ležely složené v klíně, a dokonce neměl ani sílu sevřít prsty v pěst.

Možná že při tom úderu do hlavy o strop došlo k těžšímu poranění, než si zprvu myslel. Dokonce začal uvažovat, jestli jeho nynější bezmocnost není důsledkem postupujícího ochmutí. Co když to tak opravdu,je? Co se s ním pak stane?

Oblohou projel blesk. Nehybné temné oko krysy zaplanulo a Spencer měl dojem, jako by se k němu ještě víc obrátilo.

Dokonce se ho zmocnil pocit, že čím usilovněji na mrtvou krysu myslí, tím víc ji k sobě přitahuje. Jako by byl jeho zděšený pohled pro to ocelově chladné čemé oko magnetem. Odvrátil hlavu a zadíval se před sebe na řeku.

Přestože se silně potil, pociťoval zároveň chlad. I jeho jizva byla chladná - dokonce snad nejchladnějši částí těla. Jeho kůže byla led, jizva však zmrazená ocel.

Spencer mžoural přes sklo, po kterém stékaly proudy deštové vody, a pozoroval, jak se řeka valí s čím dál větší prudkostí k jedinému zajímavému prvku vjinak nudné, mímě se svažující pláni.

Od severu k jihu se přes celou Majove táhl skalní hřbet, který převyšoval rovinu místy až o deset metrů, jinde zase o pouhý jeden nebo dva metry. Ačkoliv byl tento útvar čistě přírodního původu, otvory, které v něm vytvořily povětmostní vlivy, vyvolávaly dojem, že jde o pozůstatky nějakého obrovského opevnění póstaveného a také zničeného tisíce let před počátkem našeho letopočtu.

Na některých úsecích byly dokonce patmé náznaky střílen a cimbuří. Jinde se zase vyskytovaly průrvy, které vypadaly, jako by je prolomila vojska dávno zapomenutých nepřátelských armád.

Aby odvrátil myšlenky od mrtvé krysy plovoucí kousek od rozbitého okna, soustředil se Spencer na kamenný val a snažil se ztotožnit si ho s představou středověké hradní zdi.

Ve zmatku, který se mu v hlavě odehrával, ho zpočátku vůbec neznepokojovalo, že je řeka unáší přímo proti těm hradbám. Postupně si však začal uvědomovat, že blížící se střetnutí se skalním valem by pro ně mohlo dopadnout ještě hůř než divoký biliár pod dálničním mostem. Kdyby je proud dokázal bez úhony přenést přes peřeje, které tam na ně určitě čekají, zůstaly by podivné skalní formace pouhou zajímavou podívanou. Jestliže ale narazí na jednu z těch přírodních bran…

Koryto řeky procházelo skalním valem třemi průrvami. Ta nejširší byla así patnáct metrů široká a otevírala se vpravo. Z jedné strany ji ohraničoval jižní břeh a z druhé dva metry široká a šest metrů vysoká věž z tmavého kamene zvedající se přímo z vody.

Nejužší průrva, ani ne dva a půl metru široká, byla uprostřed mezi první věží a dalším kamenným sloupem, tři metry širokým a čtyři metry vysokým. Mezi tímto sloupem a levým břehem, na kterém se znovu zdvihala hradba táhnoucí se pak už nepřerušovaně daleko na sever, byla třetí, asi osm metrů široká průrva.

„Zvládneme to,“ zamumlal Spencer. Pokusil se dosáhnout na psa, ale nepodařilo se mu to.

Asi sto metrů před skalní hradbou se zdálo, že je proud žene směrem k té nejjižnější a ledu nejširší průrvě.

Spencer nebyl schopen se ubránit pohledu vlevo do rozbitého okna. Krysa. Plavala blíž než předtím. Její trčící ocas byl zčásti růžový a zčásti čemý.

Hlavou mu proběhla vzpomínka: krysu v é úzké chodbě, odpomě rudé oči svítící ze tmy tam dole v katakombách ct za nimi ta tnístnost na konci ničeho…

Zachvěl se a upřel pohled před sebe. Po předním skle stále stékaly proudy vody, přesto viděl až příliš moc. Asi padesát metrů od místa, kde se řeka rozdělovala, je už proud nehnal k nejširšímu průchodu. Směřovali ke střední, nejnebezpečnější bráně ze všech tří.

Koryto řeky se zužovalo. Rychlost proudu vzrůstala.

„Ted se, kamaráde, drž.“

Spencer ještě doufal, že je příčný proud strhne zcela vlevo, do krajní průrvy. Ten však dvacet metrů před skalami zeslábl. Bylo rozhodnuto. Poplují středem.

Patnáct metrů. Deset.

Dokonce i na suchu by potřebovali štěstí, aby tudy projeli. Ted je však řídil nevyzpytatelný proud přímo do dva a půl metru široké brány ohraničené po obou stranách masivními skalisky.

Třeba se jim podaří o vlásek proklouznout, třeba se o skálu jenom otřou…

„Bože… „ Explorer vrazil nárazníkem do skály, jako by ji chtěl rozetnout.

Náraz byl tak prudký, že Rockyho opět smetl ze sedadla na podlahu. Pravý přední blatník se utrhl a celí přední maska auta se zcela zdeformovala. Přední sklo se vysypalo dovnitř, ale střepy Spencera nezasáhly, protože zůstaly viset přes palubní desku jako cár skleněné tříště držený pohromadě středovou fólii.

Předek auta se bezprostředně po nárazu zablokoval, proud však zachytil zadní část a začal ji strhávat doleva.

Spencer se zděšením pozoroval, jak se explorer otáčí napříč k proudu. Jestliže byla naděje mezi skalami proklouznout, pak průchod napříč celou šířkou byl naprosto vyloučen. To nemůže skončit jinak, než že se tu zaklíní, blesklo mu hlavou. Co bude potom`?

Voda vymáčkne okno v pravých dveřích a zaplaví je. Nebo rozbitým oknem projede nějaká unášená kláda a trefí ho přímo do hlavy.

Auto se znovu otřáslo. Zdeformovaný přední nárazník sklouzl po skále o kousek dál, ale zadek vozu se dál natáčel příčně ke směru toku. Proud se mocně opřel do pravého boku, mímě ho zdvihl a vlny zalily polovinu okna. Levá zadní hrana karoserie narazila na skalní sloup. Náraz ještě víc naklonil auto na levý bok a proud vody zalil Spencerovi klín.

Jeho ruce se bezmocně napřáhly, jako by chtěly vodě postavit hráz.

Krysa! Slizké tělo mu projelo mezi dlaněmi a skončilo na sedadle mezi nohama. Spencer se otiásl hnusem, když mu odpomý tuhý ocas přejel po pravé ruce.

Katakomby. Oči svítící ze tmy. Místnost, ta místnost na konci ničeho…

Chtěl vykřiknout, ale to, co mu vyšlo z hrdla, byl spíš přidušený vzlyk, jaký vydá dítě, když už nemůže přemoci hrůzu.

Možná byl zpola ochromen zraněním na hlavě a zcela jistě hrůzou, když křečovitým pohybem shazoval krysu ze sedadla. S odpomým šplouchnutím spadla do bahnité vody na podlaze. Už ji sice neměl na očích, ale pořád tu byla. Tam dole. Mezi jeho nohama.

Nesmíš rta to myslet.

Cítil se tak omámený, jako kdyby strávil hodiny na kolotoči.

Obzor jeho vidění byl ohraničen temnotou.

Už nevzlykal, pouze přiškrceným chraplavým hlasem opakoval jedno slovo: „Promiň, promiň, promiň… „ Ta slova vycházela odněkud z hlubin jeho vědomí a on si nejas f ně uvědomoval, že se neomlouvá ani psovi, ani Valeni Keeneové, že ji už nikdy nebude schopen zachránit, ale své matce. Jí se omlouval, že ji nezachránil. Byla mrtvá více než dvacet let a on byl osmiletý chlapec, když zemřela. Příliš malý, aby ji mohl zachránit.

Příliš malý, aby ho to opravňovalo pocifovat tak velkou vinu, jaká byla obsažena v tom jediném slově „promiň“.

Přestože explorer zůstal zaklíněný mezi dvěma skalními sloupy, prudký proud ho posouval stále dál. Oba nárazníky, přední i zadní, se dřely a skřípaly o kámen. Zdemolovaný ford praskal a sténal, stále však byl přinejmenším o několik centimetrů delší než průrva, kterou se ho voda snažila na šířku protlačit.

Současně s tím, jak hlavní proud auto po centimetrech posouval dopředu, vlny, které se rozlévaly okolo, ho obrovskou silou zvedly asi o třicet centimetrů. Kalná voda ted sahala pouze k plechové části dveří na pravém boku a ne do půli okna jako předtím.

Rocky zůstal ve zpola zaplaveném prostoru před sedadlem a zoufale kňučel.

Když se Spencer vzpamatoval z prvního šoku, uviděl, že skalní hřeben, který protínal koryto řeky, není zase tak mohutný, jak se domníval. Kamenná brána regulovala proud vody v délce ne větší než čtyři metry.

Obrovská síla neustále dorážejícího proudu vody dokázala vzpříčené auto posunout téměř do tří čtvrtin této vzdálenosti.

Tam se však vůz definitivně zablokoval. Stačil jeden metr a opět by je řeka unášela volně. Pouhý jeden metr.

Nyní, kdy auto viselo pevně zaklíněné v soutěsce a utichlo skřípání plechu o kámen, zůstal opět tím nejhlasitějším zvukem hukot bouře a deště. Byl dokonce hlasitější než dřív, i když pršelo pořád stejně. Možná se však pouze zdál tak hlasitý, protože Spencerovy nervy byly napnuté k prasknutí.

Rocky se znovu vyškrábal na sedadlo. Kapala z něho voda a vypadal zuboženě.

„Promiň,“ řekl Spencer.

Protože se mu nedařilo zachytit oči vyjadřující důvěru, obrátil se na druhou stranu. Prázdným rámem okna se podíval na řeku, které se ještě nedávno bál a kterou nenáviděl, ale do jejíž náruče se teď toužil vrátit.

Žádnou řeku ale neviděl.

Chvíli uvažoval, jestli ho nezmáhají halucinace.

Kdesi v dálce se za clonou deště rýsovaly hory, jejichž vrcholky se ztrácely v mracích. Žádná řeka se však k obzoru nevinula.

Vlastně se zdálo, že mezi ním a vzdáleným horizontem neleží vůbec nic.

Výhled připomínal obraz, na kterém malíř ještě nestačil namalovat popředí.

Teprve ted si však pomalu, téměř jako ve snu, začal uvědomovat, že jeho oči nevnímají přesně to, co vidí. Jeho schopnost vnímání byla omezena nejen zmatenými smysly, ale i tím, co očekával, že uvidí. Popředí nebylo zcela prázdné. Potřeboval jen trochu poopravit úhel pohledu a sklonit oči poněkud níž, pak by uviděl stovky metrů hlubokou propast, ve které řeka mizela.

Na míle se táhnoucí hřeben zvětralých skalisek, o kterém předpokládal, že je jediným výstupkem v jinak plochém pouštním terénu, byl ve skutečnosti něčím, co připomínalo zábradlí nad nebezpečným skalním srázem. Na té straně, odkud je voda přinesla, se skály působením eroze rozpadly v písečnou pláň. Na druhé straně však příroda nechala strohou tvář kamene. Skály a rozeklané strže - a v jedné z těch strží ted s temným hučením mizela řeka.

Stejně tak se mylně domníval, že dojem sílícího hukotu deště je výsledkem zmatení jeho smyslů. Pravým zdrojem toho hluku však byly tři vodopády, které v šíři víc než třiceti metrů padaly do hlubokého údolí.

Spencer nemohl zpěněnou řeku vidět, protože zaklíněný vůz visel téměř nad hranou vodopádu. A ani v sobě nenacházel sílu, aby se vyklonil z okna. Vědomí, že cestě do pekel zabránila pouze skála, která svými čelistmi sevřela auto jako do kleští, bylo děsivé.

Vzápětí se mu v mozku vynořila otázka, jaký další zázrak by se musel stát, aby se z této situace dostali živí. Jeho zmučený mozek však odmítal pracovat. Hrůznost těchto úvah vysávala poslední zbytky energie, která mu v těle ještě zůstala. Zoufale toužil po odpočinku. Přemýšlet bude potom.

Výhled do míst, kam řeka padala, měl sice zakrytý, ale zato viděl celé široké údolí, kde se hluboko pod ním řeka točila v nesčetných smyčkách. I to však stačilo, aby ho přepadl nový nával závratě.

Rychle odvrátil pohled, aby neomdlel.

Pozdě. Vířící obraz skal se změnil na přízračný kolotoč temných vzpomínek, ze kterých nebylo úniku.

… stojím ve tmě za stodolou a chvěji se. Stále ještě jsem vystrašen andělem, který byl vlnstně sovou. Podivné. Když se vize matky v nebeské róbě a s křídly ukázala jako pouhá fantazie, bievila se mi před očima jiná její podoba: nahé, zkrvavené, znetvořené mrtvé tělo ve strouze osmdesát mil od domova, jak bylo nalezeno před šesti lety. Ve skutečnosti jsent ji tak nikdy neviděl. Ani na fotografii v novinách. Pouze jsem slyšel, jak tu scénu popisovalo několik zlých parchantů ve škole. A přesto - i když byly obě vize produktem mé fantazie a měl bych je tedy mít pod kontrolou, po tom, co sova zmizela v měsíčním světle, se mi už nedaří znovu vrátit k vizi anděla, ačkoliv se o to usilovně snažím. Dál mě však mučí obraz znetvořeného těla.

Konečně jsem se pohnul z místa. Jdu polonahý a bosý podél zadní zdi stodoly, která už vlastně víc než patnáct let žádnou stodolou není. Znám ji dokonale - už od dob, kam sahá moje pamět, je součástí mého života - přesto se mi dnes v noci zdá jiná, než jak jsem ji obvykle vnímal. Cítítn tu změnu, a ačkoliv ji nedokážu definovat, vyvolává ve mně neklid.

Je to zvláštní noc, podivnější, než jsem si dosud myslel. A já jsem zvláštní chlapec. Je ve mně plno otázek, na které jsem si nikdy neodvážil odpovědět, a já teď hledám odpovědi v této červencové noci, když vítn, že bych je mohl najít v sobě, jen se o to pokusit.

Jsem zvláštní chlapec, který cítí, že cesta jeho života je navždy pokřivencí, ale který zároveň sám sebe přesvědčuje, že je přímá a směřuje správným směrem. Jsem zvláštní chlapec, který sám před sebou tají tajemsrií, podobně jako před sebou svět tají tajemství svého smvslu.

Opatmě se v té děsivě tiché noci plížím k neznámému autu. V kabině řidiče nikdo není. Dotýkám se kapoty motoru a cítím, že je ještě teplá, kov stále ještě s lehkým praskáním chladne. Jdu podél duhy namalované na boku k pootevřeným zadním dveřím. když je uvnitř tma. slabá záře měsíčního světla pronikajrčího sem zpředu z kabiny ukazuje, že ani tady nikdo není. Dokonce vidím, že uvnitř není žádné doplřckové vybavení, žádný zařízený interiér obytného vozu pro rekreační účely, jak jsem očekával podle vnějšího vzhledu.

Stále silněji cítím, že s tím autem je spojeno cosi <.lověstného: ne proto, že sem nepatří -je to v něčem jiném. Nakláním se do otevřených dveří. Proč jsem si jen nevzal baterku? Do nosu raně vnikl pach moči - někdo musel uvnitř vykonat svou potřebu. Nechutné.r Mohl to ovšem udělat pes, ale pořád je to nechutné.

Couváni a shýbám se, abych se podíval na poznávací značku.

Auto je z Kolorada, z jiného státu.

Stojím a poslouchám. Ticho.

Stodola čeká.

Stejně jako mnoho jiných hospodářských stavení zde v kraji s tuhými zimami byla vždy v podstatě bez oken. Dokonce i po radikální přestavbě interiéru má nyní budova pouze dvě okna v příZemi na jižní straně a čtyři v prvním poschodí na straně, kde teď jsem. čtyři okna nade mnou jsou poměmě velká, aby zajistila ze severu dostatek světla.

Všechna jsou temná. Je ticho.

Obcházím auto na druhou stranu, ale ani tam nikdo není. VáIrám. protože nevím co dál.

V záři měsíce, který, jak se zdá, .skrývá stínem stejně tolik, kolik svým bledým mléčným světlem odhaluje, vidím teprve teď. že malé úzké dveře na sevemí straně jsou dokořán.

Někde hluboko v podvědomí začínám tušit, co bych měl udělatco musím udělat. Ale ta část mysli, která přede mnou tak pečlivě střeží má tujemství, tná na tom, abych se vrátil do postele, zapomněl na ten znepokojující nářek a zbytek noci prospal. lZáno bych pak pokračoval jako jindy, díl bych žil svůj život ve snu, který jsem si pro sebe vymyslel, vězeň toho života sebeklamu, s pravdou a realitou zastrčenou v zapomenuté zadní kapse svého vědomí. Možná už je obsah té kapsy tak těžký, že stehy jejích švů začínají praskát.

Možná že tam rtěkde hluboko v podvědomí jsem se roz hod l svůj živý sen ukončit.

Anebo možná je má volba předurčená a nemá nic společného ani s mučivým zápasem v podvědomí, arci se svědomím. Možná mě tím směrem veze kára osudu, na které sedím už od okamžiku svého narození, možná dokonce, že slovo volba je pouhou iluzí a jediná cesta, kterou se v životě můžeme dát, je pro nás vyzrtačena Modlím se k Bohu, aby to, čemu se říká osud, nebylo neměnné, aby se to dalo ovlivňovat, tvarovat silou soucitu. laskavosti a čestnosti -protože jinak bych nebyl schopen smířit se s tím, kým se stanu, s činy které udělám, ani s koncem, ke kterému dospěju.

V tuto horkou červencovou noc, poznamenanou kapkami potu, ale přesto mrazící, však o ničem takovém nepřemýšlím, nedumám o skrytých tajemstvích osudu. Teď mne řídí víc cit než intelekt, víc čistá intuice než rozum, víc nevyhnutelnost než zvědavost. Jsem jen čtmáctiletý chlapec. Pouhých čtmáct let.

Stodola čeká.

Vcházím do otevřených dveří.

Na prahu se <,astavuji a poslouchám. otevírám vnitřní dveře, závěsy jdou lehce, nevrzají, jsem bosý a vstupuji se stejnou tichostí, s jakou mě vítá tma…

Otevřel oči… tma. Chvíli se nemohl zorientovat, ale chlad ho rychle probral. Probudil se ze tmy snu do tmy skutečnosti. Explorer stále ještě visel zaklíněný mezi dvěma skalami a na poušf se snesla noc, musel tedy být v bezvědomí nejméně pět nebo šest hodin.

Hlava mu sklesle visela, podepřená bradou o hrud. Stmule zíral na své dlaně, které ležely bezmocně složené v klíně, jako by prosi1y.

Krysa. Byla na podlaze. Neviděl ji, ale byla tam. Plavala ve tmě pod jeho nohama.

Nesmíš na to myslet.

Déšf zřejmě ustal, alespoň nebylo slyšet jeho bušení do střechy kabiny.

Měl žízeň. V ústech cítil vyprahlost. Drsný jazyk, rozpukané rty.

Auto se lehce pohupovalo. Řeka se pokoušela shodit ho do propasti. Zatraceně neúnavná řeka.

Ne. Zřejmě to bylo jinak. Neslyšel hukot vodopádu. Noc byla tichá. Žádné blesky, žádné burácení hromu. Neslyšel žádný zvuk vody.

Bolelo ho celé tělo. Nejvíc hlava a šíje.

Jen stěží v sobě sebral sílu, aby odtrhl pohled od rukou.

Rocky byl pryč.

Dveře na pravé straně byly otevřené.

Auto se znovu se skřípáním zahoupalo.

Ve spodní části dveřního otvoru se objevila žena. Nejdříve hlava, potom ramena - jako by se vznášela nad vodou. Ale to ticho… žádná voda tam nebyla. Voda byla pryč.

Poznal ji. Dívala se na něho ozářená chladným měsíčním světlem, které pronikalo mezi potrhanými mraky.

„Ahoj,“ řekl hlasem suchým jako škvára.

„Ahoj. Měl by ses vzchopit,“ odpověděla.

„Polez dovnitř.“

„Díky. Myslím, že to zkusím.“

„To je výbomé,“ řekl.

„Tobě se tady líbí?“

„Lepší než v tom druhém snu.“

Nasoukala se do kabiny a auto se ještě víc rozhoupalo.

Ten pohyb ho zneklidnil - ne proto, že by měl strach, že se auto uvolní a spadnou do propasti, ale proto, že v něm znovu vyvolal pocit závratě. Chtěl zůstat v tomto snu. Nechtěl zpátky do dusné červencové noci v Koloradu.

Sedla si na Rockyho místo a chvíli tiše čekala, až se auto přestane houpat. „Dostal ses do pěkné šlamastyky.“

„Kulový blesk,“ řekl.

„Prosím?“

„Kulový blesk.“

„Aha.“

„Srazil auto do vody.“

„Aha,“ řekla.

Dělalo mu nesmímé potíže myslet, vyjádřit se jasně. Myšlení ho bolelo, vzbuzovalo v něm závrat.

„Vlastně mě sem dostali tamti z jiné planety,“ vysvětloval.

„Z jiné planety?“

„No ano. Malý mužíčci. Velké oči. Spielberg.“

„Proč si myslíš, že byli z jiné planety?“

„Protože ty jsi zázrak,“ řekl, ačkoliv si uvědomoval, že se mu nepodařilo vyjádřit to, co měl na mysli. I v tom příšeří viděl, že se na něho podívala zmateným pohledem. Snažil se najít příhodnější slova, ale čím víc se namáhal, tím byly jeho myšlenky zmatenější.

„Musí se okolo tebe dít neuvěřitelné věci… celou tu dobu.“

„Hmm, máš pravdu. Hotový cirkus.“

„Musíš vědět něco neuvěřitelného. Proto po tobě jdou. Protože víš nějaké neuvěřitelné věci.“

„Nejsi nadrogovaný?“

„Možná. Vzal jsem si dva aspiríny. Mimochodem… nejdou po tobě, protože bys byla špatná.“

„Opravdu?“

„Fakt. Právě proto, že nejsi. Myslím tím, že nejsi špatná.“

Nahnula se k němu a položila mu ruku na čelo. Dokonce i při tom lehkém doteku ucukl bolestí.

„Jak nnůžeš vědět, že nejsem špatná?“ zeptala se.

„Byla jsi ke mně laskavá.“

„Třeba to byla jen póza.“

Vytáhla z kapsy miniatumí baterku, ohmula mu levé víčko a posvítila si na oko. Světlo v něm vyvolávalo pocit bolesti. Cokoliv na něho působilo, všechno ho bolelo. Bolel ho chladný vzduch na tváři. Bolest v nžm vyvolávala závrat.

„Byla jsi hodná na Thedu.“

„I to mohla být jenom póza,“ řekla a prohlížela si pro změnu pravé oko.

„Nedělej si z Thedy legraci.“

„Proč ne?“

„Je to moudrá žena.“

„Jistě. souhlasím s tebou.“

„A peče. strašnou spoustu cukroví.“

Skončila s očima a sklonila mu hlavu dolů, aby si prohlédla ránu na temeni. „Hmmm. Ošklivé. Už nekrvácí, ale potřebovala by vyčistit a sešit.“

„Auu!“

„Jak dlouho jsi krvácel?“

„Ve snu přece člověk bolest necítí.“

„Myslíš, že jsi ztratil hodně krve?“

„To bolí.“

„Alespoň vidíš, že nesníš.“

Olízl si okoralé rty. Jazyk měl jak struhadlo. „Mám žízeň.“

„Za chvíli ti dám napít,“ řekla a zvedla mu dvěma prsty hlavu.

Všechny ty manipulace s hlavou v něm vyvolávaly nebezpečný pocit závrati. Přesto se přinutil říct: „Že nesním? Víš to jistě?“

„Naprosto jistě.“ Dotkla se jeho pravé dlaně. „Můžeš stisknout moji ruku?“

„Ano.“

„Tak to udělej.“

„Dobře.“

„Myslím ted hned.“

„Oh.“ Sevřel její ruku.

„To není špatné,“ řekla.

„Docela příjemné.“

„Slušný stisk. Mícha asi poraněná není. Čekala jsem, že to bude horší.“

Měla teplou pevnou ruku. „Příjemné,“ řekl.

„Už ji můžeš pustit.“

„Říkáš, že to není sen?“

„Ne. Ani v nejmenším.“

Znovu rozsvítila baterku a namířila paprsek světla dolů do prostoru mezi jeho sedadlem a předním panelem.

„To je opravdu zvláštní,“ řekl.

Trochu se sklonila, aby lépe viděla tam, kam dopadalo světlo.

„Jestli to není sen, pak musím mít halucinace.“

Stiskla knoflík, který uvolňoval bezpečnostní pásy.

„To nevadí,“ řekl.

„Co nevadí?“ zeptala se. Zhasla baterku a strčila ji do kapsy.

„Že ses počurala na sedadlo.“

Začala se smát.

„Líbí se mi, jak se směješ.` Pořád se jí ještě nepodařilo vymotat ho z bezpečnostních pásů.

„Nikdy jsem tě neslyšel se smát,“ řekl.

„Hm, máš pravdu. Už dávno jsem se nesmála.

„Nikdy ses nesmála. Ale nikdy jsi také neštěkala.“

Znovu vyprskla smíchem.

„Koupím ti novou kost.“

„Jsi velmi laskav.“

„Je to strašně zajímavé.“

„To jistě je.“

„Tak skutečné.“

„Mně se to zdá spíš neskutečné.“

I když Spencer jen odevzdaně seděl a nijak jí nepomáhal, operace s odepínáním pásů v něm opět vyvolala závrat. Najednou neviděl jednu, ale tři ženy, tři temné siluety, jako by se díval na fotografii, kterou někdo při expozici posunul.

V obavě, že omdlí dřív, než se mu podaří vyslovit to, co měl na srdci, řekl chraptivým přerývaným hlasem: „Ty jsi opravdový kamarád, fakt, úplně nejlepší kamarád.“

„Uvidíme, co z toho vyjde.“

„Jediný kamarád, kterého mám.“

„Tak dobře, kamaráde, ale ted musíme vymyslet, jak tě mám z toho krámu dostat ven, když nejsi schopen si pomoct sám.“

„Jsem schopen si pomoct.“

„Myslíš, že,jo`?“

„Sloužil jsem u armádních jezdců. A také jsem byl policajt.“

„Ano, já vím.“

„Byl jsem trénovaný v tae kwon do.“

„To by se hodilo, kdyby na nás útočila horda vrahů. Ale jak mi s tím chceš pomoct, abych tě dostala ven?“

„No… nevím.“

„Musíme to nějak zkusit.“

„Dobře.` „Můžeš zvednout nohy a přesunout je ke mně?“

„Nechtěl bych zavadit o tu krysu.“

„Jakou krysu?“

„Je mrtvá, ale… však víš.“

„Jistě.“

„Hrozně se mi točí hlava.“

„Tak počkáme. Chvilku si odpočineš.“

„Jako bych byl na kolotoči.“

„Jen klid, to přejde.“

„Myslím, že… budu spát,“ vyblekotal a propadl se do čemého víru, který ho unášel pryč. Z důvodu, který neznal, se mu v mysli objevili Dorothy, Toto a Oz.

Zadní dveře stodoly vedou do krátké chodby. Vcházím dovnitř.

Tma. Pouze slabá nazelenalá zář od nápisu NOT READY TO ARM na displeji bezpečnostního systému mi umožňuje přesvědčit se, že tu jsem sám. Nechávám dveře tak, jak byly když jsem k nim přišel.

Podlaha pod mýma nohama se zdá čemá, ale já víru, že stojím na nalakovaných prknech. Po levé straně je koupelna a za ní místnost, ve které má otec uloženy malířské potřeby a různý další materiál. Světlo je tak slabé, že se v něm dá stěží co rozeznat, navíc jeho odstín vyvolává dojem nepřirozeného, téměř snového prostoru. Po pravé straně je ještě sklad písemností. Dál na konci chodby se rýsují dveře, za kterými je točité schodiště. Celé první poschodí zabírá otcův ateliér a jsou v něm ona velká sevemí okna, pod kterými parkuje ta záhadná dodávka.

Naslouchám temnotě chodby.

Ticho.

Vím, že po pravé straně je vypínač, ale nerozsvěcím.

Otevírám dveře koupelny a vcházím dovnitř čekám, kdy se ozve nějaký zvuk - něčí dech, náznak pohybu… Nic.

Ani ve vedlejší místnosti se nic nehýbe.

Vracím se do chodby a tiše otevírám dveře skladu písemnností.

Překračuji práh.

V místnosti se nesvítí, ale odkudsi se přece jen šíří jakési neurčité světlo. Je žluté, divné, ponuré. Vychází odněkud ze vzdáleného konce místnosti, ze zdroje, který zprvu nejsem schopen identifikovat.

Střed obdélníkového prostoru zaujímá dlouhý pracovní stůl, vedle něhož stojí dvě židle. Podél jedné z delších stěn jsou nastavěny kovové skříně na písemnosti.

Srdce mi bije tak silně, že cítím, jak se mi v rytmu tepu zachvívají ruce. Svírám prsty v pěst a snažím se ovládnout.

Rozum mi znovu radí, abych se vrátil do postele, na všechno zapomněl a pokusil se spát.

Najednou jsem na druhém konci místnosti, ačkoliv si vůbec nevědomuji, že bych tím směren udělal byť jen jediný krok. Zřejmě jsem musel těch šest metrů ujít v náhlém ataku spánku, jako bych byl něčím nebo někým váben dál a podřizoval se moci hypnotického rozkazu.

Stojím před velkou .skříní z hrubého dřeva, která zabírá celou čtyřmetrovou šířku místnosti a sahá od podlahy až ke stropu.

Skříň je rozdělena na tři oddíly, ke každému oddílu přísluší pár vysokých úzkých dveří.

Dveře prostředního oddílu jsou otevřené. Vím, že uvnitř skříně jsou poličky a na nich krabice se starýnzi daňovými výpisy korespondencí a dalšími dávno nepotřebnými dokumenty.

Teď je však celá zadní stěna skříně i s policemi a jejich obsahem odsunuta asi o jeden a půl metru dozadu do prostoru, o kterém nemám nejnzenší tušení, že existuje. A právě z něj vychází to jedovaté žluté světlo.

V mysli se mi začínají tvořit všechny možné klukovské fantazie: tajná chodba do světa dobrodružství a skrytých nebezpečí, cesta k vzdáleným hvězdám nebo k samému středu země, cesta do krajů, kde vládnou trollové, piráti, inteligentní opice, roboti, cesta do budoucnosti nebo naopak do doby dinosaurů. V duchu vidím schodiště vedoucí do světa tajemství, tunel, kterým bych se mohl vydat na odvážnou výpravu, přestupní stanici narychlodráze k neznámým dimenzím.

Při pomyšlení jaká exotická dobrodružství a magické objevy by se přede mnou mohly otevřít, mnou proniká záchvěv vzrušení. Ale instinkt mi vzápětí říká, že na druhém konci té záhadné chodby je něco ještě zvláštnějšího nebo spíš divnějšího než vzdálené světy nebo Morlockova hladomoma, něco, co ve raně vzbuzuje neurčitý pocit smrti. Chci se obrátit a utéct odtud, chci běžet, jak nejrychleji umím zpět do své ložnice, do bezpečí přikrývek. Zvrácené touhy po hrůze a neznámém mě rurjednou opouštějí. Jnk rád bych se tohoto znepokojivého snu vzdal a vrátil se do tmy klidného spánku.

Místo toho se však ocitám uvnitř té vysoké skříně, přitom si vůbec nepamatuji, že bych překračoval její práh. Mžourám do šera a zjištuji, že jsem znovu vykročil - ne však zpět, nle dál do tajenmého prostoru za skříní.

Je to jakýsi vestibul, dva metry na délku, dva na šířku, betonová podlaha i zdi, v objímce na stropě holá žlutá žárovka.

Ohlížím se a vidím, že celá zadní stěna dřevěné skříně včetně zatížených polic je opatřena malými skrytými kolečky, po kterých se dá odsunout.

Napravo jsou dveře - podle vzhledu těžké, z pevného dřeva, s mosazným kováním, ale jinak obyčejné. Jsou bíle natřené, i když bílá barva místy časem Zažloutla. Dnes v noci to však nejsou bílé dveře. Zírám na ně vytřeštěnýma očima a zmocňuje se mne hrůza.

Z bílé barvy křičí krvavé otisky. Osm, deset, možná dvanáct i víc, některé rozmazané, jiné jako z policejních registrů, otisky dlaní s roztaženými prsty - podle velikostí ženských rukou - všechny se lesknou, všechny jsou čerstvé… Děsivé rudé obrazy ve mně vyvolávají představu roztažených křídel, která se chystají ve strachu vzlétnout k obloze. Zírám na ně jako zhypnotizovaný, nejsem schopen se nadechnout a srdce cítím av hrdle, protože ty otisky v sobě nesou nesnesitelné poselství hrůzy a zoufalého odporu.

Nemohu jít dál. Nemohu. Jsem jenom chlapec, bosý, neozbrojený, přemožený strachem, nepřipravený na pravdu.

Nevím, že bych zvedl ruku, ale přesto vidím, jak se dotýká mosazné kliky. Otevírám dveře.

K PRAMENŮM Na cestě, po níž jsem se kdysi dal, den v chůzi mne zastavil a probudil.

Došel jsem. Ale kam? Co dál?

Kam dospěl jsem, vidím s íidivem, kam jdu, a také odkud jsem.

Však tuhle stezku já jsem nemyslil, o tohle místo já se neprosil, ba ani tento sen si nekoupil, to jen horečkou osudu jsem se nakazil.

Já směr mé pouti změním během chvíle, k rozcestí zbývá pouhá míle.

Stezku mou osvětluje jen můj žár.

Jdu jen tam, kam vede mne můj ideál.

Kniha sečtených smutků

DOPOLEDNE UŽ ROY MIRO SEDĚL V agentumím leaserjetu a opouštěl losangeleské mezinárodní letiště. Byl jediným pasažérem a doufal, že během hodiny bude v Las Vegas.

Několik minut před přistáním však bylo letadlo odkloněno do Flagstaff v Arizoně. Nejhorší bouře, která se za posledních deset let snesla na Nevadu, způsobila záplavy v níže položených čtvrtích Las Vegas a navíc poškodila elektronické systémy McCananova mezinárodního letiště, takže to bylo nuceno oznámit, že nepřijímá.

Těsně po přistání ve Flagstaff přišla zpráva, že McCananovo leti tě obnoví provoz do dvou hodin. Roy proto zůstal na palubě, aby zbytečně neztratil drahocenný čas, až jeho pilot dostane zprávu, že může vzlétnout.

Dobu čekání si Roy zkrátil tím, že navázal spojení s Mámou ve Virgínii a s její pomocí si vyhledal informace o kapitánu Descoteauxovi z losangeleského policejního oddělení. Příliš sebevědomý floutek, ktery má moc málo úcty k vyšším autoritám, pomyslel si.

Jenže nebude trvat dlouho a zkrotne. Roy měl dokonce chut se vsadit, že v jeho hlase se vedle lehké karibské intonace objeví nový, mnohem pokomější tón.

Později Roy sledoval na jednom ze tří televizních přijímačů dokumentámí pořad, který se zabýval osobou Dr. Jacka Kevorkiana, přezdívaného novináři Dr. Smrt. Jeho životním posláním bylo (i když byl za to pronásledován zákonem) pomáhat ze světa těm nevyléčitelně nemocným, kteří si z něj přáli odejít.

Na Roye pořad hluboce zapůsobil, dokonce byl několikrát pohnut až k slzám. Pokaždé, když se Jack Kevorkian objevil v detailním záběru, natáhl se Roy k obrazovce a přiložil na ni naplocho dlaň. Cítil, jak jím prostupuje čistota toho muže, jeho svatost a chvění duchovní síly.

Ve skutečně spravedlivé společnosti by se Kevorkian mohl věnovat svému poslání v klidu a míru. Roy byl zdrcen, když slyšel, jakým problémům musí ten svatý muž čelit.

Útěchou mu však bylo vědomí, že se rychle blíží den, kdy lidé jako Kevorkian už nebudou považováni za vyděděnce společnosti, ale naopak za její nejvýznamnější členy s postavením a platem odpovídajícím jejich zásluhám o lepší svět.

Ten dnešní svět je tak přesycen trápením a nespravedlnostmi, že podobné postavení by měl mít každý, kdo je ochoten pomoci svému bližnímu opustit ho. Tato služba se samozřejmě nemusela omezovat jen na smrtelně nemocné. Roy byl vášnivě přesvědčen, že dokonce i těm, kteří jsou pouze chronicky nemocni, včetně mnoha starých lidí, by mělo být dopřáno požehnání věčného odpočinku, pokud by si to přáli.

Ale ani jedinci, kteří nejsou schopni poznat moudrost sebeeliminace, by neměli být ponecháni svému osudu. Vždy by se měl najít někdo, kdo by jim vše trpělivě vysvětlil, potom by možná pochopili, jaký velkolepý dar je jim nabízen.

Opět natáhl ruku k obrazovce, kde svítila Kevorkianova tvář.

Cítil sílu.

Den by hned lépe začínal, kdyby měl člověk jistotu, že armáda nemohoucích a zmrzačených už nebude dál trpět. Je třeba skoncovat se všemi těmi křesly na kolečkach, berlemi a slepeckými vodicími psy. Konec s protézami a naslouchátky pro hluché. Zbyl by jen mír nekonečného spánku.

Usměvavá tvář Dr. Jacka Kevorkiana zaplnila obrazovku. Oh, to byl úsměv…

Roy se zvedl a položil obě ruce na teplé sklo. Otevřel srdce dokořán, aby do něho mohl ten báječný úsměv vstoupit. Odpoutal svou duši, aby ji mohla Kevorkianova spirituální síla pozvednout.

Přijde doba, kdy genetické inženýrství zajistí, aby se rodily pouze zdravé děti, které budou krásné i silné. Budou dokonalé. Než však ten den přijde, považoval Roy za potřebné zavést program pro usmrcování novorozenců s vrozenými vývojovými vadami a jinými defekty, které by jim bránily prožít plnohodnotný život. V tomto smyslu byl dokonce ochoten jít dál než Kevorkian.

To byla jeho touha. Až bude jeho těžká práce u agentury skončena, až bude mít země tak soucitnou vládu, jakou by si zasloužila, a ocitne se na prahu bájné Utopie, pak by rád až do konce života sloužil tomuto programu. Nedovedl si představit nic smysluplnějšího a záslužnějšího, než držet v náručí defektní dítě, zatímco smrtonosná injekční stříkačka užene do jeho tělíčka věčný klid.

Jeho srdce překypovalo láskou k těm, kteří jsou méně štastni než on, k těm nemocným, zmrzačeným, slepým, k těm starým a vysloužilým.

Dokumentámí pořad skončil právě ve chvíli, když přišla zpráva, že letiště McCanan přijímá, a learjet vzlétl ke svému druhému pokusu přistát v Las Vegas. Kevorkianův úsměv zmizel, ale Roy i nadále zůstával ve stavu hlubokého vytržení.

Opět v sobě cítil silu. Od této chvíle nedopustí, aby si s ním kdokoliv zahrával.

Ještě v průběhu letu obdržel telefonickou zprávu od agenta, který hledal Ethel a George Porthovi, u nichž žil Grant po smrti své matky. Podle registru nemovitostí vlastnili svého času Porthovi dům v San Francisku, byla to ta adresa, kterou Grant uvedl v dotazníku při vstupu do armády. Jenže Porthovi dům už před deseti lety prodali a totéž udělali po sedmi letech ti, co ho měli po nich.

Samozřejmě že nynější majitelé o Porthových nikdy neslyšeli, a proto neměli ani ponětí, kde ted žijí. Agent však pokračoval v pátrání.

Roy nepochybovai, že se jim podaří Porthovy najít. Ted se karta obrátila v jeho prospěch. Cítil sílu.

V době, kdy learjet přistával v Las Vegas, už byla tma. Obloha byla sice pořád ještě zatažená, déšt však ustal.

V odbavovací hale se Roy setkal s řidičem, který tam na něho čekal. Vypadal jak bochník šunky v obleku. Řekl jen, že se jmenuje Prock a že auto čeká před letištní budovou. Potom se otočil a beze slova odcházel k východu, jako by vůbec nepochyboval, že ho Roy bude následovat. Hrubý neotesaný chlap.

Roy se rozhodl, že bude jeho chování přehlížet. Ted neměl nejmenší chuf se rozčilovat.

V prostoru, kde byl zákaz parkování, stál dost podivně vyhlížející chevrolet. Třebaže se Prock zdál mohutnější než celé auto, nějak se mu podařilo nasoukat se za volant.

Vzduch byl chladný, ale Roy se jím cítil osvěžen. Zato uvnitř vozu bylo jako v peci, protože Prock nechal zapnuté topení. Roy si řekl, že to nestojí za rozčilování.

Měl fantastickou náladu.

Celou cestu jeli vyšší rychlostí, než byla ve městě povolená.

I když Prock vybíral trasu po vedlejších ulicích a držel se stranou rušných hotelů a kasin, pronikala k nim zář hlavních tříd odrazem od nízko se táhnoucích mraků. Červeno-oranžovo-zeleno-žluté nebe se mohlo těm, kteří právě přišli o poslední peníze, jevit jako vize pekla, ale Roy ho vnímal jako slavnostní kulisu.

Prock zastavil před budovu místní pobočky agentury, a když Roy vystoupil, zavezl jeho zavazadla do hotelu. V pátém poschodí už čekal Bobby Dubois. Byl to hubený vyčouhlý Texasan s hnědýma očima a s vlasy barvy zaprášené dobytčí stezky, na kterém visely šaty jako staré hadry na slaměném panákovi. I když měl kostnatou ostře řezanou tvář, podobanou plet, odstálé uši a zuby křivé jako náhrobní kameny na hřbitově dobytkářského městečka, přesto z tohoto muže, v jehož fyziognomii nebyl jediný rys, který by i shovívavý kritik mohl považovat za perfektní, vyzařoval půvab starého dobrého chlapce. To pak spolu s nenuceným chováním zcela odvracelo pozomost od faktu, že Bobby Dubois je spíš biologickou tragédií než člověkem.

Někdy se Roy sám sebe ptal, jak je možné, že ho ve společnosti tohoto muže ještě nikdy nepřepadla myšlenka na milosrdnou vraždu.

„Ten mazanej zkurvysyn nám tady nejdřív udělal autorodeo a pak zahučel do zábavního parku,“ informoval Dubois, když vedl Roye ze své kanceláře do sálu, ve kterém byla umístěna sledovací technika napojená na satelit. „A ten jeho pes jen seděl na sedadle a pořád dokola pokyvoval hlavou jako ty hračky, co si lidi dávaj pod zadní sklo. Nemá ten jeho čok( psinku?“

„To nevím,“ řekl Roy.

„Můj děda měl kdysi psa, kterej taky měl psinku. Jmenoval se Scooter, ale my jsme mu říkali Boomer, protože strašně hlasitě prděl. Rozuměj, mluvím o psovi, ne o dědovi.“

„Chápu,“ řekl Roy, když došli na konec chodby.

„Boomer se třásl až v posledním roce svýho života,“ pokračoval Dubois a zůstal stát s rukou na klice. „Je fakt, že byl starej jako Metuzalém, takže už měl nárok se klepat. Ale měls ho vidět, toho chudáka starýho. Ta psinka je svinstvo. Řeknu ti, kamaráde, když ten starej Boomer zvedl zadní nohu a uprdnul si, nevěděls, kam se máš schovat.“

„Tak jste ho měli odprásknout,“ řekl Roy, když Dubois otevíral dveře.

Texasan vkročil za Royem do satelitního sledovacího centra.

„Odprásknout? Boomer byl náš starej dohrej čokl. Kdyby se to vzalo obráceně, myslíš, že by zase on dokázal odprásknout dědu? llikdy! Ani kdyby to uměl.“

Roy měl opravdu dobrou náladu. Dnes by mohl Duboise poslouchat třeba hodiny.

Sledovací místnost byl slušně veliký sál, ale jen u dvou ze dvanácti počítačových terminálů seděla obsluha. V obou případech to byly ženy se sluchátky na uších, které s pohledy upřenými na obrazovku mumlaly do miniatumích mikrofonů jakési údaje. Třetí osobou v místnosti byl technik. Ten seděl u světelného stolu a zvětšovacím sklem si pečlivě prohlížel několik velkých fotografických negativů.

Větší část podélné stěny obdélníkového sálu zabírala obrovská promítací plocha, na které byla zobrazena meteorologická mapa světa.

Na mapě neustále blikala červená, modrá, bílá, žlutá a zelená světélka označující polohu satelitů. Mnoho jich sloužilo jako retranslační stanice pro telefonní, televizní a rádiové signály, ale některé měly vysloveně špionážní funkci s působností po celém světě a také se využívaly ke sledovacím účelům na území Spojených státŮ.

Vlastníky těchto satelitů byly jak soukromé společnosti, tak vládní orgány a armádní služby z celého světa, tedy nejen ze Spojených států. Royova agentura však měla prostředky, které jí umožňovaly spojit se se všemi těmito satelity a zneužít jejich systémy ke svým účelům, aniž to legitimní provozavatelé zaznamenali.

Bobby Dubois přistoupil k operačnímu pultu ve tvaru písmene U a řekl: „Ten zkurvysyn projel celým Spaceport Vegas a zadní branou vyrazil do pouště. Naši chlapci nebyli vybaveni na to, aby si hráli na Lawrence z Arábie.“

„Proč jste na něho nenasadili helikoptéru?“

„Hned potom, co vjel do pouště, vypukla bouře. Takový spousty vody už dávno nepamatuju.“

Dubois stiskl tlačítko na ovládacím pultu a mapa světa zmizela.

Místo ní se na promítací ploše objevil aktuální záběr ze satelitu zachycující oblast Oregonu, Naha, Kalifomie a Nevady. Hranice těchto států byly do snímku doplněny oranžovými liniemi.

Západní a jižní část Oregonu, jižní Idaho, Kalifomie od středu na sever a celá Nevada byly skryty pod těžkým příkrovem mraků.

„Tohle je přímej snímek ze satelitu. Má tak tříminutový zpoždění způsobený dobou potřebnou na přenos a konverzi z digitálního kódu na obrazovou informaci,“ řekl Dubois.

Podél hranice východní části Nevady a Naha vyšlehávaly matné světelné záblesky. Bouře z druhé strany mraků, uvědomil se Roy.

Byl to podivuhodně krásný pohled.

„Ted už je bouřková aktivita jen na jižním okraji fronty. Až na sem tam nějakou přeháňku se to u nás uklidňuje. Všechno se to přesouvá do tej prdele oregonskej. Jenže pořád ještě je taková oblačnost, že tam toho zkurvysyna neobjevíme ani infrakamerama. Je to, jako by ses pokoušel dohlídnout na dno talíře, ve kterým je hustá bramboračka.“

„Jak dlouho bude trvat, než se obloha vyčistí?“ zeptal se Roy.

„Ve vyšších vrstvách je dost silnej vítr. Myslím, že by se ty mraky měly před východem slunce rozehnat a pak by se dala přehlídnout celá Majove a přilehlý oblasti.

Technika, kterou měli k dispozici, byla na takové výši, že pokud by bylo jasno a sledovali by člověka čtoucího noviny, pak by si titulky mohli číst s ním. Ani za těchto podmínek by však nebylo jednoduché lokalizovat a identifikovat pohybující se objekt velikostí dodávky ford explorer, protože šlo o značně rozsáhlou oblast. Naděje tu však byla.

„Během noci se může dostat na některou z těch menších silnic, které procházejí pouští, dupnout na plyn a ráno může být za horama.“

„Tam, kde zmizel, je zatraceně málo dobrých silnic. Poslali jsme lidi na všechny strany, málem i na tu poslední asfaltovanou cestu.

Máme pod kontrolou mezistátní číslo patnáct, federální devadesát pět, devadesát tři, státní jedna-čtyři-šest, jedna-pět-šest, jedna-pětosm a jedna-pět-devět. Všichni jdou po zeleným fordu explorer s nabouraným předkem i zadkem, po chlapovi s jizvou přes cele] ksicht, se kterým je v autě pes. Celá oblast je uzavřená, že z ní nevyklouzne ani myš.“

„Pokud se nedostal z pouště dřív, než jste ty silnice stačili obsadit.“

„Dělali jsme, co jsme mohli. Stejně si ale myslím, že by musel mít zatracený štěstí, aby ho ta voda někam nespláchla. Pak si moh strčit náhon na všechny čtyři kola za klobouk. Jestli je ještě naživu, tak ho zítra dostanem.

„Doufám, že to tak bude,“ řekl Roy.

„Vsadím na to svýho ptáka.“

„Vážně? A přitom se říká, že v Las Vegas už nejsou pořádní hazardéři.“

„Co vlastně s tou ženskou má?“

„To bych taky rád věděl,“ řekl Roy a pozoroval, jak na okrajích fronty vyšlehávají matné záblesky. „Máš tady někde záznam toho rozhovoru, co jste zachytili, toho mezi Gramem a tou starou ženskou?“

„Chceš si ho poslechnout?“

„Jistě.“

„Začíná ve chvíli, kdy poprvé vyslovil jméno Hannah Raineyová.“

„Tak mi to pusť,“ řekl Roy a konečně odtrhl oči od projekční plochy.

Celou cestu po chodbě i ve výtahu Dubois žvanil o tom, kde mají ve Vegas nejlepší chilli, jako kdyby si myslel, že Roye nic jiného nezajímá. „Na Paradise Road je podnik, kde děluj chilli tak pálivý, že ti jde od huby kouř.“

Výtah zastavil v podzemí.

„Správný chilli musí bejt takový, aby se ti potily i nehty na prstech, a pindour se ti musí postavit jako teploměr.“

Dveře se otevřely.

Roy vstoupil do betonové kobky bez oken.

Celá protější zed byla zakrytá nahrávací aparaturou.

Od počítače, který byl umístěn na stole uprostřed místnosti, se zvedla nejkrásnější ženská, jakou kdy viděl - blondýna se zelenýma očima, tak vzrušující, až se mu zastavil dech a srdce se rozběhlo jako o závod, tak bolestně krásná, že to žádná slova nemohla vystihnout. Roy nebyl schopen vypravit ze sebe slovo. Stál a nevnímal pochmumé prostředí betonového bunkru, protože byl oslepen její velkolepou září.

Hučící řeka zmizela ve skalách jako voda z vany, když se vytáhne špunt. Zbylo jen hluboké vymleté koryto.

Bylo to celkem pochopitelné, protože půdu tvořil do značné míry samý písek. Všechny ty spousty vody okamžitě prosákly hluboko do podzemních rezervoárů a povrch pouště vyschl a ztvrdl stejnou rychlostí, s jakou se předtím změnil v divokou zpěněnou řeku.

Přesto, než se odvážila vjet s range roverem do vyschlého řečiště, prošla pěšky celý úsek až k exploreru a přesvědčila se, že nikde nezůstal nános bahna, ve kterém by mohlo auto uvíznout.

Ještě i ted, když vytáhla ze zaklíněného forda psa a později i toho muže, se jí tajil dech při pomyšlení, v jak nebezpečné pozici se auto zastavilo a co by se stalo, kdyby úzkou skalní průrvou proplulo. Chvíli byla v pokušení nahnout se přes bezvládné tělo řidiče a vykouknout rozbitým oknem na jeho straně, ale pak si uvědomila, že by toho ve tmě moc neviděla. A i kdyby, nebyl by to příjemný pohled.

Záplava vynesla auto víc než tři metry nad úroveň nynějšího dna a tam ted viselo jako upnuté do svěráku přímo nad okrajem hlubokého srázu.

V okamžiku, kdy ten celý výjev uviděla poprvé, zůstala stát s otevřenou pusou a zděšenýma očima. Kdyby se nad pouští objevil létající talíř s mimozemšťany, asi by to v ní nevzbudilo větší úžas.

Myslela si, že Spencer byl smeten z auta a skončil někde na dně propasti. Anebo ležel mrtvý uvnitř auta.

Aby se k němu dostala, musela zacouvat roverem až pod visící auto. Cítila, jak jí běhá mráz po zádech, když se zadní kola ocitla nebezpečně blízko srázu. Vystoupila a vylezla na střechu - teprve potom měla hlavu na úrovni spodního okraje dveří exploreru. Sáhla po klice a otevřela je.

Co ji však polekalo víc než voda, která se zevnitř vyvalila, byl kňučící a zdecimovaný pes. Choulil se na sedadle a zíral na ni očima, ve kterých byl strach, ale i záblesk naděje.

Chvíli přemýšlela, jak ho dostat ven. Nechtěla, aby vyskočil na střechu roveru, protože by mohl na hladkém plechu uklouznout a zlomit si nohu, nebo dokonce spadnout až dolů a poranit se ještě víc.

I když čokl nevypadal, že by se chtěl o něco takového pokusit, přesto ho gestem varovala, aby zůstal tam, kde je. Slezla ze střechy, popojela s roverem o kus dopředu, otočila ho, aby reflektory svítily na zem pod zaklíněné auto, a pak začala psa lákat ke skoku přímo do písku.

Nechal se přemlouvat dost dlouho. Bylo vidět, jak se naklání nad okrajem sedadla a sbírá odvahu. Už už se zdálo, že skočí, pokaždé se však v posledním okamžiku stáhl zpět, jako by pod ním byla hluboká propast a ne pouhé tři metry.

Nakonec si vzpomněla, jak Theda Dawidowitzová často promlouvala k Sparklovi, a pokusila se vlichotit psovi v autě stejným způsobem.: „Pojd ke mně, pejsánku, no pojd. Pojd k paničce, zlatíčko. Pojd, ty malý chlupáčku.“

Čokl zpozoměl. Bylo vidět, že na ni pohlíží s novým zájmem.

„Pojd ke mně dolů, chlupatý andílku, pojd honem.“

Pes se zachvíval vzrušením.

„Honem skoč za paničkou, pejsánku.“

Pes se přikrčil, svaly napjaté, připravený ke skoku.

„Pojd dát paničce pusu, chlupáčku.“

Připadala si jako idiot, ale pes skočil.

Dopadl na všechny čtyři a hned se podíval zpátky nahoru. Byl tak překvapen tím, co dokázal, že se posadil na zadek a zůstal jako v šoku. Po chvíli sebou žuchl na bok a těžce oddychoval.

„Ty jsi ate zvláštní,“ řekla a pes táhle zakňučel.

Znovu otočila rovera, zacouvala s ním pod zaklíněné auto a vylezla na střechu. Spencer Grant seděl za volantem. Nevypadalo to, že by byl při vědomí.

Chvíli se na něho dívala. Najednou se pohnul. Jeho ústa mumlala nesouvislá slova, jako by mluvil s někým ve snu. Uvažovala, jak ho dostane ven, jestliže nebude schopen pohybovat se vlastními silami.

Zkusila na něho mluvit a několikrát jím jenmě zatřásla. Nereagoval. Byl celý mokrý a chvěl se, takže nemělo cenu pokoušet se ho přivést k vědomí tím, že by mu chrstla do obličeje vodu, která zbyla na podlaze.

Jestli má nějaké zranění, bylo třeba ho co nejrychleji ošetřit, ale to nebyl ten pravý důvod, proč ho potřebovala rychle dostat do roveru a zmizet. Věděla, že po něm jdou nebezpeční lidé. Zatím je zdrželo počasí a nepřístupný terén, ale s jejich možnostmi bylo pouze otázkou času, kdy se tu objeví. Proto ho musela rychle dopravit na bezpečné místo.

Grunt její úvahy přerušil tím, že se probral, nebo lépe řečeno doslova ze svého nepřirozeného spánku explodoval. Něco nesrozumitelně vykřikl, zalapal po dechu a prudce se na sedadle vzpřímil.

I když byl zaplavený potem, třásl se, až mu cvakaly zuby.

Konečně obrátil hlavu a podíval se na ni. Přestože byla téměř tma, poznala, že v jeho očích je hrůza. Vlastně ještě něco horšího byl v nich nekonečný smutek a bezútěšnost.

Znovu něco zamumlal. Hlas poznamenaný vyčerpáním a žízní zněl pouze jako chraptivý šepot. „likdo nevi,“ zaslechla z jeho úst.

„Jsi v bezpečí,“ řekla, aby ho uklidnila.

„Nikdo. Nikdo neví.“

„Klid, budeš v pořádku.“

„Nikdo neví,“ trval na svénu. Zdálo se, jako by ho z jedné strany svíral strach a z druhé těžký žal. Hrůza a slzy.

Hloubka bezútěšnosti, obsažená nejen v jeho hlase, ale doslova v každém rysu tváře, byla tak veliká, že jí další slova zmrzla na rtech. Nemělo smyslu opakovat laciná uklidňující slůvka muži, který vypadal, jako by se právě probral z děsivé vize Hádovy říše.

I když se jí díval do očí, zdálo se, že ji nevnímá a zírá kamsi daleko za ni. Také to, co říkal, si mumlal spíš sám pro sebe, než že by chtěl něco sdělit jí. „… řetěz, celým mým tělem prochází železný řetěz, prochází mi mozkem, srdcem, útrobami… nerí naděje se ho zbavit… není úniku.“

Děsil ji. Nedovedla si představit, že by ji mohlo něco zděsit víc, alespoň ne tak lehce, ne pouhými slovy. Ale ten člověk tady ji děsil k zbláznění.

„Pojdme, Spencere,“ řekla. „Pomoz mi, abych tě odtud mohla dostat.“

Když se ten muž s kulatým obličejem a mžikajícíma očkama objevil v doprovodu Bobbyho Duboise na prahu, zarazil se a zíral na Eve jako hladový člověk na mísu s broskvemi politými smetanovým krémem.

Eve Jammerová byla zvyklá, že její zjev bral mužům dech. Když ještě působila na lasvegaské scéně jako tanečnice s odhalenými ňadry, byla pouze jednou z mnoha krásek, přesto však oči všech mužů sledovaly jen ji, jako by její tvář i tělo měly v sobě cosi z tajemné moci neodolatelně svůdných písní Sirén. Přitahovala k sobě oči mužů stejně spolehlivě, jako se zkušený hypnotizér zmocňuje vědomí média houpáním zlatého medailonku na řetízku nebo pouhými vlnivými pohyby rukou.

I ten ubohý Thurmon Stookey - dentista, který měl tu smůlu, že nastoupil do téhož hotelového výtahu, ve kterém Eve zastřelila dvě gorily kvůli milionu dolarů v hotovosti - byl u vytržení nad jejími půvaby, a to dokonce ještě ve chvíli, kdy mu už mělo být natolik jasné, co ho čeká, že jakékoliv myšlenky na sex neměly smysl.

Přestože se na podlaze výtahu váleli dva mrtví hrdlořezové a těsně před jeho obličejem se čemalo ústí osmatřicítky, neodpustil si, aby mu oči nesklouzly z revolveru k vzrušujícímu rozštěpu, který odhaloval hluboký výstřih jejího svetru. Podle svitu, který se mihl v jeho očích zlomek vteřiny před tím, než stiskla spoušf, se dalo usuzovat, že jeho poslední myšlenkou nebylo Bože, pomoz mi, ale to je kousek.

Žádný z mužů však v Eve nevzbudil ani malý zlomek zájmu, který vzbuzovala ve většině z nich ona. Samozřejmě že se s muži stýkala. Přitahovali ji, ale jen ti, ze kterých mohla vytáhnout peníze nebo kteří ji mohli naučit dalším trikům, jak získat a udržet si moc.

Jejím konečným cílem bylo stát se bohatou a obávanou, ne milovanou. Být tou, které se všichni bojí, mít všechny v hrsti, mít moc nad životem a smrtí těch druhých - to bylo nekonečně erotičtější než sebe-krásnější mužské tělo nebo sebedokonalejší milenecká dovednost.

Kupodivu, když jí byl představen Roy Miro, pocítila cosi zvláštního - jemné zachvění srdce, lehký zmatek, něco, co rozhodně nebylo nepříjemné.

V žádném případě to nebyla touha. Všechny své touhy měla vyčerpávajícím způsobem zmapovány a označen a jejich uspokojování dosahovala až s matematickou přesností a plánovitostí. Neměla čas ani trpělivost na cokoliv živelného a spontánního - to platilo nejen pro osobní, ale i služební záležitosti, jakékoliv neplánované vášně jí byly stejně odpomé, jako kdyby ji někdo nutil jíst červy.

Sama před sebou však nemohla popeť, že od pivního okamžiku, kdy uviděla Roye Miro, se v ní cosi c“ . A neje-,to - když poslouchali záznam rozhovoru mezi Gr .:m a Davidowitzovou a pak o něm diskutovali, její podivný za“:m o toho chlapíka minutu po minutě sílil. Jejím tělem probíhaly dosud neznámé záchvěvy očekávání, až se musela podivit, co se to s ní děje.

Za ,dnou cena však nemohla přijít na to, co na ni z toho muže tak zapůsobia“iIsyl sice příjemného zevnějšku s veselýma modrýma očima a tn yu nasládlým úsměvem na chlapecké tváří - ale nebyl hezký, alesl,oň ne v tom obvyklém smyslu slova. Mohl mít tak sedm až osm kilogramů přes váhu a rozhodně nevypadal na boháče. Oblečený byl méně vkusně než kterýkoliv člen nazarénské sekty nabízející po domech náboženské publikace.

Míro ji často žádal, aby mu některou pasáž ze zachyceného rozhovoru přehrála, jako by to vyžadovalo nějaké zvláštní přemýšlení, ale ona věděla, co je toho příčinou - by až příliš zaujat jí a něco mu uniklo.

Pro oba jako by Bobby Dubois neexistoval. Navzdory jeho výšce a ustavičnému žvanění mu nevěnovali o nic větší pozomost než prázdným stěnám betonového bunkru.

Když konečně přehráli rozhovor do konce, byl Miro nucen konstatovat, že ohledně Granta nemohou dělat nic jiného než čekat.

Čekat, jestli se neobjeví na některé ze silnic, čekat, až se vyjasní obloha, aby se mohlo začít se sledováním terénu pomocí satelitu, čekat na agenty vyšetřující případ po jiných liniích. Nakonec se zeptal Eve, jestli ji může pozvat na večeři.

Přijala jeho pozvání, aniž se pokusila rozehrát svou obvyklou hru na upejpavost. Měla čím dál intenzívnější pocit, že to, co na ni v případě tohoto muže tak působí, je jakási jeho tajemná vnitřní síla, která je z větší části skrytá a dá se objevit pouze v lehkém sebevědomém úsměvu a v těch jeho neuvěřitelně modrých očích, ve kterých od samého počátku nezahlédla nic jiného než pobavení. Jako by byl zvyklý, že on se vždy směje poslední.

I když Miro dostal od agentury k dispozici auto, jeli její hondou.

Eve ho zavezla do své oblíbené restaurace na Flamingo Road. Nízko plující mraky vracely zpět dolů vířící a blikající vlny neonových světel a zdálo se, že večer je plný tajemného kouzla.

Eve očekávalar že při dhrém jídle a několika sklenkách vína toho červenolícíhe muže víc >zná - a také snad porozumí, čím ji tak fascinuje. Ale jeho konver ní schopnosti v mnohém odpovídaly jeho zjevu: docela příjemný, nie zvláštního. Nic z toho, co říkal nebo dělal, žádné gesto ani cokoliv jiného nepřineslo Eve lepší pochopení, v čem spočívá ta jeho podivná přitažlivost.

Když opouštěli restauraci,a šli přes parkoviště k autu, cítila zmatek a zklamání. Byla na rozpacích, jestli ho má pzvt k sod é, nebo se už tady rozloučit. Netoužila se s ním milovat. oo přitažlivost spočívala v něčem jiném. Samozřejmě, některé dže lze nejlépe poznat právě při sexu - podle toho, co rádi dělají,ř jak to dělají, jak se chovají a co mluví při milostném aktu i po něm. Ale ona ho nechtěla zvát do svého bytu, jít s ním do postele, potit se, dělat všechnu tu nechutnou rutinu a pořád nerozumět tomu, čím ji tak přitahuje.

Nedovedla se rozhodnout.

A pak, když přicházeli Iautu a vítr skučel v korunách palem nedaleko od nich, udělal Roy , liro tu nejneočekávanější a nejkrutější věc, jakou kdy Eve ve svých třiatřiceti letech viděla.

Ani nevěděl, jak se dostal ven, pamatoval si pouze to, že se ocitl v range roveru, a pak už ho opět pohltila tma. Po dalším těžko odhadnutelném časovém úseku, který mohl trvat dvě minuty nebo také třicet dnů a třicet nocí - alespoň tak se tojevilojemu - se Spencer probral a uviděl, jak se okolo míhají shluky pouštních křovin.

Vpředu před světly reflektorů poskakovaly stíny mesquitů a kaktusů s plochými listy.

Otočil hlavu doleva a uviděl za volantem Valerü. „Ahoj,“ ozval se.

„Ahoj.“

„Jak ses sem dostala?“

„Teď by to bylo na tebe moc složité.“

„Jájsem dost složitý chlap.“

„O tom nepochybuji.“

„Kam jedeme?“

„Pryč.“

„Aha.“

„Jak se cítíš?“

„Jako připitomělý.“

„Doufám, že se nepočuráš na seţ::aţilo,“ řekla se zřejmým pobavením.

„Pokusím se,“ odpověděl.

„Dobře.“

„Kde je můj pes?“

„A kdo myslíš, že ti líže uši?“

„Oh.“

„Je tam za tebou, vpravo.“

„Ahoj, kamaráde.“

„Jak se jmenuje?“ zeptala se.

„Rocky.“

„Ty si děláš legraci.“

„Proč? O čem?“

„O tom jeho jménu. Vůbec se k němu nehodí.“

„Daljsem mu ho, aby mu dodalo víc sebedůvěry.“

„Jenže to nefunguje,“ řekla.

Ve tmě okolo se matně rýsovaly bizamí skalní útvary. Stály tam jako chrámy božstev zapomenutých ještě předtím, než byli lidé schopni formulovat ideu času a začali počítat běh dní. Vzbuzovaly v něm úctu i bázeň. Valerie jimi projížděla, jako by tu byla domadoleva, doprava, dolů z táhlého kopce a pak zase dál do nekonečné temné roviny.

„Nikdy jsem se jeho pravé jméno nedověděl,“ řekl Spencer.

„Pravé jméno?“

„To, které měl jako štěně. Předlím, než skončil v útulku.“

„Takže se původně jmenoval jinak než Rocky.“

„Asi ano.“

„A co bylo před Spencerem?“

„Nikdy se nejmenoval Spencer.“

„Vidím, že už máš hlavu jasnou. Docela šikovně ses vyhnul otázce.“

„To užje zvyk. Ajak sejmenuješ ty?“

„Valerie Keeneová.“

„Lžeš.“

Cítil, že se na chvíli ztratil. Když se mu vědomí vrátilo. byli stále ješLě v poušti: všude okolo písek, kámen, suché keře a pouštní plevel. Temnota provrtávaná světly reflektorů.

„Valerie,“ řekl.

„Hm?“

„Jaké je tvé skutečné jméno?“

„Bess.“

„Bess co?“

„Bess Bearová.“

„Hláskuj mi to.“

„B-A-E-R-O-V-Á.“

„Opravdu?“

„Opravdu. Alespoň pro ted.“

„Co tím myslíš?“

„Přesně to, co říkám.“

„Takže toje tvé nynějšíjméno. Po Valerü.“

„Hm.“

„Jak ses jmenovala před Valerü?“

„Hannah Raineyová.“

„Hm, aha,“ zabručel, když si uvědomil, že mu to v tu chvíli moc nemyslelo. „A předtím?“

„Gina Delucio.“

„To užje pravé?“

„Zdá se, že pravé.“

„Je to tvoje rodné jméno?“

„Myslíš,jestlijsem se tak jmenovalajako štěně?“ ké třicet dnů a třicet nocí - alespoň tak se to jevilo jemu - se Spencer „Nikdy jsenr se jeho pravé jméno nedověděl,“ řekl Spencer. probral a uviděl, jak se okolo míhají shluky pouštních křovin.

„Pravé jméno?“

Vpředu před světly reflektorů poskakovaly stíny mesquitů a kaktu- „To, které měl jako štěně. Předtím, než skončil v útulku.“ sů s plochými listy. „Takže se původně jmenoval jinak než Rocky.“

Otočil hlavu doleva a uviděl za volantem Valeni. „Ahoj,“ ozval „Asi ano.“ se. „A co bylo před Spencerem?“

„Ahoj.“ „Nikdy se nejmenoval Spencer.“

„Jak ses sem dostala?“ „Vidím, že už máš hlavu jasnou. Docela šikovně ses vyhnul „Ted by to bylo na tebe moc složité.“ otázce.“

„Já jsem dost složitý chlap.“ „to už je zvyk. A jak se jmenuješ ty?“

„O tom nepochybuji.“ „Valerie Keeneová.“

„Kam jedeme?“

„Lžeš.“

„Pryč.“ Cítil, že se na chvíli ztratil. Když se mu vědomí vrátilo, byli stá“Aha.“ le ještě v poušti: všude okolo písek, kámen, suché keře a pouštní „Jak se cítíš?“ plevel. Temnota provrtávaná světly reflektorů.

„Jako připitomělý.“ „Valerie,“ řekl.

„Doufám, že se nepočuráš na sedadlo,“ řekla se zřejmým pobavením.

„Pokusím se,“ odpověděl.

„Dobře.“ „Bess co?“

„Kde je můj pes?“ „Bess Bearová.“

„A kdo myslíš, že ti líže uši?“ „Hláskuj mi to.“

„Oh.“

„B-A-E-R-O-V-Á.“

„Je tam za tebou, v ravo.“ „Opravdu .“

„Ahoj, kamaráde.“ „Opravdu. Alespoň pro ted.“

„Jak se jmenuje?“ zeptala se. „Co tím myslíš?“

„Rocky.“ „Přesně to, co říkám.“

„Ty si děláš legraci.“ „Takže to je tvé nynější jméno. Po Valerii.“

„Proč? O čem?“ „Hm.“

„O tom jeho jménu. Vůbec se k němu nehodí.“ „Jak ses jmenovala před Valení?“

„Dal jsem mu ho, aby mu dodalo víc sebedůvěry.“ „Hannah Raineyová.“

„Jenže to nefunguje,“ řekla. „Hm, aha,“ zabručel, když si uvědomil, že mu to v tu chvíli moc Ve tmě okolo se matně rýsovaly bizamí skalní útvary. Stály tam nemyslelo. „A předtím?“ jako chrámy božstev zapomenutých ještě předtím, než byli lidé „Gina Delucio.“ schopni formulovat ideu času a začali počítat běh dní.

Vzbuzovaly „To užje pravé?“ v něm úctu i bázeň. Valerie jimi projížděla, jako by tu byla doma „Zdá se, že pravé.“ doleva, doprava, dolů z táhlého kopce a pak zase dál do nekonečné „Je to tvoje rodní, jméno?“ temné roviny. „Myslíš, jestli jsem se tak imenovala jako štěně?“

„Jo. Takhle ses jmenovala jako štěně?“

„Od té doby, co mě vzali z útulku, mi nikdo štěněčím jménem neříkal.“

„Jsi velmi zvláštní.“

„Tobě se nelíbí zvláštní ženy?“

„Líbí.` „A pak ta zvláštní žena,“ deklamovala, jako by četla z knížky, „a ten záhadný muž se svým vystrašeným psem jeli dál pouští, aby našli svoje pravá jména.“` „Aby našli místo, kde bych se mohl vyzvracet.“

„Ale ne.“

„Ale jo.“

Zabrzdila a on otevřel dveře.

Později, když se opět probral a stále ještě jeli temnou poušti, řekl: „Mám v ústech odpomou chut.“

„To věřím.“

„Jak se jmenuješ`?“

„Bess.“

„Kecáš.“

„Nekecám. Baerová. Bess Baerová. A jak se jmenuješ ty?“

„Jeden můj indiánský kamarád mi říkal Kemosabe.“

„Jak se cítíš?“

„Jako ožralý,“ řekl.

„Hm, to právě znamená `Kemosabe.“

„Zastavíme se vůbec někdy?“

„Dokud nad námi budou mraky, tak ne.“

„Co s tím mají společného mraky`“

„Tam, nahoře,“ ukázala prstem k obloze. „Satelity.“

„Ty jsi nejpodivnější ženská, jakou jsem kdy potkal.“

„Myslíš?.“

„Jak jsi mě prosím tě našla?“

„Třeba jsem jasnovidec.“

„A jsi jasnovidec?“

„Ne.“

Povzdychl si a zavřel oči. Vše se okolo něho točilo jako na kolotoči. „Správně jsem tě měl najít já.“

„Ber to jako překvapení.“

„Chtěl jsem ti pomoct.“

„Díky.“

Vědomí se mu zamlžilo. Na chvíli bylo všechno tiché a klidné.

Pak vyšel z temnoty a otevřel červené dveře. V katakombách byly krysy.

Roy udělal šílenou věc. Dokonce ještě i v okamžiku, kdy ji prováděl, byl ohromen rizikem, které podstupoval.

Rozhodl se, že musí Eve Jammerové konečně ukázat, kdo vlastně je. Musí před ní odhalit svou skutečnou osobnost, své opravdové já, hluboce soucitné, starostlivé a odevzdané svému poslání - to já, které se dalo stěží vytušit z osoby uhlazeného a byrokratického funkcionáře, jak se patmě jevil většině lidí.

Kvůli té omračující ženě byl Roy ochoten podstoupit jakékoliv riziko, protože cítil, že její osobnost je stejně obdivuhodná jako její úchvatná tvář a tělo. Věřil, že žena, jejíž emoční a intelektuální vlastnosti nemají daleko k dokonalosti, mu porozumí tak jako nikdo jiný.

Během večeře ani jeden z nich nenašel klíč, kterym by otevřel svou duši tomu druhému, i když bylo zřejmé, že právě po tom oba touží. Když opouštěli restauraci, začal si Roy uvědomovat, že se blíží okamžik, kdy by mohli definitivně propást příležitost, kterou jim osud nabídl. V tu chvíli se rozhodl nechat v sobě rozeznít sílu, kterou před několika hodinami načerpal od Dr. Kevorkiana. V ní našel odvahu ukázat Eve své pravé srdce a vynutit si naplnění jejich touhy.

Na parkovišti za restaurací stál o tři místa vpravo od Eviny hondy modrý skříňový dodge. Vystupovali z něj muž a žena - patmě se chystali do restaurace na večeři. Oběma bylo okolo čtyřiceti, muž byl invalida připoutaný na invalidní vozík. Právě se spouštěl pomocí elektrického výtahu z postranních dveří na zem.

Parkoviště bylo jinak zcela opuštěné.

„Počkejte na mne minutku,“ řekl Roy Eve. „Jdu je jen pozdravit.“

„Hm?“

Roy šel přímo k modré dodávce. „Dobrý večer,“ řekl, když sahal pod sako.

Oba se na něho`podívali. „Dobrý večer,“ odpověděli rozpačitě, jako by se pokoušeli vzpomenout, odkud by ho měli znát.

„Cítím s vámi,“ řekl Roy a vytáhl pistoli.

Střelil muže do hlavy.

Druhý výstřel trefil ženu do krku, ale nezabil ji. Spadla na zem a komicky sebou zmítala.

Roy obešel mrtvého muže na invalidním vozíku a sklonil se nad ženou. „Je mi líto,“ řekl a zblízka vystřelil ještě jednou.

Nový tlumič, který měl nasazený na berettě, fungoval perfektně.

Při skučení větru nemohl být ani jeden z těch tří výstřelů slyšet dál než tři metry.

Roy se obrátil k Eve.

Vypadala, jako by do ní uděřil blesk.

Na okamžik zapochyboval, jestli nebyl na první schůzku až příliš impulzívní.

„Je to smutné, jak jsou někteří lidé nuceni trpět,“ řekl.

Eve odtrhla oči od mrtvých těl a setkala se s jeho pohledem. Nevykřikla, dokonce nevydala ani hlásku. Mohla být samozřejmě šokovaná, ale Roy si nemyslel, že by tomu tak bylo, spíš se zdálo, že se snaží pochopit.

Možná bude přece jen všechno v pořádku.

„Nemůžeme je tu takhle nechat.“ Zastrčil pistoli do pouzdra a navlékl si rukavice. „Mají právo, aby se s nimi zacházelo důstojně.“

Ovladač, kterým se řídila činnost výtahu, byl vestavěný do postranní opěrky křesla. Roy stiskl tlačítko a výtahová plošina s vozíkem a mrtvým mužem se začala zvedat. Mezitívr vlezl do nákladového prostoru, a když ae výtah zastavil, vtáhl vozík dovnitř.

Předpokládal, že muž a žena jsou manželé, a podle toho zamýšlel jejich těla naaranžovat. Jenže na realizaci nějakého originálního nápadu nebyl čas, protože každou chvíli se mohl na parkovišti někdo objevit. Bude je tedy muset uložit podobně, jako to udělal s manželi Bettonfieldovými ve středu večer v Beverly Hills.

Otevřenými dveřmi pronikalo dovnitř dostatek světla z vysokých stožárů, které osvětlovaly parkoviště, takže své dílo mohl bez problémů dokončit.

Zvedl muže z křesla a položil ho na holou podlahu tváří nahoru.

Měl sice výčitky svědomí, ale žádný koberec uvnitř nebyl a on neměl k dispozici ani jakoukoliv jinou pokrývku nebo plachtu, pomocí které by připravil důstojnější spočinutí obou mrtvých.

Odstrčil křeslo do rohu, aby nepřekáželo.

Zatímco Eve beze slova přihlížela, naložil tělo ženy na plošinu a spustil výtah. Potom opět vlezl dovnitř, zvedl tělo z plošiny a položil ho po levém boku manžela.

Obě ženiny oči byly otevřené, kdežto muž měl jedno oko zavřené a druhé otevřené. Roy se chystal stáhnout oběma víčka, ale vzápětí dostal lepší nápad. Vytáhl zavřené víčko muže a držel ho, až si byl jist, že tak zůstane. Potom otočil mužovu hlavu doleva a ženinu hlavu doprava tak, aby se dívali jeden druhému do očí - nebo spíš do věčnosti, ve které ted spolu začínali mnohem lepší život, než jaký měli zde, v Las Vegas v Nevadě, a dokonce i mnohem lepší, než by měli v kterémkoliv jiném místě tohoto ponurého nedokonalého světa.

Dřepl si u obou mrtvých a chvíli obdivoval své dílo. Klid a něžnost, která vyzařovala z jejich pozice, ho naplňovaly vrcholným uspokojením. Určitě se oba milovali a ted spolu došli na věčnost, jak je to přáním všech milenců.

Eve Jammerová stála u otevřených dveří a němě zírala na mrtvou dvojici. Zdálo se, jako by si i pouštní vítr uvědomoval její výjimečnou krásu, protože se s jejími vlasy doslova laskal.

„Velmi skličující,“ řekl Roy. „Jaký mohl být jejich život - on připoutaný na invalidní vozík a ona připoutaná k němu láskou? Byli tak omezeni svými defekty a slabostmi… jejich život by se točil pouze okolo toho prokletého vozíku. Jak lépe je jim ted.“

Eve se obrátila a beze slova odcházela ke svému autu.

Roy vylezl z dodávky, naposledy se podíval na mrtvé milence a zavřel dveře.

Eve seděla za volantem a se spuštěným motorem čekala. Kdyby ji svým činem vyděsil, mohla mu ujet. Nebo se mohla vrátit do restaurace.

Nastoupil a zapnul si bezpečnostní pás.

Nikdo z nich neřekl ani slovo.

Eve intuitivně cítila, že není žádný sprostý vrah, že to, co udělal, byl morální akt, který vycházel z vyšších pohnutek, než jakých je schopen průměmý člověk. Mlčela pouze proto, že se snažila přeložit si intuitivní cítění do rozumových pojmů a tím ho plně pochopit.

Vyjela z parkoviště.

Roy svlékl rukavice a zastrčil je zpátky do vnitřní kapsy saka.

Bylo vidět, že Eve jede nazdařbůh, jen aby jela.

TecT už neměl pocit, že světla v oknech domů vyzařují teplo nebo tajemnost, jak se mu zdálo v jiných nocích, v jiných místech a v jiných městech, když projížděl podobnými ulicemi sám. Teď byla pouze smutná, strašlivě smutná malá světla, svítící uboze na smutné malé životy lidí, kteří nikdy nebudou schopni vášnivě se oddat vyšším ideálům. Smutní malí lidé, kteří se nikdy nepozvednou nad průměmou úroveň davu, jak to dokázal on, a kteří nikdy nemohou pochopit, co je to čistý a nadsmyslový vztah k někomu tak výjimečnému, jak je Eve Jammerová.

Když se mu zdálo, že konečně nastala vhodná chvíle, řekl: „Toužím po lepším světě, Eve. Vlastně víc než lepším. Oh, mnohem víc.“

Neodpověděla.

„Toužím po dokonalosti,“ řekl tiše, ale o to s větší přesvědčivostí. „Ve všech věcech. Toužím po dokonalých zákonech, dokonalém právu a dokonalé kráse. Sním o dokonalé společnosti, ve které se všichni těší dokonalému zdraví, kde panuje absolutní spravedlnost a ekonomika funguje jako perfektně vyladěný stroj, kde všichni lidé žijí v dokonalém souladu s druhými lidmi i s přírodou, společnosti, kde nedochází k nezákonnostem, hrubostem a útokům jednoho proti druhému, kde všechny sny jsou rozumné a všechny se naplní.“

Byl tak pohnut svým monologem, že se mu málem zlomil hlas a musel několikrát zamrkat, aby potlačil slzy.

Stále mlčela.

Noční ulice. Osvětlená okna. Malé domy, malé životy. Kolik v nich sídlilo zmatku, bolesti, nenaplněných tužeb a vzájemného odcizení.

„Dělám, co mohu. abych přispěl k uskutečnění takového světa.

Snažím se odstraňovat všechny nedokonalé elementy a postrkovat ten náš svět kousek po kousku směrem k dokonalosti. Ne, nemyslím si, že bych ho dokázal změnit. Sám ne. A nedokázaly by to ani tisíce nebo statisíce takových jako já. Vím, že nedokážu zahnat všechnu tu temnotu, která nás obklopuje, přesto se snažím rozsvěcet alespoň malé svíčky a tím vytlačovat jeden malý stín po druhém.“

Byli ted ve východní části města, téměř na jeho okraji, a mířili nahoru do řidčeji obydlených čtvrtí, než jakými projížděli ještě před chvílí. Na jedné z pustých křižovatek však Eve otočila a vracela se zpět do moře světel, odkud přijeli.

„Můžete říct, že jsem snílek,“ namítl Roy. „Možná. Ale nejsem sám. Myslím, že vy, Eve, jste svým způsobem také snílek. A když si to připustíte… když něco takového připustíme všichni, kteří uvažujeme podobně, a spojíme se, mohl by svět jednou opravdu vypadat podle našich představ.“

Její mlčenlivost ho začala mást.

Konečně se na ni odvážil podívat. Její zjev byl ještě víc omračující a vyrážející dech než dřív. Srdce mu bušilo pomalu a těžce, jako by ho tížilo sladké břemeno její krásy.

Konečně rozechvělým hlasem promluvila: „Nic jste jim nevzal.“

To nebyl strach, co způsobilo, že se hlas, který vycházel z jejího skvostného hrdla a nádhemých zralých rtů, chvěl. Její slova se chvěla těžko potlačovaným vzrušením a to na oplátku vyvolávalo vlny vzrušení u Roye. „Ne. Nic jsem jim nevzal,“ odpověděl.

„Ani peněženku z její kabelky.“

„Samozřejmě že ne. Nejsem ten, kdo bere, Eve, ale ten, kdo dává.“

„Nikdy jsem se nesetkala… „ Zdálo se, že ani není schopna najít slova, kterými by dokázala vyjádřit své pocity.

„Ano, já vím,“ řekl potěšen, když viděl, jak mocně na ni zapůsobil.

„… s někým, kdo… „ „Ano.“

„… v kom je… „ „Vím, drahá Eve. Já vím.“

„… taková síla,“

Nebylo to přesně to slovo, které čekal, ale vyslovila ho s takovou vášní a s tak silným erotickým nábojem, že nemohl být zklamán.

„Vyjeli si jen na večeři,“ řekla vzrušeně. Aniž si to uvědomovala, nebezpečně zvyšovala rychlost. „Jen na večeři, úplně obyčejný večer, nic zvláštního, a najednou - bum! - vy jste je odpráskl!

Nebo to, jak jste je vytáhl dovnitř, panebože, a nic jim nevzal. Ani jste to neudělal proto, že by vám překáželi nebo něco podobného. Jen kvůli mně. Jen abyste mi ukázal, kdo doopravdy jste.“

„Ano, udělal jsem to pro vás,“ řekl Roy. „Ale ne pouze pro vás, Eve. Nechápete to? Zbavil jsem svět dvou slabých nedokonalých životů, posunul ho zase o kousíček blíž k dokonalosti. Současně jsem ty dva smutné lidi zbavil jejich trápení, vysvobodil je z jejich nedokonalého života, ve kterém by nic nikdy nemohlo být tak, jak by si přáli. Posloužil jsem světu i jim. Nikdo nic neztratil.“

„Jste jako vítr,“ řekla vzrušeně, „jako hurikán nebo tomádo, akorát není nikdo, kdo by ty jiné varoval, že přicházíte. Je ve vás síla bouře - přicházíte odnikud a udeříte, kdy vás napadne. Bum!“

Neštastný, že ho nepochopila, ji zarazil: „Počkejte! Počkejte chvíli, Eve, a poslouchejte mě.“

Byla tak vzrušená, že se už nedokázala soustředit na řízení. Zahnula k obrubníku a dupla na brzdy tak prudce, že kdyby neměl zapnutý bezpečnostní pás, určitě by vrazil hlavou do čelního skla.

Prudce se na něho obrátila. „Jste jako zemětřesení. Lidé jdou po chodníku, nic netuší, slunce svítí, ptáci zpívají - a pak se najednou otevře zem a všechny je pohltí.“

Radostně se zasmála. Byl to lahodný dívčí trilkující smích, tak nakažlivý, že bylo těžké nesmát se s ní.

Vzal ji za ruce. Byly elegantní, s dlouhými prsty, stejně dokonale tvarované jako ty Guineveriny, a jejich dotek byl něčím víc, než po čem většina mužů touží.

Trochu ho zamrzelo, že předloktí, do kterého přecházelo skvostně tvarované zápěstí, bylo přece jen trochu silnější, než by odpovídalo ideálním parametrům. Dával si tedy pozor, aby se na ně nedíval a ani se ho nedotýkal.

„Eve, poslouchejte. Musíte mne pochopit. Je to neobyčejně důležité, abyste mne pochopila.“

Najednou zvážněla, protože jí došlo, že dospěli k nejdůležitějšímu okamžiku jejich vzájemného poznávání. Takhle vážná byla dokonce krásnější, než když se smála.

„Máte pravdu, je to veliká síla,“ řekl Roy. „Největší ze všech, a proto musíte porozumět, z čeho vychází.“

I když jediným zdrojem světla uvnitř auta byly kontrolky na palubní desce, její zelené oči zářily, jako by se v nich odráželo letní slunce. Dokonalé oči, podmanivé, bez jediné chyby, přesně takové jako oči ženy, za kterou se Roy honil celý uplynulý rok a jejíž fotografii nosil ve své náprsní tašce.

Také její levé obočí bylo dokonalé. U toho pravého si všiml jisté nepravidelnosti, bohužel dost nápadné. Vypadalo to, jako by kost nadočnicového oblouku byla o milimetr víc vyklenutá, ale přesto v porovnání s dokonalým levým obočím stačila tato odchylka vytvořit patmou nesymetrii.

Co se dá dělat, musí se s tím nějak smířit. O to víc se soustředí na její andělské oči a skvostné ruce až po zápěstí. I když měla chyby, ze všech žen, co viděl, byla zatím jediná, u které objevil víc než jeden dokonalý rys. A dokonalost u ní nebyla omezena pouze na ruce a oči.

„Na rozdíl od většiný jiných projevů síly ta moje nepochází z hněvu nebo zlosti,“ vysvětloval, protože chtěl, aby ta nádhemá žena konečně pochopila jeho poslání a tím i jeho nejvnitřnější já.

„Stejně tak nepochází z nenávisti, zuřivosti, závisti nebo chtivosti po majetku. Ta moje síla všechny tyto vášně přesahuje, Eve. Rozumíte, co tím myslím?“

Byla tak ponořená do svých pocitů, že ani nemohla mluvit. Pouze zavrtěla hlavou.

„Moje síla,“ pokračoval Roy, „je silou soucitu.“

„Soucit,“ zašeptala.

„Ano, soucit. Když se pokusíte rozumět lidem okolo sebe, cítit jejich bolest, skutečně poznat utrpení jejich života, milovat je navzdory jejich chybám, přemůže vás takový pocit útrpnosti, až to pro vás bude nesnesitelné. To napětí se pak musí nějak uvolnit.

Tímto způsobem vstoupíte ve spojení s nezměmou a nevyčerpatelnou silou soucitu. Začnete jednat tak, abyste utrpení světa zmímila, a tím zároveň budete svět posouvat o vlásek blíž k dokonalosti.“

„Soucit,“ zašeptala znovu, jzko by to slovo nikdy předtím neslyšela.

Roy nemohl odtrhnout oči od jejích úst. Její rty byly božské. Nedovedl pochopit, jak si mohl myslet, že rty Melissy Wicklunové jsou dokonalé, když ve srovnání s těmi, na které ted zíral jako u vytržení, byly méně přitažlivé než pysky žáby. Vedle rtů Eve by zralá slíva vypadala jako sušená švestka.

Znovu se soustředil na to, co jí chtěl vysvětlit, a pokračoval skoro jako Henry Higgins ke své Elize Doolittlové: „Když jste motivovaná pouze soucitem a nezatěžují vás žádné touhy po osobním zisku, pak každý čin je morální - zcela a bezvýhradně morální a nejste zavázána nikomu nic vysvětlovat. Navíc jste asvobozena od všech pochybností. V tom spočívá síla, které se žádná jiná nevyrovná.“

„Každý čin,“ vydechla, jako by tím pojmem byla tak přemožena, že v sobě stěží nacházela sílu ho vyslovit.

„Každý,“ ujistil ji.

Olízla si rty.

Oh, Bože, její jazyk - byl tak rozkošný, leskl se tak svůdně a z jejích rtů se vysunul s takovou smyslností… oh - nedokázal se ovládnout a z úst mu unikl lehký povzdech plný sladké extáze.

Dokonalé rty. Dokonalý jazyk. Kdyby jen ta brada nebyla tak zoufale masitá. Druzí si klidně mohli myslet, že je to brada bohyně, ale Royovým prokletím bylo, že ho osud abdařil větší citlivostí k nedokonalostem než ostatní muže. Byl si naléhavě vědom nepatmé přemíry tuku, který dodával její bradě stěží postřehnutelný náznak otylosti. Bude se muset soustředit na její rty a jazyk a nedovolit svému pohledu, aby sklouzl níž.

„Kolik jste jich udělal?“ zeptala se.

„Udělal? Oh. Vy myslíte, jako tam za restaurací.“

„Ano. Kolik?“

„No, nikdy jsem to nepočítal. Mohlo by se vám zdát… nevím… řekla byste, že se vychloubám. Nestojím o chválu, Ne. Moje uspokojení spočívá ve vědomí, že dělám správnou věc. Je to velmi osobní pocit.“

„Kolik?“ trvala na svém. „Alespoň hrubý odhad.“

„Oh, opravdu nevím. Za ty roky… snad dvě stě, nebo několik set, tak nějak.“

Zavřela oči a zachvěla se. „Když to děláte… těsně před tím, kdy se vám dívají do očí… mají strach?“

„Ano, ale mým přáním je, aby neměli. Chtěl bych, aby viděli, že znám jejich trápení, že jednám ze soucitu a že se to odbude rychle a bez bolesti.“

„Dívají se vám do očí a vídí moc, kterou nad nimi máte. Cítí sílu bouře a té se bojí,“ řekla s ačima stále zavřenýma, jako by zpola umdlévala.

Pustil Evinu pranou ruku a ukázal prstem na místo u kořene jejího dokonalého nosu. Byl to nos, který dělal ze všech ostatních krásných nosů pouhé neforemné okurky. Pamalu, velice pomalu, se přibližoval ukazovákem směrem k čelu a říkal: „Vy. Máte. Tu.

Nejkrásnější. Glabellu. Jakou. Jsem. Kdy. Viděl.“

S posledním davem se jeho prst dotkl ploché čelní kosti bezprostředně nad kořenem nosu.

Přestože měla zavřené oči, vůbec sebou v okamžiku dotyku netrhla. Zřejmě se k němu její mysl tak upnula, že si byla vědoma i těch jeho nejnepatmějších pohybů, aniž si k tomu musela brát na pomoc některý ze svých pěti smyslů.

Odtáhl prst od jejího čela. „Věříte v osud?“

„Ano.“

„My jsme osud.“

Otevřela oči a řekla: „Pojedme do mého bytu.“

Cestou se dopouštěla jednoho dopravního přestupku za druhým.

Royovi se to sice nelíbilo, ale neřekl ani slovo.

Bydlela v malé jednoposchodové vilce v nedávno dokončené čtvrti. Její dům byl téměř navlas stejný jako všechny ostatní v ulici.

Roy, který očekával něco extra, byl poněkud zklamán. Vzápětí si ale uvědomil, že Eve je sice ženau, která bere mužům dech, ale zároveň také jednou z žalostně placených státních zaměstnankyň.

„Jak může žena jako vy skončit u takové práce`?“ zeptal se, když čekali, až se zvednou garážová vrata.

„Chtěla jsem něco dělat a můj otec mi po známosti pomohl k tomuhle,“ odpověděla.

„A kdo je váš otec?“

„Hajzl,“ řekla. „Nenávidím ho. Ale radši tohle téma nechme.

Nekazme si náladu.“

Kazit náladu, to bylo to poslední, co měl v úmyslu dělat.

Vystoupili z auta a Eve začala hledat klíče od dveří vedoucích z garáže do domu. Bylo vidět, že je najednou velmi nervózní. Obrátila se na něho a trochu se k němu naklonila. „Oh, bože, pořád musím myslet na to, jak jste je oddělal. Jak jste k ním přístoupíl a jednoduše je odpráskl. Ta síla, která v tom byla…„

Doslova hořela touhou.

„Je toho tolik, co byste mě mohl naučit,“ dodala.

Roy cítil, že nastává rozhodující okamžik. Bylo tu ještě něco, co jí o sobě potřeboval říct. Zatím se o té věci nezmínil, protože se bál, že by tuto jeho zvláštnost nemusela přijmout tak lehce jako přednášku o síle soucitu. Ale ted už to nemohl oddalovat.

Když se Eve znovu soustředila na klíče a konečně je vyhrabala z kabelky, řekl: „Chci tě vidět svlečenou.“

„Jistě, drahoušku, jistě,“ řekla. Klíče v její ruce hlasitě zacinkaly, jak hledala ten pravý.

„Chci tě vidět úplně nahou.“

„Úplně nahou, ale samozřejmě. Co bych pro tebe neudělala.“

„Musím vědět, kolik z toho, co na tobě ,ještě neznám, je tak dokonalého, jako to, co jsem už viděl.“

„Ty jsi tak milý,“ řekla a spěšně strčila klíč do zámku.

„Chci tě vidět dočista celou, chci si prohlédnout každý centimetr tvého těla, nic nesmí zůstat skryto, absolutně nic.“

Rozrazila dveře, vtrhla dovnitř a rozsvítila světlo v kuchyni.

„Oh, máš nade mnou takovou moc. Uvidíš každou štěrbinku. drahoušku, každý záhyb, všechno.“

Odhodila kabelku a klíče na kuchyňský stůl a začala sí svlékat kabát. Vstoupil za ní a řekl: „Ale to neznamená, že tě chci svléknout a… a to další.“

Zarazila se. Pak se na něho podívala a zamrkala očima.

„Chci se na tebe dívat, dotýkat se tě, ale jen tak lehounce.

Chci se přesvědčit, že máš kůži opravdu tak hladkou a hedvábnou, jak vypadá. Chci vyzkoušet její pružnost, napětí svalů… Ty se mě ale nemusíš vůbec dotýkat,“ Spěchal, aby to všechno stačil vypovědět, protože se bál, že by o ni mohl v posledním okamžiku přijít.

„Chci tě laskat a vášnivě milovat, ale pouze svýma očima… možná se tě jen lehce dotknu, ale nic víc, nechci nic takového… co dělají ti druzi. Nechci to zkazit. Nemám potřebu dělat takové věci.“

Dlouho se na něho upřeně dívala, až se málem otočil a utekl.

Najednou vydala podivný pronikavý zvuk. Bezděčně ucouvl. To je konec, blesklo mu hlavou. Urazil ji, ponížil - ted se na něho vrhne a bude mu chtít vyškrábat oči.

Ke svému úžasu však poznal, že se směje. Nebyl to krutý výsměšný smích a nesmála se jemu, smála se z čisté radosti, smála se a výskala jako školačka a její úžasné zelené oči zářily radostí.

„Můj bože,“ povzdechla si rozechvěle, když se uklidnila, „ty jsi snad ještě lepší, než jsem si myslela, lepší, než jsem celou dobu doufala. Jsi absolutně dokonalý, Royi. Dokonalý, dokonalý…“

Nejistě se usmál. Stále ještě v něm bylo trochu strachu, že se na něho vrhne a zatne mu nehty do tváře.

Eve ho chytla za ruku a táhla z kuchyně přes obývací pokoj dál.

„Chtěla jsem ti vyhovět… kdybys to chtěl. Ale ani já po tom netoužím. Celé to ohmatávání, válení se po sobě, zpocená těla - je mi to odpomé, když na sobě cítím pot někoho jiného. Všechno je mokré a slizké od potu cizího člověka… někdy,je mi z toho až zle.“

„Pot. tekutiny… „ řekl s odporem. „Jak mohou v někom vyvolávat erotické pocity cizí tekutiny, produkty vyměšování?“

Čím dál vzrušenější ho táhla dál. „Tekutiny. Můj bože, člověku se někdy chce umřít, když je na sobě cítí. Pot, všude mokro a sluko… Všichni chtějí lízat a cucat moje bradavky, slintají přitom… je to tak hnusné. A jazyk mi chtějí strkat do úst - „

„Sliny, plivance!“ zašklebil se odporem. „Co může být na tom erotického, proboha?“

Ocitli se na prahu ložnice, ale oba cítili, že je to práh ráje, který si tu spolu vytvoří.

„Jestli tě vůbec políbím,“ sliboval, „tak to bude docela suchý polibek, suchý jako papír, jako písek.“

Eve se chvěla vzrušením.

„Žádný jazyk,“ přísahal. „Dokonce ani nesmí být rty vlhké.“

„A nikdy rty na rty - „ - protože i při suchém polibku - „

„ - by se mohly přenášet sliny - „

„ - a jeden na druhého bychom dýchali - „

„ - dokonce i v dechu je vlhkost - „ - všechny ty výpary z plic…“

Jeho srdce se rozplývalo v nevýslovně sladkém vzrušení. Ted už věděl, že ta nádhemá žena je z jeho rodu, že se mu podobá víc, než se odvážil doufat od okamžiku, kdy jí poprve uviděl v její betonové kobce. Jsou dva hlasy znějící v dokonalé harmonii, dvě srdce bijící ve stejném rytmu, dvě duše vznášející se ve stejných sférách.

„V této ložnici ještě žádný muž nebyl,“ řekla a vedla ho dál přes práh. „Jenom ty. Jenom ty.“

Na stěnách nalevo a napravo od lůžka, stejně jako na stropě přímo nad ním se leskla zrcadla. Zbývající plochy stěn i stropu byly vyloženy modročemým saténem přesně stejného odstínu jako koberec. V rohu stála židle potažená stříbřitým hedvábím. Obě okna byla zakryta kovově lesklými žaluziemi. Postel modemího tvaru se zakulaceným čelem v nohách, na stěně za hlavou polička na knihy, vysoké skříňky po stranách a světelný most, ten byl nalakován několika vrstvami vysoce lesklého modročemého laku, ve kterém zářily jako hvězdy stříbmé tečky. Nad policí za čelem postele viselo další zrcadlo. Místo prostěradla byla na lůžku rozprostřená kožešina stříbmé lišky - „To je jen imitace lišky,“ ujištovala ho, když vyjádřil obavy nad zneužíváním bezbranných zvířat.

Osvětlení místnosti bylo řízeno počítačem a rozsvěcelo se hlasovým povelem. Stropní zrcadlo rámovala tříbarevná neonová trubice, jinde byly zase instalovány nápadité obrazce ze světelných vláken. Pomocí důmyslných kombinací bodových halogenových svítidel s barevnými filtry umístěnými na různých místech bylo možno vytvořit šest rozdílných světelných nálad, navíc intenzita každé kombinace byla řízena elektronikou reagující na hlasové povely.

Eve se dotkla knoflíku na ovládacím pultu za hlavou postele.

Roletová dvířka vysokých bočních skříněk se odklopila a za nimi se objevily přihrádky plné lahviček s nejrůznější kosmetikou, odličovacími vodičkami a vonnými oleji, ale také s kolekcí asi deseti nebo dvanácti pryžových pyjů rozličných velikostí a barev a soupravou nejrůznějších sexuálních hraček, které mátly už svým tvarem a komplikovaností.

Eve zapnula CD přehrávač se zásobníkem obsahujícím sto disků a nastavila ho na libovolný výběr. „Je tam všechno, počínaje Rodem Stewartem přes Metalica, Eltona Johna, Gartha Brookse, Beatles, Bee Gees, Bruce Springsteena, Boba Segera, Screamin Jay Hawkinse, Jamese Browna až po Famous Flames a Backovy Goldbergské variace. Někdy je víc vzrušující, když je na výběr více druhů hudby a ty nevíš, která se ozve v příštím okamžiku.“

Roy si svlékl svrchník, ale sako od obleku si nechal oblečené.

Potom si přitáhl z rohu místnosti židli a postavil ji vedle postele blíže k nohám, odkud, jak odhadoval, se mu naskytne nejlepší pohled a zároveň se vyhne tomu, aby některý z jeho obrazů v zrcadlech kazil nesčetné reflexe její dokonalosti.

Posadil se na židli a usmál se.

Stála pořád ještě oblečená vedle postele. Z reproduktorů se ozval Elton John. „Připadám si jako ve snu… být zde, dělat přesně to, co mám ráda, a navíc před někým, kdo mě umí ocenit - „

„Ocenit je slabé slovo.“

„ - kdo mě zbožňu je - „

„Ano, zbožňuju tě.“ - kdo se mi chce oddat - „

„Jsem absolutně tvůj.“ - aniž by pošpinil krásu toho aktu.“

„Ne! Žádný pot, žádné sliny!“

„Najednou jsem stydlivá jako panna,“ řekla.

„Dovedl bych se na tebe dívat hodiny, i kdybys byla oblečená.“

Prudkým trhnutím si rozepnula blůzu a během `vinuty byla úplně nahá. Jeho obava, že ty části těla, které skryval oděv, nejsou tak dokonalé jako její tvář nebo ruce, padla s posledním kouskem prádla.

Nahá se před jeho užaslýma očima protáhla a řekla: „Ted uvidíš, proč se nechci milovat tím obvyklým způsobem. Když mám sama sebe, na co by mně byl ještě někdo jiný?“

Otočila se a začala se chovat, jako by tam vůbec nebyl. Přesto bylo zřejmé, že právě. jeho přítomnost ji silně vzrušuje, a vědomí, že ho má ve své moci, aniž by mezi nimi došlo k jedinému dotyku, to vzrušení ještě umocňovalo.

Otáčela se před zrcadlem, prohlížela se ze všech úhlů, laskala si tělo jako ten nejněžnější milenec a vytržení, s jakým svou nahotu vnímala, přivádělo Roye do stavu, kdy se mu téměř zastavoval dech.

Bruce Springsteen začal písničku o whisky a autech. V tu chvíli Eve přistoupila k lůžku a odhmula stranou přehoz ze stříbmé lišky.

Roy pocítil na okamžik zklamání, protože se těšil, až ji uvidí, jak se na té nádhemé kožešině smyslně protahuje a svíjí, ale když odhmula pokrývku, stáhla spodní prostěradlo a objevil se čemý pryžový potah matrace, vytušil, že nebude o nic ochuzen.

Eve sáhla do otevřené skříňky a vytáhla lahvičku s jantarovým olejem. Potom odšroubovala víčko a nalila trochu jejího obsahu doprostřed postele. Roy ucítil jemnou, ale působivou vůni, ve které se daly poznat esence skořice, zázvoru a dalších, ještě exotičtějších příměsí.

James Brown zpíval píseň a své naléhavé touze. Eve si klekla na postel přímo nad malou loužičku, nabrala si jantarový olej do dlaní a začala si ho vtírat do své bezvadné kůže. Téměř čtvrt hodiny přejížděly její ruce po všech křivkách těla, laskaly se s jeho oblinami, zastavovaly se v tajemných štěrbinách, aby se zase vydávaly dál na svou vzrušující pouť.

Pohled na Evino vzrušující a svrchovaně smyslné tělo, celé zlaté a růžové, lesknoucí se kapalinou, která nebyla žádným výměškem lidského organismu, pozvedl Royovu mysl do takové spirituální roviny, jaké se mu ještě nepodařilo dosáhnout ani tajemnými východnímu meditačními technikami, ani když se na jedné seanci v Pokojných výšinách spojil s duchem své mrtvé matky, a dokonce ani s pomocí halucinogenních drog. Přitom se Eve, soudě podle jejích nekonečně pomalých pohybů, zřejmě chystala laskat se svým nádhemým tělem hodiny.

V tuto chvíli se Roy odhodlal k něčemu, co ještě nikdy předtím neudělal. Vytáhl z kapsy elektronický operátor, a protože jeho model nebylo možné vypnout, otevřel zadní kryt a vyjmul baterie.

Pro jednu noc bude muset tato země vydržet bez něho a trpící lidstvo se hude muset obejít bez svého největšího zastánce.

Bolest vytrhla Spencera z čemobílého snu plného neskutečných staveb a podivných oblud, jejichž děsivost byla umocněna tím, že u nich chyběl jakýkoliv náznak barev. Celé jeho tělo bylo rozbolavělé a otupělé, ale ostrá bolest, která ho zburcovala z nepřirozeného spánku, vystřelovala z temene hlavy.

Stále ještě byla noc. Nebo možná opět, už se v tom nedokázal vyznat.

Ležel pod pokrývkou na nafukovací matraci, hlavu a ramena zvednuté polštářem a ještě něčím, na čem ten polštář ležel.

Syčivý zvuk a charakteristická trochu strašidelná zář prozrazovaly, že zdrojem světla někde vzadu za jeho hlavou je Colemanova lampa.

Pohnul hlavou a rozhlédl se. Napravo i nalevo se v plápolavém světle rýsovaly skály, zatímco přímo před ním ležela nekonečná plocha, o níž se domníval, že je to poušt s čemou polevou noci, kterou jedna malá lampička nedokázala roztavit. Nad jeho hlavou byla od jedné skalní stěny ke druhé natažena maskovací plachta barvy pouštní krajiny.

Z temene mu znovu vystřelila ostrá bolest.

„Lež klidně,“ uslyšel za sebou.

Teprve ted si uvědomil, že polštář je položený na jejích skřížených nohou a jeho hlava spočívá v jejím klíně.

„Co to se mnou děláš?“ zeptal se slabým hlasem.

„Sešívám ti ránu na hlavě,“ řekla.

„Ty ses zbláznila.“

„Pořád se ti otevírá a krvácí.“

„Já nejsem žádný pokusný králík.“

„Co tím chceš říct?“

„Nejsi přece doktor.“

„Myslíš`?“

„A j si?“

„Ne. Lež klidně.“

„To bolí.“

„Samozřejmě že to bolí.“

„Dostane se mi tam infekce.“

„Oholila jsem ti okolo vlasy a potom to místo dezinfikovala.“

„Ty jsi mi oholila hlavu?“

„Jenom malý kousek okolo rány.“

„Víš ty vůbec, co děláš?“

„Máš na mysli to holení nebo sešívání?“

„Obojí.“

„Něco málo o tom vím.` „Auu, sakra!“

„Když jsi taková baba, postříkám ti to anestetickým sprejem.“

„Ty něco takového máš? Proč jsi to teda neudělala?“

„Protože to nebylo potřeba - byl jsi v bezvědomí.“

Zavřel oči, proplul čemobílým prostorem plným kostí a lebek, pak opět oči otevřel a řekl: „Hm, ale ted už nejsem.“

„Nejsi co?“

„V bezvědomí,“ řekl.

„Zase jsi byl. Dobrých pár minut. Mezitím jsem to skoro dodělala. Ještě jeden steh a bude to.“

„Proč jsme se zastavili?“

„Jízda ti nedělala dobře.“

„To teda nedělala.“

„Potřeboval jsi ošetřit. Teď budeš odpočívat. Kromě toho se už brzy roztrhají mraky. Ještě chvíli vydrž. Tak - poslední steh.“

Spencer zavřel oči, protože se mu před nimi začaly objevovat mžitky. Opět se ocitl v tom pochmumém čemobílém světě, kde šakali s lidskými tvářemi slídili ve vínem porostlých ruinách kdysi velkolepé katedrály.

Když opět otevřel oči, zjistil, že leží rovně. Hlavu měl pouze nepatmě zvednutou polštářem.

Valerie seděla vedle něho na zemi a pozorovala ho. Její tmavé vlasy jí splývaly podél jedné strany tváře, v záři lampy vypadala velice půvabně.

„Líbíš se mi v tom světle,“ řekl.

„Nechceš se mě rovnou zeptat, v jakém znamení jsem narozená?“

„Já si nedělám srandu.“

Zasmála se.

„Mám rád, když se směješ,“ řek(.

Znovu se zasmála, otočila hlavu a zadumaně se zahleděla do temné pouště.

„Co se ti líbí na mně?“

„Tvůj pes.“

„Je to skvělý pes. Co ještě?“

Obrátila se k němu a řekla: „Máš pěkné oči.“

„Opravdu?“

„Takové upřímné.“

„Hm. Měl jsem ještě i pěkné vlasy, ale ted mi zbyla jen holá lebka. Ty jsi mě úplně zmasakrovala.“

„Jenom oholila. A to ještě jenom malý kousíček.“

„Oholila a pak zmasakrovala. Co tady v té poušti vlastně děláš?“

Chvíli ho pozorovala, ale pak se zadívala stranou, aniž odpověděla.

Nemínil ji nechat jen tak lehce vyklouznout. „Co tady děláš?

Budu se tě ptát tak dlouho, až tě z toho budou bmět uši. Co tady dělaš?“

„Zachraňuje ti kůži.“

„Myslel jsem, co jsi tu dělala, než jsi mi začala zachraňovat kůži?“

„Hledala jsem tě.“

„Proč?“ vyzvídal.

„Protože jsi mě hledal.“

„Ale, jak jsi mě teda našla, proboha?“

„Vyčetla jsem to z křišťálové koule.“

„Na tyhle věci já nevěřím.“

„Máš pravdu. Byly to tarotové karty.“

„Před kým vlastně prcháme?“

Pokrčila rameny. Opět ji velmi zajímala poušt. Konečně řekla: „Myslím, že před minulostí.“

„Takže se mě zase snažíš zmást.“

„Speciálně před švábem.“

„Před švábem? My prcháme před švábem?“

„Tak mu říkám. Vždycky ho to hrozně rozzuřilo.“

„Zadíval se na plachtu napnutou asi tři metry nad jejich hlavami.

„K čemu ta střecha?“

„Maskuje nás. A navíc je z tkaniny, která rozptyluje tepelné záření, takže nás nezaregistruje žádná infrakamera.“

„Kde by se tu vzala jaká kamera?“

„Tam nahoře jsou oči,“ ukázala na oblohu.

„Myslíš Bůh?“

„Ne, šváb.“

„Šváb má oči na obloze?“

„Jo. On a jeho lidi.“

Spencer chvíli přemýšlel. Nakonec řekl: „Pořád nevím, jak to se mnou je - jestli jsem probuzený, nebo ještě ve snu.“

„Jsou dny, kdy to nevím ani já,“ řekla.

Obloha v čemobílém světě byla plná očí. Velká bílá sova, která přeletěla od jednoho konce obzoru k druhému, vrhla na zem stín ve tvaru anděla.

Její touha byla nenasytná a její energie nevyčerpatelná, jako by ji ten neustále protahovaný záchvat extáze spíš ještě víc elektrizoval než vysiloval. Po celé hodině se zdála živější, krásnější, vzrušenější a rozpálenější než předtím. Nebylo pochyb, že to, co se svým tělem prováděla, bylo dokonalým cvičením i pro ten nejposlednější sval.

Avšak ani v jednom okamžiku, ani v těch nejkrkolomnějších a nejneuvěřitelnějších pozicích, při nichž před ním se zřejmou rozkoší vystavovala všechnu svou intimitu, nevypadala směšně a zůstávala stále krásná.

Po hodině a půl byl Roy přesvědčen, že šedesát procent všech rysů jejího těla včetně obličeje představuje i podle těch nejpřísnějších měřítek naprostou dokonalost. Dalších třicet pět procent bylo tak blízko dokonalosti, že mu to drásalo srdce, a pouze u pěti procent shledával nějakou zřejmou vadu.

Nic, ani ta nejnepatmější linie, však nebyla ošklivá.

Roy byl přesvědčen, že Eve už své laskání musí brzy skončit, nebo se zhroutí vyčerpáním, ale koncem druhé hodiny působila dojmem, že má víc chuti a energie do dalších her než na počátku.

Síla její smyslnosti byla tak obrovská, že každá písnička nebo skladba, dokonce i Bach, působily při jejím svíjení jako hudba komponovaná na zakázku pro pomografický film. has od času vykřikla nový povel pro změnu aranžmá osvětlení, které mělo zesílit působivost pozice, na kterou se chystala.

Bylo zřejmé, že ji mocně vzrušuje už pohled na sebe samu v zrcadlech. A nejen to - i pohled na sebe, jak se na sebe dívá. Mezi zrcadly na protějších stěnách se vzájemnými odrazy vytvářela nekonečná řada obrazů a tento jev ji mohl svádět k myšlence, že celý vesmír je vyplněn replikami jejího skvostného těla. Spencera dokonce napadlo, že všechny ty nekonečné série zrcadlících se reflexí jí vracejí zpět energii, kterou do nich vyzářila, a ta se v ní akumuluje, aby opět vybuchovala jako divoce uhánějící blonďatý motor erotiky.

Někdy během třetí hodiny se u několika jejích nejoblíbenějšich hraček vybily baterie a ona se znovu odevzdala péči svých vlastních rukou. Na okamžik se zdálo, jako by ani k tomu tělu nepatřily a byly na něm nezávislé. Smyslná žádost je rozechvívala natolik, že se na žádné části těla ani na vteřinu nezastavily a neustále klouzaly nahoru a dolů po naolejované kůži a masírovaly, hladily a rozkošnicky laskaly jednu oblinu po druhé. Ty ruce byly jako dvojice vyhladovělých u bájné hostiny před blížící se apokalypsou, kteří mají pouze několik vteřin, aby stačili zhltnout alespoň něco, než se svět zhroutí do hlubin pekla.

Ale zánik světa samozřejmě nepřicházel a nakonec se ty nenasytné ruce postupně zklidňovaly a zpomalovaly, až se zastavily stejně jako jejich velitelka. lZoy byl tak vyčerpaný, že když bylo po všem, ještě hodnou chvíli se nedokázal zvednout z křesla. Dokonce se ani nezabořil do opěradla, ale zůstával stále na kraji, ztuhlý, ochromený a rozechvělý.

Eve vstala z lůžka a vešla do přilehlé koupelny. Když se po chvíli vrátila s dvěma ručníky - jedním mokrým a druhým suchým - její tělo se už nelesklo. Setřela z matrace stopy po oleji, potom ji ještě pečlivě vytřela do sucha a znovu rozprostřela spodní prostěradlo.

Ležela na zádech, hlavu podloženou polštářem. Roy se natáhl vedle ní a pod hlavu si dal druhý polštář. Byl oblečený, zatímco ona zůstala nahá. To, co v uplynulých hodinách prožil, přesahovalo všechny jeho dosavadní zkušenosti. Prudká a dlouhá bouře smyslnosti, kterou prožíval společně s ní, byla v jeho případě umocněna vědomím, že v těch několika hodinách viděl víc fyzické dokonalosti - a ještě v akci - než za celý svůi, život.

Konečně prolomil ticho a s pohledem upřeným do zrcadla nad sebou začal hovořit. Jeho slova otevřela další fázi vzájemného sbližování, fázi, která byla pro jejich životy stejně intimní, stejně silná a stejně převratná jako ta fyzická, co právě skončila. Mluvil k ní dál o síle soucitu, ale také o tom, že celá historie lidstva je poznamenaná touhou po dokonalosti. Vysvětloval ji, že lidé jsou schopni snést nepředstavitelná utrpení, krutosti, pohromy, neustálé ponižování a strach, jen když vědí, že je to cena, kterou je nutno zaplatit při vstupu na cestu směřující do nebeského ráje. A právě ti jednotlivci, kteří si to uvědomují a jsou navíc motivováni soucitem, mohou změnit svět. Mluvil o tom, že i když nevěří, že by měl takové charizma, aby se stal vůdcem vůdců, který by zahájil příští křížové tažení za dokonalost světa, přesto doufá, že takové osobě, pokud se najde, bude moci alespoň oddaně sloužit.

„Rozsvěcuju svou malou svíčku,“ řekl. „Čas od času.“

Čtyři hodiny Roy mluvil, zatímco Eve ho přerušovala nesčetnými otázkami a poznámkami, ze kterých bylo cítit, že chápe. Byl nesmímě vzrušený, když viděl, že ji jeho ideje rozechvívají téměř stejně jako její erotické hračky.

Zvláště byla pohnuta ve chvíli, kdy jí vysvětloval, jak by měla poučená společnost pokračovat v díle Dr. Kevorkiana a asistovat při sebevražedných aktech nejen těm, kteří si přejí zemřít, ale i těm ubohým zdecimovaným duším, které něco takového ještě nepřijali za své, nabízet bezbolestný a klidný konec ne pouze nevyléčitelně nemocným, ale i všem slabým, zmrzačeným, bezmocným a mentálně postiženým.

A když jí vypravoval o své představě programu pro selekci novorozenců, který by měl přinést soucitné řešení problému dětí narozených s defekty znemožňujícími jejich zdravý vývoj, vydral se z Evených úst podobný zvuk jako hodiny předtím v okamžicích vrcholné smyslné vášně. Znovu si přitiskla ruce na prsa, i když ted pouze proto, aby se pokusila uklidnit divoce bušící srdce.

Někdy nad ránem je intelektuální orgazmus konečně poslal do říše spánku, když to nebyl schopen udělat orgazmus fyzický. Roy byl tak vyčerpaný, že spal jako zabitý.

O dvě hodiny později ho Eve vzbudila. Byla už osprchovaná a oblečená.

„Vypadáš skvěle,“ řekl jí.

„To proto, že jsi změnil můj život,“ odpověděla.

„A ty můj.“

Měla už sice být ve svém betonovém bunkru, ale přesto ho ještě zavezla do hotelu. Byla sobota, ale Eve pracovala sedm dní v týdnu. Roy její pracovní nasazení hluboce obdivoval.

Po bouřkových mracích nebylo ani památky. Vzduch byl chladný a obloha zářila jasně modrou barvou.

Ještě než ji před hotelem opustil, domluvili se s Eve, že se zase brzy sejdou, aby spolu strávili další takovou noc, jako byla ta dnešní.

Stál před vchodem a díval se, jak odjíždí. Teprve když zmizela z dohledu, obrátil se a vešel dovnitř. Minul recepční pult, prošel nevlídným kasinem a vstoupil do výtahu. Stiskl tlačítko do třicátého šestého poschodí - nejvyššího v hotelu.

Byl stále jako ve snu. Od okamžiku, kdy vystoupil z jejího auta, si nedovedl vybavit, jak šel, kudy šel a jestli vůbec šel.

Jediné, co věděl jistě, bylo, že nějak vplul do výtahu.

Nikdy by ho nenapadlo, že honba za tou neustále unikající děvkou a tím zjizveným zloduchem ho dovede k nejdokonalejší ženě na světě. Cesty osudu jsou opravdu velmi podivné.

Dveře výtahu se otevřely a on vstoupil do dlouhé chodby, pokryté ode zdi ke zdi těžkým kobercem. Chodba se svými rozměry a výzdobou podobala spíš galerii - na stěnách visely obrazy francouzských mistrů první poloviny devatenáctého století a také nábytek rozmístěný podél stěn pocházel z téhož období.

Bylo to jedno ze tří poschodí, ve kterých se nacházela přepychová apartmá poskytovaná zdarma těm pracháčům, kteří byli ochotni nechat podstatnou část svých peněz dole v hemách. Protože ale Royova agentura měla ve městě svou základnu pro získávání a praní peněz, bylo několik apartmá v nejvyšším poschodí rezervováno pro ty jejich pracovníky - samozřejmě od určité úrovně - kteří neměli v Las Vegas své stálé působiště.

Třicáté šesté poschodí byto obsluhováno mužem, ktery byl zaměstnancem agentury, měl malou útulnou kancelář naproti výtahu.

Roy si u něho vyzvedl klíče od svého apartmá a Henri, jak se ten muž jmenoval, nedal ani mrknutím oka najevo. že si všiml jeho pomačkaného a zváleného obleku.

Roy zalovil v kapse pro klíče a už se těšil na horkou sprchu a bohatou snídani, kterou si potom dá přinést. Ale jakmile otevřel dveře, zjistil, že uvnitř už na něho čekají dva místní agenti. I když se snažili chovat uctivě, výrazy jejich tváří prozrazovaly značnou netrpělivost. V okamžiku, kdy je Roy uviděl, mu blesklo hlavou, že jeho operátor je zastrčený v jedné kapse a baterie do něj v druhé.

„Už od čtyř hodin ráno vás všude hledáme,“ řekl jeden z těch, co na něho čekali.

„Zjistili jsme místo, kde zůstalo Grantovo auto,“ řekl druhý.

„Bohužel Grant v něm ale není,“ doplnil opět ten první. „Už jsme po něm rozjeli intenzívní pátrání - „

„ - ale je možné, že je mrtev - „

„ - nebo ho někdo zachránil a odvezl - „

„ - protože to vypadá, jako by už tam před námi někdo byl - „ v každém případě jsme tam našli stopy od pneumatik nějakého jiného auta - „

„ - takže není moc času. Musíme sebou hodit.“

Roy si vybavil Eve Jammerovou - nazlátlé a narůžovělé tělo svíjející se na čemé gumové matraci. Přehlídka dokonalosti. To ho bude držet, at se ten dnešní den vyvíjí sebehůř.

Spencer se probudil ve zvláštním načervenalém světle, které pronikalo improvizovanou maskovací stříškou vytvořenou z plachty. To však bylo jediné zastíněné místo, protože af se podíval na kteroukoliv stranu, viděl pouze poušt zaplavenou prudkým bílým světlem.

Oslňující sluneční zář ho bodala do očí, ale to nebylo nic ve srovnání s bolestí vystřelující napříč celým čelem od jednoho spánku ke druhému. Na očním pozadí mu jako ostré břity frézy holícího strojku vířila změt červených světel.

Celým tělem mu probíhaly vlny horkostí. Téměř hořel, i když zároveň cítil, že vzduch není nijak zvlášt teplý.

Žízeň. Jazyk měl opuchlý a přilepený na homí patro, hrdlo vyschlé a drsné.

Pořád ještě ležel na nafukovací matraci s hlavou na malém polštářku, a přestože mu bylo nesnesitelné horko, byl přikrytý dekou.

Už však neležel sám. Cítil, že se k němu z pravé strany tulí žena, cítil její sladké teplo na boku, na pravém stehnu, jeho pravá paže objímala vedle ležící tělo, aniž se setkávala s odporem. Bylo tak teplé, tak měkké… tak chlupaté…

Trochu moc chlupaté na ženu.

Otočil hlavu a uviděl Rockyho.

„Ahoj, kamaráde.“

Bolest. Každé slovo působilo stejnou bolest, jako kdyby mu někdo protahoval hrdlo hrubým pilníkem. Zvuk řeči bolestně rezonoval lebkou.

Pes mu olízl pravé ucho.

„To víš, já tě mám taky rád,“ řekl šeptem. Bylo to tak lepší, protože šepot mu nepůsobil bolest.

„Neruším vás dva?“ zeptala se Valerie a klekla si po jeho levém boku.

„Chlapeček si jen povídá se svým pejskem.“

„Jak se cítíš?“

„Svinsky.“

„Jsou nějaké léky, které nesnášíš?“

„Jo. Nesnáším chuf Pepto-Bismolu.“

„Máš alergii na některé antibiotikum?“

„Všechno se točí.“

„Máš alergii na některé antibiotikum?“

„Po jahodách se mi dělá vyrážka.“

„Pořád ještě blouzníš, nebo mi to chceš jen ztěžovat?“

„Obojí.“

Zřejmě na chvíli ztratil vědomí, protože další, co si uvědomoval, bylo, že mu dávala injekci do levé paže. Cítil pach alkoholu, kterým potřela oblast okolo vpichu.

„Antibiotikum?“ zeptal se šeptem.

„Jahodová esence.“

Pes už po jeho boku neležel. Seděl vedle ženy a se zájmem sledoval, jak vytahuje jehlu z pánovy ruky.

„Mám v té ráně infekci?“ zeptal se Spencer.

„Nevím. Ale nemohu si dovolit spoléhat, že nemáš.“

„Ty jsi zdravotní sestra?“

„Ani sestra, ani doktorka.“

„Jak víš, co máš dělat?“

„On mi to řekl.“ Ukázala na Rockyho.

„Pořád žerty. Ty snad musíš být komediantka.“

„Jo, ale mám také oprávnění dávat injekce. Myslíš, že bys dokázal spolknout trochu vody?“

„A co tak vejce na slanině?“

„I ta voda je na tebe až dost. Naposledy jsi ji vyzvrátil.“

„To je nechutné.“

„Už ses omlouval.“

„Jsem džentlmen.“

Pokusil se posadit. Vyžadovalo to od něho tolik námahy, že i když mu při tom pomáhala, dokázal to jen s vypětím všech sil.

Podala mu sklenici s vodou a on spolkl několik doušků. Připadala mu chladná a lahodná. Uvažoval, jestli ji dokáže v žaludku udržet.

„Řekni mi pravdu,“ ozval se, když mu pomohla opět se položit na záda.

„Jestli ji budu vědět.“

„Umírám?“

„Ne.“

„Máme takovou jednu zásadu,“ řekl.

„Jakou?“

„Nikdy nelhat psovi.“

Podívala se na Rockyho.

Pes zavrtěl ocasem.

„Můžeš lhát sobě, můžeš lhát mně, ale nikdy nelži psovi.“

„Jestli tu zásadu dodržuješ, pak je docela moudrá,“ řekla.

„Takže umírám?“

„Nevím.“

„To už je lepší,“ řekl Spencer a ponořil se do tmy

Royovi trvalo čtvrt hodiny, než se osprchoval, oholil a vyčistil si zuby. Potom se převlékl do světlých sportovních kalhot, červeného svetru a žlutohnědé bundy. Snídani, na kterou se tak těšil, musel vynechat. Naštěstí mu Henri strčil do papírového sáčku dva čokoládovomandlové rohlíčky a termosku z umělé hmoty s dvěma šálky nejlepší kolumbijské kávy.

V rohu hotelového parkoviště už na Roye čekala helikoptéra.

Stejně jako při cestě z Los Angeles byl kromě posádky jediným pasažérem.

Během letu Roy nejdříve snědl oba čokoládové rohlíčky, pak si nalil šálek kávy a přichystal počítač, aby se mohl spojit s Mámou, chtěl se dovědět, jak přes noc pokročilo vyšetřování.

Nijak moc. John Kleck operující se svými lidmi kdesi v západní Kalifomii nenašel jedinou stopu, která by alespoň naznačovala, kam ta žena zmizela, když na letišti v Orange County opustila své auto. Stejně tak nepřineslo úspěch pátrání po telefonním čísle, na které Grantův důmyslný program odfaxoval fotografie Roye a jeho mužů v malibském domku.

Jediná konkrétní zpráva přišla ze San Franciska, a ta ještě znamenala konec další stopy. Agent pátrající po Georgovi a Ethel Porthovým - prarodičích, kteří zřejmě vychovávali Granta po smrti jeho matky - objevil v místní matrice úmrtní list, podle kterého Ethel Porthová zemřela před deseti lety, to byl zřejmě důvod, proč v tu dobu její manžel prodal dům. Také George Porth už byl mrtev zemřel tři roky po své ženě. Ted, když padla naděje, že se agent o Grantovi něco doví od Porthových, bylo třeba najít jiné cesty vyšetřování.

Prostřednictvím Mámy zaslal Roy e-mail poštou na sanfranciské účastnické číslo zprávu , ve které navrhoval, aby se iniciovalo soudní prozkoumání závěti Porthových. Dělal si naději, že tam určitě bude zmínka o jejich vnukovi, přičemž se mohlo ukázat, že oni ho vůbec jako „Spencera Granta“ neznali a v závěti uvedli jeho skutečné jméno. A i kdyby to byli oni, kdo ho navedli, aby při v žádosti o přijetí do armády uvedl falešné jméno, v tak důležitém dokumentu, jako je závět, určitě použili to pravé jméno.

Moc si od toho sice nesliboval, ale za pokus to stálo.

Právě když vypínal počítač, pilot mu oznámil, že budou asi za minutu přistávat. „Podívejte tam vpravo.“

Roy se přisunul k okénku. Letěli souběžně s širokým vyschlým řečištěm táhnoucím se pouští od severu k východu.

Sluneční světlo odrážející se od bílého písku ho oslepovalo, proto z kapsy vytáhl sluneční brýle a nasadil si je.

Před nimi, uprostřed vyschlého koryta, byly tři džípy, okolo kterých postávalo osm mužů. Všichni sledovali přibližující se helikoptéru.

Stroj přeletěl nad skupinkou mužů a aut a najednou se krajina dole o několik set metrů propadla. Royovi se zhoupl žaludek částečně v důsledku prudké změny pespektivy, ale také proto, že nebyl schopen uvěřit tomu, co vidí.

Vysoko nad propastí provedl pilot obrat doprava a před Royem se otevřel dokonalý pohled na místo, kde koryto vyschlé řeky ústilo na hraně strmého útesu. Helikoptéra dokončila obrat o tři sta šedesát stupňů, během kterého měl Roy možnost prohlédnout si Grantovo auto ze všech úhlů.

Sundal sluneční bryle, ale opět si je nasadil, protože sluneční jas byl příliš silný. Pilot už mezitím přistával na dně řečiště blízko džípů.

Roy vystoupil a pozdravil se s Tedem Tavelovem, velitelem skupiny, která tady na něho čekala. Tavelov, štíhlý a do hněda opálený, byl o deset centimetrů menší a o dvacet let starší než Roy. Jeho kůže a poněkud tupý pohled svědčily o tom, že strávil na pouští až příliš mnoho let. Měl na sobě džínsy, vysoké kovbojské boty, modrou flanelovou košili a široký klobouk. Přestože bylo poměmě chladno, Tavelov neměl kabát, jako by měl ve svých sluncem vysušených svalech naakumulováno tolik majovského horka, že už mu nikdy nemohla být zima.

Když spolu kráčeli k exploreru, motor helikoptéry zmlkl. Chvíli po tom se zastavily i vrtule.

„Slyšel jsem, že ten chlap je i s tím svým psem pryč,“ řekl Roy.

„Kromě mrtvej krysy je auto prázdnj.“

„To byla voda opravdu tak vysoko?“ zeptal se Roy a kývl hlavou směrem k exploreru.

„Jo. Včera odpoledne, kdy bouře vrcholila.“

„Potom ho to mohlo spláchnout dolů.“

„Jestli měl zapnutý pásy, pak nemuselo.“

„Třeba se někde dřív odepnul a pokusil se doplavat ke břehu.“

„To by musel bejt cvok, kdyby se chtěl pokoušet plavat v proudu, kterej se řítí jako expresní rychlík. Je to cvok?“

„Ne.“

„Podívej tady na ty stopy,“ řekl Tavelov a ukázal na otisky pneumatik ve vyschlém naplaveném bahně. „Vítr je už trochu vyhladil, ale pořád se podle nich dá poznat, že někdo dojel až pod tu zaklíněnou káru a zřejmě vylezl na střechu, aby se dostal dovnitř.“

„Kdy asi mohlo koryto vyschnout, aby to bylo možné?“

„Potom co přestalo pršet, opadla voda rychle. Je tu všude hlubokej písek - řekněme… v sedm nebo osm hodin večer.“

Roy pokročil blíž k okraji srázu a pohlédl na explorer. „Mohl sešplhat dolů a odejít dřív, než sem přijelo to druhé auto.“

„Až ti ukážu stopy, který evidentně nepatří těm mým pitomcům z první skupiny, co to tady všechno podupali, pak mně dáš za pravdu. Přijela sem nějaká ženská a odvezla ho pryč. I s tím jeho čoklem. A zavazadlem.“

Roy se zamračil. „Ženská?“

„Jedny stopy jsou stoprocentně mužský, ale ty druhý - však uvidíš. Buďto patří nějakýmu klukovi - tak asi třináctiletýmu nebo ženskej. Já ale pochybuju, že by se tu v noci motal nějakej třináctiletej kluk. Je sice fakt, že jsou chlapi, kteří maj hrozně malou nohu, ale je jich málo. Takže s největší pravděpodobnosti to byla ženská.“

Roy se zamyslel. Nemohlo ho nenapadnout, že pokud opravdu přišla Grantovi na pomoc žena, pak by to mohla být ta, za níž se tak dlouho a tak neúspěšně honí. Okamžitě se mu oživily další otázky, které ho trápily od středeční noci: Kdo je vlastně Spencer Grant?

Co má ten parchant s tou ženou společného? Pro koho pracuje? Je opravdu schopen narušit jejich operace tak, že by nakonec vystavil agenturu riziku prozrazení?

Rozhovor, který slyšel včera ze záznamu v Evině bunkru, ho spíš zmátl, než že by mu vnesl do celé věci víc světla. Soudě podle těch několika dotazů a poznámek, které se Grantovi podařilo vložit do monologu Davidowitzové, věděl o existenci „Hannah Raineyové“ poměmě málo a horlivě se snažil dovědět se o ní něco víc.

Roy až do té chvíle předpokládal, že mezi Gramem a tou ženou byl už dřív jakýsi blízký vztah, proto se také domníval, že jeho úkolem je objevit podstatu toho vztahu a zjistit, jak moc důležitých informací s ním ta žena sdílí. Ale jestliže ji nezná, co dělal v jejím bungalovu v tu deštivou noc a proč se ji vydal hledat?

Royovi se nechtělo věřit, že by se tu opravdu objevila, protože kdyby tomu věřil, zmátlo by ho to ještě víc. „Co tím chceš říct?

Že někam zavolal mobilním telefonem a ona okamžitě skočila do auta a přijela si pro něho?“

Na Tavelova Royův sarkasmus neplatil. „Mohlo jít o některou z těch pouštních krys, který tu žijou bez telefonů, bez elektriky, bez civilizace. Slyšel jsem o nich, i když já nikoho takovýho v okruhu dvaceti mil neznám. Nebo se mohlo jednat o nějakou bláznivou ženskou, která sjela ze silnice, aby si prohlídla poušf.“

„V bouři.“

„Bouře už byla pryč. A cvoků je na světě dost a dost.“

„A té bláznivé ženské se zrovna podaří narazit na forda, který visí zakiíněný mezi skalami. V celé té obrovské poušti.“

Tavelov pokrčil rameny. „My jsme ten auťák našli. Je na tobě, abys to celý vysvětlil.“

Když se vraceli zpátky, Roy při pohledu na protější břeh řekl: „Af to byl kdo byl, přijel sem od jihu a potom také směrem na jih odejel. Co nám brání, abychom se po těch stopách pustili?“

„NSc. Akorát že nás bezpečně povedou tak čtyři sta metrů. Dalších dvě stě metrů je najdeš jen místy a pak mizí úplně. Někde je zahladil vítr a někde je zase půda tak tvrdá, že se tam žádný stopy neotiskly.“

„Tak pojedme hledat dál, jestli se zase neobjeví.“

„To už jsme zkoušeli, když jsme na tebe čekali.“

Tavelov si dal práci, aby slovo „čekali“ vyslovil se zvláštní ironií.

„Ten můj zatracený operátor přestal fungovat. Nic jsem nevěděl,“ řekl Roy.

„Ceiej západní břeh jsme v okruhu tří mil prohledali. Jak pěšky, tak vrtulníkem.“

„Dobře,“ řekl Roy. „Tak okruh pátrání rozšíříme. Jedte šest mil daleko a hledejte, jestli se tam někde stopy znovu neobjeví.“

„To by byla jen ztráta času.“

Roy si vybavil Eve a vzpomínka na ni mu dala sílu, aby zůstal ticho. Pouze se usmál a řekl svým charakteristickým příjemný hlasem: „Možná že to je maření času. Možná ano. Ale myslím, že to v každém případě musíme zkusit.“

„Začíná se zvedat vítr.“

„Co se dá dělat.“

„Jestli něco zůstalo, za chvíli to rozfouká.“

Dokonalá krása na pemé matraci.

„Tak se ho pokuste předběhnout. Přivolejte posily, další vrtulník. Vydejte se deset mil daleko všemi směry,“ řekl Roy.

Spencer nebyl probuzený, ale ani nespal. Jeho vědomí bloudilo vratkým krokem opilce po tenké linii oddělující oba stavy.

Slyšel sám sebe něco mumlat, ale nebyl schopen pochytit smysl toho, co říká. Stále ještě byl v moci jakéhosi horečnatého nutkání, byl přesvědčen, že musí někomu něco důležitého říct, ale komu a co to má být, to už mu unikalo.

Čas od času otevřel oči - rozmazaný neurčitý svět. Několikrát zamrkal. Nedokázal poznat, jestli je den, nebo jestli světlo, které vidí, pochází od propanbutanové lampy.

Vždy však věděl, že Valerie je stále u něho. Byla tak blízka, že ji registroval i tím svým nezřetelným viděním. Někdy mu otírala tvář vlhkým hadříkem, jindy zase měnila chladivý obklad na čele. Někdy se na něho pouze dívala, a i když jasně nevnímal její výraz, cítil, že má o něho starost.

Jednou, když se opět vynořil ze své temnoty a zíral skrz zamlžující skvmy, které se mu třpytily a mihotaly před očima, měl dojem, že vidí Valeni zaměstnanou jakýmsi tajemným úkolem. Za ním, pořád ještě v skrytu maskovací plachty, běžel naprázdno motor roveru. Slyšel ještě jiný známý zvuk - tlumené, ale nezaměnitelné klapání klávesnice počítače.. Podivné.

Občas na něho promluvila. To byly chvíle, kdy dokázal lépe soustředit myšlenky a zamumlat něco, co bylo tak napůl srozumitelné, ačkoliv se stále pohyboval na pomezí vědomí a nevědomí.

Jednou, když se probudil, zaslechl svůj hlas, jak říká: „… jak jsi mě našla… v téhle pustině… daleko?“

„Brouk na tvém exploreru.“

„Šváb?“

„Jiný druh brouka.“

„Pavouk?ř` „Elektronický.“

„Brouk na mém autě?“

„Přesně tak. Jájsem ho tam dala.“

„Myslíš… jako nějaká věc… co vysílá?“ zeptal se zaraženě.

„Ano. Jako nějaká věc, co vysílá.“

„Proč?“

„Protože jsi mě sledoval domů.“

„Kay?“

„V úterý v noci. Nemá smysl zapírat.“

„Hmm… Jak jsme se viděli poprvé.“

„Říkáš to tak romanticky.“

„Bylo to pro mne romantické.“

Chvíli zůstala tiše. Nakonec řekla: „Neděláš si ze mne legraci, že ne?“

„Líbila ses mi na první pohled.“

„Přišel jsi do Červených dveří, abys se mnou navázal známost.

Vypadal jsi, jako docela milý host, jenže pak jsi mě sledoval domů.“

Teprve postupně mu docházelo, co všechno její přiznání znamená, a začal se ho zmocňovat úžas. „Ty jsi věděla?“

„Byl jsi ke mně milý. Ale kdybych nebyla opatmá, byla bych už dávno mrtvá.“

„Brouk. Jak jsi to… ?“

„Jak jsem ho na auto umístila? Zatímco jsi seděl v té své dodávce na druhé straně ulice, vyšla jsem zadními dveřmi z domu. vypůjčila si o blok dál čísi auto, přijela s ním do naší ulice a zaparkovala o jeden blok za tebou. Pak jsem jen čekala, až se konečně odhodláš odjet, a sledovala tě.“

„Sledovala mě?“

„Proč ne? Když jsi to mohl udělat ty.“

„Ty jsi mě sledovala… do Malibu?“

„Ano. Do Malibu.“

„A já jsem si toho vůbec nevšiml.“

„Protože jsi na to nebyl připraven, že by tě někdo mohl sledovat.“

„Panebože.“

„Čekala jsem, až zhasneš světlo, a pak jsem přelezla plot.“

„Panebože.“

„Upevnila jsem vysílač na podvozek tvého auta a připojila ho na baterii.“

„Čistě náhodou jsi měla vysílač.“

„Byl bys překvapen, co já čistě náhodou mívám.“

I když ji právě ted nechtěl opustit, začala se mu před očima ztrácet. Její tvář se stávala rozmazanější a propadala se do stínů.

Znovu se ponořil do své soukromé temnoty.

Později se musel probrat, protože ji nezřetelně uviděl před sebou a slyšel, jak jeho hlas znovu užasle opakuje: „Brouk na mém autě.“

„Musela.jsem vědět, kdo jsi a proč jsi mě sledoval, i když mi bylo jasné, že nejsi jeden z nich.“

„Švábovi lidé,“ řekl mdle.

„Správně.“

„Z čeho ti to bylo tak jasné?“

„Kdybys patřil k nim, prohnal bys mi kulku mozkem okamžitě, jak by ses ke mně přiblížil.“

„Vidím, že tě nemají moc rádi, hm?“

„Moc ne. Proto jsem musela vědět, kdo jsi.“

„Ted to víš?“

„Ne tak docela. Jsi záhadný člověk, Spencere Grante.“

„Já? Záhadný?“ Zasmál se. Smích vyvolal prudkou bolest, která mu projela celou lebkou, ale přesto se smál dál. „V každém případě znáš moje pravé jméno.“

„Jistě. Jenže není o nic pravější než to, kterým oslovuješ ty mě.“

„Je pravé.“

„Jistě.“

„Normální občanské jméno. Spencer Grant. Mám ho ve všech dokumentech.“

„Možná. Ale kým jsi byl předtím, než jsi se stal poldou, než jsi odešel na univerzitu v Los Angeles, než jsi byl v armádě?“

„Vidím, že o mně víš všechno.“

„Úplně všechno ne. Jen to, co jsi nechal ve svých záznamech a co jsi uznal za vhodné, že si o tobě může kdokoliv najít. Tím, že jsi mě sledoval, jsi mě vystrašil. Proto jsem začala zjišfovat, kdo jsi.“

„Kvůli mně jsi tedy opustila svůj bungalov.“

„Nemohla jsem tušit, co se z tebe vyklube. Zároveň jsem si uvědomila, že když jsi mě mohl objevit ty, budou toho schopni i oni.

Znovu.“

„A byli?“

„Zatraceně brzy.“

„Jestli jsem tě vystrašil… vlastně jsem tě zachránil.“

„Můžeš to tak brát.“

„Nebýt mne, tak bys tam byla -“

„Asi.“ - když na ten bungalov zaútočili.“

„Asi ano.“

„Vypadá to, že to tak nějak… mčlo být.“

„Ale co jsi tam dělal?“ zeptala se.

„No… `.

„Co jsi dělal v mém domě?“

„Už jsi tam nebyla.“

„No a… ?“

„Už to nebyl tvůj dům.“

„Ty jsi věděl, že tam nejsem, když jsi vcházel dovnitř?“

Stále ještě se nemohl vzpamatovat z toho, že o jeho špiclování věděla. Najednou se mu před očima objevily mžitky. Zuřivě zamrkal v mamé snaze vidět její tvář ostře. „Panebože, jestli jsi sledovala moje auto… !“

„Tak co?“

„Pak jsi mě sledovala i v ten středeční večer?“

„Jistě. Měla jsem o tobě přehled.“

„Z Malibu… ?“

„K Červeným dveřím.“

„Potom zpátky k tobě do Santa Moniky?“

„Dovnitř jsem za tebou nešla.“

„Ale viděla jsi, jak tam vpadli… ten útok.“

„Z dálky. Ale nesnaž se odvést řeč.“

„Od čeho odvést řeč?“ zeptal se skutečně zmaten.

„Jsi mu dlužen vysvětlení, proč ses ve středu v noci vloupal do mého domu.“ připomenula mu. Její hlas nezněl ostře a nebylo v něm ani trochu zloby, přesto by se cítil lépe, kdyby na něho vztekle křičela.

„Ty ses… nepřišla jsi do práce.“

„Tak proto ses vloupal do mého domu?“

„Nevloupal jsem se do něj.“

„Že bych už zapomněla, že jsem ti poslala pozvání?“

„Dveře byly odemknuté.“

„Ty bereš každé odemknuté dveře jako pozvánku dovnitř?“

„Já… měl jsem o tebe strach.“

„Hm, tak strach říkáš. Poslyš, řekni mi konečně pravdu. Co jsi tu noc hledal v mém domě?“

„Já jsem… „

„Co jsi?“

„Potřeboval jsem… „

„Co? Co jsi potřeboval v mém domě`?“

Nebyl si jistý, jestli umírá na poranění nebo z nesnesitelných rozpaků. To, že ztratil vědomí, bylo pro něho vysvobozením.

Vrtulník dopravil Roye Miro z pouště přímo na střechu výškové budovy agentury uprostřed Las Vegas. Zatímco v Majove probíhalo intenzívní pozemní i vzdušné pátrání po ženě s autem, která odvezla Spencera Granta pryč z jeho zdemolovaného fordu, Roy strávil sobotní odpoledne v pátém poschodí satelitného sledovacího centra.

Vydatný oběd, který si dal do sálu přinést, jedl, aniž se vytrhl od práce. Bylo to dnes jeho první jídlo. Teprve ted měl příležitost vynahradit si tu vysněnou bohatou snídani, o niž ráno přišel. Mimochodem, právě při jídle si uvědomil, že dnes bude potřebovat tolik energie, kolik jen v sobě bude schopen najít, protože měl opět strávit noc s Eve Jammerovou.

Když ho včera Bobby Dubois přivedl do tohoto sálu, byl zde klid a pracovalo tu jen pár operátorů. Nyní byla u každého počítače a u každého zařízení obsluha a rozlehlým sálem se nesl monotónní šum konverzace, kterou operátoři vedli s jinými pracovišti.

Bylo pravděpodobné, že i v tak nehostinném terénu mohlo hledané auto urazit během noci značnou vzdálenost. Ti dva se mohli dostat až tak daleko, že by jim zmizeli na některé z cest, kde nebyly rozmístěny hlídky. V tom případě by jim znovu vyklouzli ze sítě.

Tato eventualita se však Royovi nezdála příliš pravděpodbná.

Mohli přece někde zapadnout do bažiny nebo se jim mohl porouchat motor.

Také bylo možné, že Grant měl nějaké zranění. Ted Tavelov objevil na sedadle řidiče skvmy od krve a podle jeho názoru nevypadaly, že by pocházely od mrtvé krysy. Pokud Grantovo zranění bylo těžší, pak možná nebyl schopen pokračovat v cestě.

Roy se rozhodl. že bude uvažovat pozitivně. Svět je takový, jaký si ho člověk udělá - nebo pokusí udělat. Celý jeho život byl této filozofii oddán.

Z těch satelitů, které visely nad západním a jihozápadním prostorem Spojených států, byly tři využitelné k takovému stupni sledování, jaké si Roy přál vést nad celým územím státu Nevada a navíc nad územím všech sousedních států. Jedna z těchto stanic patřila Úřadu pro potírání drog, jedna Úřadu pro ochranu životního prostředí a třetí byla určena především pro vojenské účely a využívaly ji společně armáda, vojenské námořnictvo, letecké síly a pobřežní stráž. Tato poslední však byla pod přísnou kontrolou úřadu předsedy sboru náčelníků štábů.

Nebylo o čem se rozhodovat - v úvahu přichazel pouze satelit patřící Úřadu pro ochranu životního prostředí.

S Úřadem pro potírání drog byla ta potíž, že přestože měl odbomě velmi zdatné agenty, selhával ve svých úkolech především proto, že se do jeho činnosti příliš moc vměšovali politikové. A pokud šlo o vojenské služby, tak ty, alespoň v letech následujících po skončení studené války, trpěly neujasněností svého poslání, byly nedostatečně finančně dotované a celkově zkomíraly.

Naopak Úřad pro ochranu životního prostředí, který plni( úkoly zadávané vládními agenturami, prováděl svou činnost na neporovnatelně vyšší úrovni, což bylo částečně proto, že se v něm nevyskytovaly dobře organizované kriminální elementy nebo zájmové skupiny snažící se jeho působení paralyzovat, a v neposlední řadě i proto, že v něm pracovali lidé silně oddaní svému poslání napomáhat záchraně přírodního světa. Tento úřad navíc spolupracoval velice těsně a úspěšně s Ministerstvem spravedlnosti, takže občané, kteří z pouhé nedbalosti znečištovali chráněné vodní zdroje, riskovali, že mohou skončit za mřížemi dřív a na delší dobu než nějaký drogami nadopovaný gangster, který zabil těhotnou matku nebo dvě jeptišky, aby jim mohl ukrást čtyřicet dolarů a tyčinku Mars.

Protože takováto úspěšná činnost následně zajištovala vyšší dotace ze státního rozpočtu, měl Úřad pro ochranu životního prostředí dostatek finančních prostředků na pořízení toho nejlepšího, co bylo k dispozici, počínaje zařízením kanceláří a konče orbitálním sledovacím satelitem vybaveným těmi nejmodemějšími přístroji.

Jestliže byla nějaká federální agentura schopna provádět nezávislou kontrolu nad nukleámími zbraněmi, pak se to dalo tvrdit především o Úřadu pro ochranu životního prostředí, ačkoliv právě u této instituce bylo nejméně pravděpodobné, že by je k něčemu použil snad tak nanejvýš jako hrozbu při hádkách s Ministerstvem vnitra.

Proto tedy agentura použila pro pátrání po Spenceru Grantovi a té záhadné ženě satelit Earthguard 3, patřící právě Úřadu pro ochranu životného prostředí. Aby si na dobu sledování zcela vyhradila satelit pro sebe, pronikla Máma do sítě počítačů jeho vlastníka a vnutila mu falešná data, která informovala o náhlém kolapsu systémů na Earthguard 3. Samozřejmě že technici Úřadu pro ochranu životního prostředí okamžitě zahájili akce k nalezení závady na satelitu pomocí diagnostických testů na dálku, to už však Máma tajně zablokovala provádění všech příkazů vyslaných na tuto stanici a osmdesát milionů dolarů na orbitální dráze se odmlčelo.

Ted tedy měla agentura k dispozici prostředek pro superpodrobné vizuální monitorování prostoru, který jí zajímal. V případě potřeby tedy mohla prohlížet doslova jeden čtvereční metr po druhém a kontrolovat podezřelá auta i osoby.

Satelit Earthquard 3 umožňoval provádět dvě nejmodemější a nejdokonalejší metody nočního sledování. První spočívala ve snímání infračerveného záření, které ve formě tepla vyzařovaly nejrůznější pozemní zdroje včetně aut a osob. Druhá metoda byla založena na technologii nočního vidění Star Tron, využívající možnosti extrémního zesílení odraženého světla, takže noční krajina se na takovém snímku jevila téměř tak jasně nasvětlená jako ve dne - í když byla zobrazena pouze v monochromatickém, podivně nazelenalém odstínu.

Všechny snímky se ještě na palubě satelitu zpracovávaly programem, který prováděl jejich zvětšení a rozdělení na jednotlivé sektory. Pak teprve byl obraz zakódován a vyslán na pozemní stanici.

Tam, v lasvegaském řídícím centru, byl přijat a předán superpočítači Cray, který ho dále upravoval. zlepšoval jeho kvalitu a nakonec převedl na videosignál s vysokou rozlišovací kvalitou. Tento signál se pak promítal na velké projekční ploše sledovacího sálu.

Existovaly samozřejmě procedury, pomocí kterých se dal obraz nahraný na videokazetách ještě dále zlepšit a případně zvýraznit některé jeho podrobnosti. Ťo se provádělo při zkoumání podezřelých detailů, které nebyly dostatečně jasně a zřetelně zobrazeny.

Účinnost sledování pomocí satelitu - at už šlo o metodu snímání infračerveného záření, nočního vidění, nebo obyčejnou teleskopickou fotografii - byla různá podle charakteru monitorovaného teritoria. Běžně se však dalo konstatovat, že čím hustěji obydlemí oblast, tím menší naděje na úspěch při hledání cíle tak malého, jako je auto nebo jednotlivá osoba, protože v zomém poli existovalo příliš mnoho pohybujících se objektů, příliš mnoho zdrojů tepelného a tím i infračerveného záření, které musely být roztříděny a analyzovány. Samozřejmě že venkovské oblasti se monitorovaly lépe než městské čtvrti a silnice v otevřené krajině snadněji než živé třídy velkoměst.

Jestliže Spencera Granta a tu ženu něco zdrželo, jak Roy doufal, museli být stále ještě v ideálním teritoriu prázdné a neosídlené pouště.

Od sobotního odpoledne až do večera se tedy každé podezřelé auto pečlivě vyhodnocovalo a bud vyloučilo z dalšího podezření, nebo zařadilo do seznamu objektů, které se dále sledovaly, a to až do okamžiku, kdy se potvrdilo, že posádku uvnitř netvoří muž, žena a pes.

Při několikahodinovém sledování projekční plochy na Roye silně zapůsobilo, jak dokonale se jeví tato část světa z pohledu orbitální stanice. Všechny barvy byly jemné a tlumené, všechny tvary harmonické.

Iluze dokonalosti se stávala ještě přesvědčivější, když Earthguard 3 snímal rozsáhlejší oblasti a na jeho přístrojích bylo proto nastaveno menší zvětšení snímaného obrazu. Ještě působivěji se však obraz jevil při infračerveném snímání, protože čím méně obvyklých známek civilizace bylo detekováno, tím se tato planeta zdála dokonalejší.

Roy si vzpomněl na názory některých extremistů, kteří tvrdili, že by se mělo co nejrychleji zredukovat asi devadesát procent populace na zemi, aby se obnovila ekologická rovnováha. Zřejmě na těch názorech něco bylo. Jaká může být kvalita života běžného jedince ve světě, který je naprosto zdeformován civilizací?

Pokud by byl někdy takový program redukce populace přijat, našel by Roy hluboké osobní uspokojení v jakékoliv činnosti, která by ho pomáhala uskutečnit, aniž by se ohlížel, jak vyčerpávající a často nevděčná by to byla práce.

Den se pomalu chýlil k závěru a ani pozemní, ani vzdušné pátrání nepřinášelo žádné výsledky. S příchodem noční tmy bylo pátrání přerušeno až do rozednění. Bohužel se muselo konstatovat, že Earthguard 3 se všema svýma očima a metodami vidění nebyl o nic úspěšnější než muži v autech a posádky helikoptér, i když ti se chystali pokračovat v pátrání i v noci.

Roy zůstal v satelitním sledovacím centru téměř do osmi hodin, teprve pak odešel s Eve Jammerovou na večeři do arménské restaurace. Při chutném jehněčím pak diskutovali o tom, jak by si oni představovali masovou a rychlou redukci populace. Probírali spolu způsoby, jakými by se toho dalo dosáhnout, aniž by docházelo k nežádoucím vedlejším jevům, jako je nukleámí radiace nebo nekontrolovatelný zmatek a drancování v ulicích. Nakonec spolu dali dohromady několik čistých způsobů, jak určit deset procent populace, která by přežila a vedla dál tu méně chaotickou a drasticky zdokonalenou verzi lidské ságy. Také se pokusili navrhnout znaky, které by symbolizovaly hnutí za redukci populace, skládali inspirující slogany a nakonec se dostali i na to, jak by měly vypadat uniformy vykonavatelů. Když opouštěli restauraci a jeli k Eve do bytu, byli oba ve stavu vrcholného vzrušení. Dokonce se zdálo, že by snad dokázali zabít každého poldu, který by byl natolik pošetilý, že by je chtěl zastavit za to, že jeli městem rychlostí sedmdesát mil za hodinu.

Na flekatých a stíny pokrytých zdech byly tváře, podivné, pevně vsazené tváře. Zpola zřetelné zmučené výrazy. Ústa ztuhlá ve výkřicích o milost, na něž nebylo nikdy odpovězeno. Ruce. Natažené ruce prosící v němých gestech. Strašidelně bílý obraz na některých místech narušený šedými a rezavě načervenalými pruhy, jinde zase hnědými a žlutými fleky. Tvář vedle tváře, tělo vedle těla, údy se překryvají, natahují se s gesty prosebníků, tváře s výrazy zoufalců, úpěnlivě prosící.

„Nikdo neví… nikdo neví…“

„Spencere? Slyšíš mě, Spencere?“

Valeriin hlas k němu doléhal dlouhým tunelem, kterým proplouval v prostoru mezi bdělostí a hlubokým spánkem, mezi odmítáním a souhlasem, mezi jedním a druhým peklem.

„Tiše, tiše, nemusíš se bát, všechno je v pořádku. Jenom se ti něco zdálo.“

„Ne. Vidíš? Vidíš? Tady v katakombách. Tady. Katakomby.“

„Pouhé sny.“

„Jako ve škole, v učebnici, obrázky, jako v Římě, mučedníci, dole v katakombách, ale mnohem horší, horší, horší… ` „Už jsi tam odtud pryč. Byl to jen sen.“

Slyšel svůj vlastní hlas přecházející z výkřiků v ubohé, vysílené bědování: „Oh Bože, oh můj Bože, oh můj Bože!“

„Tady, chytni se mé ruky. Spencere, slyšíš mě? Chytni se mé ruky. Jsem tady. Jsem s tebou.“

„Všechny měly takový strach, strach, byly samy a měly strach.

Vidíš, jaký mají strach? Jsou samy, nikdo je neslyší, nikdo, nikdo se nikdy nedoví… Oh, Bože, Bože, pomoz mi!“

„No tak, Spencere, chytni se mé ruky. Jsem tady, u tebe. Už nejsi sám.“

Cítil, jak ho její teplá ruka vede pryč. Pryč od těch děsivých bledých tváří, od němých výkřiků… unášela ho nahoru, jako by byl lehčí než vzduch… pryč z toho pekla, temnotou, skrz červené dveře - ne ty s mokrými šmouhami a otisky dlaní na bílém podkladě tyhle dveře byly celé červené, suché, pokryté vrstvou prachu. Za nimi namodralé světlo, čemé boxy, židle, lesklá mosaz, stěny vyložené zrcadly. Opuštěné pódium pro muzikanty. Několik lidí tiše popíjí za stoly. Sedí vedle něho na barové židličce - v džínsách a semišovém kabátku místo čemé sukně a čemého svetru - protože ji nikdo nevolá. On sám leží na nafukovací matraci, pot po něm stéká, ale chvěje se zimou. Přestože ona sedí na vysoké židličce, jsou oba ve stejné úrovni, drží se za ruce, povídají si, jako by byli staří přátelé. Za nimi syčí propanbutanová lampa.

Ví, že to jsou halucinace, ale nevadí mu to. Je přece tak krásná.

„Proč jsi šel v tu středeční noc do mého domu?“

„Neřekl jsem ti to už?“

„Ne. Pořád uhýbáš, abys mně nemusel odpovědět.“

„Chtěl jsem vědět, co je s tebou.“

„Proč?“

„Nenávidíš mě?“

„Jistěže ne. Chci tomu jen porozumět.“

„Vešel jsem tam a oknem přiletěl granát, který mě pokropil gumovými kuličkami.“

„Mohl jsi utéct, když jsi poznal, jak to se mnou je.“

„Ne. Nemohl jsem dopustit, abys skončila někde ve strouze osmdesát mil od domova.“

„Co?“

„Nebo dole v katakombách.“

„Proč jsi se rozhodl, že mě budeš hledat, když jsi poznal, v jakém jsem nebezpečí?“

„Už jsem ti řekl. Líbila ses mi hned, jak jsem tě poprvé uviděl.“

„Viděl jsi mě jen jednou. Neznáš mě.“

„Chtěl jsem… „

„Co?“

„Chtěl jsem najít… život.“

„A ty nemáš život?“

„Život, ve kterém by byla… naděje.“

Bar se rozplynul a namodralé světlo se změnilo na jedovatě žluté. Na flekatých a stíny pokrytých zdech jsou tváře. Bílé tváře, mrtvolné masky, ústa otevřená v němé hrůze, ruce se vztahují v němých prosebných gestech.

Po elektrické šňůře visící od stropu leze pavouk a jeho nestvůmý stín se pohybuje napříč přes flekaté bílé tváře nevinných.

„M<iš dobré srdce,“ řekl jí později, opět už v namodralém světle baru.

„To nemůžeš vědět.“

„Theda říkala.“

„Theda si o každém myslí, že je hodný.“

„Byla nemocná. Starala ses o ni.“

„Jen čtmáct dnů.“

„Dnů a nocí.“

„To nestálo za řeč.“

„A ted já tady.“

„Ještě jsem tě z toho nedostala.“

„Čím víc o tobě vím, tím se mi zdáš lepší.“

„Hrome, možná že jsem dokonce svatá.“

„Ne. Jenom hodná. Na svatou jsi moc kousavá.“

Zasmála se. „Nemohu si pomoct, ale líbíš se mi, Spencere Grante.“

„To je krásné. V tom si tedy rozumíme.“

„Opravdu?“

„Miluji tě,“ řekl impulsivně.

Neodpověděla a mlčela tak dlouho, až si Spencer myslel, že opět ztratil vědomí.

Konečně řekla: „Blouzníš.“

„Možná, ale to, co jsem řekl, není blouznění.“

„Vyměním ti obklad na čele.“

„Miluji tě.“

„Bude lepší, když nebudeš mluvit a odpočineš si.“

„Vždycky tě budu milovat.“

„Bud zticha, ty divný člověče,“ řekla hlasem, ve kterém, jak věřil a doufal, bylo dojetí. „Nesmíš se rozrušovat.“

„Vždycky,“ opakoval.

Vyznání, které před ní vyslovil, mu přineslo takovou úlevu, že se propadl do temnoty bez katakomb.

„Michael.“ Spencer byl překvapen svým vlastním hlase. Stále ještě ležel a nebyl si jist, jestli je při vědomí nebo se mu vše jen zdá.

Okolo něho prosvítalo neurčité světlo, které mohlo být stejně tak ranním svítáním, večemím soumrakem, září lampy nebo mdlým jasem snu.

„Ach, už jsi zase zpátky,“ řekla.

„Michael.“

„Žádný Michael tu není.“

„Musíš se to dovědět,“ řekl temným hlasem.

„Dobře, tak mluv.“

Přál si, aby ji mohl vidět. Už se mu nejevila ani jako nezřetelný tvar, ale jako pouhá změf světel a stínů.

„Musíš se to dovědět, jestli… jestli budeš se mnou.“

„Tak mluv,“ vybídla ho znovu. s „Nechci, abys mě nenáviděla, až se to dovíš.“

„Věř mi, Spencere. Věř mi a mluv. Kdo je Michael`?“

„Zemřel, když mu bylo čtmáct,“ řekl slabým hlasem.

„Michael byl tvůj přítel?“

„Já jsem to byl. Zemřel ve čtmácti… a ještě v šestnácti nebyl pohřben.“

„Ty jsi byl Michael?“

„Dva roky jsem chodil mrtvý. Potom jsem se stal Spencerem.“

„A jak ses… jaké bylo Michaelovo příjmení?“

Ťed už věděl, že musí být při vědomí, že nesní, protože ve snu se nikdy necítil tak špatně jako v tomto okamžiku. Tu zoufalou potřebu všechno jí říct už nebyl schopen potlačit, přesto ho místo pocitu uvolnění svírala nevýslovná muka. „Jeho příjmení… bylo jméno dábla.“

„A jak se ten dábel jmenoval?“

Spencer mlčel. Chtěl to vyslovit, ale nebyl toho schopen.

„Jaké bylo jeho jméno? Jak se jmenoval?` ptala se znovu.

„Ackblom,“ řekl. Znělo to, jako by ty nenáviděné slabiky vyplivoval.

„Ackblom? Proč říkáš, že je to dáblovo jméno?“

„Ty si nevzpomínáš? Nikdy jsi neslyšela?“

„Myslím, že mi to budeš muset říct.“

„Předtím, než se stal Michael Spencerem,“ začal ztěžka, „měl otce. Jako ostatní chlapci… měl otce… ale ten nebyl jako ostatní otcové. Jméno Michaelova otce bylo… jmenoval se Steven. Steven Ackblom. Malíř.

„Oh, Bože!“

„Neboj se mě,“ prosil.

„Takže… ty jsi ten chlapec?“

„Měj se mnou slitování.“

„Ty jsi ten chlapec.“

„Měj se mnou slitování.“

„Proč bych… ?“

„Protože… jsem ten chlapec.“

„Chlapec hrdina,“ řekla.

„Ne.“

„Ano, byl jsi hrdina.“

„Nemohl jsem je zachránit.“

„Ale zachránil jsi všechny, které mohly přijít po nich.“

Zvuk jeho vlastního hlasu ho mrazil víc než předtím studený déšf. „Nemohl jsem je zachránit.“

„Vím.“

„Nemohl jsem je zachránit.“ Cítil na tváři její ruku. Její prsty jemně sledovaly jizvu, ten rozšklebený cejch.

„Ubohý chlapče,“ řekla. „Ty můj ubohý chlapečku.“

Večer, usazený na kraji křesla v ložnici Eve Jammerové, sledoval Roy Miro takovou podívanou, jakou mu ani ten nejlépe vybavený satelit nemohl nabídnout.

Tentokrát Eve nestáhla saténové prostěradlo a nenamazala své tělo dráždivě vonným olejem, zato se mu představila s novými, ještě podivnějšími hračkami. A i když se Roy nestačil divu, :.o všechno je možné, Eve pomocí nich dosahovala ještě závratnějších výšin sebeuspokojení a jemu poskytla ještě dráždivější erotickou podívanou než při svém předchozím představení.

Po noci, která byla opět přehlídkou dokonalosti, však následoval den ve všem všudy nedokonalý a neúspěšný.

Satelitní sledování, přelety heli>`optér nad pouští i pátrání pozemních skupin, to všechno nebylo v průběhu neděle o nic úspěšnější než v sobotu.

Agenti, kteří byli vyslání do Carmel v Kalifomii - na základě odpos(echnutého rozhovoru Thedy Davidowitzové s Gramem, ve kterém Theda opakovala slova „Hannah Raineyové“, že Carmel je ideální místo k životu - se vrátili nadšeni krásou přírody a osvěžujícím zimním vzduchem. Po ženě, kterou hledali, tam však nenašli ani stopy.

John Kleck poslal z Orange County další důležitě se tvářící hlášení, v němž však nesděloval nic jiného, než že nezjistil vůbec nic.

Pouze agent v San Francisku, který sledoval stopu Porthových, získal přístup k soudním dokumentům týkajících se dědictví po zemřelých Granťových prarodičích a dověděl se, že majetek Ethel Porthové přešel celý na jejího manžela George a po jeho smrti vše dědil jejich vnuk - Spencer Grant, bytem v Malibu, jediný potomek jejich jediné dcery Jennifer. Nenalezl však nic, co by nasvědčovalo, že jméno Grant nebylo pravé jméno jejich vnuka, a stejně tak se mu nepodařilo vypátrat jedinou zmínku o jeho otci.

Přímo ze sálu se Roy telefonicky spojil s Thomasem Summertonem. I když byla neděle, správně předpokládal, že Summerton bude spíš ve své washingtonské kanceláři než doma ve Virgínii. Summerton odpověděl jako vždy, že jde o omyl, a o chvíli později mu zavolal zpět po tajné lince s použitím kódovacího zařízení.

„V Arizoně se dějí hrozné věci,“ řekl Royovi. Bylo cítit, že je vzteky bez sebe.

Roy neměl tušení, co má jeho šéf na mysli.

„Jakýsi pitomý prachatý aktivista odtamtud si myslel, že zachrání svět,“ vysvětloval Summerton. „Nedíval ses na zprávy?“

„Neměl jsem čas,“ řekl Roy.

„Ter pitomec někde vyštrachal jakési důkazy, které by mě mohly kompromitovat v souvislosti s tou záležitostí vloni v Texasu.

Dověděl jse - se, že už u jistých lidí sondoval, jak by se ta historka dala rozbít. Tak jsme se rozhodli, že mu něco píchneme do žíly a narafičíme důkazy, že byl zapleten do obchodů s drogami.“

„Takže konfiskace majetku?“

„Jo. Přišel by o všechno. Kdyby měl starosti, jak udržet rodinu nad vodou, a neměl by peníze na slušného advokáta, přestal by zlobit. Obvykle to tak stačí. Pak se ale cela operace zvrtla.“

Obvykle to tnk stačí, opakoval si Roy v duchu otráveně, ale nahlas neřekl nic. Věděl, že Summerton by jeho upřímnost neocenil.

Navíc to, co mu blesklo hlavou, bylo typickým příkladem negativistického myšlení.

„Zatím tam zařval jeden agent FBI,“ řekl Summerton suše.

„Skutečný, nebo falešný jako já?“

„Skutečný. Navíc žena a kluk toho pitomýho aktivisty leží mrtví před vchodem a on sám střílí zevnitř baráku. Nemůžeme ani odtáhnout těla, aby je nenatočil televizní kameraman, který je o blok dál.

Ale jeho soused to má určitě na videokazetě!“

„To ten chlap zastřelil svou ženu a kluka?“

„To bych si přál. Ale možná by to tak pořád ještě mohlo vypadat. „

„I na té videokazetě?“

„Už se v téhle branži pohybuješ dost dlouho, abys věděl, že fotografické důkazy málokdy něco potvrdí. Podívej se na záznam incidenw s Rodney Kingem. Nebo jak ten Zapruder natočil zastřelení Kennedyho.“ Summerton si povzdechl. „Takže doufám, Royi, že ty máš pro mne dobré zprávy. Něco, co by mi pozvedlo náladu.“

Jako Summertonova pravá ruka byl zvyklý referovat i o neúspěšných akcích, ted si však přál, aby mu mohl ohlásit alespoň nějaký posun ve svém případu.

„Co se dá dělat,“ povzdych si Summerton předtím, než zavěsil.

„Zdá se, že pokud vůbec existují nějaké dobré zprávy, pak nejsou určeny mně.“

Ještě než Roy večer opustil budovu, spojil se s Mámou a požádal ji, aby za pomoci programu Nexis a některých dalších vyhledávacích služeb prošla všechny databáze nabízené v nejrůznějších informačních sítích a pokusila se najít heslo „Jennifer Conine Porthová“. V elektronických databankách byla mimo jiné uložena všechna vydání nejdůležitějších novin a časopisů, která vyšla v posledních patnácti až dvaceti letech. Už předtím v nich Máma našla jméno „Spencer Grant“, pouze však v souvislosti se zastřelením dvou násilníků v Los Angeles před několika lety. Snad bude mít ted větší štěstí se jménem jeho matky.

Jestliže Jennifer Conine Porthová zemřela za nějakých podezřelých okolnosti nebo jestliže se o ní vědělo v podnikatelských, politických nebo uměleckých kruzích, pak musely alespoň některé noviny její smrt zaznamenat. Pokud Máma najde její tínu-tní oznámení, mělo by tam být uvedeno jméno dítěte, kter po ní zůstalo jako sirotek.

Roy se tvrdošíjně upnul na pozitivní myšlení. Byl přesvědčen, že Máma alespoň nějakou referenci o Jennifer najde a konečně snad nastane v případu průlom.

Ta žena. Ten chlapec. Ta stodola v pozadí. Ten muž ponořený do stínů.

Ani nemusel vytahovat obálku s fotografiemi, stále dráždily jeho pamět, stále se nemohl zbavit dojmu, že už se s těmi lidmi někdy dřív setkal. Někdy, někde, před dlouhou dobou, v nějaké podivné souvislosti.

V noci se Eve postarala, aby se jeho nálada udržela ve vyšších sférách a myšlenky na pozitivní cestě. Vědoma si toho, že ji zbožňuje a že jeho zbožňování jí propůjčuje nad ním absolutní moc, přivedla se do extáze, která přesahovala všechno, co viděl po obě noci předtím.

Část jejich nezapomenutelné třetí noci proseděl na přiklopeném víku klozetu a sledoval, jak se mu Eve snaží dokázat, že erotické hry pod sprchou jsou přinejmenším stejně svůdné jako na kožešině, saténovém prostěradle nebo gumové matraci.

Byl ohromen, že vůbec existuje někdo, kdo všechny ty vodní hračky, které měla ve své kolekci, vymýšlí a konstruuje. Byly to velmi důmyslně navržené přístroje, dráždivě ohebné, lesknoucí se téměř lidskou touhou, přesvědčivě biologické ve svém elektricky nebo ručně vytvářeném chvění a tepání, záhadné a neuvěřitelně vzrušující. Roy se s nimi identifikoval, jako by byly pokračováním jeho těla - částečně lidského, částečně jako stroj - ve kterém občas sídlil ve svých snech. Dokonce měl pocit, jako by její dokonalé ruce neřídily dálkovým ovladačem erotické hračky, ale části jeho vlastní anatomie.

Když ji pozoroval v mlze horké páry s tělem pokrytým pěnou z dráždivě vonícího mýdla, zdálo se mu, že ne šedesát, ale devadesát procent je na ní naprosto dokonalého. Vypadala tak neskutečně, jako symboly ženské krásy na obrazech.

Ještě nikdy nic nenaplňovalo Roye tak vrcholným uspokojením jako pohled, jak metodicky dráždí své tělo něčím, co vypadalo jako amputovaný, ale funkční orgán nějakého supermilence budoucnosti. Soustředil se na ten akt celým svým vědomím, až pro něho Eve samotná přestával existovat a on bez dechu sledoval pouze ten úžasný smyslový a pas dvou orgánů. Byl to zážitek neposkvměný lidskou osobností ani žádnými jinými lidskými charakteristikami.

Roy byl přenesen do svrchované říse voyeuristické slasti, tak silné, že z té rozkoše téměř vykřikl bolestí.

Spencer se vzbudil v okamžiku, kdy se slunce zvedalo nad masivem hor na východě. Krajina se rozplývala v ranním nazlátlém světle a od skal a řídké vegetace se táhly západním směrem dlouhé stíny.

Kupodivu, jeho vidění už nebylo rozmazané a slunce ho už nebodalo do očí.

Kus dál na okraji stínu, který vrhala maskovací plachta, seděla na zemi zády k němu Valerie. Byla sehnutá a něco dělala, ale co, to Spencer neviděl.

Po jejím boku, rovněž hřbetem ke Spencerovi, seděl Rocky.

Vzadu tiše brumlal motor. Spencer zvedl hlavu a ohlédl se po zvuku - byl to range rover. Z jeho otevřených dveří se táhla k Valerii oranžová napájecí šňůra.

Cítil se pořád ještě bídně, ale přesto se mu zdálo, že se jeho stav od doby, kdy byl naposledy při vědomí, zlepšil. Už neměl pocit, že se jeho lebka chystá každou chvíli explodovat, bolest hlavy se ted omezila na tupé cukání nad pravým okem. V ústech měl sucho a jeho rty byly rozpraskané, zato v hrdle už necítil horkost ani bolest při polykání.

Odhmul přikryvku. Nebylo mu teplo od horečky, protože čelo měl studené, ale ranní vzduch byl opravdu teplý.

Zívl, protáhl se - a zasténal. Bolelo ho celé tělo, jenže po tom, co prodělal, nemohl nic jiného očekávat.

Rocky zaslechl jeho zasténání a vrhl se k němu. Chvěl se, cenil zuby a v radosti nad tím, že jeho pán obživl, vrtěl ocasem ze strany na stranu.

Spencer musel chvíli přetrpět jeho nadšené olizování a teprve pak ho vzal za obojek a odtáhl ho od sebe.

I Valerie se ohlédl a řekla: „Dobré rána.“

Byla stejně krásná v ranním slunci jako ve světle lampy.

Málem se chystal zopakovat to sentimentální vyznání, na které si mlhavě vzpomínal, ale vzápětí si s pocitem studu uvědomil, že už toho namluvil dost v době, kdy nebyl pánem svého myšlení.

Obával se, že jí nejen odhalil tajemství, které si měl raději nechat pro sebe, ale s naivní upřímností poblázněného mladíka i všechny své city.

Posadil se. „Neuraz se, kamaráde, ale trochu smrdíš,“ řekl, když se musel bránit dalšímu útoku Rockyho jazyka.

Nejdříve si klekl na kolena a pak se pomalu zvedl na nohy. Na okamžik se pod ním zem zhoupla.

„Máš závrat,“ zeptala se Valerie.

„Ne. To přejde.“

„To je dobře. Bála jsem se, že máš těžký otřes mozku. Nejsem doktor, jak jsi už poznal, ale něco o tom vím.“

„Asi jsem slabý z hladu. Mám pocit, že bych jedl i hřebíky.

„To je dobré znamení.“

Ted, když od něho Rocky odběhl, si Spencer uvědomil, že nesmrdí pes, ale on sám. Nasládlý zápach říčního bláta se mísil s kyselým pachem potu, kterým jeho tělo zaplavila horečka.

Valerie se obrátila a pokračovala ve své záhadné činnosti.

Opatmě se k ní došoural, aby se podíval, čím se tak soustředěně zabývá.

Před ní ležel na na zemi na čemé gumové podložce počítač. Nebyl to laptop, ale velké PC s odděleným monitorem. Klávesnici měla položenou na klíně.

Byl to zvláštní pohled vidět přístroj nejvyšší technické úrovně zasazený doprostřed primitivní pustiny, která tu leží beze změny stovky nebo tisíce nebo možná miliony let.

„Kolik to má megabytů?“ zeptal se.

„Ne mega, ale giga. Deset gigabytů.“

„To potřebuješ tak obrovskou pamět?“

„Některé programy, které používám, zaberou spoustu místa.

I tak mám velkou část hard disku zaplněnou.“

Napájecí šňůra táhnoucí se z roveru končila v konektoru logické jednotky. Z vedlejšího konektoru však vycházela další oranžová šňůra, která vedla do podivného přístroje stojícího na slunci asi tři metry od luanice stínu vrženého maskovací plachtou. Přístroj svým tvarem připomínal obrácený disk, kterým si lidé házejí na pláži, s tím rozdílem, že jeho okraje byly víc rozvinuté ven než zakroucené dovnitř. Disk byl ve svém centru spojen kulovým kloubem s čemým kovovým ramenem, které vycházelo z jakési šedé skříňky.

Než se stačil zeptat, ozvala se Valerie sama: „Satelitní pojítko.“

„Domlouváš se s někým na druhé straně zeměkoule?“ zeptal se.

Nemyslel to ani tak moc žertem.

„Právě ted se domlouvám s em-o počítačem,“ řekla a na chvíli přestala sledovat neustále se měnící údaje na obrazovce.

„Em-o?“ divil se.

„Ano, MO. Ministerstvo obrany.“

Dřepl si vedle ní. „Chceš říct, že jsi vládní agent?“

„Neřekla jsem, že mluvím s MO počítačem s MO svolením.

Spojila jsem se se satelitem telefonní společnosti, provolila se na linku rezervovanou pro systémové testování a po ní se dostala do MO, do toho jejich zakopaného počítače v Arlingtonu ve Virgínii.“

„Zakopaného,“ opakoval Spencer, jako by uvažoval, co by ten pojem mohl znamenat.

„No dobře, tak důkladné chráněného.“

„Vsadil bych se, že ti to číslo neřekla asistentka šéfa informačního servisu.“

„Získat telefonní číslo není tak těžké. Horší je to s operačními kódy jejich systému. Bez znalosti operačních kódů je ti k ničemu.“

„A ty je znáš?“

„Do MO systému mám plný přístup už čtmáct měsíců.“ Její prsty se opět rozběhly po klávesnici. „Ale nejtěžší na celé věci je mít přístupový kód k programu, který pravidelně mění všechny ostatní přístupové kódy. Jestliže ho nemáš, pak tam nemůžeš pracovat, ledaže by ti příležitostně poslali novou pozvánku.“

„Takže před čtmácti měsíci se ti poštěstilo, že jsi všechna ta čísla našla naškrabaná na zdi toalety. Je to tak?“

„Za ty kódy zaplatili životem tři lidé, které jsem milovala.` I když to řekla téměř lhostejným, nevzrušeným tónem, přesto na něho její slova zapůsobila tak, že se odmlčel.

Z blízkého kamene seběhla malá hnědá ještěrka a zastavila se v teplém písku. Valerie ji zpozorovala a ztuhla. Také Rocky si ještěrky všiml a rychle couvl po bok svého pána. Zvířátko na ně chvíli upíralo své zelené oči, pak sebou mrsklo a přeběhlo o kus dál.

Spencer pocítil radostné vzrušení a mimoděk se usmál, i když nevěděl, jak by měla změna jeho nálady souviset s tím malým plazem. Vzápětí však porozuměl a sáhl si na medailon pověšený na krku. Louis Lee. Bažanti a draci - blahobyt a dlouhý život.

Tři lidé, které jsem měla ráda, zaplatili za ty kódy ivotetn.

Spencerův úsměv se rozplynul. „Kdo vlastně jsi?“ obrátil se k Valerii.

„Chceš vědět, jestli jsem mezinárodní teroristka nebo správná vlastenecká Američanka?“ řekla, aniž zvedla oči od obrazovky.

„Ne. Tak jsem tu otázku nemyslel.“

Místo odpovědi začala o něčem jiném. „Během posledních pěti dnů jsem se o tobě pokoušela zjistit všechno, co se dalo. Moc jsem se toho nedověděla. Podařilo se ti vymazat se téměř dokonale z úředního světa. Takže bych se, mohla stejně tak ptát já - Kdo jsi vlastně ty?“

Pokrčil rameny. „Jenom někdo, kdo si cení svého soukromí.“

„Jistě. A já jsem občanka, která se plete do toho, do čeho nemá tím se od tebe zase tak moc neodlišuju.“

„S tím rozdílem, že já nevím, jak se dostat do MO.“

„Vždyt jsi tam už přece se svým záznamem čaroval.“

„To byla ta nejjednodušeji přístupná databáze, kterou tam mají.

S tím tvým čarováním, co tady právě ted provádíš, se to nedalo vůbec srovnat. Co tam vlastně hledáš?“

„Ministerstvo obrany sleduje všechny satelity, které tam nahoře jsou - vojenské, civilní, vládní, americké, cizí - zkrátka všechny.

Pokouším se zjistit, který satelit je určen k tomu, aby sledoval tenhle malý koutek světa a našel nás, at se hneme kamkoliv.“

„Myslel jsem, že se mně to jenom zdálo, ty řeči o očích na obloze,“ řekl neklidně.

„Byl bys překvapen, co všechno tam nahoře je. Nad západním a jihozápadním územím Spojených států visí až šest satelitů vybavených pro podrobné sledování.“

„A co s tím budeš dělat, když zjistíš, který nás sleduje?“ zeptal se nejistě.

„Na ministerstvu obrany k nim mají přístupové kódy. Pomocí nich se s každým satelitem spojím, nakouknu do běžících programů a zjistím, na co je zaměřený.“

„ta hrozná dáma nakukuje do satelitů, víš?“ řekl směrem k Rocl kymu, ale na psa to evidentně zapůsobilo menším dojmem než na jeho pána, jako by psi byli odedávna nad takové nesmysly povine seni.

„Tak ty si opravdu myslíš, že nás nahánějí přej satelity?“ obrátil se potom pochybovačně na Valerii. „Nezdá se mi, že bychom byli tak důležití - nebo snad ano?“

„Bohužel, já jsem pro ně dost důležitá. A ty jsi je dokonale zmátl. Nemohou přijít na to, co máš se mnou společného. Až o tobě zjistí alespoň to, co já, dojde jim, že jsi pro ně stejně nebezpečný jako moje maličkost - možná ještě nebezpečnější. Jsi pro ně neznámá veličina a takový člověk pro ně představuje vždycky větší nebezpečí než ten, koho znají.“

„Kdo jsou ti lidé, o kterých mluvíš?“

„Možná že by bylo pro tebe lepší, kdybys to nevěděl.“

Spencer už už otevíral ústa, aby něco namítl, ale pak se zarazil.

Nechtěl se přít, alespoň ne ted. Potřeboval se spíš umýt a něco si najít k jídlu.

Valerie mu od počítače vysvětlila, že voda, umývadlo, tekuté mýdlo a čistý ručník jsou v kufru roveru. „Ale vodou šetři.

Jestli tu budeme muset strávit ještě několik dní, budeme ji potřebovat i na pití.“

Rocky ho následoval k autu, ale pořád se nejistě ohlížel tam, kde se předtím objevila ještěrka.

Spencer objevil, že Valerie zachránila z exploreru i jeho zavazadla, takže se kromě umytí ještě oholil a převlékl do čistého.

Cítil se ted velmi osvěžen a navíc byl rád, že už sám sobě nepáchne. Pouze vlasy si nemohl umýt, protože měl celé temeno hlavy choulostivé na jakýkoliv dotyk.

Rover byl stejně jako explorer v provedení kombi a celý jeho nákladní prostor zabíralo nejrůznější nářadí a zásoby. Jídlo bylo v chladicích boxech hned za sedadly.

Kromě několika krabic sušenek sestávala jejich zásoba potravin především z konzerv a plastikových lahví s vodou. Protože Spencer byl až příliš hladový a neměl trpělivost ztrácet čas vařením, vybral si dvě malé konzervy vídeňských párků, dva balíčky sýrových sušenek a hruškový kompot.

V jednom z polystyrenových chladicích boxů však místo jídla našel zbraně: devítimilimetrovou pistoli značky S1G a mitro uzi, která vypadala, jako by byla předělaná na atomatickou střelbu.

Kromě toho tam ještě bylo několik zásobníků střeliva do obou zbraní.

Spencer chvíli zíral na zbraně a potom se zadíval na ženu sedící u počítače pár metrů od auta.

Nebylo pochyb, že ovládala spoustu věcí. Zdála se tak dobře připravená na všechny eventuality, že mohla sloužit za vzor nejen všem skautkám, ale i těm, kteří by se chystali přečkat soudný den.

Byla chytrá, inteligentní, statečná a vypadala příjemně ve světle lampy i na slunci - vlastně v jakémkoliv světle. Spencer ani na okamžik nepochyboval, že je schopná perfektně zacházet jak s pistolí, tak i s automatickou mitro uzi, protože jinak by ty zbraně s sebou nevláčela, na to byla až příliš praktická. Jednoduše by neplýtvala místem na něco, co by neuměla použít, a také by neriskovala trest, který by ji čekal za držení automatické zbraně, pokud by nebyla schopná - a ochotná - z ní střílet.

Spencera napadla otázka, jestli už byla Válerie někdy přinucena střílet na nějakého člověka. Doufal, že ne. A také doufal, že k něčemu tak krajnímu nebude přinucena nikdy. Smutné však bylo, že život jí zřejmě nenabízel nic jiného než krajnosti.

Otevřel konzervu s vídeňskými párky a v prvním okamžiku musel odolat pokušení, aby obsah nezhltl najednou, ale jedl jeden kousek po druhém. Když se vracel k Valeni, strkal si do úst třetí nožku.

Rocky okolo něho poskakoval a loudil svůj podíl.

„Moje,“ řekl Spencer.

Sklonil se nad Valeni, ale nepromluvil na ni. Zdálo se, že je zcela soustředěná na změt údajů naskakujících na obrazovce.

Ještěrka ležela na témže místě jako před půl hodinou, ostražitá a připravena kdykoliv zmizet v úkrytu. Miniatumí dinosaurus.

Spencer otevřel druhou plechovku. Dvě nožky dal psovi a právě, když dojídal zbytek, Valerie sebou prudce trhla a překvapeně vykřikla: „Krucifix!“

Ještěrka bleskurychle zmizela pod kamenem.

Spencer pohlédl obrazovku a uviděl na ní zářit dvě slova - ZACHYCEN SIGNÁL.

Valerie sáhla po vypínači a okamžitě počítač vypnula.

Ještě než stačil na monitoru zmizet obraz, probleskl na něm další nápis: START ZPĚTNÉHO SLEDOVÁNf.

Valerie vyskočila na nohy, vytrhla z logické jednotky kabely a rozběhla se k mikrovlnné anténě. „Nalož všechno do auta!“ křikla v běhu.

„Co se děje?“ ptal se zmateně Spencer a i on rychle vstával.

„Používají Earthguard 3.“ Sebrala anténu a rychle se vracela.

„Používají jakýsi zatraceně chytrý zabezpečovací program. Zachytí jakýkoliv cizí signál a pak ho sleduje zpět.“ Proběhla okolo něho k autu. „Pomoz mi balit!“ zavolala přes rameno. A hod sebou, prosím tě!“

Spencer položil klávesnici na monitor, zvedl logickou jednotku i s gumovou podložkou a se vším spěchal k autu. „Objevili nás?“ křikl na ni.

„Parchanti!“ řekla místo odpovědi.

„Třeba jsi to stačila vypnout včas.“

„To těžko.“

„Jak si mohou být jisti, že to jsme my`?“

„Vědí to.“

„Byl to jen mikrovlnný signál, žádné otisky prstů.“

„To jim stačí, aby po nás mohli jít.“

Svoji nedělní noc vášně bez jediného doteku, už třetí v pořadí, začali Eve a Roy dřív než ty předchozí, a i když byla nejdelší a nejbouřlivější, skončili ještě před půlnocí. Leželi pak v měkkém tlumeném světle vedle sebe a dívali se prostřednictvím zrcadla na stropě jeden druhému do očí. Eve byla nahá jako její biblická jmenovkyně, zatímco Roy zůstal oblečený. Lasem však oba upadli do hlubokého spánku.

Když se Roy ráno probudil, nemusel se před odchodem do sledovacího centra vracet do hotelu, protože si s sebou vzal kufřík se vším, co potřeboval. Dal přednost koupelně pro hosty, protože vůbec netoužil svlékat se před Eve a odhalovat před jejíma očima nesčetné nedokonalosti svého těla, počínaje ošklivými prsty u nohou, přes sukovitá kolena, vyboulené břicho až po stříkance pih na hrudi. Kromě toho se ani jeden nechtěl sprchovat po tom druhém. Oba cítili, že kdyby stáli na dlaždičkách postříkaných vodou, která předtím stékala z těla toho druhého… bylo by to sice nepatmé, ale přesto zneklidňující porušení jejich dokonale čistého vztahu oproštěného od sdílení všech těch nečistých tělních tekutin.

Roy jel přímo od Eve do budovy agentury a hned zamířil do satelitního sledovacího centra. Sotva překročil práh, vycítil, že jen chvíli předtím tam došlo k něčemu vzrušujícímu. Před projekční plochou stála skupinka lidí, všichni sledovali promítaný obraz a místností šuměl tlumený, ale přesto vzrušený hovor.

Ken Hyckman, který měl ráno službu, se na Roye obrátil s širokým úsměvem. Hned mu také pokynul, aby přišel blíž k řídícímu pultu ve tvaru U, bylo zřejmě, že je dychtivý, aby to byl on, kdo mu tu dobrou zprávu sdělí první.

Hyckman byl vysoký uhlazený hezoun s pečlivě upraveným účesem. Vypadal, jako by sem přišel z konkurzu na televizního moderátora.

Roy se od Eve dověděl, že Hyckman se ji už několikrát pokoušel získat, ale ona ho pokaždé odmítla. Kdyby Roy zjistil, že by mu Hyckman mohl být nebezpečným sokem, prohnal by tomu parchantovi kulku hlavou a čerta starého by se staral, co bude dál.

Naštěstí ho uklidňovalo vědomí, že se zamiloval do ženy, která se o sebe dovede postarat.

„Objevili jsme je!“ oznámil Hyckman, když se Roy přiblížil k řídícímu pultu. „Ta ženská chtěla zjistit, jestli je svrchu sledujeme, a navázala spojení s Earthguardem.“

„Jak víš, že je to ona?“

„Je to její styl.“

„Připouštím, že taková troufalost by jí mohla být podobná,“ řekl Roy, „ale doufám, že vás k té jistotě vede ještě něco jiného než pouhý instinkt.“

„To víš, že jo. Lokalizovali jsme místo, odkud se na satelit napojila-je to uprostřed země nikoho. Kdo jiný by to mohl být?“

Hyckman ukázal na projekční plochu.

Byl na ní zobrazen prostý teleskopický pohled ze satelitu na území jižní Nevady, Utahu a sevemí části Arizony. Las Vegas leželo v levém dolním rohu. Malé červené světlo v kruhu označovalo přibližnou polohu stanice, ze které byl směrem k satelitu vyslán signál.

„Sto patnáct mil severoseverovýchodně od Vegas, severovýchodně od Pahroc Summit a severozápadně od Oak Springs Summit. Uprostřed země nikoho, jak už jsem řekl.“

„Uvědom si, že jsme použili Earthguard 3. Třeba se s ním pokusila spojit nějaká pracovní skupina z Úřadu pro ochranu životního prostředí, aby získali snímek oblasti, která je zajímá. Nebo mohli chtít pořídit spektrografickou analýzu terénu, nebo spoustu dalších věcí.“

„Pracovní skupina z Úřadu pro ochranu životního prostředí? Ale co by dělali uprostřed země nikoho?“ namítal Hyckman. Ta fráze se mu zřejmě velice zalíbila, protože ji opakoval, jako by citoval úryvek z nějaké staré ponuré balady. „Uprostřed země nikoho.“

„Dost zvláštní,“ řekl Roy a v jeho úsměvu se objevil náznak úsměšku. „Právě tam v té oblasti se provádí velké množství nejrůznějších pozorování a tebe najednou překvapuje, že se uprostřed země nikoho něco děje.“

„No dobře. Řekněme tedy, že to spojení navázali legitimním způsobem nějací vědci nebo někdo podobný, ale pak mi vysvětli, proč tak rychle přerušili kontakt se satelitem, když jsme zachytili jejich signál?“

„To je první kloudné sousto, které jsi hodil na plac,“ řekl Roy.

„To však nestačí, aby uživilo jistotu.“

Hyckman se díval dost zmateně. „Cože?“

Místo dalšího vysvětlování Roy pokračoval: „Co mají znamenat ty buličí oči? Cíle se přece vždycky označovaly bílým křížkem.“

Hyckmen se potěšeně zašklebil a řekl: „Připadá mi to tak zajímavější. Trochu legrace nezaškodí.“

„Vypadá to jako nějaká počítačová hra,“ prohlásil Roy.

„Díky,“ zašklebil se znovu Hyckman. Zřejmě si pohrdlivou poznámku vyložil jako kompliment.

„Jakou výšku ten záběr vzhledem k faktoru zvětšení reprezentuje?“ zeptal se Roy.

„Dvacet tisíc stop.“

„Moc vysoko. Chtělo by to jít tak na pět tisíc.“

„Už se na tom pracuje,“ řekl Hyckman a ukázal na operátory u počítačů ve středu sálu.

Z reproduktoru se ozval klidný ženský hlas: „Přechází se na větší zvětšovací faktor.“

Překonávali těžký, obtížně sjízdný terén, ale Valerie hnala auto tak, jako by se před nimi odvíjela hladká stuha asfaltové dálnice.

Rover se řítil nehostinnou krajinou, nadskakoval, mizel v prohlubních, otřásal se, smýkal doleva a hned zase doprava, skřípal a vrzal, jako by se měl každým okamžikem rozpadnout.

Spencer seděl na pravém sedadle s 9mm pistolí v ruce, automatická micro uzi ležela na podlaze u jeho nohou.

Rocky se krčil v úzkém prostoru mezi sedadly a změtí zásob a nářadí, která vyplňovala celý nákladní prostor až k zadním dveřím. Jedno ucho měl nastražené, protože ho velmi zajímala jejich krkolomná jízda, druhé však viselo schlíple jako kus hadru.

„Nemůžeme trochu zpomalit?“ zeptal se Spencer. Musel skoro křičet, aby ho slyšela přes řev motoru a hluk způsobený otřásáním nákladu.

Valerie se naklonila nad volant, pohlédla na oblohu a zakroutila hlavou. „Zatraceně, nikde ani mráčku. Doufala jsem, že se nebudeme muset hnout z místa, dokud se zase nezatáhne.“

„Copak na tom tak záleží? Vždyt jsi říkala, že mají možnost použít infrakamery?“

Znovu se soustředila na terén před sebou, protože auto šplhalo do příkrého břehu vodou vymletého koryta. „To platilo, když jsme tábořili na místě a byli široko daleko jediným nepřírodním zdrojem tepelného záření. Ale když se pohybujeme, tak už je to pro ně horší. A na silnici mezi ostatními auty by nás neměli vůbec rozeznat.“

Na vrcholu strmého břehu se najednou rover ocitl ve vzduchu a vzápětí letěl do prohlubně dalšího vymletého koryta. Dopadli nejdříve na přední kola, a když se auto srovnalo, začalo šplhat do pozvolného svahu tvořeného šedo-čemo-oranžovou lupkovou hominou. Kaménky odletující od pneumatik bombardovaly podvozek vozu a Valerie musela křičet, aby ji přes ten hluk slyšel. „Když je obloha takhle modrá, hrozí nám mnohem větší nebezpečí než od nějakých infrakamer. Takhle nás krásně uvidí obyčejnými teleskopickými kamerami.“

„A myslíš si, že už nás vidí?“

„Nevím, jestli nás vidí, ale že po nás pátrají satelitem, o tom nemusíš pochybovat,“ křičela. I tak ji přes tu kanonádu kamení a suti, která se jim ozývala pod nohama, sotva slyšel.

„Oči na obloze,“ řekl spíš pro sebe než jí.

Svět se obracel na ruby - zářivě modrá obloha se stala místem, kde sídlili démoni.

„V nějakém sále si promítají pohled na krajinu, kterou jedeme,“ křičela. „Když uvážím, že jsme kromě hadů a pouštních králíků jediný pohybující se cíl v okruhu nejméně pěti mil, pak to nemůže dlouho trvat, než nás objeví.“

Rover se probil šotolinou do míst s měkčí půdou a rachot kamínků o podvozek náhle utichl. V porovnání s ním nyní řev motoru působil jako uklidňující hudba.

„Krucinál!“ ozvala se znovu Valerie. „Chtěla jsem si jen potvrdit, že používají satelit, ale nenapadlo mě, že by ho na nás vázali nepřetržitě třetí den. A už vůbec mě nenapadlo, že by mohli hlídat signály, které k němu přicházejí ze země.“

„Třetí den?“

„Jistě. Se sledováním mohli začít v sobotu ještě před rozedněním, hned jak přešla bouře a obloha se vyčistila. Panebože, ted vidím, žejim na nás záleží víc, nežjsem si myslela.“

„Co je vlastně dnes za den?“ zeptal se Spencer trochu neklidně.

„Pondělí.“

„Ajá si byl jistý, že neděle.“

„Byl jsi v limbu déle, než si myslíš.“

Spencer si uvědomil, že i když se jeho stavy bezvědomí zřejmě prolínaly s obyčejným spánkem, v každém případě byl mimo vědomí padesát nebo možná i šedesát hodin. Takové zjištění ho značně zneklidňovalo, protože si vždy velice zakládal na dokonalé sebekontrole.

Něco z toho, o čem v polovědomí blábolil, si dokázal vybavit, ale trápilo ho, že jí mohl namluvit spoustu dalších nesmyslů, na které si vzpomenout nedokázal.

„Nenávidím ty parchanty!“ zasyčela Valerie, když znovu s obavou pohlédla na oblohu.

„Coje to za lidi?“ zeptal se a uvědomil si, že jí tu otázku neklade poprvé.

„Radši to nechtěj vědět,“ odpověděla stejně jako dřív. „Jak se to dovíš, tak v tom okamžiku jsi mrtvý muž.“

„Chvílemi mám pocit, že užjsem mrtvý ted. Byl bych ale nerad, kdyby mě odkrouhli úplně ajá se nikdy nedověděl, o koho šlo.“

Bylo vidět, že Valerie váhá. Na chvíli využila toho, že se auto P j „ š lhalo do obtížně s ízdného svahu, a mlčela. „Dobře, ozvala se po chvíli. „Máš pravdu. Ale řeknu ti to později. Ted se musím soustředit, abychom se z téhle situace dostali.“

„Takže si myslíš, že se z ní můžeme dostat?“

„Vždycky je nějaká šance - i když malá.“

„Myslel jsem, že s tím satelitem nás zaměří za pár minut.“

„To ano. Ale nejbližší místo, kde ti parchanti mají svoje lidi, je zřejmě Vegas, a to je sto deset, možná sto dvacet mil od nás. To ale platilo, když jsem se v pátek v noci rozhodla zastavit, protože jsi nevypadal, že bys dokázal další jízdu přečkat. Od té doby dali jistě dohromady nějaké komando, které už po nás jde. Řekla bych, že před nimi můžeme mít tak nanejvýš dvě a půl hodiny náskoku.“

„Co tedy budeme dělat?“

„Pokusíme sejim znovu ztratit,“ řekla trochu netrpělivě.

„Jak se jim můžeme ztratit, když se na nás dívají z vesmíru?“

„Chlapče, nezačínáš zase blouznit?“ řekla.

„Bylo by lepší, kdybych blouznil, ale oni dělají přesně to, co jsem řekl.“

„Já vím, já vím. Ale opravdu to zní dost bláznivě, nemyslíš`?“ řekla hlasem ne nepodobným Goofymu z Disneyovy kreslené gro tesky. „Z vesmíru se na nás dívají podivní mužíčci ve špičatých helmách a se světelnými pistolemi. Chystají se ukrást nám naše že ny a zničit náš svět.“

Zajejich zády tiše štěkl Rocky, který tak zareagoval na Goofyho jméno.

„V jakém světě to žijeme?“ povzdychla si už normálním hlasem.

„Bože na nebesích, to už tak bude navžd Překonali vrchol táhlého svahu a znovu tvrdě otestovali pérová ní reveru. „Chvíli mám pocit, že tě už znám, a v následujícím oka mžiku jsi opět záhadou.“

„To je v pořádku. Musíš být pořád ostražitý. Oba potřebujeme být ostražití.“

„Najednou jsi mi připadala, že si z toho všeho děláš legraci.“

„Oh, jsou okamžiky, kdy mě ten humor opravdu přejde a jsem ` pakjako ty. Jenže málo platné, svět není nicjiného nežjeden velký boží zábavní park. Jestliže ho budeš brát až příliš vážně, tak z toho zblbneš. Svým způsobem se dá všechno brát jako legrace, dokonce i krev umírajícího. Nemáš ten pocit?“

„Ne! Ne! Nikdy!“

„Jak potom můžeš na tomhle světě vydržet?“ zeptala se tento krát už zcela vážným hlasem.

„Není to lehké.“

Vyjeli na rozlehlý plochý vrchol kopce mnohem hustěji porost lého křovisky než terén, kterým projížděli dosud. Valerie však ani v nejmenším nesnížila rychlost a rover si tím houštím razil cestu ja ko tank.

Spencer se znovu neodbytně vrátil ke své otázce: „Jak se jim můžeme ztratit, když se na nás dívají tam odtud?“ ukázal prstem nahoru.

„Musíme je zmást.“

„Jak?“

„Nějakým chytrým manévrem.“

„Například jakým?“

„To ještě nevím.“

„A kdy to budeš vědět?“

„Doufám, že dřív, než ty dvě hodiny uplynou.“ Zamračila se na tachometr. „Zdá se, že užjsme ujeli šest mil.“

„Mně se spíš zdá, že sto. Jestli to zatracené kodrcání bude trvat dlouho, tak se mně třeštění hlavy hezky rychle vrátí.“

Rozlehlý vrchol kopce tentokrát nekončil prudkým srázem, ale terén pokračoval dál pozvolna se svažující plání porostlou vysokými keři, které byly suché a bledé jako komáří křídla. V dálce protínala svah od západu k východu asfaltová silnice.

„Coje to?“ zeptal se Spencer,jako by nevěřil svým očím.

„Stará federální číslo devadesát tři,“ odpověděla.

„Tyjsi věděla, že tu někdeje? Jakjsi mohla tušit… ?“

„Bud jsem studovala mapu, když jsi ležel v bezvědomí - nebo jsem prostějasnovidec.“

„Myslím, že platí obojí,“ řekl. Kolikrát ho ta ženaještě překvapí, pomyslel si.

Poněvadž pohled odpovídající výšce pěti tisíc stop ještě neumožňoval rozlišení na úrovni objektu velikosti osobního auta, Roy požadoval, aby byl optický systém převeden na výšku jednoho tisíce stop.

Aby se při tak extrémním stupni zvětšení zachovala dostatečná kvalita obrazu, musel být signál přijatý ze satelitu podroben dodatečnému zpracování. Programy, které to prováděly, však kladly na kapacitu výpočetního systému takové nároky, že veškeré další práce agentury musely být zastaveny a superpočítač Cray pracoval pouze na tomto úkolu. I tak se doba mezi přijetím signálu ze satelitu ajeho projekcí ve sledovacím sále prodloužila o další zpoždění.

Neuplynula ani minuta, když se z reproduktoru opět ozval klidný, téměř šeptající ženský hlas: „Objeven podezřelý objekt.“

Ken Hyckman opustil své místo za řídícím pultem a přešel ke dvěma řadám počítačů s operátorskou obsluhou. Za chvíli se vrátil s rozzářeným obličejem. „Mámeji.“

„Toještě nemůžeme vědět,“ varoval Roy.

, Je to naprostojisté,“ trval Hyckman na svém a vzrušeně se ob , rátil k obrazu na projekční ploše. „Jaké jiné auto by se mohlo pohybovat v poušti a právě v těch místech, odkud se někdo pokusil spojit se satelitem?“

„Pořád můžejít o lidi z Úřadu pro ochranu prostředí.“

„A ti najednou prchají pryč?“

„Třeba se pouze přemísťují.“

„Dost rychle vzhledem k terénu.“

„Proč ne? Tam žádné omezení rychlosti neplatí.“

„Příliš moc shod,“ prohlásil Hyckman. „Je to ona.“

„Uvidíme.“

Na projekční ploše proběhla zleva doprava vlna a pohled se změnil. Obraz seještě. několikrát zachvěl, rozostřil, vyjasnil, znovu rozostřil a konečně usadil - před nimi se objevil pohled z výšky jednoho tisíce stop.

Napříč pouštní krajinou plnou křevisek se řítil vůz těžko identifikovatelného typu a značky, ale zřejmě vybavený najízdu v terénu. I přes obrovské zvětšení se stále ještě jevil jako nepatmý objekt.

„Přejděte na pět set stop,“ požadoval Roy.

„Přecházi se nn větši zvětšovaci faktor.“

Po krátké prodlevě přejela opět přes obraz vlna.

Protože Earthquard 3 nebyl přímo nad sledovaným cílem, ale visel na geostacionámí orbitě poněkud stranou na severovýchod, musela se provádět další korekce obrazu s ohledem na zkreslení způsobené perspektivou. Výsledkem však byl obraz, na kterém nebylo auto jen jako pouhý obdélníček, ale zobrazené pěkně plasticky z boku.

Podezřelý vůz vyjel na vrchol kopce a začal sjíždět dolů táhlým svahem. Roy napínal oči a pokoušel se proniknout nepatmými obdélníčky postranních okenních skel, jestli se mu nepodaří zahlédnout uvnitř náznak něčeho, co by mu dalojistotu, žeje to ona.

Sledovaný cíl se blížil k silnici.

„Coje to za cestu?“ vykřikl Roy. „Promítněte přes obraz silniční mapu. Rychle!“

Hyckman stiskl tlačítko na řídícím pultu a cosi řekl do mikrofonu.

V okamžiku, kdy se podezřelé auto dostalo na silnici a zamířilo východním směrem, objevila se v obraze několik barevných topografických značek - u linky probíhající od západu k východu byl nápis federálni silnice č. 93.

Protože Valerie ani na okamžik nezaváhala a vybrala si směr na východ, zeptal se Spencer: „Proč ne na západ?“

„Protože tím směrem není nic než nevadská pustina. První městečko je víc než dvě stě mil daleko. Než bychom se tam dostali, měli by tisíc příležitostí, jak nás dostat, a nikdo by se nikdy nedověděl, co se s námi stalo. Prostě bychom zmizeli z povrchu země.

„A kam tedy míříme „

„Několik mil odtudje Caliente a po dalších deseti Pananca „To také zřejmě nejsou žádné metropole.“

„Potom překročíme hranici do Utahu. Následuje Modena a Newcastle - ani to nejsou velká města, ale za Newcastle je Cedar City.“

„Znám. Cedar už není žádný zapadákov.“

„Čtmáct tisíc obyvatel,“ řekla. „To by tak možná stačilo, abchom se jim alespoň na pár minut ztratili a pokusili se vyměnit rovera za něcojiného.“

Silnice, po které jeli, byla plná výmolů, což sice nepředstavovalo pro rover žádný velký problém, ale Spencer by dal po absolvování divoké terénní jízdy přednost tomu, kdyby auto mělo měkčí pérování a tlumiče. Valerie však nebrala na stav silnice sebemenší ohled.

„Doufám, že se ta zatracená cesta brzy zlepší.“ podotkl Spencer.

„Spíš bych řekla, že se za Panacou ještě zh :ší, protože odtamtud vede až do Cedar City pouze okreska.“

„A jak daleko je do Cedar City?“

„Asi tak sto dvacet mil,“ řekla, jako by to pokládala za docela dobrou zprávu.

Spencer téměř zalapal po dechu. „To si snad dě(áš legraci. I kdybychom jeli pořád po takovéhle silnici, a ty říkáš, že bude horší, tak nám to bude trvat nejméně dvě hodiny, než se tam dostaneme.“

„Jedeme sedmdesát.“

„A mně to připadá jako sto sedmdesát!“ Jeho hlas zavibroval, protože auto projelo usekem, který byl málem tak hrbolatý jako prašná cesta.

„Doufám, že nemáš hemeroidy,“ řekla stejně vibrujícím hlasem jako on.

„Jestli pojedeš celou cestu touhle rychlostí, dostaneme se do Cedar City s holýma zadkama.“

Pokrčila rameny. „Alespoň tam budou mít nějaké povyražení.

Od letního shakespeareovského festivalu už uplynula dost dlouhá doba.“

Na Royovu žádost byl faktor zvětšení znovu zvýšen tak, aby odpovídal ekvivalentní výšce snímání dvě stě stop nad povrchem země. O to těžší problém však bylo udržet kvalitu obrazu na přijatelné úrovni. Naštěstí však byla k dispozici taková kapacita počítače, že se zpracování signálu obešlo bez dalšího zpoždění.

Obraz na projekční ploše byl už tak podrobný, že sledovaný cíl přejel rychle přes celou šířku plátna a zmizel za pravým okrajem.

Za chvíli se však znovu objevil, když Earthguard vyslal záběr dalšího segmentu, ležícího ve směru pohybu cíle.

Protože ted jelo sledované auto směrem na východ a ne jako předtím na jih, odkrýval se pohled na čelní sklo, ve kterém se střídaly stíny s odlesky dopoledního slunce. ` „Vůz identifikován jako poslední model range roveru.` Roy Miro zíral na promítaný obraz a uvažoval, jakáje pravděpodobnost, že v podezřelém autě je alespoň ta žena, pokud ne i ten zjizvený muž.

Občas se mu pó ařilo zahlédnout za sklem auta temné profily tváří, ale při veškeré snaze je nedokázal identifikovat. Dokonce se ani nedalo sjistotou říct, kolik lidíje uvnitř ajakéhojsou pohlaví.

Další zvětšení už nemělo smysl, protože by vyžadovalo zdlouhavé zpracování obrazového signálu a mohlo by se stát, že než by získali detailnější pohled do vnitřku vozu, mohla by jeho posádka zmizet v některém z nejbližších měst.

Jestliže vyšle skupinu mužů, aby range raver zastavi(i, a ukáže se, že uvnitř je někdo zcela jiný než ti, po kterých jdou, ztratil bych koukoliv naději tu ženu dopadnout, protože v tom případě by ujížděla někam do Arizony nebo zpátky do Kalifomie.

„Cil se pohybuje rychlosti sedmdesát dvě mile za hodinu.“

K tomu, aby se mohl rozhodnout, jestli za roverem někoho pošle, bylo potřeba zvážit mnoho věcí, přičemž téměř ke každé z nich chyběly jakékoliv podpůmé důkazy. Z čeho měl vycházet? Že Spencer Grant přežil záplavu, která smetla jeho auto, že dokázal nějakým záhadným způsobem uvědomit tu ženskou, kde je, že se s ním setkala v poušti a spolu pak odjeli jejím autem, že když zjistila, že by mohla být sledována satelitem, zmizela už v sobotu ráno ještě předtím, než se rozplynula oblačnost, že se dnes ráno napojovala na satelity, aby zjistila, jestli ji stále ještě hledají, byla zaskočena programem pro zpětné vyhledávání přijatého signálu a před několika desítkami minut začala prchat, aby si zachránila holý život.

Roy nebyl v lehké situaci. Těch domněnek a předpokladů bylo tolik, že bylo obtížné se na základě nich rozhodnout.

„Cil se pohybuje rychlosti sedmdesát čtyři mile za hodinu.“

„Zatraceně rychle na takovou silnici,“ řekl Ken Hyckman. „Je to ona a žene ji strach.“

Během soboty a neděle objevil Earthguard v určené zóně dvě stě šestnáct podezřelých aut, většinou turistů a výletníků, kteří z nějakého důvodu sjeli ze silnice do pouštní krajiny. Protože osádka takového auta nakonec vždy vystoupila ven, mohli se pomocí satelitu nebo přeletů helikoptér přesvědčit, že mezi nimi není ani ta žena, ani Grant. Je možné, že auto, které ted sledovali, se zařadí do seznamu falešných poplachů jako číslo dvé stě sedmnáct.

„Cil se pohybuje rychlosti sedmdesát šest mil za hodinu.“

Na druhou stranu byl tento případ zdaleka nejpodezřelejší.

Najednou si Roy uvědomil, že od pátečního odpoledne na letišti ve Flagstaff je s ním Kevorkianova síla. Právé ta mu umožnila získat Eve a změnila tak jeho život. Měl by se jí svěřit, aby řídilajeho rozhodnutí.

Zavřel oči, několikrát se zhluboka nadechl a řekl: „Je třeba po slat za nimi naše lidi.“

„Toje ono!“ vyhrkl Ken Hyckman a máchl pěstí do vzduchu.

„Dvanáct plně ozbrojených mužů,“ pokračoval Roy. „Vyrazí do patnácti minut. Zajisti dva velké vrtulníky ze střechy budovy, ať neztrácíme čas.“

„Bude to,“ slíbil Hyckman.

„Dej jim instrukce, aby tu ženu na místě zlikvidovali.“

„Samozřej mě.“

„Za každou cenu, rozumíš?“

Hyckman přikývl.

„Nesmí jí dát jedinou šanci, aby zase vyklouzla. Ale Granta chci živého. Musíme z něho dostat, co s ní má společného a pro koho pracuje.“

„Abychom ti mohli zajistit kontrolu nad situací přes satelit, museli bychom dočasně změnit jeho polohu a zaměřit ho výhradně na sledovaný cíl,“ poznamenal Hyckman.

„Udělejte to,“ řekl Roy.

V PONDĚLNÍ RÁNO by kapitán Hanis Descoteaux z losan geleského policejního oddělení nebyl překvapen, kdyby zjis til, že je už od pátku mrtev a ocitl se v pekle, protože násilnosti a urážky, které na něm byly spáchány, byly dílem celé armády příčinlivých záštiplných zloduchů.

Byl to docela obyčejný páteční. večer. Hanis se právě miloval se svou ženou Jessikou, zatímco obě dcery, Willa a Ondine, byly ve svých ložnicích a budto už spaly, nebo se dívaly na televizi. O půl jedenácté vtrhli do jejich domu v tiché ulici v Burbanku muži ze speciálního přepadového oddílu FBI doprovázeni lidmi z Úřadu pro potírání drog. Nájezd na tichý dům byl proveden s takovou silou a nelítostností, s jakou snad útočí pouze četa námořní pěchoty v těch nejnebezpečnějších situacích.

V jediném, dokonale synchronizovaném okamžiku vrhli útočníci do všech oken ohlušující zásahové granáty, jejichž výbuchy způsobily, že Hanis, jeho žena a obě dcery byli tak dezorientováni a dočasně ochromeni, že se nezmohli najedinou akci.

Vzápětí potom padly přední i zadní dveře domu a dovnitř vtrhli po zuby ozbrojení muži v čemých helmách a neprůstřelných vestách a obsadili všechny místnosti.

V jednom okamžiku ještě Hanis spočíval v obětí své ženy a vychutnával slastné okamžiky jejich spojení, v následující vteřině se však milostná vášeň změnila v panickou hrůzu a on se nezmohl na nic jiného, než že vrávoral nahý a dezorientovaný vedle postele.

Přestože měl po detonacích granátů zalehlé uši, slyšel, že se ze všech prostorjeho domu ozývají výkřiky: „FBI! FBI! FBI!“ Ani to ho však nemohlo uklidnit, protože byl tak šokovaný, že si ani pořádně nedokázal dát dohromady, co ta tři písmena znamenají.

Než si stačil uvědomit, že v zásuvce jeho nočního stolku leží nabitý revolver, zaplavil ložnici dav mužů, jejichž postavy připomínaly profesionální hráče fotbalu. Všichni křičeli a první, co udělali bylo, že přinutili Hanise lehnout si na podlahu tváří dolů a složit ruce za hlavou.

Teprve ted se mu začalo v hlavě vyjasňovat. Vzpomínal, co se o FBI `ríkalo: svých hlavních prostředků - hrůzy a zmatku - se nevzdali, pouze je vyměnili za strach a nepořádek.

Nad domem visela helikoptéra. Kužely reflektorů prohledávaly dvůr. I přes děsivé dunění vrtulí Hanis uslyšel, jak Willa a Ondine křičí strachy, když se s praskotem rozletěly dveře jejich ložnic.

Bylo hluboce ponižující ležet na zemi nahý, zatímco neznámí chlapi tahali Jessiku, rovněž nahou, z postele. Zatímco převraceli postele a hledali zbraně, nechali ji stát v rohu a zakrývat svou nahotu pouze vlastníma rukama. Teprve po nekonečně dlouhé době na ni hodili prostěradlo, aby sejím zahalila.

Nakonec dovolili i Hanisovi, aby vstal a posadil se na kraj postele. Stále byl nahý a doslova hořel studem nad svým ponížením.

Kdosi z těch mužů mu strčil před oči povolení k prohlídce domu a Hanis byl ohromen, když na něm viděl své jméno a adresu, až do této chvíle se totiž domníval, že jde o omyl. Pokoušel se jim vysvětlovat, že je kapitánem losangeleské policie, ale to oni už dávno věděli a nijak to na ně nepůsobilo.

Konečně mu dovolili obléknout si alespoň šedivý nátělník a trenýrky, které si brával při cvičení. Potom ho i s Jessikou odvedli do obývacího pokoje.

Tam už seděly na pohovce schoulené Willa a Ondine a ve strachu se držely jedna druhé. Obě dívky se hned chtěly vrhnout ke svým rodičům, ale jeden z mužů je strhl zpět a přikázal jim, aby zůstaly sedět.

Ondine bylo třináct let a Wille čtmáct, obě byly krásné po své matce. Ondine už byla oblečená na spaní a měla na sobě volné pyžamové kalhoty a tričko, na které byla tvářjakéhosi zpěváka.

Willa měla tričko, krátké pyžamové kalhoty nad kolena a žluté podkolenky.

Hanis si všiml, že někteří z těch chlapů si obě dívky prohlíželi dost nestydatými pohledy, a žádal, aby si mohly vzít župan. Ignorovali ho. Zatímco Jessiku strčili do křesla, jeho mezi sebe vzali dva muži a chystali se ho vyvést ven z místnosti.

Když znovu požádal, aby si dívky mohly obléct župan, a znovu byl ignorován, vytrhl se rozhořčeně svým strážcům a chtěl zakročit. Jeho rozhořčení bylo pokládáno za odpor. Kdosi ho udeřil do břicha pažbou pušky, vzápětí byl sražen na kolena a byla mu nasazena pouta.

Dovedli ho do garáže. Tam stál u pracovního stolu muž, který prohlásil, žeje „agent Gurland“, a prohlížel si stovky balíčků kokainu, které musely mít hodnotu několika milionů. Hanis na to vše zíral a nevěřil svým očím. Když mu však bylo řečeno, že kokain byl nalezen v jeho garáži, začalo ho mrazit.

„Jsem nevinný. Jsem policista. Někdo to sem musel podstrčit.

Toje šílenství!“

Gurland mu ledabyle přečetl jeho ústavou zaručená práva.

Hanise přiváděla do stavu zuřivosti jejich netečnost ke všemu, co řekl. Ještě větší vztek a pocit ponížení se ho zmocnil, když ho vyvedli ven k autu stojícímu u chodníku před domem. Tichá ulička byla samozřejmě na nohou a všichni sousedé se dívali, jak ho odvá dějí v poutech.

Byl převezen do cely předběžného zadržení. Tam mu dovolili, aby zavolal svému právnímu zástupci, kterým byl jeho bratr Darius. y Hams očekával, že bude jako policista umístěn do zvláštní cel, což se dělávalo proto, aby zadržený nebyl ve vězení ohrožen nějakým vagabundem, který policisty nenávidí. Místo toho ho strčili do společné cely s šesti dalšími muži, kteří tu čekali na obvinění z nejrůznějších trestných činů, počínaje pašováním zakázaných drog z jednoho státu do druhého a konče zavražděním federálního poli cejního úředníka sekerou.

Všichni tvrdili, žejsou nevinní, a i když u některých bylo na prv ní pohled zřejmé, že jsou schopni všeho, Hanis se přistihl, že těm jejich řečem o nevině zpola věří.

V sobotu o půl třetí ráno přivedli Hanise do návštěvní místnosti, kde seděl za poškrábaným stolem Darius. „Je to všechno svinstvo, absolutní svinstvo! Odpomý smradlavý svinstvo! Vím, že jsi nejpoctivější chlap,jakéhojsem kdy poznal. Užjako děckojsi takový byl. Ani si nedovedeš představit, jak to pro mne bylo těžké být tvým bratrem a porovnávat se s tebou. Ty jsi až k nesnesení poctivý, skoro bych řekl svatý! Každý, kdo tvrdí, žejsi překupník drog, je blbec nebo lhář. Poslouchej, Hanisi, nedělej si starosti… ani minutu, ani vteřinu. Máš naprosto čistou minulost, v tvém záznamu není ani skvmka. Dostanu tě ven na kauci a nakonec je přesvědčíme, že šlo bud o omyl, nebo o spiknutí. Poslouchej, přísahám ti, že to nikdy nedojde až k soudu. Přísahám ti to pň hrobu naší matky.“

Darius byl o pět let mladší než Hanis, ale byl mu tak podobný, že oba bratři vypadali jako dvojčata. Byl také brilantním a energickým advokátem. Jestliže Darius řekl, aby si nedělal starosti, tak se Hanis pokoušel nedělat si je.

„Poslouchej, jestli ti to tam narafičili, jestli je to opravdu spiknutí, pak musíme uvažovat, kdo za tím stojí, která slizká svině to udělala a proč. Víš o někom, kdo by tě mohl považovat za svého nepřítele?“

„Nevím o nikom. Alespoň ne o tom, kdo by byl schopný něčeho takového.“

„Všechno je to absolutní svinstvo. Budou se plazit po břiše a omlouvat se, parchanti, blbci, komedianti ignorantský. Něco takovýho mě dovede naštvat. Ale uvědom si, Hanisi, že i svatí mají nepřátele.“

„Na nikoho ukázat nedokážu,“ trval na svém Hanis.

„Možná že právě svatí mají nepřátele.“

V sobotu krátce po desáté hodině dopoledne byl Hanis v doprovodu svého bratra předveden před soudce. Federální státní žalobce požadoval desetimilionovou kauci, ale Darius nabízel za Hanisovo propuštěni svou vlastní záruku. Nakonec byla kauce stanovena na pět set tisíc dolarů, což považoval Darius za přijatelné, poněvadž Hanís mohl být volný po složení deseti procent této částky. Její zbytek by pak dodal složitel kauce, který půjčoval pro tyto účely peníze na úrok.

Hanis a Jessika měli na svém bankovním účtu sedmdesát tři tisíc dolarů. Protože Hanis se nemínil vyhýbat soudnímu vyšetřování, měli naději, že dostanou své peníze zpět. jakmile se dostaví k soudu.

Jejich pozice nebyla záviděníhodná. Ale předtím, než mohli zahájit právní protiofenzivu a vynutit si zamítnutí žaloby, musel Hanis získat svobodu a vyhnout se tak velmi nepříjemné situaci, kdy by byl nucen čelit policejnímu vyšetřovateli ve vězení. Nakonec se však věci pohnuly správným směrem.

O sedm hodin později, v pět hodin odpoledne, byl Hanis znovu předveden do návštěvní místnosti, kde ho opět čekal Darius - tentokrát se špatnými zprávami. FBI přesvědčila soudce, že existuje důvodné podezření, že Descoteauxův dům byl využíván k nezákonné činnosti, což umožňuje okamžité uplatnění federálního zákona o jeho propadnutí ve prospěch státu. FBI a Úřad pro potírání drog tedy požadovaly uplatnit konfiskační právo na dům i na všechno, co k němu patří.

Aby byly chráněny zájmy státu, nařídili federální úředníci soudní vystěhování Jessiky i obou jejich dcer a dovolili jim vzít s sebou pouze trochu oblečení. V domě byly vyměněny zámky a postavena stráž.

„Je to svinstvo,“ prohlásil Darius. „Dobře, možná je to z čistě právního hlediska v souladu s nedávným rozhodnutím Nejvyššího soudu a konfiskaci majetku, ale rozhodně to není v souladu s duchem věci. Už proto ne, že soud prohlásil, že ještě před tím, než ke konfiskaci přistoupí, musí dát majiteli domu vyrozumění o úmyslu zabavitjeho majetek.“

„Zabavit majetek?“ opakoval Hanis naprosto zmaten.

„Samozřejmě. Ti parchanti prohlásí, že vyrozumění podají ve stejnou dobu jako příkaz k soudnímu vystěhování, což také udělají.

Ale soud to zcela jasně mínil tak, že mezi doručením vyrozumění o zabavením majetku a vystěhováním by měla uplynout přiměřená doba.“

Hanis stále nerozuměl. „Vystěhovat Jessiku a děvčata?“

„Neměj o ně strach,“ řekl Darius. „Jsou v pořádku. Vzali jsme je s Bonnü k nám.“

„Jakje mohou vystěhovat?“

„Dokud bude Nejvyšší soud trvat na dalších článcích zákona o konfiskaci majetku, bude mít uplatňování soudního vystěhování přednost před názory, že je to nespravedlnost. Nespravedlnost?

Panebože, to je něco daleko horšího než nespravedlnost, to je totalitnost. Ještě že byl nařízen soudní výslech, což se donedávna nevyžadovalo. Do deseti dnů půjdeš před soudce a tam budeš proti konfiskaci domu argumentovat.“

„Je to můj dům.“

„To není argument. Vymyslíme něco lepšího.“

„Ale je to přece můj dům.“

„Poslouchej, musím ti říct, že ten soudní výslech může být fraška. Federálové určitě použijí veškerého vlivu, aby byl tvůj případ přidělen soudci, o kterém je známo, že mu uplatňování zákona o konfiskaci nedělá problémy. Samozřejmě se tomu pokusím zabránit a prosadit soudce, který ještě nezapomněl, že v téhle zemi je demokracie. Ale v dnešní době je bohužel praxe taková, že federálové si prosadí takového soudce,jaký sejim hodí. Budeme mít sice právo slyšení, ale je téměř jisté, že soudce rozhodne ve prospěch konfiskace.“

Hanis musel sebrat všechny své síly, aby se s hrůzou, kterou právě slyšel, vyrovnal. Stále však nebyl schopen uvěřit. „Nemohou přece moji rodinu jen tak vyhodit na ulici. Ještě mě z ničeho neusvědčili.“

„Jsi přece polda. Musíš vědět, jak se se zákony o konfiskaci majetku zachází. Platí už deset let a rok od roku se možnosti jejich uplatnění rozšiřují.“

„Jistě, jsem polda, ale nejsem prokurátor. To je problém státního návladního, podlejakých zákonů mě bude žalovat.“

„Potom musíš být připravený na všechno. Podívej… na to, aby ti zkonfiskovali majetek, nemusíš být vůbec usvědčen.“

„Tím chceš říct, že mně mohou klidně vzít dům, i když shledají, že jsem nevinen?“ Hanis měl pocit, že se ocitl ve zlém snu jedné Kafkovy povídky, kterou četl ve školních letech.

„Poslouchej dobře, Hanisi, zapomeň na podobné pojmy jako prokázání viny nebo zproštění žaloby. Oni ti dokonce mohou zabavit majetek, aniž tě obvini z nějakého zločinu. Ani nemusíš jít před soud. Ty jsi ale obviněn byl a to jim dává právo zacházet s tebou ještě tvrději.“

„Počkej, počkej. Jak se to mohlo stát… ?“

„Jestliže existuje jakýkoliv důkaz, dokonce i takovv, o kterém ty vůbec iieviš, že dům byl používán k nelegální činnosti, je to dostatečný důvod pro jeho konfiskaci. Není to šikovné? Přijdeš o majetek a ani nevíš proč.“

„Ne, myslel jsem, jak se to mohlo stát v Americe?“

„Válka proti světu drog. Kvůli tomu byly zákony o konfiskaci schváleny, aby stát ukázal, že má silnou ruku, že má prostředky všechny ty překupnieké brlohy rozbít.“

Bylo vidět, že Darius oproti své ranní návštěvě vystřízlivěl.

Jeho energie se tentokrát nevybíjela v rozhorleném proudu sebejistých slov, jako spíš v ustavičném neklidném ošívání a vrtění.

Hanis byl stejně znepokojen jeho proměnou jako tím, co slyšel.

„Ten důkaz, ten kokain, byl podstrčen.“

„Jistě, ty to víš a já to také vím. Ale pokud bychom chtěli, aby soudce změnil rozhodnutí o konfiskaci, museli bychom to před ním dokázat.“

„Jinak řečeno, jsem vinen, dokud neprokážu, že jsem nevinen.“

„Přesně tak zákony o konfiskaci fungují. Budme nakonec rádi že jsi byl obviněn z trestného činu, protože takhle se dostaneš před soud. Pokud to obvinění vyvrátíme, dokážeme nepřímo i to, že konfiskace domu byla provedena neoprávněně. Ted se jenom modlím, aby svá obvinění nestáhli.“

Hams zamžikal překvapením. „Takže tvým zbožným přánímje, aby ta nesmyslná obvinění proti mně nestáhli?“

Pocho to. Pokud je stáhnou, nebude soudní vyšetřování.

A právě při něm budeš mít nejlepší šanci, jak získat dům zpět.“

„Nejlepší šanci? Na tom zinscenvvaném přelíčení?“

„Ne úplně zinscenovaném. Pvuze předjejich soudcem.“

„Ajakýje mezi tím rozdíl?“

Darius unaveně přikývl. „Dávám ti za pravdu, že moc velký ne.

A jestliže soudce konfiskaci potvrdí, pak už by ti zbývalo jen podat na FBI a Úřad pro potírání drog soudní žalobu a vést proti nim regulémí proces a to by byla zatraceně těžká bitva. Jejich právní zástupci by se neustále snažili tvoji žalobu odložit, až by našli soud, který by rozhodl v jejich prospěch. Dokonce i kdyby se ti podařilo svůj proces u některého soudu vyhrát, odvolávali by se pořád dokola a pokoušeli by se tě vyčerpat.“

„Ale pokud by obvinění proti mně stáhli, jakým právem by mohli držet můj dům?“ Hanis rozuměl, o čemjeho bratr mluví, ne chápal pouze logiku toho všeho.

„Už jsem ti to vysvětloval,“ řekl Darius trpělivě. „Jim stačí jen uvést důkaz, že dům byl využíván k nelegální činnosti, ne to, že ses ty nebo někdojiný z tvé rodiny v této činnosti angažoval.“

„Ale kdo by tam ten kokain podle nich dal?“

Darius si povzdychl. „Oni nemusejí nikohojmenovat.“

Užaslý a šokovaný obludnou nespravedlností řekl Hanis rezignovaně: „Mohou mi vzít dům na základě tvrzení, že v něm někdo přechovával drogy - ale nemusí vůbec vyslovit podezření kdo.

Takhle věc stojí?“

„Pokud mají v rukou důkaz, pak nemusí.“

„Ale ten důkaz byl podstrčen!“

„Užjsem ti vysvětloval, že bys to musel dokázat u soudu.“

„Ale když mně neobviní z trestného činu, nikdy se před ten soud nedostanu.“

„Správně.“ Darius se smutně usmál. „Ted alespoň chápeš, proč se modlím, aby tvé obvinění nestáhli. Konečně tijejasné, podlejakých pravidel se hraje.“

„Pravidla?“ řekl Hanis. „To nejsou pravidla. To je šílenství.“

Už nevydržel sedět. Potřeboval ze sebe dostat tu temnou energü, která se v něm najednou nahromadila. Vztek a zuřivost jím však cloumala tak, že se pod ním podlamovaly nohy, když se pokusil vstát.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Darius znepokojeně „Ale ty zákony byly šity na hlavní drogové překupníky, gangstery, mafiány.“

„Jistě. Ti také nemají zájem čekat na soudní proces a obvykle zmizí za hranicemi. S oprávněností nebo neoprávněností konfiskace pak nejsou problémy. To byl původní záměr těch, kteří zákony předkládali. Ted však máme na federální úrovni nejméně dvě stovky kategorü trestných činů, které nemají s drogami nic společného, ale přesto na ně Ize uplatnit konfiskaci majetku bez soudního projednávání. Takových případů bylo za loňský rok padesát tisíc.“

„Padesát tisíc!“

„Ano. Stalo se to hlavním zdrojem příjmů pro některé státní úřady. Osmdesát procent z majetkové hodnoty konfiskátú náleží policejním agenturám, které s případem pracovaly, a dvacet procent státnímu zastupitelství.“

Chvíli seděli tiše. V místnosti měkce tikaly staromódní nástěnné hodiny. Jejich zvuk navozoval představu časované bomby a Hanis neměl daleko k pocitu, že opravdu na něčem takovém sedí.

Vztek, který jím cloumal, sice neustupoval, ale přesto se snažil ovládnout. „Takže oni mají v úmyslu můj dům prodat, je to tak?“

„Ano. Můžeš být rád, že je v držení federálních orgánů. Kdyby byl zkonfiskován podle kalifomských zákonů, byl by pryč do deseti dnů po soudním rozhodnutí. Federálové nám dají víc času.“

„Ale prodají ho.“

„Poslouchej, uděláme všechno, abychom tomu zabránili dřív než… „ Jeho hlas se zlomil. Nebyl už dál schopen dívat se svému bratrovi do očí. Nakonec řekl: „Ještě i po prodeji… pokud by se později podařilo prosadit zrušení konfiskace, bys mohl dostat náhradu - i když ne v plné výši ztráty, kterou jsi utrpěl.“

„Ale svému domu už mohu dát sbohem. Mohu si dělat naděje, že někdy dostanu zpátky peníze, ale v žádném případě diim. A také mi nikdo nevrátí čas, který to bude trvat.

„V Kongresu už probíhá legislativní proces na změnu těchto zákonů.“

„Na změnu? Ne najejich vyškrtnutí se vším všudy?“

„Ne. Státu až moc vyhovují. Dokonee ty navrhované změny nejdou příliš daleko a navíc ještě ani nemají širokou podporu.“

„Takže moje rodinaje vyhozená na ulici,“ povzdychl Hanis, stále neschopen uvěřit tomu, co se stalo.

„Hanisi, věř mi, že se cítím hrozně. Udělám, co bude v mých siláeh, přísahám, ale musel bych udělatještě víc, aby to bylo co platné.“

Hanisovy ruce se sevřely v pěst. „Nic z toho, co se tady děje, není tvoje chyba. Ty jsi ty zákony nepsal. Nějak se s tím vyrovnám.

Nějak… Ted je pro mne nejdůležitější zaplatit kauci, abych se odtud dostal.“

Darius si přitiskl hřbety svých čemých rukou na oči a jemně za tlačil, jako by se snažil vyhnat z nich únavu. Stejně jako Hanis prakticky celou noc z pátku na sobotu nespal. „Budeš to muset vy držet do pondělí. Banka, ve které mám peníze, otevírá až v pondělí ráno a-“

„Ne,ne. Není třeba, abys sahal na své peníze. Máme své úspory.

Neříkala ti Jessika? V mé bance je otevřeno i v sobotu.“

„Říka(a mi. Ale - ` „Já vím, ted už je zavřeno. Kdybych si vzpomněl dřív. Panebo že, tak strašně rád bych se odtud dostal už dnes.“

Darius sundal ruce z očí a nejistě pohlédl na svého bratra.

„Hanisi, úspory, které máš v bance, zabavili také.“

„To přece… nemohou!“ Z Hanisova hlasu bylo cítit, že už se pomalu přestává čemukoliv divit. „Nebo snad ano?“

„Mohou. Šekový účet, vkladový účet, prostě všechno. I kdyby ty vklady byly vaše společné, i kdyby byly jenom najméno Jessiky. Všechny ty peníze prohlásili za zisk z nelegální činnosti.“

Hariss se cítil, jako by ho někdo udeřil do tváře. Do celého těla se mu začala rozlévat podivná stmulost. „Nemohu… nemohu připustit, abys celých padesát tisíc zaplatil ty. Máme nějaké akcie…“

„Tvoje cenné papíry byly zabaveny také.“

Hanisův pohled se zastavil na hodinách. Vteřinová ručička dokončovala oběh cifemíku. Tikání znělo každou vteřinu hlasitěji.

Darius se natáhl přes stůl a sevřel dlaněmi Hanisovy pěsti.

„Brácho, přísahám, spolu to všechno překonáme.“

„Všechno mně sebrali… nemáme nic, než to, co mně a Jessice zůstalo v peněžence. Panebože! Možná že jen Jessice. Moje peněženka zůstala v zásuvee nočního stolku, pokud ji nezapomněla vzít, když… kdyžji a děvčata vyhazovali z vlastního domu.“

„Takže tu kauci zaplatíme my a nemá cenu okolo toho vést další řeči,“ prohlásil Darius pevně.

Tik… tik… tik…

Hanis cítil, že celájeho tvářje stmulájako maska. I vzadu na šíji ho stahovala stmulost. Stmulost a chlad.

Darius mu ještě jednou stiskl ruce a konečně je pustil.

„Jak si můžeme najmout byt, když nemáme ani na měsíční nájem?“

„Zatím budete bydlet u nás. To užje zařízené.“

„Tvůj dům zase tak veliký není. Kde by se tam vzalo místo pro čtyři lidi navíc.“

„Jessie a obě děvčata už u nás jsou. Jenom bys přibyl ty. Máš pravdu, že tam moc místa nebude, ale to se dá vydržet. Jsme přece rodina, musíme držet pohromadě.“

„Ale to může trvat měsíce, než se celá věc vyřeší. Panebože, kdyby jen měsíce, možná roky.“

Tik… tik… tik…

Později, když se už Darius chystal odejít, řekl: „Pokus se přijít na to, kdo by mohl mít zájem, abys takhle dopadl, Hanisi. Tady nejde o žádný omyl. Tahle akce byla zatraceně chytře naplánovaná.

Ať si to uvědomuješ nebo ne, máš někde lstivého a mocného nepřítele. Přemýšlej o tom. Pokud bys na někoho přišel, moc by mi to pomohlo.“

Noc ze soboty na neděli strávil Hanis v cele bez oken ve společnosti dvou údajných vrahů a násilníka, který se chlubil, že už znásilnil ženy v deseti státech. Hanis spal velmi neklidně a příchod rána pocítil jako vysvobození.

Další noc už spal lépe, ale jen proto, že už byl zcela vyčerpán.

Celou noc ho však mučily těžké sny, ve kterých se znovu a znovu objevovaly tikající hodiny.

V pondělí od samého rána čekal netrpělivě na okamžik, až se dostane na svobodu. Pomyšlení, že Darius a Bonnie za něho budou muset zaplatit tolik peněz, ho pálilo jako žhavé železo ale co mohl dělat. Samozřejmě že neměl v úmyslu vyhýbat se soudnímu jednání, takže Dariova rodina by o své peníze nepřišla. Navíc pobyt ve vězení působil na jeho psychiku čím dál depresivněji, a pokud by se měl prodlužovat, stal by se brzy nesnesitelným.

Přestože však byla jeho situace zoufalá, utěšoval se, že už má to nejhorší za sebou. Jednou to všechno bude minulost a Hanis doufal, že se tak stane brzy. Ted byl na dně, ale navzdory tomu, že ho čekal možná dlouhý a těžký boj, chtěl věřit, že jinam než nahoru cesta nevede.

To bylo v pondělí ráno. ţasně ráno.

V Caliente se federální silnice uhýbala na sever, ale v Panace z ní sjeli na státní, která se stáčela na východ směrem k hranicím Nevady s Utahem. Venkovská silnice je přivedla do drsné homaté krajiny s množstvím smrkových ajedlových lesů.

I když to znělo bláznivě, Spencer už naprosto podlehl Valerüným obavám a byl přesvěděen, že je ze satelitu vidí i tady. Nebe bylo stále modré jako šmolka, a i když na něm nebylo vidět žádné vznášející se monstrum jako v nějakých hvězdných válkcich, přesto si v každém okamžiku nepříjemně uvědomoval, žeje svrchu někdo vidí.

Ani slídivé oči na obloze, ani hrozba profesionálních vrahů, kteříje mohli každou chvíli zastavit, však nemohly potlačit stále sílící pocit hladu. Dvě konzervy s vídeňskými párky byly dávno pryč a tak ted chroupal jednu sušenku za druhou a zapíjel je Coca-Colou.

Rocky sedící v stísněném prostoru za sedadly sledoval Valerünu jízdu s takovým zaujetím, že se ani nedožadoval svého podílu na jídle. Civěl jen dopředu, cenil zuby a pokyvoval hlavou nahoru a dolů, nahoru a dolů.

„Co je s tím psem?“ zeptala se Valerie.

„Je nadšený tvou jízdou. Rychlost ho fascinuje.“

„Opravdu? Většinu času se mi zdál jako malý vyděšený chlapeček.“

„Už jsem si té jeho náruživosti pro rychlost všiml dříve,“ řekl Spencer.

„A proč je jinak takový bázlivý?“

„Jeho původní pán ho zřejmě týral. Pak mu asi utekl a ocitl se v útulku, odkud jsem si ho vzal já. To je ale jen moje domněnka.

Nic konkrétního ojeho minulosti nevím.“

„Je to príma pozorovat ho, jakou má radost.“

Rocky nadšeně pokyvoval.

Ponořili se do stínu lesa a Spencer řekl: „Ani o tvé minulosti nic nevím.“ Místo odpovědi jen přišlápla plynový pedál. Spencer se nevzdával: „Před kým vlastně utíkáš? Mám právo to vědět. Ted už jsou tvoji nepřátelé i mými.“

Zírala upřeným pohledem na cestu před sebou. „Nemají žádné jméno.“

„Copak je to nějaké tajemné společenství fanatických vrahů jako ve starých Fu Manchuových románech?“

„Skoro něco podobného,“ řekla s naprostou vážností. „Je to bezejmenná vládní agentura financovaná z peněz, které jsou odčerpávány z rozpočtů jiných programů. Také do ní plynou stovky milionů dolarů ročně ze zisků pocházejících z konfiskace majetku osob podezřelých z nelegálního obchodování s drogami. Původně měla být využívána k maskování ilegálních čin7ostí a zhudlařených operací vládních úřadů, počínaje poštou a konče FBI. Takový pojistný politický ventil.“

„Takže bezejmenná agentura, která kryje nelegální činnost legálních úřadů.“

„Ano. Bezejmenná a nezávislá, to znamená, pokud by třeba novináři její činnost v nějakém případu objevili, nemají šanci se k FBI dostat. FBI bude mít čisté ruce - nemusí ničit důkazy, uplácet soudce, zastrašovat svědky a všechny ty další špinavosti. Ti, kdo to dělají za ně, jsou záhadní, bezejmenní. Neexistují důkazy, že jsou státními zaměstnanci.“

Obloha byla stále modrá a bez jediného mráčku, světla však už začínalo pomalu ubývat.

„Je v tom tolik paranoismu, že by s tím Oliver Stone vystačil na pár filmů.“

Stone vidí stín tyranů, ale nevidí, kdo ho vrhá,“ řekla Valerie.

„Panebože, vždyť ani obyčejný průměmý agent FBI nebo ATF neví, že nějaká taková agentura existuje. Její činnostje řízena z vysokých míst.“

„Jak vysokých?“ ` Její špičky se zodpovídají Thomasu Summertonovi. ` ţ` Spencer se zamračil. „Chceš říct, že bych tojméno měl znát. ` „Je to boháč, politický dobrodruh a kšeftman. A právě ted působí ve funkci prvního náměstka ministra spravedlnosti.“

„Kde?“

„Kde asi tak myslíš?“ řekla ironicky. „Ve Spojených státech samozřejmě!“

„Ty si děláš legraci.“ „

„Podívej se do kteréhokoliv almanachu nebo si přečti noviny.

„Nemyslel jsem, že si děláš legraci ohledně toho ministra spra vedlnosti, ale ohledně toho, že může být zapleten do takových věcí, jako je tohle.“

„Vím to naprostojistě. Znám ho. Osobně.

„Ale to je vlastně druhý nejmocnější muž na ministerstvu spra vedlnosti. Nad ním užjejen… „

„Jde z toho hrůza, co ţ“

„Chceš říct, že ministr spravedlnosti o tom všem ví Pokrčila rameny. „Nevím. Doufám, že ne. Alespoň nevím, že by na to byl nějaký důkaz. Vyloučit to ale nemohu.“

V dálce před nimi se objevil šedý dodávkový chevrolet a rychle se přibližoval. Ve Spencerovi hrklo. Podle Valerüných propočtů bylo nepravděpodobné, že by jim v příštích dvou hodinách hrozilo bezprostřední nebezpečí. Ale mohla se samozřejmě mýlit. Mohli už operovat někde v okolí, nemuseli letět až z Vegas.

Chtěl Valerü říct, aby okamžitě uhnula ze silnice. Mohli by zajet mezi stromy a pokusit se střelbou předejít jejich útok. Ale ted právě nebylo kam uhnout. V dohledu nebyla jediná odbočka a okraj silnice lemoval téměř dva metry hluboký sráz.

Spencer sáhl po pistoli.

Kdyžje chevrolet míjel, na okamžik zahlédli užaslý pohled řidiče. Byl to robustní, asi čtyřicetiletý muž s tvrdým výrazem ve tváři.

Otevřená ústa vzbuzovala dojem, jako by k někomu mluvil. To však bylo všechno. Vzápětí zmizel.

Spencer se otočil, ale výhled dozadu mu clonil Rocky a náklad.

Mrkl tedy do postranního zrcátka. Chevrolet jel dál, nezdálo se, že by brzdil a chystal se otáčet.

Teprve ted si Spencer uvědomil, čím byl řidičův úžas vyvolán.

Ne, nepoznal je. Byl pouze ohromen tím, jakou rychlostí se proti němu řítili. Podle tachometru jeli osmdesát pět mil za hodinuo patnáct nebo o dvacet víc, než bylo rozumné vzhledem ke stavu cesty a o třicet nad povolenou rychlostí.

Spencerovi bouchalo srdce jako o závod.

Valerie otočila hlavu a setkala se sjeho pohledem. Bylojasné, že o jeho strachu věděla. „Varovala jsem tě. Říkala jsem, že by bylo pro tebe lepší, kdybys nevěděl, cojsou zač.“ Opět upřela oči na silnici před sebou. „Trochu tě ta dodávka znervóznila, že?“

„Myslím, že znervóznění není ten správný výraz. Měl jsem pocit, jako by… „

„Jako bys dostal klystýr s ledovou vodou?“ navrhovala.

„Vidím, že ty se tím dokonce bavíš.“

„No, zase tak moc ne.“

„Já ani trochu. Panebože, jestli o nieh ministr spravedlnosti ví, pak dalším článkem řetězu je - ` „Prezident Spojených států.“` „Nevím, co je horší: bud prezident a ministr spravedlnosti činnost té agentury schvalují… nebo operuje na tak vysoké úrovni, že o ní vůbec neví. Protože jestli nic neví a v budoucnu ojejí existenci zavadí - „

„Jsou mrtví muži.“

„A jestli opravdu nic neví, pak jsme do čela státu nezvolili ty pravé lidi.“

„Neříkám, že to muselo dojít až k ministru spravedlnosti, a co se týče prezidenta - to už si vůbec nedokážu představit. Jen doufám, že on do toho zapleten není. Ale - ` „Ale nic nemůžeš vyloučit,“ doplnil.

„Po tom, co jsem prožila, ne. Ted nevěřím nikomu než sobě a Bohu. A tím Bohem si poslední dobou nejsem jistá.“

Tam dole, v tom betonovém uchu, které naslouchá celému Las Vegas, se Roy Miro s Eve Jammerovou rozloučil.

Nebyly žádné slzy, žádné vzdechy, že se musí rozejít a možná se už nikdy neuvidí. Oba pevně věřili, že budou brzy zase spolu. Roy cítţ1, že Kevorkianova duchovní síla, která ho stále naplňovala, ho dělá téměř nesmrtelným. Pokud šlo o Eve, ta si pravděpodobně nikdy nepřipouštěla, že by mohla zemřít nebo že byjí cokoli, co chtěla-jako ted Roye - mohlo být odepřeno.

Zůstali stát blízko sebe. Roy položil kufřík, aby ji mohl vzít za její skvostné ruce, a řekl: „Pokusím se být večer zpátky, ale nemohu to zaručit.“

„Budeš mi chybět,“ řekla zastřeným hlasem. „Ale jestli se dnes večer nevrátíš, budu dělat něco, co mi připomene, jak moc jsi mě vzrušoval ajak moc toužím mít tě zase u sebe.“

„

Co budeš dělat? Řekni,“ žadonil. „Řekni mi, af si mohu představu té chvíle odnést s sebou a uběhne mi rychleji čas.“

Byl překvapen, jak je mu s takovými zamilovanými řečičkami dobře. Už dávno o sobě věděl, že je romantik, ale nikdy si nebyl jist,jestli by s ženou své úrovně, pokudji někdy najde, uměljednat.

„Ne, ted o tom nechci mluvit,“ řekla hravě. „Chci, abys o mně snil, představoval si mě, obdivoval. Protože až se vrátíš, teprve potom ti to řeknu - a pak si uděláme tak vzrušující noc, jakou jsme spoluještě neprožili.“

Žár, který vyzařovala, byl neuvěřitelný. Roy si nepřál niejiného, než zavřít oči a nechat se jím pohlcovat.

Políbil ji na tvář. Jeho rty byly rozpukané od suchého pouštního vzduchu ajejí kůže sálala horko. Rozkošný suchý polibek.

Bylo pro něho utrpením otočit se a odejít. Dveře výtahu se otevřely, ale ještě než nastoupil, naposledy se ohlédl.

Stála na jedné noze a tu druhou měla mímě zvednutou. Po betonové podlaze lezl čemý pavouk.

„Miláčku, ne!“ vykřikl.

Překvapeně se na něho podívala.

„Pavouk je dokonalý tvor, jeden z nejlepších, které matka příroda stvořila. Uvědom si, jaké nádhemé dokáže spřádat pavučiny.

Perfektně navržený nástroj na zabíjení. Pavouci tu byli dávno před tím, než začal první člověk chodit po zemi. Zaslouží si, aby tu v klidu žili dál.“

„Já je ale moc ráda nemám,“ řekla těmi nejrozkošněji našpulenými rty, jaké kdy Roy viděl..

„Až se vrátím, prohlédneme si spolu jednoho pod zvětšovacím sklem,“ sliboval. „Uvidíš, jaká mají složitá, dokonale funkční a navíc krásná těla. Potom si je už nebudeš ošklivit ani se jich bát, ale naopak, kdykoliv je uvidíš, budeš z nich mít potěšení.“

„No dobře,“ prohlásila neochotně a opatmě pavouka překročila.

Celou dobu, kdy s nímjel výtah do nejvyššího poschodí výškové budovy, myslel na ni. Na střechu už musel vystoupit po provozním schodišti.

Osm z dvanácti mužů jednotky rychlého nasazení už čekalo v prvním ze dvou speciálně upravených vrtulníků. Roy nastoupil, stroj se s hukotem odlepil od střechy a odlétal pryč.

Na uvolněnou plochu vzápětí přistál druhý, úplně stejný vrtulník, který se do té doby vznášel nad sevemí stranou budovy.

Čtyři muži v civilu naložili několik velkých vaků plných výstroje a zbraní, potom nastoupili i oni a stroj odletěl.

Roy seděl v prvním vrtulníku až v zadní části kabiny. Místo naproti přes uličku bylo prázdné, stejně jako obě sedadla v řadě před ním.

Hned, jak se ocitli ve vzduchu, otevřel svůj kufřík s počítačem a připojil napájecí šňůru spolu s přenosovým kabelem do konektorů v boc:ní stěně kabiny. Potom odpojil mobilní telefon a položil ho na prázdné sedadlo na druhé straně uličky. Nepotřeboval ho, protože se napojil na komunikační systém vrtulníku. Na displeji počítače se objevila telefonní klávesnice. Vyťukal spojení na Mámu ve Virgínü, uvedl své heslo „Pooh“, otiskl palec a pak se nechal přepojit na satelitní sledovací centrum v Las Vegas.

Na displeji se objevila miniatumí verze obrazu projekční plochy na stěně sálu. Na první pohled bylo zřejmé, že range roverjede vysokou rychlostí, z čehož se dalo zcelajasně usoudit, že za volantem je žena. Vůz minul Panacu a mířil k hranici Nevady s Utahem.

„Je jasné, že dříve či později se tu musela podobná organizace objevit,“ prohlásila Valerie, když se blížili k hranicím Utahu.

„Tím, že usilujeme o dokonalý svět, jsme otevřeli dveře fašismu.“

Nejsem si jist, jestli bych s tímto závěrem mohl souhlasit.“

Nebyl si anijist,jestli by s tím chtěl souhlasit. Zjejího hlasu však bylo cítit, že ona o tom, co tvrdí, vůbec nepochybuje.

„Máme tak velké množství zákonů napsaných tolika idealisty snažícími se prosadit svou vizi utopie, že se snad nikomu nepodaří prožít den, ve kterém by jich několik z nepozomosti nebo nevědomosti neporušil.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Spencer, „policie je nucena dohlížet na příliš velké množství zákonů a nakonec na to nestačí.“

„To pak vede k tomu, že se někdy dostávají úplně jinam, než je původní úče) jejich poslání. Všakjsi to poznal, kdyžjsi byl poldou. nebo ne?“

„Jistě. Občas se mezi námi vedly diskuse o zpravodajských operacích, které byly zaměřeny na některé skupiny občanů.“

„Protože ty některé skupiny občanů měly v některou dobu `špatný názor na některé citlivé otázky. Vládě se podařilo zpolitizovat všechny složky společnosti včetně té, která se má starat o dodržování zákonů. A důsledky toho budeme trpět všichni - bez ohledu na to, jaké má kdo politické názory.“

Většina policistů jsou ale slušní lidé.“

„Já vím. Ale řekni mi -jsou ti, co se dnes dostávají do špičkových funkcí, opravdu nejlepší, nebo to jsou spíš karieristi, kteří ví, jak manipulovat se senátory, kongresmany, starosty, městskými radními a politickými aktivisty všech barev?“

„Možná to tak bylo vždycky.“

„Ne. Teá už se asi u vysoko postavených lidí těžko setkáme s někým, jako byl Elliot Ness. Tenkrát ale takoví bývali. lZadoví policisté své šéfy respektovali. Můžeš říct, že je to tak i dnes?“

Ani nemusel odpovídat.

„Dnesjsou v policejních špičkách zpolitizovaná individua, která vedou denní agendu a přidělují případy. Ještě horší je to na federální úrovni. Obrovské sumy se vydávají na stíhání těch, co porušují nejasně postavené zákony proti rasové a nacionální nesnášenlivosti, proti pomografü, hospodářské kriminalitě, sexuálnímu obtěžování, omezování svobody, potlačování lidské důstojnosti a já nevím proti čemu ještě. Abys mě nepochopil špatně, byla bych jedině šťastná. kdyby se svět dokázal těchto věcí zbavit, ale je třeba si uvědomit, že vedle toho se tady páchají vraždy, znásilňování, přepadávání, loupeže a počet těchto zločinů je vyšší než kdykoliv jindy v historü.“

Čím rozhorleněji Valerie mluvila, tím víc sešlapávala plynový pedál k podlaze.

Pokaždé, když Spencer odvrátil pohled od její tváře a zadíval se před sebe na cestu, po níž se řítili, jím projel svíravý pocit strachu.

Co by se stalo, kdyby ztratila nad vozem kontrolu, napadalo ho.

Kdyby dostali smyk a vyletěli ze silnice mezi ty hrozivě se tyčící jedle, už by byli zřejmě ušetřeni strachu, že na ně zaútočí komando z Las Vegas.

Rocky sedící za ním byl ovšem ve svém živlu.

„Na ulicích se člověk necítí bezpečný,“ pokračovala. „Někde se lidé necítí bezpeční ani ve svých domovech. Federální bezpečnostní síly se čím dál víc vzdalují svému poslání. Zaplétají se do skandálů, ze kterých se pak musí vykupovat tím, že kryjí různá politická svinstva.“

„Cožje zřejmě úkolem této bezejmenné agentury.“

„Samozřejmě. Udělá špinavou práci, kterou je třeba udělat, a ruce politiků zůstanou čisté,“ řekla hořce.

Překročili hranici Utahu.

Letěli teprve několik minut a stále ještě byli nad sevemím předměstím Las Vegas, když přišel dozadu za Royem pilot a podával mu telefon s vestavěným kodérem.

Telefon byl opatřen sluchátky s masivními náušníky, které zcela eliminovaly hluk v kabině, takže Roy měl nejen volné ruce, ale mohl se bez problémů domluvit.

Volal Gary Duvall, agent, který pátral v Kalifomü po Ethel a Georgeovi Porthovým. Nevolal ovšem z Kalifomie, ale z Denveru ve státě Kolorado. Při předchozím pátrání vycházel Duvall z předpokladu, že v době, kdy dcera Porthových zemřela a oni převzali péči o vnuka, byli už v Kalifomü. Tento předpoklad se později ukázal nesprávným. Jeden z dřívějších sousedů Porthových si totiž vzpomněl, že Ethel a George se do Kalifomie přistěhovali z Denveru.

Podle nich už v tu dobu bylajejich dcera dávno mrtvá a Spencerovi bylo šestnáct let.

„Dávno mrtvá?“ pochyboval Roy. „Alejájsem se domníval, že Grant ztratil matku, když mu bylo čtmáct, při tom automobilovém neštěstí, při kterém on utrpěl zranění na tváři. To by tedy mělo být pouze dva roky a ne dávno.“

„Ne. ţádné dva roky, žádné automobilové neštěstí.“

Duvall patřil k lidem, kteří se tetelí blahem, když něco důležitého objeví. To dětské -já něco vím a ty to nevíš - co bylo z jeho hlasu patmé, naznačovalo, že se chystá prozrazovat své objevy po částech a každou větu náležitě vychutnat.

Roy povzdychl a opřel se o opěradlo sedadla. „Tak mluv.“

„Letěl jsem do Denveru,“ začal Duvall, „abych zjistil, jestli ve stejný rok, co Porthovi koupili dům v Kalifomü, neprodali jiný právě tady. A vida, prodali. Takjsem se pokoušel najít tu nějakéjejich dřívější sousedy, kteří by si na ně pamatovali. Žádný problém, našel jsem jich několik. Tady se lidé tak často nestěhují jako v Kalifomü. A na Porthovy ajejich vnuka se pamatovali všichni, protože to, co se v té rodině stalo, byla velká senzace.“

Roy znovu povzdychl a otevřel obálku s fotografiemi, které si vzal z Grantova domku v Malibu.

„Jeho matka se jmenovala Jennifer a zemřela, když bylo chlapci osm,“ prozradil Duvall další porci svého objevu. „A o žádné auto, mobilové neštěstí se nejednalo.“

Roy vytáhl čtyři fotografie. Hned na té vrchní byla zachycena asi dvacetiletá žena v jednoduchých letních šatech, stojící ve stínu pod stromem obsypaným bílými květy.

„Jenny byla chovatelka koní,“ řekl Duvall a Roy si vzpomněl na její další snímky s koňmi. „Chovala je a také na nich jezdila.

Ten večer, kdy zemřela, jela na schůzku spolku chovatelů jejich okresu.“ I. iţ:::.

„

To bylo v Denveru, nebo někde v okolí Denveru?“

„Ne, v Denveru byli její rodiče. Jenny žila na malém ranči blízko Vail v Koloradu. Tam se to stalo. Na schůzce chovatelůještě byla, ale domů se už nikdy nevrátila.“

Další fotografie zachycovala Jennifer ajejího syna u piknikového stolu. Matka chlapce objímala okolo ramen. Chlapcova basebalová čepice byla posunutá na stranu.

„Její auto bylo nalezeno opuštěné,“ pokračoval Duvall. „Začala po ní sháňka, ale nikde v okolí nebyla. Nakonecjejí tělo kdosi objevil v příkopu u silnice osmdesát mil od Vail.“

Když Roy seděl v pátek ráno u kuchyňského stolu v Grantově domku a probíral se poprvé hromádkou fotografü, neustále ho přemáhal pocit, že mu je tvář té ženy známá. A ted ho každé další Duvallovo slovo přivádělo blíž a blíž ke světlu, které se mu před třemi dny tak ztrácelo.

Duvallův hlas k němu zazníval ze sluchátek se zvláštní svůdnou měkkostí: „Našli ji nahou. Byla znásilněná a zohyzděná. Byla to nejbestiálnější vražda, o jaké kdy kdo tenkrát slyšel. Ještě i dnes, kdyžjsme si prohlíželi dokumentaci, jde z toho všeho hrůza.“

Třetí fotografie ukazovala Jennifer ajejího syna na okraji bazénu. Držela jednu ruku za jeho hlavou a dvěma prsty naznačovala růžky. V pozadí prosvítala bílá zed.

„Podle všech indicü byla… padla za oběť nějakému tulákovi nebo někomu takovému,“ řekl Duvall. „Musel to být úchylas, chlap s autem bez trvalého bydliště, který se potlouká po silnicích z jednoho státu do druhého. Tenkrát před dvaadvaceti lety bylo něco takového poměmě novou věcí, ale policie už takové případy znala: toulavé individuum, mnohonásobný vrah, žádné vazby k rodině ani k nějaké skupině lidí, prostě osamělý vlk.“

Ta žena. Ten chlapec. Ta stodola v pozadí.

„Případ nebyl dlouho vyřešen. Uzavřelo se to vlastně až za šest let.“

Vibrace motoru a rotující vrtule pronikaly konstrukcí vrtulníku až do Royových kostí a přinášely s sebou mrazení. A nebylo to nepříjemné mrazení.

„Chlapec potom žil dál se svým otcem na ranči,“ řekl Duvall.

„Takže otec existoval.“

Ta žena. Ten chlapec. Ta stodola v pozadí.

Roy se podíval na čtvrtou a poslední fotografü.

Ten muž ve stínu. Ten jeho pronikavý pohled.

„Chlapec se nejmenoval Spencer, ale Michael,“ odměřil Duvall další kapku.

Zvláštní čemobílá fotografie, která měla něco do sebe.

Kontrast stínů a slunečního světla. Podivné stíny vržené těžko identifikovatelným objektem stojícím mimo rámec snímku, stíny, které se táhly po zdi k postavě toho muže, jako by on byl vládce noci a všech jejích temných sil.

„Jmenoval se Michael - ` „Ackblom.“ Konečně ho Roy poznal, navzdory stínům, které zakrývaly víc než polovinu jeho tváře. „Michael Ackblom. Jeho otec byl Steven Ackblom - malíř a vrah.“

„Správně,“ řekl Duvall s patmým zklamáním, že se mu nepodařilo ubránit své tajemství o pár vteřin déle.

„Připomeň mi. Kolik těl tam nakonec našli?“

„Čtyřicetjedna,“ řekl Duvall. „Ale všichni si myslí, že další byly někdejinde.“

„Byly tak krásné ve svém utrpení, jako andělé, když umíraly,“` citoval Roy.

„Ty si na to vzpomínáš?“ ozval se Duvall překvapeně.

„By La to jediná věta, kterou Ackblom u soudu řekl.“

„Nejen u soudu. Byla to jediná věta, kterou řekl policü, svému obhájci a komukoliv jinému. Necítil, že by udělal něco špatného, ale pochopil, že společnost to považuje za zločin. Takže nakonec přiznal svou vinu a přijal rozsudek.“

„Byly tak krásné ve svém utrpení, jako andělé, když umíraly,“` zašeptal Roy.

Ostré šlehy slunečních paprsků pronikajících mezi větvemijedlí se v rychlém sledu míhaly po předním skle. Spencerovi ta hra světel a stínů připadala stejně zběsilá a dezorientujícíjako účinek stroboskopické lampy v nočním klubu.

Ještě víc než samotné světelné záblesky ho však mučily asociace, které se tím v jeho mozku spouštěly. Zavřel oči, ale přesto jim neunikl. Každé šlehnutí světla, každý třpyt byl zábleskem tvrdé chladné oceli z temnoty katakomb. , Nikdy ho nepřestávalo udivovat, ale také děsit, jak živá zůstává minulost v jeho vědomí a jak jeho úsílí zapomenout jen znovu stimuluje paměť, aby v sobě uchovala vše do posledního detailu.

Přejel si špičkami prstů pravé ruky po jizvě. „Řekni mi nějaký příklad. Uveá nějaký skandál, který oni zahladili.“

Chvíli váhala. „David Koresh. Branch Davidian - opevněné sídlo jeho sekty ve Waco v Texasu.“

Trhl sebou. Její slova ho přinutila otevřít oči navzdory oslňujícím zábleskům oceli, střídaným krvavě temnými stíny. Zíral na ni , jako by nemohl uvěřit. „Koresh byl přece šílenec!“

„To pro mne není argument. Byly v něm dokonce čtyři různé druhy šílence, pokud vím, a souhlasím, že světje na tom lépe, když se ho zbavil.“

„I já souhlasím.“

„Ale jestli ho lidé z ATF chtěli obvinit z nedovoleného ozbrojování, mohli ho zatknout v baru, kam si chodíval poslechnout svůj oblíbený orchestr, a potom teprve vniknout do sídla jeho sekty.

Místo toho na ně zaútočili s tanky. Proboha, vždyť tam byly děti.“

„Ohrožené děti,“ připomenul jí.

„Jistěže ohrožené. Vždyfje také všechny upálili.“

Spencer si jen povzdychl.

„Stát nikdy žádné nepovolené zbraně nevyráběl. Při vyšetřování tvrdili, že našli pušky předělané na automatické zbraně, ale tady je mnoho rozporů. Texaští jezdci objevili pouze dvě pušky na každé ho člena sekty-všechny legálně držené. Texasjejedno velké centrum střelných zbraní. Sedmnáct milionu obyvatel a víc jak šedesát milionů zbraní - čtyři na jednoho obyvatele. Lidé v Koreshově sektě tedy měli na hlavu poloviění množství zbraní, než je průměr v celém Texasu.“

„Dobře, to bylo v novinách. A historky o zneužívání dětí se nakonec ukázaly jako neopodstatněné. O tom všem se psalo - i když ne moc široce. Byla to tragédie jak pro ty děti, tak pro ATF. Ale co tedy vlastně ta bezejmenná agentura zahladila? Pro vládu to byla hrozně nepříjemná věc, zpackaná záležitost. Jestli bylojejich úkolem zařídit, aby z toho ATF vyšla dobře, pak v tomto případu odvedli špatnou práci.“

„Naopak, povedlo se jim zahladit nejvýbušnější aspekt celého případu. Jisté kruhy v ATF, oddané spíš Summertonovi než svému řediteli, zamýšlely využít Koreshejako test,jestli se podaří uplatnit konfiskační právo i na náboženské organizace.“

Spencer dál přejížděl prstem po jizvě a přemýšlel o tom, co mu právě řekla. Před nimi se odvíjela krajina Utahu. Blížili se k Modeně.

Lesy začínaly ustupovat. Jedle a smrky ted zůstávaly příliš daleko, než aby jejich stín dosáhl až na silnici. Mečový tanec slunečních paprsků skončil. Přesto si však Spencer všiml, že Valerie, která mžourala na silnici vpředu, sebou čas od času trhla, jako by i z její paměti vyšlehávala chladná ocel děsivých vzpomínek.

Rocky, který je zezadu sledoval, působil dojmem, jako by si říkal, že někdyje přecejen lepší být psem než člověkem.

„Jestli je to pravda,“ ozval se po chvíli přemýšlení Spencer, „myslím s tím pokusem uplatnit konfiskační právo na náboženskou skupinu, pak je to opravdu bomba - a to i v případě, že šlo pouze o okrajovou figurku, jako byl Koresh. Ukazuje to na naprosté pohrdání ústavou.“

„Je tu ještě spousta dalších sekt a sektiček, které mají v držení milionové majetkové hodnoty. Co třeba takoví moonisté, ti, které vede korejský reverend Moon? Vsadila bych se, že jejich církev má na půdě Spojených států majetek v hodnotě stovek milionu dolarů. A jestli je nějaká náboženská organizace zapletená do trestné činnosti, je pro ni zrušeno osvobození od daní. Potom má ATF nebo FBI právo na konfiskaci majetku, a dokonce mají přednost i před daňovým úřadem. Shrábnou tedy úplně všechno.“

„Takže tady je zdroj peněz na další počítače a lepší nábytek do kanceláří pro ty, kteří v tom jedou,“ uvažoval Spencer. „A také zdroj peněz na vydržování bezejmenných agentur. Dokonce jim to umožňuje dále je rozšiřovat. Přitom většina místních policejních organizací, těch, které přicházejí do styku se skutečným těžkým zločinem - s vraždami, znásilněními, pouličními gangy - se potýká s naprostým nedostatkem financí. Tam chybějí peníze dokonce i na základní vybavení.“

Proletěli okolo Modeny a Valerie se znovu ozvala: „Navíc kontrola toho, kde končí peníze z federálních nebo státních konfiskací, je zoufalá. Není v tom žádný účetní systém, takže určité procento zisku z prodeje zmizí v kapsách zainteresovaných úředníků.“

„Takže zákonem podporovaná zlodějna.“

„Ale všechno se přece jen nepovede. Na příklad Summertonovi lidé v ATF měli plán, že potom, co dostanou Koreshovu sektu z jejího sídla v Mount Carmel Center, tam budou provozovat ilegální sklad drog a zbraní.“

„Jenže Mount Carmel Center lehlo pojejich zásahu popelem.“

„Špatně Koreshe odhadli. Přitom tolik nevinných agentů ATF přišlo při zásahu o život. A to ani nemluvím o tom, kolik dětí tam zahynulo. Všichni se na to dívali v televizi. Velká podívaná. Ted ale Summertonovi pacholci nemohou vydělávat na obchodu se zbraněmi a s drogami. Celá operace byla odvolána, ale v ATF po ní zůstaly stopy: tajná memoranda, hlášení, složky. Všechno to muselo být rychle odstraněno. S papíry bylo ale odstraněno také několik lidí, těch, kteří toho moc věděli a mohli dělat problémy.“

„A ty se domníváš, že naše bezejmenná agentura dávala tu věc do pořádku.“

„Ne žejá se domnívám, oni to skutečně dělali aještě dělají.“

„A jak ses do toho všeho dostala ty? Odkud znáš Summertona?“

Neodpověděla. Jenom se kousala do spodního rtu. Vypadalo to, že usilovně přemýšlí, kolik si může dovolit prozradit.

„Kdo jsi, Valerie Keeneová? Kdo jsi, Hannah Raineyová? Kdo jsi, Bess Bearová?“

„A kdojsi ty, Spencere Grante?“ zeptala se popuzeně, i kdyžjejí hněv byl spíš hraný.

„Pokud se nemýlím, užjsem ti svéjméno řekl minulou noc nebo některou z předchozích nocí, kdy jsem blouznil. Skutečné, pravdivé jméno.“

Chvíli zaváhala, pak přikývla, ale její pohled zůstával dál upřený na silnici.

Spencer si uvědomil, že zvuk jeho hlasu se téměř blíží šepotu, a i když nebyl schopen přinutit se mluvit hlasitěji, věděl, že Valerie rozumí každému slovu, které říká. „Michael Ackblom. Víc než polovinu svého života to jméno nenávidím. Také už není čtmáct let mým zákonným jménem, protože právě před čtmácti lety jsem s pomocí prarodičů prosadil jeho zákonnou změnu. Od té doby jsem hojednoujedinkrát nevyslovil. Až před tebou.“

Odmlčel se.

Neřekla nic, jako by navzdory tichu věděla, že ještě neskončil.

To, cojí chtěl sdělit, se mnohem lehčeji říkalo v uvolňujícím deliriu, jak tomu bylo při jeho předchozím vyznání. Ted ho však svazovala zdrženlivost, která nevyplývala ani tak z plachosti, jako ze skličujícího vědomí, že je poznamenaný člověk a ona si zaslouží někoho mnohem lepšího, než kdy může být on.

„Ale i kdybych se neprozradil v horečce a při blouznění,“ pokraěoval, „i tak bych ti to dříve či později řekl, protože před tebou nechci mít žádná tajemství.“

Jak těžké je někdy vyslovit véci, které tak moc naléhají, aby byly vysloveny. Kdyby si mohl vybrat, nikdy by si k tomu nezvolil ani tuto chvíli, ani toto místo - sledován a pronásledován na pusté silnici někde v LTtahu, hnán někam, kde se spíš dala očekávat smrt než slastný pocit svobody, v každém případě však svět neznáma.

Život si však sám vybírá rozhodující okamžiky, aniž se předtím radí s těmi, kdo ho žijí. A bolest, kterou člověk cítí, když promlouvá jeho srdce, je nakonec snesitelnější než utrpení, které je cenou ticha.

Zhluboka se nadechl. „To, co se ti chystám říct… je opovážlivé.

Vlastně mnohem horší - hloupé a směšné. Proboha, vždyf já ani nedokážu popsat, co k tobě cítím, protože nemohu najít slova.

Možná pro to ani žádná slova nejsou. Vím jen, že cítím něco úžasného, zvláštního, zcelajiného než to, cojsem kdy doufal, že budu cítit, odlišného od čehokoliv, co se očekává, že by měl člověk cítit.“

Pořád zírala upřeně na silnici před sebou, což Spencerovi umožnilo, aby se na ni při řeči podíval. Lesk jejích tmavých vlasů, jemnost profilu její tváře a síla, která vyzařovala z jejích krásných od slunce zhnědlých paží na volantu, ho povzbuzovala, aby pokračoval. Kdyby mu však v tom okamžiku pohlédla do očí, asi by rychle ztratil odvahu říkat nahlas to, cojí toužil sdělit.

„Je to čím dál bláznivější, dokonce ani nedovedu říct, proč k tobě cítím to, co cítím. Prostě to tu je, někde uvnitř ve mně. Ten pocit odtud pouze vychází. Nejen v tomto okamžiku… ale i v tom příštím, jako by to ve mně bylo vždy, jako by byl můj dosavadní život čekáním na tebe.“

Čím déle mluvil a čím překotněji ze sebe své vyznání chrlil, tím větší měl obavy, že se mu nikdy nepodaří najít ta správná slova.

Alespoň pozná, íe by na ty jeho řeči neměla reagovat, nebo co horší, dál ho povzbuzovat. Balancoval na visuté hrazdě svého citu tak riskantně, že by ho i ten sebenepatmější vánek mohl srazit dolů.

„Nevím. Jsem tak nešikovný v těchto věcech. Problém je, že je mi teprve čtmáct let. Až dosud jsem byl vlastně v otázkách citu nedospělý a nevyhraněný jako všichni chlapci. A když nedokážu vysvětlit, co cítím a proč to cítím, jak bych mohl očekávat, že budeš něco z těchto citů opětovat. Panebože, měl jsem pravdu: „opovážlivost je pro mé chování nesprávné označení. Hloupost je lepší.“

Opět se vrátil do bezpečí ticha. Ale neodvažoval se. protahovat ho, protože mu bylojasné, že by rychle ztratil odvahu prolomit ho. i „Ať je to ale hloupost, nebo není, cítím ted naději a budu se jí držet, dokud mi neřekneš, že je to bláhovost. Řeknu ti všechno o Michaelu Ackblomovi,0 chlapci, kterýmjsem býval. Řeknu ti všechno, co budeš chtít vědět, všechno, co dokážeš vyslechnout. Ale totéž chci od tebe. Chci o tobě vědět všechno. Nesmí zůstat žádné tajemství.0d tohoto okamžiku musí býţt konec se všemi tajemstvími.

Cokoliv mezi námi je - jestli vůbec něco je - musí být upřímné, pravdivé, čisté ajasné, jako to nebylo u ničeho, cojsem znal před-ţ.tím.“

Latímco mluvil, rychlostjízdy se znatelně snížila.

Jeho poslední odmlka nebyla pouze další pauzou mezi bolestnými pokusy vyjádřit se a ona si byla toho nového momentu vědoma.

Podívala se na něho. Její krásné temné oči zářily vroucností a laskavostí, tím, čím ho upoutaly před několika dny v Červených dveřích, kdyji viděl poprvé.

Když už hrozilo, že jí oči zaplaví slzy, obrátila pohled znovu k silnici.

Od té páteční noci, kdy se zjevila jako duch a vysvobodila ho z auta uvězněného ve skalní průrvě, z ní ani v jednom okamžiku nevyzařovala tak výjimečná laskavost a otevřenost duše jako ted.

Chápal, že její pochybnosti a ostražitost byly naprosto opodstatněné. Jak mu mohla věřit po tom, co jí sledoval a nakonec bez pozvání vstoupil dojejího domu. Životji učil, aby byla k druhým cynická a podezíravá, stejně jako jeho život učil mít strach z něčeho, co by mohl jednoho dne objevit, že v něm dřímá a čeká na probuzení.

Uvědomila si, že mimoděk zpomalila. Sešlápla prudee plynový pedál a rover poskočil dopředu.

Spencer čekal.

V blízkosti silnice se opět začaly objevovat skupiny stromů.

Přes přední sklo opět probleskly ostré šlehy světel, které se vzápětí rozpadly na neurčitou změť stínů.

„Jmenuji se Eleonora. Všichni mi ale říkali Ellie. E(lie Summertonová.“

„Ne snad… jeho dcera?“

„Ne. Díkybohu ne. Jeho snacha. Moje dívčíjménoje Goldingová. Eleonora Goldingová. Provdala jsem se za Tomova syna ještě jako dítě. Jmenovai se Danny Summerton. Je mrtev. Už čtmáct měsíců je mrtev.“ Její hlas osciloval mezi hněvem a smutkem. V některé chvíli se jeho poloha měnila dokonce uprostřed jednotlivých slov, natahovala a deformovala je. „Někdy se mi zdá, že odešel pouze před několika dny, někdy zase, že je pryč už celou věčnost.

Danny byl jedním z těch, kdo věděli příliš moc, navíc nehodlal mlčet. Byl zabit, aby nemohl mluvit.“

„Summerton… zabil svého vlastního syna?“

Nenávist v jejím hlase zcela vytěsnila jakýkoliv náznak jiného pocitu. „Udělal ještě něeo horšího - přikázal někomu, aby to udělal. Moje matka a otec byli zabiti také… jen proto, že se připletli do cesty, když Summertonovi lidé přišli pro Dannyho.“

Spencer viděl během své kariéry policisty mnoho tváří, které byly bílé jako Ellüna v tomto okamžiku, ale to byly tváře mrtvých v mámici.

„I já jsem tam byla. Podařilo se mi utéct. Mělajsem štěstí. To si od té doby říkám pořád. Štěstí.“

… ale Michael neměl klid, ani když si ho vzali jeho prarodiče do“Denveru,“ řekl Gary Duvall. „Všechny děti ve škole jméno Ackblom znaly. Nebylo to obvyklé jméno. A jeho otec byl slavný umělec, dokonce ještě předtím, než se stal slavným vrahem, který zabil svou ženu a čtyřicetjedna dalších žen. Mimochodem, Michaelova fotografie byla uveřejněna ve všech novinách. Chlapec hrdina. Stal se objektem nekonečného dotazování. Každý na něho civěl. Pokaždé, když se zdálo, že už ho novináři nechají na pokoji, přišla odněkud další vlna zájmu a znovu ho začali štvát bez ohledu na to, že byl ještě dítě.“

„Novináři,“ poznamenal Roy pohrdavě. „Však víš, cojsou zač , bezcitní parchanti. Jde jim jen o senzace. Nemají žádný soucit.“

„Kluk se ocitl ve stejném pekle, jaké si užil, když mu bylo osm let ajeho matku našli mrtvou ve strouze u silnice, jen byl ted starší a všechno to na něho působilo silněji. Porthovi byli v důchodu a v podstatě mohli žít kdekoliv, takže se asi po dvou letech rozhodli odvézt Michaela z Kolorada úplně. Nové město, nový stát, nový začátek - to řekli sousedům. Nikomu ale neřekli, kam se stěhují.

Kvůli chlapci opustili svůj domov a přátele, protožejim bylojasné, že to je jediná cesta, jak mu umožnit, aby začal žít normálním životem.“

„Nové město, nový stát, nový začátek - a dokonce i nové jméno,“ řekl Roy. „Předpokládám, že mu ho nechali změnit legální cestou.“

„Ano. Ještě tady v Denveru, předtím než se odstěhovali. Vzhledem k okolnostemje samozřejmě soudní zápis zablokovaný.“

„Jistě.“

„Ale já jsem ho přesto viděl. Z Michaela Stevena Ackbloma se stal Spencer Grant. ţádné jméno po otci, dokonee ani iniciály.

Zdá se, že to jméno si chlapec vymyslel sám, i když nevím, jak na ně přišel.“

„Ze starých filmů.“

„Cože?“

„Dobrá práce, Gary. Díky.“

Roy se stisknutím tlačítka odpojil od linky, ale sluchátka si nechal na hlavě.

Stále si prohlížel fotografü Stevena Ackbloma. Muž uprostřed stínů.

Motory, rotující vrtule, mocné touhy a sympatie pro toho dábla, to všechno vibrovalo Royovými kostmi. Zachvěl se ne nepříjemným zamrazením.

Byly tak krásné ve svém utrpeni, jako andělé, když umiraly.

Sem tam v šeru mezi stromy, kam stíny nepouštěly slunce téměř celý den, prosvítaly jako kosti mrtvé země ostrůvky sněhu.

Poušf zůstala kdesi vzadu. Po příliš časném tání se před několika dny vrátila zima a nebylo pochyb, že než nastane to pravé jaro, vrátí se znovu. Ted ale byla obloha modrájako šmolka, i když Spencer by dal přednost mrazivému větru, který by zaslepil všechny oči tam nahoře hustou vánicí.

„Danny byl vynikající odbomík na software,“ řekla Ellie. „Cvok do počítačů už od klukovských let. Poznali jsme se na univerzitě.

Jájsem byla hacker, cožje většinou doména kluků - tímjsem Dannyho upoutala.“

Spencer si vzpomněl, jak Ellie vypadala, když seděla uprostřed pouště na písku: sehnutá nad počítačem, prostřednictvím kterého se připojila k satelitu, plně zaujatá pohledem na obrazovku, kadeř vlasů splývající přes tvářjako havraní křídlo,jasné oči zářící radostí nad tím, že je schopná zvládnout svou úlohu.

Ať si namlouvala cokoliv, určitě to nebyly pouze dovednosti hackera, které upoutaly Dannyho pozomost. Byla přitažiivá z mnoha důvodů, především však tím, že působila dojmem, jako by byla víc živá než ostatní lidé.

Zdálo se, že je zcela soustředěná na cestu, ale Spencer věděl, že svádí těžký vnitřní boj, aby si udržela odstup od minulosti a neztratila se v ní. „Po absolvování univerzity dostal Danny několik nabídek na zaměstnání, ale jeho otec trvat neústupně na tom, že musí nastoupit do ATF. Nějakou dobu po tom, rok před svým odchodem na ministerstvo spravedlnosti, se Tom Summerton stal ředitelem ATF.“

„Ale to už přece bylajiná vláda.“

„Oh, Tomovi nikdy moc nezáleželo na tom, jaká vládaje právě ve Washingtonu. Ať byla napravo nebo třeba nalevo, vždycky byl jmenován do nějaké vlivné funkce, kterou posměšně nazýval `služba lidu. Před dvaceti lety zdědil vícjak miliardu dolarů, kterou potom rozmnožil na dvě. To mu umožňoval dávat obrovské sumy oběma stranám. Byl však natolik chytrý, že si udržoval pozici bezpartajního, prohlašoval se spíš za státního úředníka než politika, za muže, který ví, jak se mají věci uspořádat - on přece není žádný ideologický prospěchář, ale člověk, který se snaží učinit svět lepším.“

„Takovou roli je ale těžké zvládnout,“ řekl Spencer.

„Pro něho toje hračka, protože ničemu nevěří. Samozřejmě kromě sebe. A moci. Moc mu nahrazuje jídlo, pití, lásku, sex. Jeho vzrušuje především poccživáni moci, ne cesta k ideálům, kterým slouží. Tam, kde je moc, se vždycky pohybuje dábel, aby vykupoval duše, ale Tomovy ambice sahají tak vysoko, že už mu musel dávno podepsat úpis.“

„Tojsi ho vždycky tak nenáviděla?“ zeptal se Spencer. Způsob, jakým se o Summertonovi vyjadřovala, byl víc než výmluvný.

„Ano,“ řekla bez váhání. „Je to naprosto bezcharaktemí hajzl.

Smrad, parchant… Nechtěla jsem, aby Danny šel do ATF, protože byl příliš čistý a naivní. A také příliš lehce ovladatelný svým otcem.“

Co tam dělal?“

„Pracoval na vývoji Mámy -je to počítař, vlaţtně softwareový systém, kterému později začali říkat Máma. Byl konstruován jako největší a nejslibnější informační prostředek na světě pro potíráni kriminality. Je to systém, který dokáže bez problémů spojit všechny federální, státní a místní úřady a agentury zabývající se dohledem nad dodržováním zákonů, eliminuje duplicitu administrativních úkonů a umožňuje prohledávat databáze po celém území Spojených států, což dává strážcům zákona do rukou obrovskou výhodu.“

„To zní velkolepě.“

„Ano, zní. Jenže později se z Mámy stalo něco úplně jiného.

Tom nikdy nezamýšlel, že by měla sloužit legitimním vládním úřadům. Použil sice k jejímu vývoji prostředky ATF, ale od samého začátku bylo jeho záměrem udělat z Mámy srdce té bezejmenné agentury.“

„Takže Danny vyvíjel systém, který se později zvrtl ke zcelajinému účelu?“

„Možná tušil, ale nechtěl si to připustit. Bylo to jeho dítě.“

„Jak dlouhoještě na Mámě pracoval?“

„Příliš dlouho,“ řekla smutně. „Až do doby, kdy jeho otec přešel z ATF na ministerstvo spravedlnosti, celý rok po tom, co byla ustavena ta agentura a Máma jí začala sloužit. A1ţ nakonec pochopil, že jediným účelem Mámy je umožnit vládním úřadům páchat zločiny a ne je potírat. Byl zdrcený, znechucený sám sebou.“

„A když chtěl odejít, nepustili ho.“

„Neuvědomovali jsme si, že cesta zpět neexistuje. Říkala jsem si, že Tom je sice sketa, ale přece jen je to stále Dannyho otec.

A Danny byl jeho jediným dítětem. Dannyho matka zemřela na rakovinu, když byl ještě malý chlapec, takže by každý normální člověk řekl, že Danny je tojediné, coještě má.“

Spencer si vzpomněl na hroznou smrt své matky. Tenkrát se také zdálo, že jeho i otce ta tragická událost sblížila. Pouze zdálo.

Až do jedné červencové noci.

„A pak nám to začalo být jasné - práce u agentury byla celoživotním zaměstnáním.“

„Něco jako osobní právní zástupce šéfa mafie.“

„Jediným způsobem, jak se z toho dostat, bylo celou tu špinavou záležitost zveřejnit. Rozmáznout ji po všech sdělovacích prostředcích. Danny tajně pracoval na zprávě o vývoji Mámina softwaru a také o ilegální činnosti, do které byla agentura zapletena.“

„Uvědomoval si,jaké mu hrozí nebezpečí?“

„Jenom částečně. On a konec konců ani já jsme stále nemohli uvěřit, že by Tom mohl dát zabít svého vlastního syna. Proboha, vždyť nám bylo dvacet osm let, smrt pro nás byla pouze abstraktním pojmem. Kdo si v osmadvaceti připouští, že by mohl někdy zemřít?“

„A pak se objevilo komando vrahů.“

„Ne, žádné komando. Bylo to připraveno mnohem zákeřněji.

Večer, v den kdy se slavil předloňský Svátek díkůvzdání, přišli tři muži. Moje rodina žije v Connecticutu. Můj otec je… byl lékař.

Lékař, zvláště na malém městě, si soukromí moc neužije, a to i na Den díkůvzdání, takže nás ani nepřekvapilo, když… ke konci večeře, já jsem byla právě v kuchyni… připravovala jsem dýňový koláč… když zazvonil zvonek… „

Spencer zavřel oči. Ted se najejí tvář nechtěl dívat.

Ellie se zhluboka nadechla a pokračovala: „Kuchyň byla na konci chodby, která vedla ze vstupní haly. Pootevřela jsem dveře, abych se podívala, kdo to je. Bylo to právě v okamžiku, kdy matka… kdy otevírala.“

Spencer čekal. Nechával ji, aby vypravovala tak, jak se jí sled událostí vybavoval. Čtmáct měsíců, od té doby to zřejmě ještě nikomu nevypravovala. Stálejen na útěku, neschopná komukoliv věřit, neochotná riskovat, že do své osobní tragédie zatáhne někoho nevinného.

„Před hlavním vchodem stáli dva muži. Nebylo na nich nic zvláštního. Asi nějací otcovi pacienti, napadlo mi. Jeden z nich, ten, co měl červené sako z kostkované skotské látky, něco matce řekl, pakji odstrčil a vstoupil dovnitř. V ruce držel pistoli.

Neslyšela jsem žádný výstřel - na hlavni byl tlumič. Jen jsem uviděla… sprška krve… vzadu z matčiny hlavy.“

Opět zavřel oči, aby nemusel vnímat Ellünu tvář, ale hrůznému obrazu, který mu popisovala, neunikl.

„Otec s Dannym byli v jídelně. Vykřikla jsem: `Utečte! Rychle pryč! Bylo mi jasné, kdo ti vrazi jsou. Asi mě zachránil instinkt, protožejsem se nerozběhla k zadnímu východu - na verandě by mě zabili. Vyběhla jsem z kuchyně do prádelny, odtud do garáže a pak ven bočními garážovými dveřmi. Dům stál na pozemku o rozloze dvou akrů, okolo byla spousta otevřeného prostoru, ale já jsem se vrhla k plotu oddělujícímu naši a Doylovu zahradu. Začalajsem ho přelézat a bylajsem už téměř na druhé straně, když o kovové tyčky zazvonily kulky. Někdo střílel od zadních dveří našeho domu. Nebylo slyšet žádné rány, jen nárazy kulek na železo. Všichni měli pistole s tlumičem. Sjelajsem z plotu a běželajako šílená přes Doylovu zahradu. Nikdo nebyl doma, odjeli na svátek k dětem. Proběhla jsem bránou ven do svatojiřského lesa, tak jsme říkali shluku stromů, většinou borovic a platanů, okolo presbiteriánského kostela sv. Jiří. Pryč, pryč! Zastavila jsem se mezi stromy, abych se ohlédla. Myslela jsem, že alespoň jeden z nich po mně jde. Neviděla jsem ale nikoho. Budto se mi podařilo jim zmizet, nebo mě ne chtěli honit na veřejném místě s pistolemi v rukou. Najednou začal dříve či později by mě dostal. Dovedl to zařídit. Vypadalo by tojapadat sníh. Právě v tom okamžiku. Velké načechrané vločky… „ ko neštěstí nebo sebevražda. Obrátilajsem se a šla k našemu domu.

Spencerji viděl za zavřenými víčky svých očí. Viděl ji v té vzdá-Přes svatojiřský les, brankou do Doylovy zahrady, potom přes plot. lené noci na odlehlém místě - stála o samotě ve tmě, bez kabátu, Myslela jsem, že se nepřinutím projít kuchyní… do chodby… chvěla se, vyděšená, sotva popadala dech. Zčistajasna se mezi hok matce ležící v hale na zemi. Ještě i ted, když se pokouším vybavit lými větvemi platanů snesla záplava sněhových vloček. Ten okasi její tvář, vidím tu strašnou ránu, krev, rozdrcené lebeční kosti… mžik… zdálo se,jako by nešlo o pouhou změnu počasí, ale ojakési Ty bestie mi vzali i to poslední - čistou vzpomínku na matčinu znamení, předzvěst… tvář. Zbylajen tak strašlivá, zkrvavená věc.“

„Připadalo mi, žeje v tom cosi zlověstného… „ Podivné. VnímaOdmlčela se, pro tože nemohla dál. la ten okamžik přesně tak, jak hv ve své představě vnímal on.

„Ne-Rocky jemně zaskučel, jako by i on vnímal Ellünu trýzeň. Už vím… těžko bych to vysvětlovala… ten sníh byl jako opona, která nepokyvoval hlavou ani necenil zuby. Seděl ve svém úzkém prose spouští dolů. Konecjednání, konec něčeho. Vědělajsem, žejsou storu přikrčený a se sklopenou hlavu, obě uši mu visely schlíple všichni mrtví. Ne pouze matka, všichni, otec i Danny.“ dolů.

Dovedl vycítit bolest a jeho radost z rychlé jízdy byla ta tam.

Její hlas se zachvěl návalem žalu. Svým vypravováním znovu Dvě míle před Newcastle se Ellie odhodlala pokračovat. „V jíotevřela ránu, která se už pomalu začala zacelovat. delně leželi Danny a otec. Oba měli několikrát prostřelené hlavy.

Spencer otevřel oči a podíval se na ni. Ne že by to bylo nutné, aby měli vrahové jistotu, že jsou mrtví…

Bylaještě bledší než předtím. V očích se jí leskly slzy, ale tváře udělali to z pouhé surovosti. Musela jsem se jich… musela jsem měla stále suché. vzít peníze zjejich náprsních tašek.

Vědělajsem, že budu potřebo „Nechceš, abych řídil?“ zeptal se. vat každý dolar, který doma zůstal. Prohledalajsem matčinu kabel „Ne. Takhle je to pro mne lepší. Nutí mě to soustředit se na jíz-ku, její skříňku na šperky, otevřela sejf v otcově pracovně a vzala du… a nepodléhat vzpomínkám.“ jeho sbírku mincí. Panebože, cítila jsem se jako zloděj, vlastně ně Tabule na okraji silnice oznamovala, že jsou osm mil od města co horšího než zloděj… vylupovač hrobů. Ani jsem si nesbalila Newcastle. žádné zavazadlo a odešla oblečená v tom, co jsem měla na sobě - f Spencer se zadíval na ubíhající krajinu. Přestože v ní nebyla částečně jsem začala mít strach, že se vrátí, ale především proto… nouze o stromy, zdála se mu prázdná a pustá, a přestože jí ozařova-že mě děsilo to ticho. Bylajsem tam jen já a ti mrtví… za oknem palo slunce, šel z ní smutek. dal sníh… to ticho, jako by nebyli mrtví pouze matka, otec a Danny, „Potom se na cestě mezi stromy objevilo auto. Byla jsem tak ale jako by zmrtvěl celý svět, naprostý konec všeho, a já byla poÍ blízko, že když projíždělo pod světly lamp, uviděla jsem muže na slední, kdo zbyl, jájediná.“ ,i předním sedadle vedle řidiče. Červená skotská látka. Byli celkem Newcastle bylo opakováním Modeny - malé a odtržené od civitři. Přejeli a já jsem se rozběhla k silnici. Chtěla jsem volat o po-lizace, nenabízelo žádný úkryt před lidmi, kteří si prohlížejí svět moc, uvědomit policü, ale zastavilajsem seještě předtím, nežjsem shůry, jako by byli bohvvé. k ní doběhla. Věděla jsem, odkud ti tři byli… Tomova agentura.

„Odjelajsem v naší hondě,“ pokračovala Ellie, „ale bylo mijasNemělajsem však důkazy.“ né, že se jí budu muset během pár hodin zbavit. Až Tom zjistí, že „A co ta Dannyho zpráva?“ jsem se neuchýlila na policü, zburcuje celou agenturu, aby mě na „Byla ve Washingtonu. Jeden soubor disket jsme ukryli v našem šli. Jak dlouho bych mohla unikat, když znali popis auta a poznávabytě, druhý uložili do bankovního sejfu. Jenže jsem tušila, že Tom cí číslo.“ ţ `:: už oba soubory má, jinak by nejednal tak… troufale a sebejistě.

Opět se na ni podíval. V jejích očích se už netřpytily slzy. Žal I kdybych se obrátila na policü nebo se kdekoliv pokusila skrýt, vjejí tváři vystřídala nenávist. j i l chtěli honit na veřejném místě s pistolemi v rukou. Najednou začal padat sníh. Právě v tom okamžiku. Velké načechrané vločky… „

Spencerji viděl za zavřenými víčky svých očí. Viděl ji v té vzdálené noci na odlehlém místě - stála o samotě ve tmě, bez kabátu, chvěla se, vyděšená, sotva popadala dech. Zčistajasna se mezi holými větvemi platanů snesla záplava sněhových vloček. Ten okamžik… zdálo se, jako by nešlo o pouhou změnu počasí, ale o jakési znamení, předzvěst…

„Připadalo mi, žeje v tom cosi zlověstného… „ Podivné. Vnímala ten okamžik přesně tak, jak ho ve své představě vnímal on.

„Nevím… těžko bych to vysvětlovala… ten sníh byl jako opona, která se spouští dolů. Konecjednání, konec něčeho. Vědělajsem, žejsou všichni mrtví. Ne pouze matka, všichni, otec i Danny.“

Její hlas se zachvěl návalem žalu. Svým vypravováním znovu otevřela ránu, která se už pomalu začala zacelovat.

Spencer otevřel oči a podíval se na ni.

Bylaještě bledší než předtím. V očích se jí leskly slzy. ale tváře měla stále suché.

„Nechceš, abych řídil?“ zeptal se.

„Ne. Takhleje to pro mne lepší. Nutí mě to soustředit se najízdu… a nepodléhat vzpomínkám.“

Tabule na okraji silnice oznamovala, že jsou osm mil od města Newcastle.

Spencer se zadíval na ubíhající krajinu. Přestože v ní nebyla nouze o stromy, zdála se mu prázdná a pustá, a přestože jí ozařovalo slunce, šel z ní smutek.

„Potom se na cestě mezi stromy objevilo auto. Byla jsem tak blízko, že když projíždělo pod světly lamp, uviděla jsem muže na předním sedadle vedle řidiče. Červená skotská látka. Byli celkem tři. Přejeli a já jsem se rozběhla k silnici. Chtěla jsem volat o pomoc, uvědomit policü, ale zastavilajsem seještě předtím, nežjsem k ní doběhla. Věděla jsem, odkud ti tři byli… Tomova agentura.

Nemělajsem však důkazy.“

„A co ta Dannyho zpráva?“

„Byla ve Washingtonu. Jeden soubor disket jsme ukryli v našem bytě, druhý uložili do bankovního sejfu. Jenžejsem tušila, že Tom už oba soubory má, jinak by nejednal tak… troufale a sebejistě.

I kdybych se obrátila na policü nebo se kdekoliv pokusila skrýt, dříve či později by mě dostal. Dovedl to zařídit. Vypadalo by to jako neštěstí nebo sebevražda. Obrátilajsem se a šla k našemu domu.

Přes svatojiřský les, brankou do Doylovy zahrady, potom přes plot.

Myslela jsem, že se nepřinutím projít kuchyní… do chodby… k matce ležící v hale na zemi. Ještě i teá, když se pokouším vybavit si její tvář, vidím tu strašnou ránu, krev, rozdrcené lebeční kosti…

Tý bestie mi vzali i to poslední - čistou vzpomínku na matčinu tvář. Zbylajen tak strašlivá, zkrvavená věc.“

Odmlčela se, protože nemohla dál.

Rocky jemně zaskučel, jako by i on vnímal Ellünu trýzeň. Už nepokyvoval hlavou ani necenil zuby. Seděl ve svém úzkém prostoru přikrčený a se sklopenou hlavu, obě uši mu visely schlíple dolů. Dovedl vycítit bolest a jeho radost z rychlé jízdy byla ta tam.

Dvě míle před Newcastle se Ellie odhodlala pokračovat. „V jídelně (eželi Danny a otec. Oba měli několikrát prostřelené hlavy.

Ne že by to bylo nutné, aby měli vrahové jistotu, že jsou mrtví… udělali to z pouhé surovosti. Musela jsem se jich… musela jsem vzít peníze zjejich náprsních tašek. Vědělajsem, že budu potřebovat každý dolar, který doma zůstal. Prohledalajsem matčinu kabelku, její skříňku na šperky, otevřela sejf v otcově pracovně a vzala jeho sbírku mincí. Panebože, cítilajsem sejako zloděj, vlastně něco horšího než zloděj… vylupovač hrobů. Ani jsem si nesbalila žádné zavazadlo a odešla oblečená v tom, co jsem tněla na soběčástečně jsem začala mít strach, že se vrátí, ale především proto… že mě děsilo to ticho. Bylajsem tamjen já a ti mrtví… za oknem padal sníh… to ticho, jako by nebyli mrtví pouze matka, otec a Danny, ale jako by zmrtvěl celý svět, naprostý konec všeho, a já byla poslední, kdo zbyl,jájediná.“

Newcastle bylo opakováním Modeny - malé a odtržené od civilizace, nenabízelo žádný úkryt před lidmi, kteří si prohlížejí svět shůry jako by byli bohvvé.

„Odjela jsem v naší hondě,“ pokračovala Ellie, „ale bylo mijasné, že se jí budu muset během pár hodin zbavit. Až Tom zjistí, že jsem se neuchýlila na policü, zburcuje celou agenturu, aby mě našii. Jak dlouho bych mohla unikat, když znali popis auta a poznávací číslo.“

Opět se na ni podíval. V jejích očích se už neťrpytily slzy.

Žal v její tváři vystřídala nenávist.

„Jak hodnotila vraždy ve vašem domě pvlicie?“ zeptal se. „Kde si myslí, že jsi? Ne Summertonovi lidé, skutečná policie.“

„Předpokládám, že Tom zařídil, aby to vypadalo, že nás přepadla nějaká teroristická skupina jemu pro výstrahu. Ten sketa byl schopen obrátit celou věc tak, aby z ní ještě vytřískal sympatie pro svou osobu. A ty pak zase mohl použít pro další posílení své pozice na ministerstvu spravedlnosti.“

„Ale pokud tě nemají, nemohou konstruovat falešné důkazy, protože by ses mohla odněkud vynořit a vyvrátitje.“

„Jistě. Později novináři usoudili, že Danny a moji rodiče… že to byl jeden z těch politovánihodných a nesmyslných zločinů, kterých jsme poslední dobou tak často svědky, však víš, bla-bla-bla.

Strašný a velice smutný případ, bla-bla-bla. Za tři dny je přestal zajímat.

A pokud šlo o mne… zřejmě jsem byla odvlečena někam pryč, znásilněna, zavražděna a moje tělo hozeno někam, kde už ho nikdo nemusí najít.“

„To tedy bylo před čtmácti měsíci?“ zeptal se Spencer. „A pořád ještě po tobějdou s takovou neúprosností?“

„Mám některé důležité kódy, o kterých oni neví, že je mám. Jsou to čísla, která jsme se s Dannym naučili nazpaměť. Nemám proti nim přímé důkazy, ale vím o nich tolik, abych pro ně byla stále nebezpečná. Vím, že mě Tom nepřestane pronásledovat do konce svého života.“

Helikoptéra bzučela napříč nevadskou pouští jako velká čemá vosa.

Roy měl stále na uších sluchátka s náušníky velkými jako talíře, které tlumily hluk motorů a vrtulí a umožňovaly mu soustředit se na fotografü Stevena Ackbloma. Nejhlasitějším zvukem v jeho uzavřeném světě bylo ted pomalé, těžké bušení srdce.

V době, kdy se na veřejnosti přetřásal Ackblomův případ, bylo Royovi teprve šestnáct let a ještě neměl ujasněný názor na život a na svoje místo ve světě. Přitahovaly ho krásné věci: malby Childe Hassama a dalších malířů, klasická hudba, starý francouzský nábytek, čínský percelán, ale i lyrická pvezie. Jako chlapec měl nejraději ty chvíle, kdy se mohl uzavřít ve svém pokoji s Beethovenovou nebo Bachovou hudbou a prohlížet si přitom knihy o umění. Stejně tak se cítil navýsost šťastný, když se sám samotný toulal po nejrůznějších uměleckých muzeích. Naopak, zřídkakdy měl tento pocit mezi lidmi, ačkoliv zoufale toužil mít přátele a být milován.

Jako mladík byl Roy přesvědčen, že se narodil proto, aby svět obohatil o něco velikého a důležitého, a až to svět ocení, bude všeobecně milován a obdivován. Nicméně už tenkrát v šestnácti byl ve své mladické netrpělivosti frustrován, že musí čekat, až mu bude jeho poslání odhaleno.

Novinové články o Ackblomově činu ho fascinovaly, protože intuitivně cítil, že v tajemství umělcova dvojího životaje obsažena odpověd na jeho vlastní vnitřní zmatek. Koupil si dvě knihy s barevnými reprodukcemi Ackblomových obrazů - a okamžitě jim propadl. Přestože byly opravdu krásné, dokonce až povznášející, Royovo nadšení nevyvolávaly pouze obrazy samotné. Byl uchvácen umělcovým vnitřním zápasem, který v nich cítil a který, jak pevně věřil, byl podobný jeho vlastním pocitům.

V malířské tvorbě Stevena Ackbloma se prosazovala dvě hlavní témata. Přestože mu tenkrát nebylo ještě ani čtyřicet let, vyprodukoval už ohromné množství děl, z nichž asi polovinu tvořila výjimečně krásná zátiší: ovoce, zelenina, kameny, květiny, oblázky, košík s šicími potřebami, staré láhve - prosté předměty, zobrazené tak podmanivě a realisticky, že působily téměř jako skutečné.

Ackblom se nikdy neuchyloval k sentimentalitě nebo přílišnému romantismu, jeho vize byla vždy přesvědčivá a nesmímě podmanivá.

Druhým tématem Ackblomových obrazů byli lidé: jednotlivé i skupinové portréty, spíš tváře než postavy, ale pokud už celé postavy, tak vždy nahé. Na první pohled se jeho muži, ženy i děti jevili jako bytosti téměř éterické krásy, vždy se však ve výrazu jejich tváří zračily nepatmé, ale přesto děsivé známky vnitřní úzkosti, jako by v křehkých tělech sídlil jakýsi obludný duch. V některých případech byly rysy tváří vnitřní úzkostí pokřiveny, ne sice dramaticky, ale přesto do té míry, že úzkost v konečném dojmu překrývalajejich dokonalou krásu. Ale i v rysech ošklivých nebo směšných postav, které také někdy umělec maloval, byla ta děsivá úzkost obsažena, ačkoliv v těchto případech byl její účinek opačný a ošklivé a směšné tváře ideálu krásy spíš přibližoval. Jejich pokřivené rysy se stávaly v jistém smyslu lidštější, jako by je ovanul duch milosti a odpuštění. Snad to bylo důsledkem konfliktu vnitřního a vnějšího obrazu jejich fyziognomü, že se oba typy portrétovaných tváří jevily neobyčejně působivé, i když jejich výrazy upoutávaly spíš svou tajemností a strašidelností než tím, co propůjčuje tvářím skutečných lidských bytostí oduševnělost.

Novináři byli s interpretací Ackblomových obrazů rychle hotovi. Tvrdili, že umělec - sám velice hezký muž - zobrazoval ve svých malbách démona, který v něm sídlil. Podle nich se tak Ackblom dovolával pomoci vnějšího světa a svým způsobem dával na vědomí varující poselství o pravé podstatě své osobnosti.

Přestože v té době bylo Royovi pouze šestnáct let, velice dobře chápal, že Ackblom nemaloval obraz své vlastní duše, ale obraz světa, jak ho on sám vnímal. Ackblom nepotřeboval volat o pomoc ani nikoho varovat, protože v sobě žádného démona necítil. Jako celek vyjadřovalo jeho umělecké dílo přesvědčení, že žádná lidská bytost nemůže dosáhnout dokonalosti a krásy těch nejobyčejnějších předmětů neživého světa.

Ackblomovy nejlepší malby pomohly mladému Royovi porozumět tomu, proč se tak rád uzavírá s uměleckými díly lidí, i když se ve společnosti lidí cítil často nešťastný. Žádné umělecké dílo nemůže být dokonalé, protože je produktem nedokonalého člověka.

Umění je však tresť z nejlepších lidských schopností, a proto je ve své podstatě blíže dokonalosti než sámjeho tvůrce.

Upřednostňování světa neživých předmětů před světem živých lidských bytostí tomuto jeho názoru odpovídalo. Závěr, který si Roy tenkrát udělal, zněl: umělecké dílo stojí svou hodnotou nad lidmi, tedy i nad svým tvůrcem.

To byla první lekce, kterou Roy od Stevena Ackbloma získa(.

Ve snaze dovědět se o tom muži víc, objevil Roy, že malířje neobyčejně uzavřený člověk ajen ve výjimečných případechje ochoten poskytnout vyjádření pro veřejnost. To ostatně Roye nepřekvapovalo. Přesto se mu však podařilo najít v časopisech dvajeho inteview. V prvním se Ackblom s velkým zaujetím vyjadřoval o bídě lidského údělu. Jeden citát na Roye zapůsobil tak, že si ho dodnes pamatoval. Ackblom řekl: „Láskaje nejlidštější ze všech citů, protože je nečistá. Tím nejčistším pocitem, který jsou schopny vnímat naše mysl i tělo, je bolest, protože nás zbavuje všeho ostatního a soustředuje naše vědomí kjednomujedinému okamžiku.“

Ackblom se přiznal k vraždě své vlastní ženy i k vraždám dal ších čtyřiceti jedna žen, protože neměl zájem podstoupit dlouhé vyšetřování a soudní proces, který nemohl vyhrát. Na úvod své ob hajoby však celou soudní síň včetně soudce šokoval tím, že o svých čtyřiceti dvou obětech prohlásil: „Byly tak krásné ve svém utrpení, jako andělé, když umíraly.“

Roy chápal, o co se Ackblom v těch podzemních prostorách sna žil. Tím, že své oběti podrobil mučení, pokoušel se soustředitjejich vědomí k okamžiku dokonalosti, kdy - přestože byly stále ještě ži vé - zazářily v krátkém záblesku dokonalou krásou neživých objektů.

Čistota a krásajsou dvě stejné věci. Čisté linie, čisté formy, čisté barvy, čisté zvuky, čisté city, čisté myšlenky, čisté ideály.

Lidské bytostijsou vjistém ohledu schopny dosáhnout čistoty, pouze však zřídka a za výjimečných okolností - právě to dělá z člověka politováníhodného tvora.

A to byla druhá lekce, kterou Roy od Stevena Acklboma získal.

Během dalších letjeho pocit útrpnosti nad člověkem sílil a upevňoval se, ažjednoho dne, ne dlouho po dovršení dvaceti let, se náhle změnil v soucit. Bylo to, jako když se z uzavřeného poupěte rozvine růžový květ. Roy cítil, žejeho nový pohled na světje čistší než ten předchozí. Útrpnost často vyvolávalajisté znechucení nebo nadřazenost nad objektem, ke kterému se vztahovala, kdežto soucit je krystalicky čistá, neposkvměná emoce. Je v ní obsažena schopnost vcítit se do dušíjiných lidí a porozumětjejich trápení.

Veden soucitem, využívající každé příležitosti k budování lepšího světa a upřímně věřící v čistotu svých pohnutek se tak stal osvícenějším mužem než samotný Steven Ackblom. Konečně našel své poslání.

Nyní, o třináct let později, seděl ve vrtulníku, který ho unášel směrem k hranicím Utahu, a usmíval se na fotografü umělce, jehož tvář se ztrácela ve stínech.

Zvláštní,jak se někdy osudy lidí setkávají a vzájemně prolínají.

Zpola zapomenutá tvář se najednou opět stávala důležitou.

Přestože měl Steven Ackblom na Royovo myšlení vliv, nikdy mu malíř nebyl vzorem nebo alespoň inspirátorem. Roy nikdy nevěřil, že Ackblom je šílený, jak se ho snažila prezentovat média, ale viděl toho muže pouze jako někoho, kdo se dostal na nesprávnou cestu. Nejlepší odpovědí na mizerü lidského údělu nebylo to, že se každé ubohé nedokonalé duši dopřeje jeden krátký okamžik dokonalé krásy povznášejícím účinkem kruté bolesti. To by byl příliš prchavý triumf. I,epší cestou bylo najít ty, kteří nejvíce potřebují úlevu - a pak je důstojně a milosrdně osvobodit z vězení jejich nedokonalé existence.

Přesto však, aniž o tom věděl, zprostředkoval umělec v rozhodujícím období dospívání zmatenému chlapci několik důležitých životních pravd. I když byl tedy Steven Ackblom pomýlenou a tragickou postavou, Roy mu mnoho dlužil.

Bylo ironü-a názomým příkladem kosmické spravedlnosti-že Roy byl určen jako jeden z těch, kteří měli zbavit svět nevděčného syna a zrádce svého otce. Ackblomovo hledání lidské dokonalosti bylo pomýlené, ale pro vývoj Royova myšlení znamenalo mnoho.

Celý ten ubohý svět bude opět o malý kousek blíž k ideálnímu stavu, když z něj Michaela (nyní Spencera) odstraní. A pouhá spravedlnost žádala, aby byl zbaven života teprve po tom, co bude podroben dlouhému a krutému mučení, tedy způsobem odpovídajícím vizi jeho otce.

Roy sundal sluchátka a uslyšel hlášení pilota. „ .. podle řídícího střediska ve Vegas budeme za šestnáct minut nad nimi.“

Nebe bylojako modré sklo.

Do Cedar City zbývalo sedmnáct mil.

Začali potkávat stále více aut a Ellie často troubila, aby si vynutila uvolnění cesty, když zůstala v úseku se zákazem předjíždění uzavřena za nějakým příliš pomalým vozem. Pokud řidič nereagoval, jednoduše ho zákaz nezákaz předjela. Jindy zase využila situace, kdy odstavný pruh byl dostateěně široký, a předjela pomalu jedoucí auto vpravo.

I tak ale jejich rychlost kvůli hustšímu provozu klesla, jenže nutnost riskovat a předjíždět i v obtížných úsecích v nich vyvolávala dojem, že jedou rychleji než předtím. Spencer se přistihl, že se čas to křečovitě drží okraje sedadla, a Rocky vzadu už zase pokyvoval hlavou.

„Mohla jsi to dát tisku i bez důkazů,“ řekl Spencer. „Mohlajsi je nasadit na Summertonovu stopu, zahnat ho do defenzivy - „

„Zkusila jsem to. Dokonce dvakrát. Poprvé jsem se zkontakto vala po počítačové síti s jednou reportérkou z New York Tinies a smluvila si s ní schůzku v indické restauraci. Napsalajsem jí, že pokud o tom někomu řekne, nebude mít nejen můj život, ale ani je jí cenu zlámené grešle. Přišlajsem na to místo o čtyři hodiny dřív a pozorovala restauraci dalekohledem ze střechy protějšího domu, abych se ujistila, že přijde sama a že se tam nepohybují podezřelé osoby. Měla jsem představu, že ji nechám čekat a přijdu tak o půl hodiny později, nežjsme měli smluveno. Ale čtvrt hodiny po tom, co reportérka vešla, vyletěla restaurace do vzduchu. Výbuch plynu, uvedla později policie.“

„A co ta reportérka?“

„Mrtvá. A s ní dalších čtmáct lidí.“

„Panebože.“

„O týden později jsem se měla ve veřejném parku setkat s jedním chlápkem z Washington Post. Mluvila jsem s ním mobilním telefonem ze střechy budovy, odkud se dal přehlédnout celý park.

Sjednali jsme si schůzku o šest hodin později. Ani ne za hodinu a půl přijel k parku vůz vodárenské společnosti. Několik chlapů ve firemních kombinézách rozestavělo na silnici gumové kužely a stojany s varovnými světly a odkrylo poklopy na hydrantech.“

„Předpokládám, že to nebyli skuteční vodárenští zaměstnanci „ řekl Spencer.

„Naštěstí jsem u sebe měla vícepásmový skaner a pomocí něj jsem našla frekvenci, na které celou akci řídili z pojízdného bufetu na okraji parku.“

„Ty jsi prostě číslo,“ poznamenal obdivně.

„V parku byli navíc tři agenti. Jeden ze sebe dělal žebráka a další dva předstírali, že patří k zaměstnancům údržby parku. V době, na kteréjsme se smluvili, se objevil reportér. Šel přímo k pomníku, u kterého jsem ho měla čekat. Představ si, že ten parchant s nimi byl ve spojení! Slyšelajsem,jakjim do pojítka mumlá, že mě nikde nevidí a co má dělat. Uklidňovali ho a říkali, aby nedělal nic a čekal. Zřejmě na něho byl přímo napojený sám Tom Summerton.“

Deset mil západně od Cedar City se dostali zajakýsi dodge pickup, který jel o dobrých deset mil méně, než byla povolená rychlost. Zadním okénkem dodge byly vidět dvě pušky houpající se na věšáku.

Ellie několikrát zatroubila, ale řidičem pickupu to nehnulo.

„Co je s tím blbcem?“ vybuchla podrážděně. Znovu několikrát stiskla klakson, ale řidič před námi byl hluchý. „Jak může vědět, že nevezeme nějakého zraněného, který potřebuje rychlou pomoc?“

„To si spíš myslí, žejsme lupiči prchající před policü.“

Chlap za volantem pickupu neměl ani strach, ani ohledy na zraněného. Nakonec odpověděl na neustálé houkání tím, že vysunul ruku a gestem naznačil, že mu mohou něco…

Právě projížděli úsekem s omezeným výhledem a kromě toho se v protisměru táhl téměř nepřerušovaný proud aut, takže předjet pickup vlevo bylo nemožné.

Spencer se podíval na hodinky. Z dvouhodinového náskoku, kterýjak Ellie odhadla, měli před svými pronásledovateli, zbývala užjen čtvrthodinka.

Chlap v pickupu působil dojmem, že neví co s časem.

„Blbec,“ procedila skrz sevřené rty a strhla rover doprava ve snaze předjet auto vpředu po krajnici.

V okamžiku, kdy se dostala na úroveň dodge, chlap za volantem prudce přidal a srovnal rychlost. Ellie znovu sešlápla akcelerátor, ale chlap udělal totéž. Vše se opakovalo ještě jednou při vyšších rychlostech.

Řidič dodge hodil několikrát pohledem doprava - zřejmě chtěl vědět, s kým má tu čest. Byl mu asi čtyřicet a ve tváři pod basebalovou čepicí se zračila inteligence řeznického psa.

Bylo jasné, že se snaží udržet s nimi rychlost do té doby, až se krajnice zúží a oni se budou muset opět stáhnout dozadu.

Řeznický pes samozřejmě nevěděl, sjakou ženou máco do činění, ale Ellie mu to vzápětí ukázala. Strhla rover doleva a prudce vrazila z boku do dodge. Chlap za volantem se lekl a reflexivně uvolnil nohou na akcelerátoru. Pickup ztratil rychlost a rover vystřelil dopředu. Řeznický pes se vzápětí vzpamatoval a znovu prudce přidal. Pozdě. Ellie se v tu chvíli dostala na celou délku před dodge a strhla rover do hlavního pruhu.

Rocky, který nestačil zareagovat na prudké změny směru, ňafl překvapením a svalil se na bok. Hned se však vyhrabal a s chroch tavými zvuky, které mohly stejně tak znamenat nelibost i nadšení, si znovu sedl na zadek.

Spencer se znovu podíval na hodinky. „Myslíš, že se dají dohro mady s místními poldy, než na nás vyrazí?“

„V žádném případě. Nemají nejmenší zájem zatahovat do toho místní poldy.“

„Co tedy od nich můžeme očekávat?“

„Jestliže letí z Vegas - nebo nakonec i z kteréhokolivjiného místa - pak určitě použili vrtulník. Mají tak lepší možnosti manévrování. S podporou satelitu se mohou dostat nad naše auto a odstřelit nás přímo ze vzduchu, pokud jim k tomu dáme šanci.“

Spencer se nahnul dopředu a znepokojeně zkoumal hrozivě modrou oblohu.

Za nimi se rozječel klakson.

„Zase ten blbec,“ řekla Ellie, když mrkla okem do bočního zrcátka.

Spencer se ohlédl - zezadu na ně dotíral dodge a stejně jako předtím Elliejeho řidič tiskl zuřivě knof(ík klaksonu.

„Toje to poslední, cojsme ted potřebovali,“ povzdychla si Ellie.

„Tak mu nějak dáme vědět, že ted nemáme čas. Jestli z toho všeho vyvázneme živí, pak se můžeme vrátit a rozdat si to s ním ještě jednou. ` „Mvslíš, že by na to přistoupil?“

„Vypadá docela rozumně.“

I v té rychlosti se na něho Ellie stačila podívat a usmát se.

„Vidím že se začínáš chovatjako chlap.“

„Je to nakažlivé.“

Po obou stranách silnice se místy začaly objevovat obchody a obytné domy. Ještě sice nebyli v Cedar City, ale už se definitivně vrátili do civilizace.

Řeznický pes v pickupu mlátil do klaksonu s takovým nadšením, že mu každé zatroubení muselo rozechvívat i tu poslední kostičku v těle.

Na displeji přenosného počítače se posouval pohled na státní silnici západně od Cedar City.

Roy s otevřeným kufříkem na klíně sledoval, jak se range rover kaskaderskými kousky proplétá houstnoucím provozem. Výjev na obrazovce v mnohém připomínal scénu z nějakého akčního filmu.

Žádné jiné auto nejelo po úzké silnici tak rychle a žádné jiné nepředjíždělo ve chvílích, kdy se proti němu z opačného směru řítil proud vozidel. Nezasvěcený by si myslel. že za volantem musí sedět opilec nebo někdo, kdo má zatraceně naspěch. Tenhle řidič však nebyl opilý a najehojízdě nebyla patmá žádná nejistota, naopak, byla v ní odvaha a značná dávka řidičského umění.

Roy ani na okamžik nepochyboval, že za volantem je ta žena. Po tom, co byl signál z jejího počítače zachycen satelitem a ona věděla, že ji sledují, prchala bez jediného okamžiku oddychu.

Neuklidňovaloji, že se pronásledovatelé neobjevují zajejími zády, protože dobře věděla, že ji budou čekat vpředu u nějakého silničního zátarasu, nebo si to s ní vyřídí přímo ze vzduchu. Jejíjedinou nadějí bylo dostat se do nějakého většího města, kde by se mohla zamíchat do zmatku husté dopravy a pokusit se tam ztratit vševidoucím satelitním očím.

Cedar City ovšem takovým městem nebylo, a pokud se na něj spoléhala, pak evidentně podcenilajejich možnosti.

V přední části pasažérského oddělení kontrolovali čtyři muži své zbraně a strkali do všech možných kapes další zásobníky plné munice.

Uniformou pro tuto misi bylo civilní oblečení. Měli v plánu vniknout do města, vyřídit tu ženskou, chytnout Granta a zmizet dřív, nežje místní poldové objeví. Kdyby sejim do toho místní přece jen zamíchali, museli by se je pokusit nějak oklamat, což by s sebou ovšem neslo riziko, že udělají chybu a budou odhaleni.

Nepříjemné přitom bylo, že neměli potuchy, kolik toho Grant ví a co všechno by mohl říct, kdyby policie trvala najeho výslechu. Kromě toho by spolupráce s místními zabrala strašnou spoustu času.

Oba vrtulníky byly vybaveny falešným registračním označením k oklamání případných svědků jejich akce, a protože všichni muži měli eivilní oblečení a neoznačené zbraně, nehrozilo celkem žádné nebezpečí, že by svědci byli později schopni sdělit policü cokoliv konkrétního.

Každý člen přepadového komanda včetně Roye měl pod oděvem neprůstřelnou vestu a byl vybaven identifikační kartou příslušníka Úřadu pro potírání drog, která měla v případě nutnosti rychle upokojit místní policejní kruhy. Roy však doufal, že to všechno nebude třeba a že budou ve vzduchu tři minuty po tom, co přistanou - samozřejmě se živým Spencerem Grantem a s mrtvolou té ženy na palubě.

Ta žena byla vyřízená. Stále ještě dýchala, její srdce stále ještě tlouklo, ale ve skutečnosti už byla mrtvájako kámen.

Sledovaný cíl na displeji Royova počítače výrazně zpomalil. Po chvíli začal rover předjíždět před ním jedoucí vůz, zřejmě pickuptentokrát vpravo po krajnici silnice. Najednou i pickup zvýšil rychlost… jako by oba vozy soutěžily, který z nich je schopen většího zrychlení. ţRoy se zamračil.

Pilot oznámil, že jsou pět minut letu od cíle.

Cedar City.

Dopravní provoz tu byl příliš hustý, než aby jim dovolil uniknout, a příliš řídký, než aby v něm mohli zmizet ze zomého pole Earthguardu. Navíc rychlou jízdu uvnitř města ztěžovaly různé retardační vlny, byly tam křižovatky se světelnou signalizací a co nejhoršího - ten zatracený žokej v pickupu, který bez ustání troubil, troubil a troubil.

Ellie zahnula na první křižovatce doprava a bleskově přejela pohledem obě strany ulice. Restaurace s rychlým občerstvením, autoservis, potravinářský obchod… neměla představu, co vlastně hledá.

Věděla jen, že to pozná, až to uvidí - nějaké místo nebo situaci, které by mohli využít.

Ellie doufala, že si po vjezdu do města krátce obhlídnou terén a během té doby se jim podaří objevit způsob, jak se na pár minut skrýt. Chtělo by to nějakou alej stálozelených stromů s hustou spletí větví nebo velkou parkovací garáž, zkrátka místo, kde by mohli uniknout očím na obloze a opustit rover, aniž by při tom byli pozorováni. Pak by mohli koupit nebo ukradnout nějaký jiný vůz a stali by se tak opět nerozpoznatelnými od ostatních aut na silnicích.

Ten blbec za nimi troubil jako rozzuřený opičák který se rozho dl, že bude do toho zatraceného knoflíku mlátit tak dlouho, dokud na něho nepřestane mečet. Kdybych ho zabila, pomyslela si Ellie, určitě bych se za ten zločin musela smažit v pekelném kotli. Ale ten pocit zadostiučinění by za to stál.

Chlap v pickupu se při každé příležitosti snažil dostat před ně, ale Ellie ho vždycky nějakým manévrem zablokovala.

Pravá straria jeho auta byla od nárazu roveru pořádně zdeformovaná, takže chlap si asi řekl, že nemá co ztratit, když jí oplatí stejnou mincí a narazí ji na obrubník chodníku.

Ellie věděla, že nesmí připustit žádnou kolizi, která by jim zne možnilajet dál. Čas, který jim zbýval, se rychle tenčil a nemohli si dovolit ztrácet ho s nějakým vzteklým opičákem.

„A je to tady,“ vykřikl Spencer přes ječící k(akson.

„Co?“

Jeho ruka ukazovala na modrou oblohu, kde se od západu přibli žovaly dvě helikoptéry.0bě čemé. Jejich trupy se leskly, jako by byly potaženy ledem, a vířící vrtule se třpytily v dopoledním slun ci.0ba stroje připomínaly nestvůmý hmyz z apokalyptických fil mů o nebezpečí nukleámí radiace. Nebyly už ani dvě míle od nich.

Vpředu na hlavní třídě Ellie uviděla rozlehlou budovu ve tvaru U - nákupní centrum. Ted už za ni rozhodoval instinkt.

Prudce se šlápla plynový gedál, strhla volant doleva a prosmýkla se mezerou v proudu protijedoucích aut. Krátká příjezdová cesta končila na parkovišti.

Blízko jejího pravého ucha se ozvaly zvuky připomínající tichý zlověstný smích: Heh-heh-hch-heh-heh-heh! Rocky ve vrcholném j vzrušení pokyvoval hlavou.

„Co chceš dělat?“ Spencer musel křičet, protožeječící houkačka zůstávala těsně za nimi.

„Musíme vyměnit auto.“

„Tady na otevřeném prostoru .“

„Víš ojiné možnosti „

„Uvidí nás při tom.“

„Musímeje nějak zmást.“

1 I „Jak?“

„Přemýšlím,“ řekla.

„Tohojsem se bál.“

Dvakrát lehee sešlápla brzdový pedál, smykem stočila vůz doprava a namířila si to najižní konec parkoviště dál od budovy.

Pickupje sledovaljako stín.

Helikoptéry najihozápadní obloze už nebyly dál nežjednu míli.

Ted už bylo zřejmé, že změnily směr a sledují rover. Obě pomalu klesaly.

V prostředním křídle komplexu v přízemí byl supermarket. Za skleněnými stěnami a skleněnými dveřmi zářila ostrá výbojková světla. Nalevo i napravo pak bylo několik menších obchodů s oděvy, knihami, hudebními nahrávkami a potravinami racionální výživy. Další malé obchůdky byly v obou postranních křídlech komplexu.

Pořád ještě bylo dost brzy, většina obehodů otevřela sotva před pár minutami a pouze supermarket už měl zřejmě otevřeno delší dobu, takže kromě dvaceti nebo třiceti aut před prostředním křídlem nákupního centra bylo parkoviště téměř prázdné.

„Dej mi pistoli,“ řekla Ellie. „Polož mi ji na klín.“

Dal jí zbraň a pak se sehnul pro micro uzi ležící na podlaze mezi jeho nohama.

Dojeli na konec parkoviště, ale protože nenašli příležitost, jak od sebe odvést pozomost, otočila Ellie smykem vůz o sto osmdesát stupňů a namířila zpátky dogrostřed.

Její manévr byl tak překvapivý, že opičák v pickupu za nimi se málem převrátil, jak se snažil neztratit s nimi kontakt. Dokonce než opět získal nad svým vozem kontrolu, přestal třískat do klaksonu.

Rocky stále pokyvoval hlavou. Heh-heh-heh-heh-heh!

Ellie pokračovala souběžně s ulicí, po které jeli, než spatřili nákupní centrum. Stále se ale držela dál od obchodů.

„Máš něco, co si chceš s sebou vzít ` zeptala se.

„Jenom svůj kuffík.“

„Nebudeš ho potřebovat. Penízejsem už vzala.“

„Cože?“

„Padesát tisíc ve falešném dnu,“ řekla klidně.

„Ty jsi našla moje peníze`?“ nevycházel z úžasu.

„Jo, našla.“

„Vzala jsi je z kufríku?“

„Jsou v plátěném vaku za mým sedadlem. S mým laptopem a několika dalšími věcmi.“

„Ty jsi našla moje peníze?“ opakoval znovu, jako by nemohl uvěřit.

„Promluvíme si o tom později.“

„To si iš, že romluvíme. ` Opičák s dodgem byl opět za nimi, i když ne tak blízko jako předtím, ajeho houkaěkaječelajako pominutá.

Helikoptéry se přiblížily na vzdálenost menší než půl míle.

Letě ly tak třicet metrů nad zemí a směřovaly dolů.

„Vidíš ten vak, o kterémjsem mluvila?“

Podíval se za sedadla. „Jo. Je vedle Rockyho.“

Nemohla vědět, jestli nebude mít problémy s dveřmi po tom ná razu na dodge, a proto chtěla mít volnţ ruce. „Vezmi ho, jak zasta víme.

„Ty se chystáš zastavit?“ zeptal se.

„Jo.“

Další prudký obrat doprava - Ellie strhla vůz do směru přímo proti vstupu do supermarketu. Jak se blížili k budově, stiskla klakson a nepřetržitě ho držela. Dělali snad větší hluk než opičák za nimi.

„To snad ne,“ vyhrkl Spencer, když začal tušit, co má v úmyslu.

„Drž se!“ vykřikla Ellie.

„To je šílenství!“

„Nic jiného nám nezbývá!“

„I tak je to šílenství!“

Přes čelní stěnu supermarketu se táhly velké reklamní plakáty, z nichž vět`sina byla přilepena v homí polovině skleněných tabulí.

Mezerami mezi plakáty byly vidět pokladny, u kterých stálo několik postav. Všichni, včetně pokladních, se dívali ven upozoměni hlukem kvílících houkaček. V okamžiku, kdy zjistili, že se přímo proti nim řítí auto, změnil se jejich údiv v zděšení. Jedna z žen vykřikla a vrhla se na stranu. Vzápětí se všichni rozprchli, jako když do vrabců střelí.

Ellie se modlila, aby se jí všichni stačili odklidit z cesty.

Neměla nejmenší úmysl zranit nebo zmrzačit nevinné lidi, ale také se nechtěla dát odstřelit bandou po zuby ozbrojených chlapů, kteří se za pár okamžiků vyhmou z obou helikoptér.

Nevidělajinou šanci.

Rozjela auto rychle, ale ne na plný plyn. Problém spočíval v tom, že museli najet do skleněné stěny takovou rychlostí, aby prorazili nejen ji, ale i víc než metr vysoké regály se zbožím, které byly za ní. Pokud by však byla rychlost přítiš velká, mohli by se roztříštil o masivní konstrukci pokladen.

„Dokážu to!“ vykřikla. Pak si vzpomněla, že nikdy nesmí lhát před psem. „Možná to dokážu!“

I přes kvílící klaksony najednou uslyšela dunivý rachot helikoptér. Aneboještě předtím ucítila tlakovou vlnu odjejich vrtulí?

Musely být přímo nad parkovištěm.

Př-ední kola narazila do obrubníku a rover vyleteţdl polá zduchu.

V okamžiku, kdy opět dopadl na beton chodníku Ellie na brzdy. Na zlomek vteřiny si stačila uvědomit reflexy auta v skleněné stěně, ale ta vzápětí explodovala do tisíců střepů. Rover rozmetal dřevené palety s naskládanymi pětadvacetikilovými pytli brambor a zcela zdemoloval pokladní box, o který se zarazil. Naštěstí náraz nebyl tak silný, jak se Ellie obávala.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se když si odepínala bezpečnostní pás.

„Příště pojedu já,“ zavrčel Spencer.

Zkusila dveře. Drhly sice o rám, ale ani náraz do dodge, ani krkolomný vjezd do supermarketu nepoškodil zámek natolik, aby se Iţa : nedaly otevřít. Sáhla po pistoli, kterájí sklouzla mezi stehna, a vysoukala se z roveru.

Spencer už byl také venku.

Prostor obchodu vyplňoval dunivý zvuk přistávajících helikoptér.

Na displeji počítače se objevily dvě helikoptéry a Roy si uvědomil, že se dostali do zomého pole Earthguardu.

Protože pilot nalétával přímo na cíl pod sebou, nebylo možné kontrolovat situaci pohledem z okna. Roy tedy zůstal u počítače, na kterém s napětím pozoroval, jak range rover kličkuje po parkovišti nákupního centra a snaží se uniknout jakémusi pickupu. Rover se právě smykem otočil o sto osmdesát stupňů a prudce se rozjel proti prostřední budově komplexu, která, soudě podle velikosti, mohla být supermarketem nebo něčím podobným.

I když Roy viděl, že se rover řítí přímo proti budově, teprve v posledním okamžiku mu došlo, že ti šíienci se do ní chystají narazit. Ted! Místo aby se od zdi odrazil chumel pokrouceného plechu, auto zmizelo, budova ho doslova pohltila. Roy si s hrůzou uvědomil, že auto projelo vchodem nebo skleněnou stěnou a že posádka zřejmě přežila.

Odložil počítač a vzrušeně vyskočil ze svého místa. Vůbec se nenamáhal spustit předepsanou proceduru odpojení od Mámy, nechal počítač počítačem a vyrazil směrem k pilotní kabině.

Z posledních záběrů na obrazovce věděl, že obě helikoptéry právě přeletěly ulici a chystají se přistát na ploše parkoviště.

Byli té prokleté ženě tak blízko a najednou je pryč.

Roy tušil, žejakmile jim zmizí z dohledu, už byji nemuseli objevit. Že byjim znovu upláchla? Ne! To není možné!

Čtyři po zuby ozbrojení muži stáli připraveni v úzkém prostoru před východem a blokovali uličku.

„Z cest sakra z cest Roy mezi nimi proiétl, rozrazil dveře a nahnul se do těsného prostoru pilotní kabiny.

Pilot, který stroj řídil, byl plně soustředěn na přistávací manévr, ale druhý muž v kabině, záložní pilot a současně navigátor, se otočil a díval se na Roye.

„Vjela do toho zatraceného obchodu,“ vykřikl Roy a ukázal ven, kde už byla vidět roztříštěná čelní stěna budovy.

„Divoká kočka, co?“ zazubil se navigátor.

Na ploše před budovou bylo příliš mnoho aut, takže si museli k přistání vybrat vzdálenější část parkoviště. Jedna helikoptéra mířila k sevemímu okraji, druhá kjižnímu.

Roy ukázal na druhý stroj, ve kterém bylo osm mužů zásahové jednotky, a rozčileně vykřikl: „Ne! Ne! Řekněte jim, aby přistáli na druhé straně budovy. Iády ne, na druhé straně! Af obsadí všechny východy a nepustí ven živou duši.“

Oba stroje byly celou dobu v rádiovém kontaktu, takže pilot pouze zopakoval Royův příkaz do mikrofonu své sluchátkové soupravy. Byli šest metrů nad asfaltovou plochou.

„Určitě se chtějí dostat na druhou stranu a zmizet zadním východem,“ řekl Roy. Snaži) se ovládnout rozčilení a zůstat klidný.

Jen dýchat zhluboka. Dovnitř bledě žlutý opar blaženého klidu, ven žlučově zelenou mlhu vzteku, napětí a stresu.

Jejich stroj už byl příliš nízko, takže Roy neviděl, co je na druhé straně za supermarketem. Ze snímku Earthguardu si však pamatoval, že tam byla rozlehlá plocha pro zásobovací kamiony, betonová zed a za ní čtvrť obytných domů, utopená mezi stromy. Nespočet možností ukrýt se, nespočet příležitostí ukradnout auto a zmizet.

Těsně před tím, než první stroj dosedl na asfaltovou plochu a ozbrojení muži vyrazili ven, dostal pilot Royův vzkaz. Stroj se zastavil metr nad zemí a pak se znovu vznesl do vzduchu.

Bledě žlutá dovnitř, zelená ven.

Spencer vyskočil z auta a sotva došlápl na zem, začaly mu pod botama křupat jakési hnědé hrudky. Byly doslova všude, zřejmě se vysypaly z některého z roztržených pytlů. S plátěným vakem vjedné ruce a s uzi ve druhé vrazil mezi dva pokladní boxy. Kde je Ellie?

Mrkl okem nalevo - právě se protahovala vedlejším pokladním koridorem.

„K zadnímu východu!“ vykřikla a vrhla se do jedné z dlouhých uliček mezi regály.

Spencer si najednou vzpomněl na Rockyho, měl dojem, že vyskočil z auta hned za ním. Kde ten zatracený čokl vězí?

Ohlédl se. Rocky spokojeně chroupal rozdrcené hnědé hrudky.

Spencerovi svitlo - psí suchary. Moře psích sucharů.

„Rocky!“

Pes na něho pohlédl a zavrtěl ocasem.

„Za mnou, Rocky!“

Vůbec ho nebral v úvahu. Sklonil hlavu a znovu se dal do chroupánísucharů.

„Rocky !“

Pes se na něho znovu podíval, jedno ucho nastražené, jedno svěšené, huňatý ocas tloukl do pokroucené stěny pokladního boxu.

„Moje!“ vykřikl Spencer, jak nejpřísněji dovedl.

Rocky zaváhal,ještějednou přehlédl lítostivým pohledem neěekanou hostinu, ale pak poslušně odklusal ke svému pánovi. Když však uviděl Ellü, která se zastavila v půli uličky a čekala na ně, vyrazil za ní. Ellie se dala znovu do běhu a Rocky za ní pádil, jako by to považoval za hru. O tom, že všichni tři běží závod o život, neměl samozřejmě tušení.

Na konci uličky se vynořili tři muži. Když uviděli Spencera běžícího se zbraní v ruce, zůstali stát. Dva byli v bílých uniformách s jmenovkami na kapse košile, třetí v běžném oblečení s bochníkem chleba-zřejmě zákazník.

Rocky se na místě zarazil a dal se na ústup.

Všichni tři muži stáli jako přimrazeni uprostřed uličky a blokovali průchod.

„Z cesty!“ houkl na ně Spencer.

Aby dodal svým slovům váhu, vystřelil krátkou dávku do stropu. Seshora se sesypala sprška střepů ze zářivkových trubic a úlomků akustických panelů.

Všichni tři se zděšeně rozprchli.

Vzadu mezi horou krabic s mlékem nalevo a chladícími boxy napravo se skrývaly dvoukřídlé lítací dveře. Všichni Li-ijimi vyběhli ven a ocitli se v krátké chodbě, ze které vedly na obě strany dveře do několika místností.

Zvenku pronikal dovnitř tlumený hluk motorů helikoptér.

Proběhli chodbou a dveřmi na konci vpadli do rozlehlého prostoru, který se zřejmě táhl přes celou šířku budovy: holé betonové zdi, zářivková světla, místo zavěšených podhledů otevřený betonový strop. Podle přepravních palet s nejrůznějším zbožím, naskládaných v několika řadách do výšky pěti metrů, se dalo soudit, že se ocitli ve skladu.

Z uliček mezi hrázemi palet vykukovaly vyděšené tváře několika zaměstnanců.

Vpředu za otevřeným manipulačním prostorem se čemala obrovská rolovací vrata, tak velká, že jimi mohly kamiony nacouvat až dovnitř. Napravo od velkých vrat byly jedny běžné malé dveře.

Ellie i Spencer s Rockym jimi vyběhli ven na patnáct metrů širokou příjezdovou komunikaci.

Nikde nebylo nikoho vidět.

Ze zdi nad rolovacími vraty vybíhala v délce asi šesti metrů stříška, která se táhla podél celé šířky zadního traktu obchodu.

Sloužila zřejmě k tomu, aby pod ni mohl najet další kamion a být tak vykládán i při špatném počasí. Nyní je stříška chránila před vševidoucím okem Earthguardu.

Venku je ovanul poměmě studený vzduch - mohlo být tak pět stupňů nad nulou. Po více než dvou hodinách riskantníjízdy se dostali z hranice pouště do vyšších poloh a zcelajiného klimatu.

Kam ted? Neměli jediný důvod pouštět se nalevo nebo napravo od příjezdové komunikace, protože obě cesty nemohly vést nikam jinam než zpátky na parkoviště, ze kterého tak krkolomným způsobem unikli.

Obchodní centrum oddělovala od sousedství téměř tři metry vysoká bíle natřená zed zakončená nahoře cihlovou stříškou. Kdyby byla alespoň o metr nižší, mohli by se ji pokusit přelézt a uniknout.

Takhle se však před nimi tyčila jako nepřekonatelná překážka, když už pro nic jiného, tak proto, že by přes ni nedokázali dostat dvacet kilo těžkého psa.

Zvuk motorů helikoptér doléhající sem z druhé strany budovy se změnil. Zdálo se, jako by alespoň jedna zvyšovala otáčky, Spencer si s hrůzou uvědomil, že se zřejmě chystá k přeletu budovy sem dozadu.

Ellie zahnula doprava a utíkala podél zastíněné zdi obchodu.

Spencer okamžitě pochopil, co má v úmyslu. Byla to jejich jediná naděje. Vyrazil za ní.

Ellie se zastavila na rohu budovy tam, kde končila stříška. Dál pokračovala ta část zdi, která příslušela sousedním obchodům.

„Drž se těsně při zdi,“ řekla Rockymu, jako kdyby nepochybovala, že jí rozumí.

Možná opravdu rozuměl. Ellie vyběhla do otevřeného prostoru a Rocky se Spencerem, oba těsně při zdi, za ní.

Spencer neměl tušení, jestli je satelit schopen rozlišit jejich postavy od konstrukce budovy, nedovedl odhadnout, jestli je půl metru široký převis na střeše může skrýt. Nic lepšího se vymyslet nedalo, ale on ty oči kdesi nahoře stále cítil.

Klokotavé dunění motoru vrtulníku sílilo. Soudě podle zvuku, právě se zvedlo nad plochu parkoviště a chystalo se přeletét budovu.

První obchod za supermarketem byla čistíma oděvů. Nad vchodem pro zaměstnance byla umístěna malý štít se jménem firmy.

Dveře byly zavřené.

Nebe dunělo apokalypticky děsivým zvukem.

Za čistímou byl obchod s pohlednicemi Hallmark. Ellie trhla klikou a otevřela dveře.

Roy Miro se vyklonil ze dveří kokpitu, aby viděl, jak druhý vrtulník nabírá výšku, na okamžik zůstává viset nad plochou parkoviště a pak vyráží přes střechu na druhou stranu supermarketu.

„Posad to tamhle před Hallmark,“ řekl Roy pilotovi a ukázal na volnou plochujižně od supermarketu.

V okamžiku, kdy byli pár metrů nad zemí a pilot dokončoval přistávací manévr, připojil se Roy ke čtyřem mužům čekajícím u dveří pasažérské kabiny. Zhluboka dýchal. Broskvová dovnitř.

Zelená ven.

Sáhl pod kabát a z pouzdra vytáhl benetu, najejí hlavni byl stále ještě nasazen tlumič. Sejmul ho a zastrčil do kapsy. Tohle nebyla žádná tajná operace, při které by musel dávat pozor, aby nevzbudil pozomost okolí. Ostatně stěží mohli způsobit větší rozruch, než už byl vyvolán jejich příletem a autem, které vjelo až do obchodu.

Kromě toho bude potřebovat maximální přesnost při střelbě a tu tlumič přece jen dost snižoval.

Dosedli na asfaltovou plochu parkoviště.

První z mužů otevřel dveře a pak už jeden po druhém vyskákali ven.

Ještě než Spencer vklouzl za Ellű a za Rockym do zadní místnosti Hallmarku, mrkl nahoru, odkud se ozýval dunivý zvuk motorů. Přímo nad ním se proti modré obloze objevila silueta okraje vířících vrtulí a vzápětí čelo kabiny. Ucítil, jak ho zasáhla tlaková vlna. Vrazil dovnitř a zlomek vteřiny předtím, než ho mohli uvidět, přibouchl dveře.

I když se dalo očekávat, že přepadové komando z vrtulníku vtrh ne nejdříve do zadní části supermarketu, Spencer za sebou raději zamkl.

Ocitli se v úzké místosti bez oken, která vypadala jako sklad.

Prostor zde byl prosycen růžovou vůní z nějakého osvěžovače vzduchu. Ellie otevřela dveře na protější straně a vstoupila do malé kanceláře osvětlené zářivkami. Byly tu dva stoly, počítač a nějaké pořadače.

Z místosti vedly další dvoje dveře: za těmi zpola otevřenými by lo vidět toaletu s umývadlem, druhými se vstupovalo do vlastního obchodu.

V malé místnůstce stálo několik stojanů s pyramidově uspořáda nými zásobníky pohlednic, různých her, drobných hraček, dekora tivních svíček a dalších předmětů, všechno ozdobené srdíčky a květinami se zaměřením na svátek sv. Valentina.

Slavnostní výzdoba obchůdku nepříjemným způsobem připomí nala fakt, že svět se točí a bude točit nerušeně dál bez ohledu najejich situaci a na to, co se s nimi může za pár minut stát. Pokud by tu našli svou smrt, jejich těla by byla odtažena, krev z koberců vyčištěna, někdo by vystříkal vzduch sprejem s růžovou vůní, přidal do vitrín další dózy s vonnými esencemi a proud mladých milovníků přicházejících si koupit svatovalentinské pohlednice bude stejný jako předtím.

U čelní skleněné stěny stály dvě ženy, zřejmě prodavačky, a pozorovaly ruch na parkovišti.

Ellie k nim okamžitě zamířila.

Chce je použít jako rukojmí, napadlo Spencera. Proboha ne!

Proti lidem, které měli v zádech, nemělo smysl bojovat pomocí rukojmích. Jakje znal zjejího líčení a nakonec i ze své vlastní zkušenosti, neváhali by k dosažení svého cíle zastřelitjakékoliv rukojmí, dokonce snad i dítě. Zvláště to platilo ted na počátku operace, kdy případní svědci jsou zcela dozorientováni, nikdo neví, co se děje, a nemotá se tu žádný reportér s kamerou.

Nikdy by si nevzal na svědomí smrt nevinných lidí.

Samozřejmě že nemohli čekat v Hallmarku, až si je sem přijdou Summertonovi zabijáci vyzvednout. Bylo jasné, že když je nenajdou v supermarketu, vtrhnou v zápětí do všech okolních obchodů.

Měli jedinou šanci: nepozorovaně vyklouznout z Hallmarku v době, kdy jejich pronásledovatelé budou v supermarketu, a pokusit se uniknout v některém ze zaparkovaných aut. Ta šance byla malá, menší než zmko písku a křehčí než naděje sama, ale bylo to jediné, co mohli dělat. Lepší než brát nevinné lidi jako rukojmí.

Celá místnost se otřásala hlukem motorů helikoptéry přistávající vzadu za obchodem. Svatovalentinské vlaječky, stojany s pohlednicemi, kroužky na klíče zavěšené na háčcích, kýčovité obrázky v prosklených vitrínách, to všechno se chvělo a poskakovalo, dokonce bylo cítit,jak i samotné stěny rezonují.

Spencerovi bleskla hlavou úvaha, že celý objekt musí mít pěkně zfušovanou konstrukci, když ho dokáže rozechvět zvuk jediné helikoptéry.

Byli asi pět metrů od skleněné stěny, když uviděli, proč je to dunění tak silné - přímo před obchodem právě přistával druhý stroj.

Ellie se zarazila.

Obě ženy si stáleještě nevšimly, že nejsou v obchodě samy. Stály vedle sebe a vrušeně si cosi sdělovaly. I když musely téměř křičet, aby se vzájemně slyšely, Spencerjim nerozuměl ani slovo.

Zůstal stát vedle Ellie a zděšeně zíral, jak se v trupu helikoptéry otevírají dveře a na asfalt vyskakují jeden po druhém ozbrojení muži. Ten první držel v rukou samopal, který byl však mnohem větší než Spencerova micro uzi, další měl automatickou pušku a třetí je doplňoval s dvěma granátometnými puškami bezpochyby s paralyzující municí. Čtvrtý muž měl opět samopal a pátý pouze pistoli.

Ten pátý vyskočil z helikoptéry jako poslední a od předchozích chlapů, kteří byli všichni jako hromotluci, se dost lišil: byl malý, trochu obtloustlý a zdaleka ne tak pohyblivý.

Ani jeden z těch pěti se však nezajímal o obchod s pohlednicemi. Všichni běželi směrem ke vchodu do supermarketu a rychle zmizeli.

Motor vrtulníku běžel naprázdno. Vrtule se sice ještě otáčely, ale ted užjen pouhou setrvačností.

„Dámy,“ oslovila Ellie prodavačky.

Nereagovaly. Hluk motoru byl stále ještě značný a navíc byly obě zabrány do vzrušené konverzace.

„Sakra, slyšíte mě?“

Konečně se otočily a obě zděšeně vykřikly.

Ellie na ně sice nemířila, ale přestojimjasně naznačovala, že drží v ruce pistoli a že s ní nejsou žádné žerty. „Běžte od toho okna!

Tamhle!“

Zaváhaly, podívaly se jedna na druhou a nakonec na pistoli.

„Nechci vám ublížit,“ řekla Ellie, bezpochyby zcela upřímně.

„Jestli se ale okamžitě nehnete od toho okna, tak mě k tomu donutíte.“

Obě váhavě couvly od přední skleněné stěny. Jedna z nich přitom vrhla kradmý pohled ke dveřím.

„Na to zapomeňte! Jestli se pokusíte utéct, dostanete kulku do zad! Nejlepší pro vás bude, když uděláte přesně to, co vám řeknu.“

Spencer s Rockym ustoupili stranou a Ellie odvedla obě ženy uličkou dozadu, kde je přinutila lehnout si tváří k podlaze s hlavami u zdi.

„Jestli některá z vás během příštích patnácti minut zvedne hlavu, zabiju vás obě,“ pohrozilajim.

Spencer pochyboval, že by svou pohrůžku myslela vážně, ale v každém případě ji vyslovila tak, že kdyby byl na místě těch žen on, nepohnul by se nejméně do Velikonoc.

Ellie nechala ženy na zemi a vrátila se. „Pilot zůstal v helikoptéře,“ řekla.

Spencer přistoupil o několik kroků blíž k čelní stěně obchodu.

V postranním okénku kokpitu byl vidět jeden muž z posádky, pravděpodobně pomocný pilot. „Musejí tam být dva.“

„Copak oni se neúčastní na akci?“ zeptala se Ellie.

„Samozřejmě že ne. Jsou to piloti, žádní pistolníci.“

Ellie přistoupila až těsně ke dveřím a snažila se dohlédnout před supermarket. „Musíme to udělat! Není čas na dlouhé úvahy. Musíme!“

Spencer se ani nemusel ptát, co má na mysli. Věděl, že ta žena přežila těch čtmách měsíců neustálé štvanicejedině díky svému instinktu. Vzpomínal, co ho učili o podobných situacích u armádních jezdců, vrátit se tam, odkud přišli, by bylo sebevraždou a zůstavat zde v obchodě s pohlednicemi také nemělo smysl. Museli najítjiné řešení. Ted už se ani nedalo uvažovat o možnosti, že by se dostali do nějakého auta, nějak ho nastartovali a odjeli s ním, protože všechna parkovala přímo před helikoptérou, a aby se k nim dostali, museli by proběhnout prostorem, přes který má posádka přehled.

Zbývala jim tedy jediná šance, jediná zoufalá krajně nepravděpodobná šance. Vyžadovalo to odvahu, ale i nebetyčnou drzost - a také fatální a slepou důvěru, že se to musí povést. Dorozuměli se pohledy, že na to jsou oba připraveni.

„Vezmi to,“ podal jí plátěný vak, „a tohle také,“ předal jí uzi.

Vzal si od ní pistoli a zastrčil ji za opasek kalhot. „Vím, že to dokážeš,“ řekla.

„Budou to tak tři vteřiny, pro něj možná ještě míň, ale nemůžeme riskovat, že se tu někde zapomene.“

Spencer se sehnul a vzal Rockyho do náručejako děcko.

Rocky nevěděl, jestli má spokojeně vrtět ocasem nebo se bát, netušil,jestlije tojen hranebo boj o život. Bylo zřejmé, že užje toho všeho na něj moc, a v tomto stavu se pak obţykle jen chvěl a sklesle čekal, co bude dál, nebo ho zachvacoval panický strach a pak mohl udělat cokoliv.

Ellie pootevřela dveře, aby zkontrolovala situaci před supermarketem.

Spencer mrkl dozadu a ujistil se, že obě ženy leží na zemi a neodvažují se ani pohnout.

„Běž,“ řekla Ellie. Ustoupila stranou a podržela mu otevřené dveře.

Vyšel ven a podíval se napravo k supermarketu. Kromě jednoho člena liř-epadového komanda všichni ostatní byli uvnitř. Muž hlídkující před vchodem byl obrácený na druhou stranu.

Ani pomocník pilota se nedíval z postranního okna, protože byl skloněný a prohlíže) si něco, co měl zřejmě položené na klíně.

Spencer se rozběhl k otevřeným dveřím helikoptéry. Bylo to pouze necelých deset metrů, ale jemu se zdálo, že je to nejdelší vzdálenost, jakou kdy proběhl. Také Rockyho dvacet kilo se mu zdálo spíš jako dva metráky. Asi v půli eesty měl pocit, že se mu čemý otvor dveří neustále vzdaluje. Konečně se zastavil před ním.

Vstrčil psa dovnitř a hned potom se dovnitř vyškrábal sám.

Ellie doběhla těsně po něm. Sotva vlezla dovnitř, hodila plátěný vak na zem, ale uzi svírala stále v rukou.

Pokud se někdo neschovával za sedadly, bylo pasažérské oddělení prázdné. Ellie však přesto proběhla uličkou a zkontrolovala všechny skryté prostory, aby mělajistotu.

Spencer mezitím přistoupil ke dveřím do pilotní kabiny a otevřel je. Přiskočil k pilotovi, který sn pokusil vstát, a přitiskl mu ústí pistole na spánek.

„Okamžitě vzlétněte!“ přikázal.

Oba muži se zdáli ještě šokovanější než prodavačky v obchodě s pohlednicemi.

„Slyšíte!“ zařval na ně. Cítil, jak mu tepe krev ve spáncích.

„Okamžitě ten krám zvedněte, nebo vám oběma vystřelím mozek z hlavy!“

Doufal, že budou mít z jeho slov alespoň takový respekt, jako měly ty dvě ženy v Hallmarku z hlasu Ellie.

Roy stál spolu s třemi agenty vedle zdemolovaného roveru uprostřed spouště skleněných střepů a rozšlapaných psích sucharů.

Všichni čtyři mířili svými zbraněmi na vysokého muže s tupou tváří, žlutými zuby a čemýma zmijíma očima. Chlap držel v rukou poloautomatickou pušku, a i když na nikoho nemířil, jeho pohled byl tak zuřivý, že to vypadalo, jako by byl ochoten zastřelit třeba i samotné božíjezulátko.

Byl to řidič pickupu, jeho dodge stál s otevřenými dveřmi na parkovišti. Když Roy uvažoval, co tu ten člověk dělá, vyšly mu pouze dvě možnosti: bud stíhal posádku roveru kvůli něčemu, k čemu došlo na silnici, nebo si pouze hrál na hrdinu.

„Odhodte zbraň!“ opakoval už potřetí Roy.

„A kdojste“?“

„Kdojsme?“

„No ano. Kdojste, že bych vás měl poslechnout?“

„Copakjste cvok? Nevidíte, že vás drží v šachu čtyři chlapi?

Jen blbcovi by nedošlo, že musí odhodit pušku.“

„Jste snad poldové nebo co?“ ptal se muž se zmijíma očima.

Roy měl sto chutí ho bez dlouhých cavyků odprásknout. Ten chlap byl příliš tupý, než aby si zasloužil žít. Další smutný případ.

Světu by jen prospělo, kdyby bylo o dalšího troubu méně. Odprásknout ho. Na místě ho odprásknout, aby mohli pokračovat v hledání těch dvou - té ženské a Granta.

Byl tu všakjeden problém: kdyby zabili tady toho hlupáka, definitivně by padlajeho představa, že tu budou hotovi během tří minut a zmizí dřív, než se objeví místní poldové. Celá operace se začala kazit v okamžiku, kdy ta zatracená ženská projela výkladní skříní rovnou do obchodu. A ted se to začíná kazit ještě víc. Ted už se zřejmě nevyhnou kontaktu s cedarskou policü, a kdyby tu poldové našli jednoho z obyvatel města rozstříleného na hromadě psích sucharů, byla by domluva s nimi dost těžká.

Jestliže tedy budou muset spolupracovat s policü, musí chtě nechtě tady tomu blbcovi ukázat svoje krycí odznaky. Roy vytáhl z vnitřní kapsy falešnou identifikační kartu a zamával jí chlapovi před očima. „Zastupujeme úřad pro potírání drog.“

„Tak to je jiná,“ prohlásil muž se žlutými zuby a položil pušku na zem. Potom se dotkl rukou štítku své basebalové čepice na znamení upřímného respektu.

„Běžte si sednout do svého auta,“ řekl Roy. „Ne dovnitř! Dozadu na otevřenou korbu. Tam poěkejte. Jestli se pokusíte ujet, ustřelí vám náš člověk, který hlídá venku, obě nohy.“

„Rozumím, pane.“ Znovu téměř slavnostně nazvedl čepici a potom vypochodoval zdemolovaným průčelím z obchodu ven.

Roy musel potlačit silnou touhu poslat mu kulku do zad.

Broskvová dovnitř. Zelená ven.

„Rozestavte se podél přední části obchodu a čekejte,“ řekl svým mužům. „Ale budte připraveni.“

Úkolem týmu, který postupoval zezadu, bylo najít Granta a tu ženu a vyhnat je z jejich úkrytu. Nemají šanci uniknout. Bud se vzdají, nebojejeho muži rozstřílejí na cucky.

Tu ženu samozřejmě zastřelí, ať se vzdá nebo nevzdá. Nesmějí jí dát sebemenší šanci.

„Budou se tu motat zaměstnanci obchodu a zákazníci,“ řekl ještě svým mužům, než se rozestavili po obou stranách. „Nedovolte nikomu opustit budovu. Shromážděte je u kanceláře vedoucího.

Musíte zadržet všechny bez výjimky, i kdyby se těm dvěma, co hledáme, vůbec nepodobali. I kdyby tu byl sám papež, musíte ho zadržet.“

Motor heiikoptéry, který do této chvíle běžel naprázdno, zvýšil otáčky ajeho zvuk přešel do dunivého burácení.

Coje zase tohle? Jako by pilot startoval.

Roy se zamračil. Překročil trosky zdemolovaného průčelí a vy šel ven podívat se, co se děje.

Agent stojící venku zíral udiveně směrem k Hallmarku. Vrtulník se právě odlepil od země a začal nabírat výšku.

„Co se děje?“ zeptal se Roy.

„Startuje.“

„To vidím. Ale proč?“

„Asi má někam namířeno.“

Panebože, další blbec. Jen klid. Klid. Broskovová dovnitř, zele ná ven.

„Kdo mu dal příkaz, aby opustil své stanoviště? Kdo mu nařídil aby odstartoval?“ křičel Roy.

Ještě ani své otázky nevyslovil a už na ně znal odpověd. Neměl sice tušení, jak k tomu mohlo dojít, ale věděl, proč vrtulník odlétá a kdoje na palubě.

Vrazil berettu do pouzdra, vytrhl překvapenému agentovi samo pal a namířil na zvedající se stroj. Stačilo zasáhnout palivovou ná drž a bylo by po všem.

Jeho prst už téměř tiskl spoušť, když mu došlo, že si to nemůže dovolit. Jak by potom všechno vysvětlil těm nemožným místním poldům, kteří nedokáží ocenit morální nadřaznost federálních orgánů? Jak by vysvětlil, proč střílel na svou vlastní helikoptéru, proč ohrožoval pilota a navigátoI.a? Čím by zdůvodnil, že musel zničit tak drahý stroj? A co kdyby helikoptéru jen poškodil a ta by se pak zřítila na obchod plný lidí? Jak by si to zodpověděl?

Vý buch, všude oheň - návštěvníci obchodního centra v Cedar City vybíhají ven jako hořící lidské pochodně, křičí, vrhají se chaoticky na všechny strany. Vzrušující představa, b(esklo mu hlavou. On sám by klidně obětovaljakékoliv množstvi náhodných návštěvníků,jen kdyby dostal tu ženu. Jenže vysvětlovat takovou katastrofu místním úřadům by bylo stejně beznadějné, jako vysvětlovat teorü relativity idiotovi sedícímu na korbě dodge pickupu.

A nakonec by seještě ukázalo, že šéf policieje králem těch místních hlupáků, těch mormonů. superblbec, který v životě nevzal do úst kapku alkohvlu, v životě nevykouřil cigaretu a nikdy by nepochopil, že policejní agentury musí držet při sobě, nemluvě už o tom, že by na případné dohodě mohl vydělat pěkné a nezdaněné peníze. Už ted měl Roy chuť ţe vsadit, že by to tak bylo. Pan Blbec.

Sklonil hlaveň samopalu k zemi.

Helikoptéra rychle stoupala.

„Proboha roč zrovna v Utahu v křikl zuřivostí cel bez sebe směrem za tou prokletou děvkou, kterou sice neviděl, ale která byla až neskutečně blízko.

Broskvová dovnitř. Zelená ven.

Musí se uklidnit. Musí uvažovat kosmicky.

Ještě nebylo nic ztraceno, nakonec se právě tahle situace může změnit v jeho prospěch. Pořád je tu ještě druhá helikoptéra, kterou může použít k pronásledování. A Earthguard 3 bude schopen snáze sledovat letící helikoptéru než auto, protože helikoptéra je větší a nemůže se skrýt pod vegetací nebo v chaosu městské dopravy.

Ukradený stroj přeletěl nad střechou Hallmarku a nabral kurs na východ.

Ellie, krčící se na podlaze blízko otevřených dveří, se maličko vyklonila ven. Panebože! Srdce jí bušilo málem tak hlasitě jako motory helikoptéry. Pod ní ubíhala střecha nákupního centra. Co kdyby ted zachytili o nějaký stožár a spadli dolů?

Během těch posledních čtmácti měsíců se o sobě dověděla víc než za celých dvacet osm předchozích let, přičemž základním poznatkem tohoto období bylo, že její láska k životu, ta čistá radost vyplývající z pocitu, že je člověk živ, se ještě prohloubila.

Bylo to zvláštní, ted, po té hrozné krvavé noci, ve které ztratila tři své nejdražší osoby milovala život víc než předtím. Snad právě proto, že jí smrt ukázala svou tvář tak krutým způsobem, že poznala zblízka její existenci, její krutost a neustálou hrozbu, byla nyní schopna vychutnat nejen teplo slunečního dne, ale i pronikavý chlad větru zuřící bouře. Smrtji naučila radovat se z pouštního plevele i z krásných lučních květin, z hořkostí života stejně jako z jeho slastí.

Nikdy dřív si neuvědomovala svou touhu po svobodě - svou potřebu svobody - s takovou intenzitou jako nyní, kdy o ni byla nucena neustále bojovat. Za těch čtmáct měsíců ji nejvíce ohromilo zjištění, že je sehopnajít přes poušť, překonávat propasti a vysmívat se dáblovi přímo do tváře. Teprve nyní si s úžasem uvědomovala, že je pouze jedním z mnoha psanců na tomto bezbožném světě, jedním z bezpočtu nešťastníků potácejících se neustále na okraji čemé propasti a vzpírajících se drtivé síle osudu, která se je snaží do této propasti vtáhnout a pohltit. Nevycházela z údivu, kolik strachu a hrůzy je schopna snést, a přes-to cítit, jak krásné je žít.

Samozřejmě věděla, že jednoho dne ji může překvapit nečekaná chvíle smrti. Možná to bude dnes. Její život může ukončit kulka nebo třeba i pád do hlubiny, do které ted právě zírala.

Přeletěli nad budovou nákupního centra. Dole pod nimi na ploše před zadním východem z Hallmarku seděla druhá helikoptéra. Ni kdo z ozbrojených mužů nebyl v dohledu, zřejmě se všichni oka mžitě vrhli do supermarketu a stále ještě tam prohledávali každý kout.

Spencer nařídil pilotovi, aby se přiblížil ke stroji na zemi tak, že se Ellie mohla pokusit poškodit výstřely některou zjeho důležitých částí. Micro uzi měla dva zásobníky, každý s kapacitou čtyřiceti nábojů - v jednom z nich samozřejmě chybělo pár nábojů, které Spencer vystřelil do stropu supermarketu. Ellie vystřílela celý zásobník, potom nasadila druhý a vyprázdnila do prostoru pod sebou i ten. I pouhým okem bylo vidět, že kulky zničily horizontální stabilizátor, poškodily stabilizační vrtuli a proděravěly celou konstrukci stabilizátoru. Stroj evidentně nebyl schopen letu.

Ellie nezpozorovala, že by někdo opětoval střelbu. Jestliže se některý z ozbrojených mužů skrýval pod stříškou nad vjezdem do skladu, byl zřejmě příliš překvapen a zmaten, než aby se zmohl na účinnou reakci.

Ostatně vzdušný útok na čekající helikoptéru trval pouze několik vteřin. Hned potom Ellie odhodila uzi za sebe a zavřela dveře.

Vzápětí pilot změnil na Spencerův příkaz kurs a maximální rychlostí zamířil k severu.

Rocky seděl přikrčen zajedním ze sedadel a nespouštěl z Ellie oči. Bujná nálada a potěšení z divoké jízdy napříč Nevadou byly ty tam a nyní opět upadl do stavu vystrašenosti, bázlivosti a plachosti, pro něho mnohem typičtějšího.

„Neměj strach, Rocky. Všechno je OK,“ povzbuzovala ho.

Nebylo těžké poznat, že nevěří.

„Pořád není tak zle, aby nemohlo být hůř.“

Tiše zakňučel.

„Ubohý pejsku.“

Seděl jako hromádka neštěstí, uši mu schlíple visely a celý se chvěl.

„Co bych ti měla říct, aby ses cítil lépe, když ti nemohu Ihát?“ promlouvala k němu Ellie.

„Není to trochu pesimistické hodnocení naší situace, když uvážím, že jsme jim foukli přímo pod nosem?“ ozval se z pootevřených dveří pilotní kabiny Spencer.

„Ještě z toho nejsme venku.“

„Řekni mu, co mu říkám vždycky, když vypadá tak nešťastně.

Mně to pomáhá, i když nevím, jestli to stejně funguje i u něho.“

„A co mu říkáš?“ zeptala se Ellie.

„Je tojen život, kamaráde, čím musíme všichni projít.“

KONEČNĚ BYLA ZAPLACENA KAUCE a Hanis D2SCOteaUX Vy šel z vězení. Když kráčel napříč parkovištěm k bratrovu BMW, dvakrát se zastavil a obrátil tvář ke slunci, nemohl se nabažit tepla a jasu, které se od něj šířilo. Kdysi četl, že i lidé s tmavou pletí-dokonce i ti,jejichž kůžeje čemájako noc, což byl jeho případ - mohou z přílišného slunění onemocnět rakovinou.

To, že byl člověk čemoch, tedy nepředstavovalo žádnou absolutní záruku, že nemůže dostat zhoubný kožní nádor. Být čemoch nebylo samozřejmě zárukou proti jakýmkoliv neštěstim, naopak, zhoubná nemoc byla pouze jednou z řady hrůz, která se čemochovi mohla přihodit. Po tom, co strávil padesát osm hodin v cele, kde uvidět paprsek slunečního světla je větší problém než získat dávku heroinu, měl pocit, že by chtěl chytat sluneční teplo, až by mu na kůži naskákaly puchýře, až by se mu roztavily kosti, až by dostal jeden obrovský zhoubný nádor. Cokoliv z toho bylo lepší než hnít v temné betonové kobce vězení. Zhluboka dýchal, protože vzduch prosycený losangeleským smogem chutnal stejně sladcejako šfáva z exotického ovoce. Byla v něm vůně svobody. Hanisovi se chtělo běžet, skákat, křičet, ajestliže to neudělal, bylo tojen proto, že některé věci prostě čtyřiačtyřícetiletý muž na veřejnosti nedělá, i kdyby cítil nevímjaké opojení svobodou.

Když už seděli v autě a Darius spustil motor, Hanis mu položil ruku na rameno a řekl: „Nikdy nezapomenu, bratře, cojsi pro mne udělal a co pro mneještě děláš.“

„Ale to je přece samozřejmost.“

„Víš dobře, že není.“

„Dělám jen to, co bys pro mne udělal i ty, nebo snad ne?“

„Myslím, že udělal. Alespoň doufám, že bych toho byl scho pen.“

„Tak vidíš. Zase bude všechno v pořádku. Zase budeš pracovat na své svatozáři, zase budeš oblékat to roucho spravedlivého a poc tivého. Člověče, jestli je ve mně něco dobrého, pak jsem se to naučil od tebe. Takže co ted dělám, je přesně to, co bys udělal i ty.“

Hanis se usmál a lehce poklepal bratra go rameni. „Ty víš, že tě mám rád, mladší bratříčku.“

„Já tebe taky, starší bratře.“

Darius bydlel ve Westwoodu, což byla odtud ze středu města nejméně půlhodina jízdy a v dopravní špičce možná víc než dvakrát tolik. Vždy však bylo těžké rozhodnout se pro tu nejlepší cestu. Mohli si vybrat mezi použitím Wilshirské třídy, vedoucí napříč městem, nebo Santa Monica Freeway, což byla dálnice obcházející město vnějším okruhem. Darius si vybral první možnost, protože v některé dny dopravní špička snad vůbec neopadávala a jizda po dálnici se stávala peklem.

V okamžicích, kdy se Hanis těšil z opojného pocitu svobody a nemyslel na to, co ho čeká, bylo vše v pořádku. Jakmile se však přiblížili bulváru Fairfax, začal pocifovat podivnou tíseň.

Prvním jejím příznakem byl lehký, ale gřesto znepokojující pocit závrati.

Vlna závrati chvílemi sílila a zase ustupovala, ale vždy, když na něho přišla znovu, si Hanis uvědomil, že se mu prudce zrychluje tep.

V takových okamžicích se pak dostavoval svíravý pocit, že nemá dost kyslíku, a když se pokoušel zhluboka nadechnout, zjišťoval, že to prostě nejde.

Zprvu si myslel, že je to nevětraným vzduchem uvnitř auta. Zdálo se mu, že je tam příliš dusno, příliš velké horko. Protože nechtěl znepokojovat bratra, který řídil auto a ještě dával prostřednictvím telefonu příkazy své sekretářce, nastavil ventilaci tak, že mu přímo do tváře foukal proud studeného vzduchu. Ani to však nepomohlo.

Vzduch v autě nebyl dusný, ale přesto jako by v něm něco viselo, jako by byl prosycen těžkými výpary čehosi, co sice nepáchlo, ale bylo jedovaté.

Celé město se točilo okolo jejich BMW, vzduch byl hustý a neţţ, dychatelný a tep Hanisova srdce se zrychloval jako tep vyglašenéţţ, ho kolibříka. Sluneční paprsky, kterých se ještě před několika mi nutami nemohl nasytit, ho ted nutily mhouřit oči, a dokonce jeho pocit tísně umocňovaly. Všechno se spojovalo v jednu mohutnou zdrcující tíhu, která nad ním visela-a pak najednou přišla tak silná vlna nevolnosti, že musel na Daria vykřiknout, aby okamžitě zasta vil u okraje chodníku. Právě vjížděli do křižovatky s Robertsono vou třídou. Darius zapnul varovná světla, projel křižovatkou a za stavil v zóně se zákazem stání.

Hanis rozrazil loktem dveře, vyklonil se ven a namáhavě zvra cel. Protože však ve vězení téměř nic nejedl, nic z něho nešlo, pou ze ho mučily další a další křeče dávení.

Konečně nával nevolnosti přešel. Přibouchl dveře, zhroutil se do sedadla a zavřel oči. Třásl se jako osika.

„Už je to dobré?“ ptal se Darius starostlivě. „Slyšíš, Hanisi?

Co je s tebou?“

Ted, kdy přešel nejhorší nával, už Hanis věděl, že ho nepostihlo nic víc ani nic méně než záchvat vězeňské klaustrofobie. Byl však nekonečně horší než kterýkoliv z podobných záchvatů, které ho trápily, když ještě opravdu byl za mřížemi.

„Hanisi? Řekni něco.“

„Jsem vězeň, bratříčku.“

„Překonáme to. Nezapomeň, že držíme spolu. Jsme silnější než kdokoli jiný. Vždycky jsme spolu drželi a budeme spolu pořád.“

„Jsem vězeň,“ opakoval Hanis.

„Poslyš, víme oba, že to tvoje obvinění je nesmysl. Stal ses obě tí nějakého spiknutí. Nic z toho, co proti tobě mají, neobstojí. Jsi prostě náhodně vybraná oběť, vsadím se, že už ve vězení nestrávíš ani noc.“

Hanis otevřel oči. Ted už ho sluneční světlo nepíchalo do očí, ostatně zdálo se, jako by den zároveň s jeho náladou potemněl.

„Nikdy jsem neukradl ani niklák,“ řekl. „Nikdy jsem nezatajil ani dolar ze svých příjmů. Nikdy jsem nepodvedl svou ženu, pocti vějsem splácel všechny půjčky, od té doby, cojsem policajt, pracu ju většinu týdnů přesčas. Jsem zvyklý jednat pvctivě a rovně a věř mi, bratříčku, že to vždy není jednoduché. občas jsem měl ţ ţ, pocit, že už mám všeho po krk a že bych se měl chovat stejně jako druzí. Vím, jaké toje držet v ruce úplatek - peníze, spoustu peněz a vím také, jak hřejí, jenžejájsem je nikdy nedokázal strčit do kap sy. Přiznám se ti, žejsem tomu byl zatraceně blízko, divil by sesjak blízko. A ženy… ty také byly. Dokonce jsem vedle nich dokázal na Jessiku zapomenout a možná bych ji dokázal i podvést, kdyby byla jen o trochu lepší příležitost. Vím, že tohojsem schopen -“

Hanisi - „

„Chci ti říct, že je ve mně zrovna tolik špatného jako v každém jiném, stejně špatné myšlenky, stejná pokušení. I kdybych ničemu z toho nepodlehl, děsí mě pouhá skutečnost, že bych takový doká zal být. Nejsem svatý, dokonce ani ne tím způsobem, jak si děláš legraci. Vždycky jsem ale šel po rovné cestě.

Zatraceně rovné!

Myslím tím cestu, po které šla naše matka-přímou a úzkou,0strou jako břitva, takovou, co se ti zařezává do těla, když po ní jdeš dost dlouho. Někdy na té cestě krvácíš, někdy si říkáš, proč bys z ní chvíli nemohl sejít a kráčet chvilku po pohodlné chladivé trávě.

Alejájsem chtěl být vždycky muž, na kterého by mohla být matka hrdá. Chtěl jsem, abys i ty na mne byl hrdý, i moje žena a děti.

Mám vás všechny rád a nikdy jsem nechtěl, abyste se dověděli o všech těch špatnostech, co ve mně sedí.“

„O stejných špatnostech, které sedí v každém z nás, Hanisi.

V každém! Tak proč o tom mluvíš? Proč se tak trápíš?“

„Pak se tedy to, co se stalo mně, může stát komukoliv.“

Darius na něho pohlédl stále víc zmaten. Snažil se svému bratru porozumět, ale zůstával pořád na půl cesty od něho.

„Věřím ti, bratříčku, že mě obhájíš před tím obviněním, věřím, že už nestrávím ve vězení ani noc, ale ty sám jsi mi vysvětlil pod statu konfiskačních zákonů - a byla to zatraceně těžká práce, mi to vysvětlit. Musí dokázat, že jsem obchodoval s drogami, aby mě mohli strčit zpátky do vězení, a to se jim nepodaří, protože je to všechno vykonstruované, ale nemusí mi tu zatracenou věc dokázat, aby si mohli nechat můj dům a peníze z mého účtu. Stačíjim pouze říct, že mají důvodné podezření, že můj dům byl využíván k ne zákonné činnosti. A podstrčené drogy na to důvodné podezření úplně stačí, i když nedokazují vůbec nic.“

„Řekljsem ti, že se už chystá revize těch zákonů v Kongresu-“

„Všechno trvá moc dlouho.“

„Já vím, ale nikdy nemůžeš vědět, co se stane. Jestliže některá z reforem projde, možná podmíní konfiskaci usvědčením.“

„Můžeš mi zaručit, že dostanu svůj dům zpět?“

„S tvým čistým rejstříkem, s tvými odslouženými lety - „

Hanis ho jemně přerušil. „Darie, můžeš mi zaručit, že na základě platných zákonů dostanu svůj dům zpět?“

Darius se na něho díval a mlěel. Po chvíli se v jeho očích zaleskly slzy a on se odvrátil. Byl advokát, zajistit svému bratru spravedlnost bylo jeho prací, ale najednou ho ohromilo poznání, že je zcela bezmocný, že ani není schopen zaručit mu základní právo.

„Jestli se to stalo mně, může se to stát komukoliv,“ řekl Hanis.

„Příště se to může stát tobě. Ajednoho dne třeba i mým dětem. Darie… možná mně ti parchanti opravdu budou muset něco vrátit, řekněme osmdesát centů z každého dolaru, až se odečtou všechny mé náklady, a řekněme, že opět budu moci žít tak jako dřív. Ale jakou budu mítjistotu, že se mi něco takového nestane znovu?“

Darius, který už potlačil slzy, se na něho ohromeně podíval.

„Ne. To už není možné. To už by bylo - ` „Proč se to nemůže stát znovu?“ trval Hanis na své otázce.

„Jestliže se to stalo jednou, proč ne dvakrát?“

Darius neodpověděl.

„Jestliže můj dům není skutečně můj ajestliže ani můj bankovní účet není skutečně můj, jestliže mi mohou vzít, co se jim zamane, aniž by museli něco dokazovat, co jim zabrání, aby se nevrátili, aby si to všechno nezopakovali? Podívej se na mne, bratříčku, jsem vězeň. Možná budu mít štěstí a už se za mříže nedostanu, ale v jistém smvslu zůstanu dál vězněm - na doživotí. Vězněm strachu. Vězněm pochybností a nedůvěry. Vězněm očekávání, kdy přijdou zase.“

Darius si sáhl na čelo a třel si kůži nad obočím, jako by chtěl ze svého mozku vytáhnout stejné uvažování, které mu vnucoval jeho bratr.

Indikátor varovných světel rytmicky blikal, jako by podával informaci o krizi v životě Hanise Descoteauxe.

„Kdyžjsem si uvědomil,“ pokračoval Hanis, ,ţjakjsem bezmocný… že sice mohu být na svobodě, ale stejnějsem zavřený v kleci… že při těchto zákonech se v té kleci může ocitnout kdokoliv… na jednou to na mne přišlo… „

Darius si přestal třít čelo. „Nevím, co ti mám říct.“

„Myslím, že se na to ani nic říct nedá.“

Chvíli seděli, aniž někdo promluvil. Okolo nich svištěl ruch Wilshire bulváru, město se topilo v jasu a všechny temné stránky modemího života jako by byly zatlačeny kamsi do stínu palem a plátěných stříšek nad vchody obchodů.

„Pojedme domů,“ řekl Hanis.

Zbytek cesty do Westwoodu už urazili v tichosti.

Dariův dům byla pěkná stavba v koloniálním stylu se sloupovím v průčelí, nad kterým se skláněly obrovské staré rozložité fíkusov níky, pamatující Los Angeles Jean Harlowové, Mae Westové a W.C. Fieldse, jestli ne ještě starší doby.

Pro Daria a Bonnü byl jejich dům vrcholem snažení, uváží-li se, z jak nízko položené příčky k němu začali stoupat. Z obou bratrů byl po finanční stránce Darius mnohem úspěšnější než Hanis.

V okamžiku, kdy odbočili na cihlovou příjezdovou cestu, se Hanise zmocnil nepříjemný pocit, že svými problémy nevyhnutelně připraví Daria o hrdost a zasloužené potěšení, které musel pociťovat nejen ze svého domu, ale i ze všeho dalšího, čeho on a Bonnie dosáhli. Kolik hrdosti a uspokojení v nich může zůstat potom, co si uvědomí, že svůj dům a postavení mají pouze proto, že jim je zatím temní vládci této země trpí.

S Jessikou se setkali ve dveřích. Sotva Hanise objala, rozplakala se mu na rameni a on ji pak dlouho svíral, jako by ji chtěl udusit.

Ona, obě dcery, Darius a Bonnie byli vše, co ted měl. Nepřišel pouze o všechen majetek, ale i pevnou víru ve spravedlnost a zákony této země, víru, která mu byla oporou v celém jeho životě. Ted už mu nezbývalo než věřit pouze sám sobě a několika málo lidem, kteří mu byli nejblíž. Víc než kdyjindy si uvědomoval, že bezpečí ajistota, pokud vůbec něco takového existuje, se nedají koupit, ale jsou darem, který člověk nachází pouze v rodině a u pi-átei.

Ondine a Willa tu nebyly, Bonnie s nimi zajela do města nakoupit nějaké oblečení.

„Mělajsemjet s nimi, ale nemohlajsem,“ řekla Jessika a utírala si slzy. Vypadala tak, že ji Hanis sotva poznával. „Jsem pořád… pořád se třesu. Hanisi, když k nám v sobotu vtrhli, když nás vyho- ,ţ dili z domu, dovolili nám vzít jen to nejnutnější, trochu oblečení a osobních věcí, žádné šperky nebo něco podobného, nic… dočista nic.“

„Je to sprosté zneužití zákonů,“ prohlásil Darius roztrpčeně.

„Stáli nad námi a kontrolovali, co si bereme,“ pokračovala Jessika, „dokonce i když se děvčata chtěla obléknout, hajzli jedni…“

V jejím hlase zazněl hněv a pohrdání. „Chovali se jako dobytek.

Čekala jsem, jestli se mě některý z těch parchantů dotkne… kopla bych ho mezi nohy, že by musel do konce života chodit v sukních a nosit boty na vysokých podpadkách.“

Hanis byl sám sebou překvapen, když se slyšel smát.

I Darius se musel smát.

„Na to můžete vzít jed, že bych to udělala,“ dodala Jessika rozhorleně.

„Já vím,“ řekl Hanis. „Vůbec o tom nepochybuju.“ , „Nevím, coje vám na tom tak k smíchu.“

„Já také ne, miláčku, ale e „Asi sis představil, jak mu z těch sukní čouhají chlupaté nohy,“ řekl Darius.

Hanis se znovu rozesmál.

Jessika zakroutila hlavou, jako by bylo nad její síly pochopit chování všech mužů a těch dvou zvlášf. Otočila se a odešla do kuchyně, kde si chystala věci na svůj proslavenýjablkový koláč s ořechy. Oba mužiji následovali.

Hanis pozoroval, jak se Jessice při okrajování jablek třesou ruce.

„Neměly by být Ondine a Willa ve škole?“ zeptal se.“Kupování oblečení by počkalo do soboty.“

Jessika a Darius si vyměnili pohledy a Darius řekl: „Řekli jsme si, že bude lepší, když zůstanou tenhle týden doma. Pak už snad zmizí ty články z novin…“

Hanis stmul. Na to, že by jeho jméno a fotografie mohly být v novinách, zatím vůbec nepomyslel. Ted teprve si tu hrůzu představil. Před očima mu vyvstaly palcové titulky o poldovi, který se zapletl do obchodu s drogami. Jakoby už slyšel televizní komentátory horlivě spekulující o jeho tajném zločineckém životě. I kdyby byly obě dívky doma dva týdny, nebo třeba i měsíc, stejně po ná vratu do školy neujdou ponižování a zesměšňování. Poslyš, nemoh by mi tvůj táta prodat trochu snělzu? Kolik si počitá za jednu dávku? Jede v tom ve velkým, nebo by nám moh sem tam nějakou špetku přenechat? Panebože! Toještě ke všemu ostatnímu.

Ať za tím vším stál kdokoliv, musel si být vědom, že nezničí jenomjeho, ale celou rodinu. Hanis sice neměl tušení, kdojsou ti lidé, ale jedno věděl jistě - byli nelítostní jako hadi.

Z telefonu v kuchyni zavolal Hanis Carlu Falkenbergovi, svému šéfovi v Parker Center. Chtěl si vzít volno, aby se nemusel alespoň tři týdny vrátit do práce, doufal, že do té doby se všechno vyjasní a obvinění proti němu splasknou jako propíchnutý balonek. Ale bylo to přesně tak, jak se obával - postavili ho mimo službu, na neurčito, plat mu však zatím nezastavili. Carl mu sice vyslovil podporu, ale přesto byl nezvykle rezervovaný. Hanisovi se zdálo, jako by na všechny jeho otázky odpovídal předem naučenými, pečlivě vybranými frázemi. Carl Hanisovi sdělil, že i kdyby soud jeho obvinění nepotvrdil a prohlásil ho za nevinného, souběžně s oficiálním vyšetřováním proběhne šetření vedené útvarem vnitřních věcí losangeleského policejního oddělení, ajestlijeho nález potvrdí podezření, že se Hanis podílel na obchodu s drogami, bude propuštěn bez ohledu na výrok federálních soudních orgánů. Zkrátka, Carl zachovával striktně profesionální odstup.

Hanis zavěsil. Posadil se ke kuchyňskému stolu a pokud možno klidně sděloval obsah hovoru s Falkenbergem Jessice a Dariovi.

Byl si vědom, že jeho hlas zní hluše, ale nemohl s tím nic dělat.

„Alespoň že tijde plat,“ řekla Jessika.

„Nemohli mi hned zastavit plat, protože by měli potíže s odborovou organizací,“ vysvětloval Hanis. „Není to žádná milost.“

Darius uvařil kávu, ale protože se Jessika vrátila k přípravě koláče, zůstali oba muži v kuchyni, aby mohli i s ní probrat, co dělat dál. I když situace nevypadala dobře, hovor o tom, co podniknout dál, přinášel všem úlevu.

Ale toještě nebylo všechno.

Ani ne za půl hodiny volal Carl Falkenberg znovu. Informoval Hanise, že na losangeleské policejní oddělení se obrátil daňový úřad s žádostí obstavit jeho mzdu kvůli „podezření z nepřiznání zdanitelného zisku z ilegálního obchodu s drogami.“ I když mu tedy jeho týdenní služné přísluší, bude zatím zadrženo, dokud soud nerozhodne, jestli je nebo není vinen.

Hanis se vrátil ke stolu a informoval o nejnovějším vývoji událostí. Jeho hlas zněl ploše a nevzrušeně, jako by vycházel z mluvícího stroje.

Darius vyskočil ze židle.“K sakru, tohle přece není možné! Ať visím, jestli na to mojí právo! Nikdo ti zatím nic neprokázal.

Donutíme je, aby to obstaveni okamzite zrušili, hned ted na tom začneme dělat. Bude to možna trvat nekolik dní, ale nakonec jim ten cár papíru nacpu do chřtánu. Prisaham tI, ze ty parchanty donutím, aby ty nesmysly sežrali.` Vyrazil z kuchyně do své pracovny telefonovat.

Hanis a Jessika na sebe dlouhé vteřiny mlčky dívali. Byli spolu už tak dlouho, že si ani nemuseli nic říkat, a přesto věděli, co každý „ z nich cítí.

Po chvíli se Jessika znovu vrátila k těstu na plechu a pečlivě upravovalajeho okraje.0d chvíle, kdy se Hanis vrátil, sejejí ruce nepřestávaly chvět. Nyní se ale chvět přestaly. Byly klidné.

Hanise , najednou napadla hrozná myšlenka, že to není projev uklidnění, ale naprosté rezignace.

Otočil se a vyhlédl ven z okna. Holými větvemi fíkusovníků pronikaly sluneční paprsky a anglické petrklíče na záhoncích se modraly jako nebe. Byla to krásná zahrada s bazénem uprostřed cihlového atria, nákladně a se vkusem udržovaná. Pro nemálo lidí mohla představovat dokonalý symbol úspěšného života,0braz, který motivuje být také tak úspěšný. Ale Hanis Descoteaux věděl, čím bude pro něho: pouze dalším prostorem jeho vězení.

Zatímco JetRanger pokračoval v letu na sever, Ellie se posadila do jednoho ze dvou sedadel v poslední řadě a položila si na klín kufřík s přenosným počítačem.

Stáleještě nemohla uvěřit,jaké má štěstí. Hnedjak se dostala do vrtulníku, prošla uličkou mezi sedadly, aby se ujistila, že tu nezůstal žádný z ozbrojených členů posádky. Jaké však bylo její překvapení, když na konci uličky našla právě ten počítač, který ted měla na klíně.0kamžitě poznala, že je to typ speciálně postavený pro agenturu, protože takovou sestavu znala z doby, kdy pro ni Danny vyvíjel některé z hlavních programových komponentů.

Hned také zjistila, že počítač je zapnutý a připojený ke komunikačnímu systému, ale na bližší zkoumání neměla čas, právě se totiž zvedali ze země a hlavním úkolem v tu chvíli bylo vyřadit druhý JetRanger. Ted, když byli v relativním bezpečí vysoko ve vzduchu a směřovali na sever k Salt Lake City, se k objevenému počítači vrátila. Jaký však byl její šok, když zjistila, že obraz na displeji zachycuje pohled ze satelitu na nákupní centrum, ze kterého před pár minutami unikli. Ellie věděla, že jestliže si agentura pro účely sledování dočasně vypůjčila Earthguard 3, mohla se se satelitem spojit pouze prostřednictvím svého všemohoucího počítače ve Virgínü. Pouze Máma měla ty schopnosti. Z toho tedy vyplývalo, že opuštěný počítač ve vrtulníkuje napojen na Mámu, největší megaděvku na zeměkouli.

Kdyby našla počítač vypnutý, nebyl by jí k ničemu, protože by se nedokázala k Mámě připojit, nemohla samozřejmě projít úvodními kontrolami včetně otisku palce. Danny sice tyto programy nenavrhoval, ale byl přítomen jejich předvedení a později o tom vypravoval s nadšením dítěte, kterému ukázali nejlepší hračku jeho života.

Vzhlédla překvapeně od počítače - uličkou k ní přicházel Spencer s Rockym v patách. „Neměl bys zůstat u nich a hlídat je?“ ukázala na pilotní kabinu.

„Vzal jsem jim soupravu pro spojení, takže nemohou použít rádio. A zbraně nemají. Ostatně jsou to letci, žádní vrazi. Zato o nás si myslí, že jsme vrazi, takže z nás mají pořádný respekt.“

„Jenžejim musí býtjasné, že bez nich si s tímhle krámem neporadíme.“

Obrátila se zpátky k počítači. Spencer si chtěl sednout na protější sedadlo, ale všiml si, že tam leží opuštěný mobilní telefon.

„Víš,“ řekl, „oni si totiž myslí, že kdyby se jim něco stalo, tak bych s tím dokázal letět.“

„A dokázal bys to?“ zeptala se, aniž zvedla oči od displeje.

Její prsty pilně fukaly do klávesnice.

„Ne. Ale když jsem byl v armádě, naučil jsem se o vrtulnících dost věcí - hlavně to, jak je vyřadit z provozu. Umím pojmenovat všechny palubní přístroje, takže jsem je přesvědčil. Určitě si myslí, žejsemjeještě nezabil jenom proto, že bych pak musel vytáhnout jejich těla z kokpitu a sednout si do zakrvácených křesel.“

„Co když se tam zamknou?“

„Tak zámek vystřílíme. Není tam nic, čím by se mohli zabarikádovat.“

„Vidím, žejsi v unášení vrtulníků úplný profík.“

„To se teprve uvidí. Co to tu máš?“

Řekla mu, jaké měla štěstí. Ani na okamžik však nepřestala ťukat do klávesnice.

„Toje vynikající. Začínám se tu cítitjako na vyhlídkovém letu,“ řekl. Jeho slova zněla, jako by je ani nemyslel ironicky. „A co s tím počítačem děláš?“

„Jsem připojená přes Mámu na Earthguard - satelit, který používali k našemu sledování. Podařilo se mi dostat až dojádra operačního systému.“

Spencer uznale hvízdl. „Podívej, i na Rockyho to zapůsobilo.“

Konečně odtrhla oči od displeje. Rocky na ni cenil zuby a mrskal ocasem ze strany na stranu.

„Takže se jim ted chystáš zblbnout zařízení v hodnotě stovek milionů dolarů?“ zeptal se Spencer.

„Ne na trvalo, jen asi na šest hodin, aby nás nemohli po tu dobu sledovat.“

„Já bych jim ten krám dovrtal nastálo.“

„Pokud ho agentura nebude moci využívat pro ty své špinavosti, múže sloužit projiné, užitečnější úkoly.“

„Vidím, že přemýšlíšjako vzomý občan.“

„To víš, mám to v krvi. Jako holkajsem byla v oddílu skautek.“

„Takže bys se mnou dnes v noci nešla stříkat sprejem nápisy po zdech.“

„A je to!“ řekla a klepla na klávesu ENTER. Chvíli studovala zprávy, které naskočily na displeji, a potom se usmála.

„Earthguard si dá na šest hodin pohov. Ted nás mohou sledovat leda tak pozemním radarem. Víš jistě, že letíme na sever?“

„Chlapci mi to slíbili.“

„Výbomě.“

„Poslyš, co ty jsi vlastně dělala, než… se to všechno stalo?“ zeptal se Spencer.

„Byla jsem programátorka na volné noze. Programovala jsem počítačové hry.

„Ty jsi dělala počítačové hry?“

„Jo.“

„Hm, to ti teda věřím.“

„Mluvím vážně. Opravdu jsem navrhovala počítačové hry.“

„Nepochopila jsi mě,“ řekl. „Myslel jsem, že ti to opravdu vě řím. Je to na tobě poznat. Vždyf ty právě tedjednu takovou hru hraješ.“

„Asi máš pravdu, tak to na světě chodí. Všichni vlastně žijeme v jedné velké počítačové hře, ale bohužel to není žádná z těch pěkných. Má mnohem blíž k ,Mortal Kombat než k ,Super Mario Brothers.“

„Vyřadila jsi z boje nepřátelský satelit. Co uděláš dál?“

Během rozmluvy se Ellie opět soustředila na obrazovku počítače. Ukončila práci na satelitu a vrátila se do systému Mámy. Tam vyvolala hlavní programovou nabídku a začala si prohlížet další navazující nabídky. „Trochu se tu porozhlédnu a uvidím, co by se ještě hodilo poškodit.“

„Nechce`s ted udělat něco pro mne?“ ozval se Spencer.

„A o co se ti jedná?“

Vylíčil jí, jakou past nalíčil na toho, kdo by se za jeho nepřítomnosti vloupal dojeho domku v Malibu.

Ted byla řada na ní, aby uznale hvízdla. „Panebože, ráda bych vidělajejich ksichty po tom, co zjistili, o co běží. A kam ty záběry odešly?“

„Byly přeneseny do centrálního počítače společnosti Pacific Bell. Ještě před tím tam však byl odeslán příkaz ke spuštění programu, kterýjsem tam tajně nainstaloval. Tenhle program snímky převzal a odeslal je dál do počítače společnosti Illinois Bell, kde na ně čekal další můj prográmek aktivovaný speciálním přístupovým kódem.“

„Víš jistě, že tu cestu nemohli odbomíci z agentury vysledovat?“

„Do Pacific Bell se mohli dostat bez problémů, ale ten prográmek v Illinois odeslal snímky dál do Chicaga, zrušil záznam o spojení s Pacific Bell a potom sám sebe vymazal.“

„Někdy jde při mazání pouze o formální zneplatnění záznamu na disku a dá se zrekonstruovat. Pak by mohli cestu do Illinois Bell najít.“

„Věř mi, že tenhle program už nikdo nezrekonstruuje. Nesmazal totiž jen sám sebe, ale ijistou část systému počítače Pacific Bell.“

Ellie zvedla hlavu od displeje a podívala se na něho. „Co to zna mená jistou část?“

„Asi třicet tisíc tamních účastnických přípojek bude po dobu dvou nebo tří hodin bez spojení - zkrátka dokud nenajedou záložní systém.“

„Ty jsi zřejmě nikdy nebyl členem oddílu skautek, že?“ pozna menala.

„Nebyl. Nevzali mě tam.“

„Zato ses dost naučil u policie v oddělení počítačové kriminali ty „Byl jsem snaživý pracovník,“ připustil.

„Takže si myslíš, že ty snímky stále čekají v počítači Chicago ell?“

„Můžeme se tam podívat. Nebylo by na škodu prohlédnout si ty parchanty, abychom věděli, s kým máme tu čest. Co říkáš?“

„Tak mi řekni, jak se tam dostanu.“

O pár minut později se na displeji objevil první snímek.

Spencer se naklonil přes úzkou uličku a Ellie pootočila počítač, aby se moh li dívat oba.

„Toje můj obývák,“ komentoval Spencer.

„Zřejmě si moc nepotrpíš na dekorativní styl.“

„Mým nejoblíbenějším stylem je raně účelový.“

„Řekla bych, že spíš pozdně mnišský.“

Do zomého pole kamery vpadli dva vetřelci, zřejmě se však po hybovali příliš rychle, takže na snímku byly pouze rozmazané silu ety.

„Klepni na mezemík,“ řekl Spencer.

Na displeji naskočil další obrázek. Ani ne za minutu prošli prv ních deset snímků. Některé záběry zachycovaly dostatečné zřetel ně jednoho, někdy i dva muže, bylo však těžké udělat si představu, jak vypadají, protože měli na hlavách přilby s ochrannou bandáží přes bradu.

„Projed to rychle, dokud se tam neobjeví něco nového,“ řekl Spencer.

Ellie několikrát klepla na mezemík a zastavila se až u záběru číslo třicet jedna. V zomém poli se objevil třetí muž. Byl bez přilby a bez chráničů.

„Toje ten parchant,“ řekl Spencer.

„Taky si myslím,“ souhlasila.

„Běž dál.“

Ellie klepla na mezemík.

„Vidíš ho?“

„Jo.“

„Třicet tři.“

Klep.

„Je to on, o tom není pochyb,“ řekla Ellie.

Klep. Třicet čtyři.

Klep. Třicet pět.

Klep. Třicet šest.

Jeden záběr za druhým - stále stejný muž, týž, kterého dnes viděli vyskakovat jako posledního z vrtulníku před obchodem s pohlednicemi.

„Nejlepší je,“ poznamenala Ellie, „že si ho prohlížíme jeho počítačem vjeho vrtulníku.“

„Zřejmě sedíš najeho sedadle.“

„Jo. Najeho sedadle vjeho vrtulníku.“

„Panebože, ten musí být nasranej,“ řekl Spencer.

Rychle prošli zbývající záběry. Na každém z nich byl ten baculatý, téměř vesele vyhlížející chlápek. Musel to být on, kdo nakonec zakryl objektív.

„Myslím, že nezapomenu, jak vypadá,“ řekl Spencer, „ale hodilo by se tu fotku vytisknout, abychom měli kopü.“

„Tady je vestavěná tiskáma,“ řekla a ukázala na drážku na boku kufříku. „Myslím, že v zásobníku je tak padesát listů papíru.

Vzpomnělajsem si, co mi o tomhle počítači vypravoval Danny.“

„Mně úplně stačí jeden.“

„Dva. Jeden pro mne.“

Vybrali nejost`rejší snímek toho příjemně vyhlížejícího zloducha a Ellie ho dvakrát vytiskla.

„Ty jsi ho nikdy předtím neviděla?“ zeptal se Spencer.

„Ne. Nikdy.“

„Hm, myslím, že se s nímještě setkáme.“

Ellie se odhlásila z počítače společnosti Illinois Bell a vrátila se do nekonečné řady nabídek Mámy. Obrovská škála možných činností, které tato megaděvka nabízela, opravdu sváděla k tomu, že každý, kdoji užíval. se cítil všemocný a vševědoucí.

Spencer se opřel o opěradlo sedadla a řekl: „Myslíš, že bys dokázala Mámu na čas zablokovat?“

Ellie zavrtěla hlavou. „Ne. Ty nejdůležitější systémy má zdvojené.“

„Tak jí alespoň dát do nosu.“

„Něco by se snad dalo.“

Byla si vědoma, že ji Spencer už chvíli upřeně pozoruje.

Nakonec řekl: „Užjsijich zlomila hodně?“

„Nosů? Já?“

„Srdcí.“

Začervenala se. „ţádné.“

„Ale máš pro to všechny předpoklady.“

Neřekla nic.

„Rocky to slyší,“ řekl.

„Co?“

„Že říkám čistou pravdu.“

„Nejsem typ z obálek časopisů.“

„Mně se líbíš.“

„Chtěla bych mít hezčí nos.“

„Koupím tijiný, jestli budeš chtít.“

„Budu o tom přemýšlet.“

„Mimochodem, nemluvil jsem o tom, jak vypadáš.“

Neodpověděla, pouzejejí prsty stále fukaly do klávesnice.

„Ted už tě znám tak dobře, že bys mi dokázala zlomit srdce, ikdybych byl slepý a nikdy neviděl, jak vypadáš.“

Ozvala se teprve po chvíli, až byla schopna nabrat dech. „Až to vzdají s Earthguardem, pokusí se využítjiného satelitu a začnou po nás pátrat znovu. Měl bysjít do pilotní kabiny a zařídit, aby změnili kurs.“

Chvíli váhal. To, že najeho vyznání nereagovala, v něm vyvolalo zjevné zklamání. „Kam ted poletíme?“ zeptal se konečně.

„Musíme se dostat co nejblíž koloradským hranicím. Tak daleko, kam až tenhle krám doletí.“

„Zjistím, kolik nám ještě zbývá paliva. Ale proč Kolorado?“

„Protože nejbližší velké město je Denver. A jestli se dostaneme do Denveru, mohu navázat spojení s lidmi, kteří nám pomohou.“

„A my potřebujeme pomoc?“

„To sis ještě nevšiml?“

„Na Kolorado mám jisté vzpomínky,“ řekl. V jeho hlase se objevil neklid a stísněnost.

„Vím.“

„Hodně vzpomínek.“

„Záleží na tom?“

„Snad… ale nemělo by. Je tojen místo… „

Pohlédla mu do očí. „Jsme ted pod příliš silnou palbou.

Potřebujeme někoho, kdo by nás mohl ukrýt, než se věci trochu uklidní.“

„A ty někoho takového znáš?“

„Poznala jsem je teprve nedávno. Dříve jsem si vystačila sama.

Ale později… věci se zkrátka změnily.“

„Co je to za lidi?“

„Jsou to dobří lidé. To je všechno, co o nich ted potřebuješ vědět.“

„Potom tedy poletíme do Denveru,“ řekl Speneer.

Mormoni, všude okolo samý mormon, úplná mormonská nákaza, mormoni v nažehlených uniformách, čistě oholení, mluvící nepřirozeně měkce na policajty, tak strašně slušní, že se Roy musel sám sebe ptát, o co jim vlastně jde. Mormoni nalevo, mormoni napravo, místní i z okresu, všichni až moc perfektní a předpisoví, jako by bud vyšetřování pouze předstírali, nebo se snažili celý ten zmatek co nejdřív uklidnit a zahrát do autu. Co však na nich Royovi vadilo nejvíc, byla skutečnost, že mu vzali jeho obvyklou výhodu. Jeho přívětivost nebyla vjejich společnosti ničím neobvyklým, jeho slušnost pozbýva)a efektu, protože oni byli zrovna takoví, jeho úsměv se ztrácel v záplavě podobných úsměvů, lišících se snad jen tím, že jejich zuby zářily jasnější bělostí. Byli všude.

Vyzbrojeni zápisníky a mormonsky přímými pohledy kladli každému ty jejich nemožně slušné otázky a Roy si nebyl ani na vteřinu jistý, nakolik zbaštili jeho falešný průkaz i maskovací historku, kterou se jim pokusil vnutit.

Af se snažil sebevíc, nedokázal najít cestu, jak se k těm mormonským poldům vemluvit. Chvíli dokonce uvažoval, jestli by neměl zkusit zahrát na citlivou strunujejich víry, ale nevěděl,jestli by to ocenili. Kjejich víře neměl samozřejmě žádný vztah a bál se, že by na něm okamžitě poznali, že se jim chce pouze zavděčit. Totéž platilo i o mormonských idolech, Marü Osmondové a její rodině.

Jejich tance a písně v něm nevyvolávaly ani kladné, ani zápomé pocity. Uznával, že mají nespomý talent, ale nic mu to prostě neříkalo. Marie Osmondová měla dokonalé nohy, takové, které by dokázal hodiny líbat a hladit - ale byl si jist, že mormonští poldové nepatří k těm, kteří by se nadšeně připojili ke konverzaci na toto téma.

Samozřejmě že všichni poldové, kteří se okvlo něho motali, nebyli mormoni. Podle zákonů dbajících na rovnost všech byly policejní síly sestaveny i z nemormonských společenských skupin.

Kdyby uměl odlišit ty, kteří nebyli mormonské víry, snad by se se s nimi dokázal domluvit, podmazat soukolí jejich vyšetřování a nějak se z té zatracené šlamastyky dostat. Ale nemormoni byli k nerozeznání od mormonů, protože ve všem všudy přijali mormonské chování a manýry. I nemormoni - ať už ti prohnaní parchanti pocházeli z .jakýchkoliv kruhů - byli všichni do jednoho perfekteně slušní, nažehlení a předpisoví. Jeden z důstojníků jménem Hargrave byl čemoch a Roy nepochyboval, že zrovna jemu učení Brighama Younga neříká o nic víc než hinduismus. Jenže z Hargravea se později vyklubal ten největší mormon ze všech mormonů, kteří kdy šli po mormonské stezce. Jeho náprsní taška byla vycpaná fotografiemi jeho ženy a devíti dětí, včetně dvou synů, kteří byli členy mormonské mise konající cestu po nejchudších koutech Brazílie a Tonga.

Roy byl z toho všeho čím dál nervóznější. Nakonec začal mít i strach - připadal si jako v jednom filmu o přistání mimozemšťanů.

Ještě předtím, než se tu začala sjíždět auta městských i okresních policejních hlídek - všechna naleštěná a v dokonalém pořádkustaěil Rov zavolat z kódovaného telefonu v poškozené helikoptéře do Las Vegas, aby poslali další dva upravené JetRangery.

Agentura však už měla pouze jeden takový stroj. „Panebože, řekl mu Ken Hyckman, „ty ţ těma helikoptérama zacházíš jako s hygienickýma ubrouskama.“ Roy byl odhodlán pokračovat v pronásledování Granta a té ženy třebajen s devíti muži, víc se s ním a s oběma piloty dojednoho stroje nevešlo.

Ještě nebylo nic ztraceno. I když s poškozenou helikoptérou nemohl minimálně den a půl počítat, na cestě už byla další.

Earthguard dostane nový cíl a boj bude pokračovat. Utrpěli nepříjemnou ztrátu, o tom nebylo sporu, ale o nějaké nenapravitelné katastrofě se nedalo mluvit. Jedna prohraná bitva - pouze jedna dalši prohraná bitva-ještě neznamená, že by měli prohrát celou válku.

Snažil se vdechovat světle žlutý opar vyrovnanosti a vydechovat žlučově zelenou mlhu zlosti a frustrace, ale kýžené uklidnění se ne dostavovalo. Podobně to bylo i s jinými meditativními technikami, které dlouhé roky spolehlivě používal. Pouze jedna věc dovedla zmímit jeho zlost - představa Eve Jammerové v celé její nádhemé šedesátiprocentní dokonalosti: nahé tělo lesknoucí se olejem, blondatá nádhera na čemé matraci.

Roy věděl, že nová helikoptéra přiletí do Cedar City až někdy po poledni, ale věřil si, že do té doby dokáže mormonům odolávat.

Chodil mezi nimi, znovu a znovu odpovídal na jejich nekonečné dotazy, prohlížel obsah roveru, označoval vše, co bude potřeba odvézt, a neustále přitom myslel na Eve. Představa, jak si svýma dokonalýma rukama laská tělo, jak si hraje s množstvím přístrojů, které museli navrhovat sexem posedlí konstruktéři s tvůrčí genialitou hodnou T. A. Edisona nebo Alberta Einsteina, dávala alespoň na chvíli zapomenout na trpkou pachuf neúspěchu.

Ve chvíli, kdy stál u pokladní přepážky a prohlížel si kazetu s dvaceti disketami, kterou vytáhl z roveru, mu najednou bleskla hlavou hrozná myšlenka. Počítač! Proboha, vypnul ho, když opouštěl vrtulník? Podvědomě se snažil oklamat sám sebe a přesvědčit se že ano. Mamě. Ještě ted viděl svítící displej, když pokládal kufřík na pult za sedadlem a řítil se k pilotní kabině - v tu chvíli na něm byl pohled na nákupní centrum.

„Do prdele!“ uklouzlo mu a všicbni mormonští poldové se jako jeden muž otočili.

Vyrazil směrem k zadnímu východu ze supermarketu, proběhl skladem, protáhl se houfem postávajících agentů a policajtů a za mířil k poškozené helikoptéře. Sotva vlezl dovnitř, sáhl po telefonu a po bezpečné kódované lince zavolal do řídícího centra v Las Ve` gas. „Máme tu jisté problémy - „ spustil na Kena Hyckmana.

Ještě ani nestačil dokončit větu a Hyckmen ho důležitě přerušil.

„My taky. Počítač na Earthguardu vypadl. Prostě nejede a nevíme proč. Technici na tom pracujou, ale -“

Ted ho zase přerušil Roy, protože mu bylo vše jasné. Ta prokletá děvka se pomocí jeho počítače dostala na Earthguard. „Kene, po slouchej. V té ukradené helikoptéře byl můj počítač a obávám se, že zůstal připojený na Mámu.“

„Do prdele!“ zaklel Ken. Mohl si to dovolit - v satelitním centru nebyl žádný mormon, který by sebou cukl jako uštknutý.

„Spoj se okamžitě s Mámou, zruš můj přístup a zařid, aby se už nemohla znovu přihlásit.“

JetRanger rachotil napříč Utahem směrem na východ. Letěl ve výšce okolo třiceti metrů, takže se dalo předpokládat, že je mimo dosah radiolokátorů.

Když Spencer odešel dohlédnout na oba piloty, zůstal Rocky u Ellie. Ta však byla soustředěná na to, aby stačila prohlédnout co možná nejvíc z funkcí a nabídek Mámy, a téměř si ho nevšímala.

Přesto vedle ní trpělivě seděl, což bylo pouze potvrzením jeho vzrůstající příchylnosti k ní.

Po chvíli obraz nabídek na displeji zmizel a v prázdném modrém poli se objevil dotaz: KDO ŽADA O SPOJENf?

Ellü to vcelku nepřekvapilo. Očekávala, že se postarají, aby její spojení s Mámou bylo přerušeno dřív, než bude moci cokoliv poškodit. Ostatně i kdyby měla dostatek ěasu, bylo by to téměř nemožné, protože systém Mámy byl navržen s dostatečným zálohováním nejdůležitějších funkěních bloků a navíc tak, aby byl odolný nejen proti počítačovým virům, ale i proti všem pokusům hackerů.

Dokonce i s jejími znalostmi by jí trvalo celé dny, než by se jí podařilo dostat do jádra operačního systému a poškodit ho. Mohla být spokojená, že jí dopřáli tolik času, aby stačila vyřadit počítač na palubě Earthguardu, což by se jí bez asistence Mámy nepodařilo.

Protože se počítač ve Virgínü nedočkal odpovědi v předepsa ném čase, červená písmena zmizela a prázdná modrá plocha se změnila na šedou. Konec spojení. Ellie věděla, že nemá cenu po koušet se ho obnovit.

Vypnula počítač, položila kufřík do uličky za své sedadlo a natá hla ruku k Rockymu. Zavrtěl ocasem a přivinul se k ní. Jak se k E1 lie k psovi naklonila, všimla si, že na zemi podjejím sedadlem leží jakási obálka.

Pohladila Rockyho a potom obálku zvedla. Byly v ní čtyři foto grafie.

Spencera poznala, přestože byl na snímku zachycen ještě jako mladíček. Chvíli se dívala na chlapcovu tvář, bylo patmé, že od těch dob ztratil víc než jen své mládí, víc než jen svou nevinnost, víc než bezstarostnost patmou z klukovského postoje i z úsměvu, který pohrával najeho tváři. Život mu vzal především to, co Izejen stěží vyjádřit slovy, to, co utváří osobnost člověka. I tak však byla ztráta až příliš zřetelná.

Ellie si pozomě prohlížela i tvář ženy, která stála na dvou snímcích vedle chlapce. Nepochybovala, žejsou to fotografie zachycující matku se synem. Pokud obrázky neklamaly - a Ellie cítila, že nebyla Spencerova matka jemná, laskavá a mímá žena s dívčína smyslem pro legraci.

Třetí fotografie, na které byla sama, ji zachycovala mladší než ty dvě se Spencerem. Mohla na ní mít tak dvacet let. Stála před stromem, z jehož větví splýval vodopád bílých květů. Nevinnost z ní přímo vyzařovala. Vlastně ne, nebyla to naivnost, ale spíš nezkaženost, neschopnost cynismu. Možná se Ellie do té fotografie zahleděla až příliš, ale křehký zjev Spencerovy matky na ni tak zapůsobil, že jí najednou stouply slzy do očí.

Kousla se do spodního rtu, zamrkala, ale pak si přece jen otřela oči hřbetem ruky. Nebyla pohnuta pouze osudem Spencerovy matky, s pohledem upřeným na ženu v letních šatech si vzpomněla na svou vlastní matku, kterou ztratila za tak brutálních okolností.

Cítila, že se ocitá na břehu hřejivého moře vzpomínek, ale nemohla se v něm vykoupat. Každá vlnka, ať bylajakkoliv nevinná, se tříštila o ten jeden děsivý čemý útes. Z každé vzpomínky, i každého okamžiku minulosti se na ni dívala tvářjejí matky taková, jaká byla ve chvíli smrti - zkrvavená, zohavená kulkou, se stmulým pohledem, ve kterém bylo tolik hrůzy, že se zdálo, jako by v posledním zlomku vědomí spatřila to, coje za tímto světem, a uviděla jen chlad a pustou prázdnotu.

Ellie cítila, jak se chvěje. Konečně odtrhla oči od fotografie a podívala se ven oknem. Modrá obloha byla studená a nepřátelská jako ledové moře. Pár desítek metrů pod ní ubíhaly nezřetelné šmouhy skal, chudé vegetace a těch nemnoha známek lidského snažení.

Když si byla jistá, že své city dokáže ovládnout, podívala se znovu na tu ženu v letních šatech - a pak na čtvrtou, poslední fotografü. Už předtím si všimla, že Spencer nezapře některé rysy pocházející od matky, ale mnohem větší podobu shledávala mezi ním a mužem skrytým ve stínu na čtvrtém snímku. I když portrét toho hrozného člověka nikdy neviděla, bylo jí jasné, že je to Spencerův otec.

Jejich podoba se omezovala na vnějškové znaky - tmavé vlasy, ještě temnější oči, tvar brady a několik dalších rysů. Ve Spencerově tváři však nebylo nic z arogance a potenciální krutosti, které vyzařovaly z rysů jeho otce.

Možná že na ni tak Steven Ackblom působil jen proto, že věděla, že se dívá na netvora. Kdyby si tu fotografü prohlížela, aniž by měla tušení, o koho jde - nebo kdyby se s tím člověkem setkala někde na ulici, případně na večírku - možná by na něm nezpozorovala nic z té zlověstnosti, která ho odlišovala od jeho syna i od většiny jiných mužů.

Najednou jí projel pocit studu. Došlo jí, že v ní vlastně zazněla pochybnost, jestli ten laskavý a veskrze dobrý muž, kterého ve Spencerovi viděla, neníjenjejí iluzí nebo v nejlepším případě pouhou částí pravdy. Ke svému překvapení si uvědomila, že si nepřeje Spencera Granta zpochybňovat, naopak, toužila po tom, aby mu mohla věřit, tak moc věřit, jako už dlouho nevěřila v nic a v nikoho.

Ted už tě znám tak dobře, že bys mi dokázala zlomit srdce, i kdybych by1 slepý a nikdy neviděl, jak vypadáš.

Jeho slova byla tak upřímným, tak prostým vyjevením jeho citů a odhalením jeho zranitelnosti, že se nezmohla na slovo odpovědi.

Dokonce mu ani nedokázala naznačit, že je schopnájeho city opě tovat.

Danny byl mrtev teprve čtmáct měsíců a to byla podle jejích mě řítek příliš krátká doba na odložení smutečního závoje. Navázat vztah sjiným mužem, starat se o něho, milovat ho - tojí připadalo jako zrada na tom, koho milovala před ním a koho bude milovat stále.

Zjiného pohledu se jí však těch čtmáct měsíců osamělosti zdálo jako věčnost.

Aby byla upřímná sama k sobě, musela si přiznat, že její zdrženlivost vychází ještě z něčeho jiného než z úvah o dostatečnosti nebo nedostatečnosti čtmáctiměsíčního období smutku. Jakkoliv byl Danny laskavý muž a milující manžel, nikdy před ní nedokázal otevřít své srdce tak bez zábran a zcela, jako to už několikrát udělal Spencer od okamžiku, kdy ho odvezla z vyschlého řečíště v poušti. Nedalo se říct, že by Dannymu chyběl smysl pro romantiku, ale vyjadřoval své city méně otevřeně a spíše je dával najevo pozomými dárky a laskavostí než slovy, jako by to „miluji tě“ považoval v jejich vztahu téměř za rouhání. Ellie nebyla zvyklá slýchat tak drsnou poetiku, kterou k ní promlouval Spencer, a nevěděla, co si o ní má myslet.

Ale ne, byla to lež. Měla rádajeho vyznání a víc než to, milovala je. Překvapiloji, že ve svém zatvrzujícím se srdci našla něžné místo, které bylo nejen ochotné přijmout Spencerovo otevřené vyznání lásky, ale toužilo slyšet ještě víc. Ta touha byla jako neuhasitelná žízeň poutníka na poušti a ona si nyní uvědomila, že je to žízeň, kteráji provází po celý život.

Pravým důvodem, proč se zdráhala odpovědět Spencerovi, však nebyl příliš krátký odstup od Dannyho smrti, a1e podvědomá obava, že by se mohlo ukázat, žejejí první životní láska nebyla tak velká, jak se vždy domnívala. Vždyf už to, že v sobě objevila touhu po nové lásce, pocifovalajako zradu na Dannym. Ještě horší však bylo milovatjiného muže víc než svého zavražděného manžela, to už by nebyla zrada, ale kruté zavržení.

Třeba k ničemu takovému ani nedojde. Jestli se tomu stáleještě záhadnému muži otevře, možná nakonec zjistí, že místo, které zaujme v jejím srdci, nebude nikdy tak velké a hřejivé jako to, ve kterém žil a navždy bude žít Danny.

Bylo tu ale jiné nebezpečí. Tím, že v sobě udržovala věmost Dannyho památce tak dlouho, mohlo dojít k tomu, že její upřímné a čisté city sklouznou do laciné sentimentality. Nikdo se přece nenarodil, aby miloval jen jednou - ani v tom případě, že jeho první láska skončí tak brzy a tak tragicky. Pokud by se měl svět řídit tak krutými pravidly, byl by pouze chladným a pustým prostorem.

Láska - i všechny ostatní city - funguje v jistém ohledu stejně jako svaly: posiluje se cvičením a slábne v nečinnosti. Právě iáska k Dannymuji mohla dát citovou sílu, aby pojeho smrti milovalajiného muže víc než jeho samého.

Danny jí dal vše, co jí mohl dát, a ona byla v jeho náručí šťastná - tak šťastná, že si ted najednou nedovedla představit, že by po zbytek svého života mohla hledat něco jiného, než co jí jako dar poprvé přinesl on.

Opět se myšlenkami vrátila ke Spencerovi. Kolik žen mohlo na toho muže zapůsobit tak mocně jako ona, když po jedné rozmluvě v průběhujediného večera hodil za hlavu pohodlnou existenci a vrhl se do víru permanentního ohrožení života jen proto, aby mohl být s ní? Jeho oddanost v ní vyvolávala mnohem víc než zmatek a pocit políchocení. Cítila se tak zvláštně pošetilá a uvolněná, téměřjako zamilovaná dívka. Bylajím okouzlena dřív, než si to stačila uvědomit.

Její pohled sklouzl zpět k fotografü Stevena Ackbloma.

Uvědomovala si, že Spencerova oddanost mohla být spíš projevem posedlosti než lásky a u syna mnohonásobného bestiálního vraha byla taková vášeň přinejmenším důvodem ke znepokojenípokud se na ni nemělo přímo pohlížetjako na reflexi otcových šílených myšlenek.

Ellie vrátila všechny čtyři fotografie do obálky a uzavřelaji malou kancelářskou svorkou.

Věřila, že Spencer neni synem svého otce - alespoň ne v těch podstatných charakteristikách. Nebyl jí víc nebezpečný než třeba Rocky. V průběhu těch tří nocí, kdy poslouchala jeho horečnaté blouznění v neustále se střídajících periodách bezvědomí, spánku a roztřeseného vědomí, nezaslechla nic, co by ji opravňvvalo k podezření, žeje zvrhlým potomkem zvrhlého otce.

Upřímně řečeno, i kdyby pro ni znamenal nějaké nebezpečí, co to bylo proti hrozbě, kterou pro ně představovala ta všemocná všudypřítomná bezejmenná agentura. Ještě jí stále neunikli. Stále jim byla v patách.

Co ji ale opravdu trápilo, byla nejistota, jestli dokáže unikat té bandě námezdných vrahů alespoň tak dlouho, aby stačila objevit všechna citová pouta, která by se mohla mezi ní a tím složitým a stále ještě záhadným mužem rozvinout. Jak se sám přiznal, existuje v jeho životě stále ještě jakési temné tajemství a Ellie cítila, že pokud by někdy měli uvažovat o společné budoucnosti, muselo by to tajemství padnout. Ne ani tak kvůli ní, ale především kvůli němu. Museli by je vytáhnout na světlo, protože dokud se Spencer se svou minulostí nevyrovná, nikdy nenajde ve své duši tu míru klidu a sebeúcty, bez které se láska neobejde.

Opět se podívala oknem ven na oblohu.

Letěli nad Utahem v čemém nepřátelském stroji jako cizinci ve své vlastní zemi, slunce zůstávalo kdesi za nimi a oni směřovali k východnímu obzoru, odkud za necelých sedm hodin přijde noc.

Hanis Descoteaux se v koupelně pro hosty osprchoval, ale ani potom se nemohl zbavit pocitu, že na něm pořád ulpívá pach vězení. Když Jessika opouštělajejich dům, stačila mu sbalit tři soupravy oblečení. Z tohoto skrovného šatníku si ted vybral bílé tenisky, šedé kalhoty a tmavě zelenou pletenou košili s dlouhými rukávy.

Oznámil Jessice, že se jde projít, ale ta chtěla, aby chvíli počkal, až vytáhne z trouby koláč, aby mohlajít s ním. Také Darius prohlásil, že odejde o půl hodiny později a půjde se projít s nimi.

Hanis cítil, že oba mají strach nechat ho samotného.

Ujistil je, že nemá v úmyslu vrhnout se pod rozjetý nákladák, že se jen potřebuje protáhnout po dvou dnech strávených v cele a,že chce být sám, aby mohl přemýšlet. Vypůjčil si jeden z Darivých kožených kabátů a vyšel do chladného únorového dne.

Většina uliček mezi westwoodskými domy směřovala nahoru do kopce a Hanis si po několika blocích uvědomil, že pobyt ve vězeňské cele nikomu na kondici nepřidá.

Když řekl, že chce být sám, aby mohl přemýšlet, nemluvil pravdu. Ve skutečnosti chtěl přestat přemýšlet. Od chvíle, kdy ho v pátek v noci vytáhli z postele, sejeho mozek bez ustání mučil nekonečnými úvahami, které ho nedovedly k ničemujinému než k pocitu bezvýchodnosti a skepse.

Když těm myšlenkám nemohl uniknout ani ve spánku, jak by se jich mohl zbavit ve společnosti Jessiky a Daria? Jeho bratr neustále nahlas uvažoval, jakou taktiku by bylo nejvhodnější zvolit, a Jessika-ta mu byla spolu s Ondine a Willou neustálou připomínkou, do jaké situace dostal svou rodinu. Žádná mu samozřejmě nic nevyčítala a Hanis věděl, že jejich myšlenkami ani žádná výčitka nikdy neproběhla. Neudělal nic, za co by si zasloužil pohromu, která je postihla. I když byl ale nevinný, nepřestával sám sebe obviňovat.

Něco za tím vším přece muselo být. Někdy, někde, v nějaké situaci si musel udělat nepřítele a páteční přepad protidrogového komanda, včetně nastrčených důkazů, byla nepřiměřená nesmyslná pomsta dotčeného psychopata. Kdyby se dokázal v každé situaci kontrolovat, kdyby se vyvaroval všech konstatování a činů, které se mohly kohokoliv dotknout, možná by k ničemu nedošlo. Pokaždé, když si vybavil Jessiku a obě dcery, zdál se mu podíl jeho viny na tom všem větší a větší.

I když šlo pouze o výplody jeho zlých snů, muži ve vysokých botách mu naprosto reálně brali jeho ženu a dcery a vůbec k tomu nepotřebovali odvádět je pryč v poutech. Vztek a frustrace bezmocnosti spolu s neustálým sebeobviňováním byly materiálem, ze kterého začala mezi ním ajeho nejbližšími vyrůstat zed, a ta zed se postupem času neustále zvyšovala a rozšiřovala.

Proto chodil sám po větmých uličkách kopcovitého Westwoodu.

Rostlo tu dost palem, fíkusovníků a jedlí udržujících zdání kalifomské zeleně i v únoru, ale bylo tu také hodně platanů,javorů nebo bříz, jejichž holé větve se smutně komíhaly ve větru. Hanis se soustředil na krajkoví vytvářené na chodníku před ním slunečními paprsky a stíny stromů. Pokoušel se vnutit si stav jakési samohypnózy, ve kterém by se zbavil naprosto všech myšlenek. Pak by mu zbývalajediná starost - dávat pozor, aby správně kladl jednu nohu před druhou.

Ta hra měla úspěch. Kráčel po chodníku jako náměsíčný a sotva přitom zaznamenal, že kolem něho projela safírově modrá toyota, která pak téměř o blok vpředu zastavila u obrubníku. Z auta vystoupil muž a otevřel víko motoru, ale Hanis šel stále soustředěn na koberec stínů a světel pod svýma nohama.

Hanis pokračoval ještě několik kroků, než si uvědomil, že muž u auta oslovil jeho. „Prosím?“ vypravil ze sebe, když se probral ze své stmulosti.

Cizinec byl vysoký muž ve věku oko(o třiceti let. Byl hubený jako čtmáctiletý chlapec, ale jeho střízlivé a pevné vystupování připomínalo staršího člověka, který toho v životě hodně zažil aještě víc musel překonat. Oblečený do čemých kalhot, čemého roláku a čemého sakajako by měl v úmyslu zosobnit symbol zlověstnosti.

Jestli to však byl jeho záměr, pak ho narušovaly velké, jako baterky silné brýle, jeho hubenost a hlas, který přes svou hloubku připomínal měkkostí Mel Tormeho.

„Mohu vám dát námět k přemýšlení?“ zeptal se znovu, a aniž čekal na odpověd, pokračoval: „Co se stalo vám, to by se poslanci nebo se.nátorovi stát nemohlo.“

Ulice byla až neskutečně tichá na velkoměstskou čtvrť. I sluneční světlo se zdálo jakvby jiné než ještě před pár vteřinami.

„Většina lidí si to neuvědomuje,“ pokračoval muž, „ale už po desetiletí jsou členové kongresu zproštěni působnosti většiny zákonů, které schválili, zákona o konfiskaci majetku v první řadě.

Jestliže policisté dopadnou senátora prodávajícího kokain ze svého cadillacu na školním dvoře, nemohou mu jeho auto zabavit, jak to udělali s vaším domem.“

Hanis měl podivný pocit, že se zhypnotizoval tak dokonale, že ten vysoký čemý mužje pouhým zjevením vjeho snu.

„Možná byste dokázal žalovat ho pro trestný čín šíření drog a dosáhl jeho odsouzení - pokud by mu jeho přátelé z Kongresu nezaridili imunitu - ale nikdy byste nedosáhl zabavení jeho majetku z titulu usvědčení z trestného činu šíření drog nebo z kteréhokoliv z dvou set dalších trestných činů, kvůli kterým mohou zabavit majetek váš.“

„Kdo vlastně jste?“ zeptal se Hanis.

Muž jeho otázku ignoroval a svým sametovým hlasem pokračoval dál: „Politici neplatí žádné sociální pojištění. Mají svůj vlastní fond důchodového pojištění, ale z tohoto fondu nemusí tinancovat penzeţsou naprosto bezpečné.“

Hanis se znepokojeně rozhlédl po ulici. Co kdyby se k tomu muži někdo připojil? Ačkoiiv mu ten čemý dlouhán ničím nevyhrožoval, začai mít velmi stísněný pocit. Cítil, že ten muž tu nezastavil náhodou, že je tu kvúli němu, jako by účelem tohotv setkání bylo vymámit z něho nějaké konstatování, za které by mohl být obžalován a poslán do vězení.

Vzápětí si uvědomil, že myšlenky, které ho napadají, jsou absurdní. V této zemi přece byla stále ještě zaručena svoboda projevu. Nikde na světě si člověk nemohl dovolit tak otevřeně a vášnivě kritizovat cokoliv jako zde. Nedávné události v něm zřejmě zasely jed paranoidního strachu. Tomu nesmí podlehnout.

Přesto se stále bál promluvit.

„Mají úplně jiný systém zdravotního pojištění, než jaký hodlají vnutit vám,“ pokračoval muž v čemém. „Takžejednoho dne budete třeba čekat celé měsíce na tak banální věc, jako je operace žlučníku, zatímco oni budou mít okamžitě vše, co požadují. Vážený pane, p“ripustilijsme, aby nás ovládali ti největší dravci a egoisté, kteří se mezi námi našli.“

Hanis se konečně zmohl, aby otevřel ústa, ale opakoval jen svoji dřívější otázku, k níž přidal další. „Kdojste? A co po mně chcete?“

„Už jsem řekl, chci vám dát námět, abyste měl do příště o čem přemýšlet,“ řekl muž, otočil se a zabouchl víko n-iotoru.

Hanis si dodal odvahy, když k němu byl muž otočen zády, přistoupil k němu a chytil ho za paži. „Poslyšte -“

„Musím jet,“ prohlásil muž. „Řekl bych, že nás nikdo nesledoval. Jenže s dnešními technickými vymoženostmi si člověk nikdy nemůže býtjist na sto procent. Pokud by si nás někdo všiml, mohl náš rozhovor vypadat, jako že jsme se bavili o nějaké poruše na motoru. Ale kdybychom tu stáli déle a někdo nás opravdu sledoval najedou na nás blíž a namíří na nás ty své smérové niikrofony.“

Přešel ke dveřím na straně řidiče.

„Co to všechno má znamenat?“ zeptal se znovu Hanis.

„Budte trpělivý, pane Descoteauxi. Nechte se uná.`set vlnami a potom uvidíte.“

„O jakých vlnách mluvíte`?“

Muž otevřel dveře. „Hmm… o mikrovlnách. v světelných vlnách, o vlnách budoucnosti… „

Nastoupil do auta, nastartoval a odjel. Hanis zůstal stát zmatenější než předtím.

Mikrovlny. Světelné vlny. Vlny budoúcnosti.

Co to k sakru mělo znamenat?

Několikrát se otočil kolem dokola, ale ulice se zdála zcela poklidná. Domy, zahrady, chodníky, obloha, slunce, stíny… Vše normální, nic zvláštního. Přesto Hanis cítil, že ve struktuře docela obyčejného dne začínají prosvítat vlákna tajemnosti, která tam dříve nebyla.

Šel dál. Ted se už nedokázal soustředit na vzorky stínů a světel před sebou. Během chůze se pravidelně ohlížel přes rameno.

Roy Miro v obležení mormonů. V téměř dvouhodinovém kontaktu s místní policü a se zástupcem okresního šerifa musel vyslechnout tolik uhlazených řečí a řečiček, že se jimi cítil přesycen minimálně do července. Dovedl ocenit hodnotu úsměvu a zdvořilého jednání, protože je sám používal jako odzbrojující metodu při navazování kontaktů s lidmi, ale tihle mormonští poldovéji dovedli do extrému. Přistihl se, že začíná toužit po chladné lhostejnosti Los Angeles, po nezastírané poživačnosti Las Vegas, a dokonce po hrubosti a zběsilosti New Yorku.

Zpráva o umlčení Eartguardu mu samozřejmě na náladě nepřidala. Korunu všemu pak nasadilo zjištění, že ukradená helikoptéra letí v tak malé výšce, žeji ztratily i dva vojenské radiolokátory, které byly do eelé věci zaangažovány na urgentní žádost Úřadu pro potírání drog (jak vojenské kruhy věřily). Grant s tou zatracenou ženskou byli pryč ajen Bůh a oba unesení piloti věděli, kde v tuto chvíli jsou.

Roy se hrozil, jak o tom bude referovat Tomu Summertonovi.

Náhradní vrtulník z Las Vegas tu měl být během dvaceti minut, ale Roy neměl tušení, co s ním bude dělat. Nejspíš ho nechá přistát na parkovišti před nákupním centrem, sedne si do něj a bude čekat, jestli mu někdo nepřijde oznámit, kde ti dva s ukradeným vrtulníkem jsou. Jenže to by se tu také mohl dočkat vánočních nákupů.

Mimochodem, ti mormonští poldové by mu určitě přinesli kávu a koblihy a celou dobu by se starali, aby mu nebyla dlouhá chvíle.

Měl té hrůzy úsměvů a příjemností právě po krk, když se ozval Gary Duvall a vnesl do situace opět konstruktivní tón. Roy seděl se sluchátky na uších ve vyřazeném vrtulníku a mluvil s ním po bezpečné zakódované lince.

„Není jednoduché tě najít,“ prohlásil Duvall.

„Máme tujisté komplikace,“ řekl Roy stroze. „Tyjsiještě v Koloradu? Myslel jsem, že v tuhle dobu už budeš na cestě do San Franciska.“

„Nějak mě ten Ackblom chytl. Tihle mnohonásobní vrazi mě vždycky fascinovali: Dahmer, Bundy, Ed Gein, však víš… Je mi to záhadné. Jak se, k ěertu, dal dohromady syn šíleného vraha s tou ženskou.“

„Toje zatím záhadou pro všechny,“ ujistil ho Roy.

Stejně jako předtím mu Duvall všechny své nové informace servíroval po částech a v malých dávkách.

„Když už jsem byl tak blízko, řekl jsem si, že si z Denveru odskočím do Vţil a omrknu si tu farmu, kde se to všechno stalo.

Letadlem je lo skok, skoro mně trvalo dýl to nastupování a vystupování než v(astní cesta.“

„Takže ty jsi ted tam?“

„Myslíš na farmě? Ne. Právějsem se odtud vrátil, alejsem pořád ve Vail. Počkej, až se dozvíš, eojsem objevil.“

„Vypadá to, že budu muset.“

„Co?“

„Čekat,“ řekl Roy.

Budto Duvall nepostřehl jeho ironický tón, nebo ho prostě přešel. „Mám pro tebe dvě chutné porcičky informací. Porcička číslo jedna - co myslíš, že se s tou farmou stalo po tom, co odvezli všechna mrtvá těla a Ackbloma poslali na doživotí do basy?“

„Usídlil se tam karmelitánk řekl Roy.

„Kde jsi to slyšel?“ zeptal se udiveně Duvall. Nepostřehl, že Roy to řekl jen tak z legrace. „Pokud vím, tak tady v okolí žádné jeptišky nejsou. Ted tam jsou Pau1 a Anita Dresmundovi. Jsou tam už dlouho. Patnáct let. Všichni ve Vail si myslí, že farma je jejich majetkem, a Dresmundovi jim to nijak nevymlouvají. Oba mají okolo padesáti pěti let, ale vypadají a chovají se, jako by odešli do důchodu ve čtyřiceti - což ostatně o sobě tvrdí - a nikdy pořádně nepracovali, protoíe žijí z dědictví. Prostě se pro tu práci perfektně hodí.“

„Pro jakou práci?“

„Správce objektu.“

„Kdo ho tedy skutečně vlastní?“

„To je dost záhadná věc.“

„Taky si myslím.“

„Kromě údržby farmy mají Dresmundovi za úkol předstírat, že jsou také její`vlastníci. Jezdí lyžovat, žijí si bezstarostně a netrápí se tím, že byclí v místě s takovou pověstí, takže držetjazyk za zuby sejim vyplatí.“

„A před tebou ten jazyk za zuby nedrželi?“

„Znáš to, někteří lidé berou průkaz FBI a pohrůžku obviněním z trestného činu o moc vážně i než b měli, řekl Duvall. „V každém případě ti mohu říct, že ještě před rokem a půl je platil jeden advokát z Denveru.“

„Dověděl ses jeho jméno?“

„Bentley Lingerhold. Ale nemyslím si, že bychom se o něho měli zajímat. Neplatilje ze svých peněz, ale zjedné kapitálové společnosti s názvem Vial Memorial Trust, kterou spravoval. Protože s sebou mám počítač, spojil jsem se s Mámou a trochu se na to podíval. Zjistil jsem, že jde o mrtvý podnik, i když je stále ještě v rejstříku. V současné době je řízen jinou společností, která skutečně existuje -je zapsaná pod názvem Spencer Grant Living Trust.“

„Panebože,“ řekl Roy.

„To je gól, co?“

„Takže Ackblomův syn je pořád ještě majitelem té farmy?“

„Jo. A řídí ji prostřednictvím dalších subjektů. Před rokem a půl bylo vlastnictví převedeno z Vial Memorial Trust, kde byl majoritním vlastníkem Grant, najednu společnost mimo území Spojených států na Grand Cayman Island, což je ostrov v Karibském moři, který se využívá k daňovým - ` „Ano, já vím. Pokračuj.“

„Od té doby Dresmundovi dostávají peníze z něčeho, co se jmenuje Vanishment Intemational. Přes Mámu jsem se dostal do banky na Grand Cayman, ve které je veden účet. Nedokázal jsem zjistit hodnotu té společnosti ani si vytáhnout nějaké zápisy o transakcích, ale našel jsem, že Vanishmentje řízen holdingem se sídlem ve výcarsku: Amelia Earhart Enterprises.“

Roy se ve svém sedadle zavrtěl, přál si, aby tu měl pero a zápisník, aby si ty údaje mohl poznamenat.

Duvall pokračoval: „Vail Memorial Trust založili George a Ethel Porthovi, Grantovi prarodiče, víc než před patnácti lety.

Bylo to asi šest měsíců go tom, co se provalily ty Ackblomovy vraždy.

Udělali to grotv, aby mohli spravovat majetek na dálku. Zřejmě nechtěli, aby byl spojován sjejichjménem.“

„Proč tu farmu neprodali?“

„Nevím. V každém případě o rok později založili `ady v Denveru Spencer Grant Living Trust. Udělali to prostřednictvím toho Bentley Lingerholda hned po tom, co vešla ţ platnost změnajména jejich vnuka. Ve stejný den podřídili správě tohoto trustu Vail Memorial Trust. Ale Vanishment Intemational vznikl teprve před rokem a půl, dlouho po tom, co oba Porthovi zemřeli, takže ti musí být jasné, že ho založil sám Grant, aby převedl většinu svého majetku mimo území Spojených států.“

„Přibližně v tu dobu začal vymazávat své jméno ze všech evidencí,“ přemýšlel nahlas Roy. „Dobře, řekni mi ještě něco… když mluvíš o kapitálové společnosti a převedení majetku mimo území Spojených států, máš na mysli zřejmě velké peníze, nebo ne?“

„Velké,“ potvrdil Duvall.

„A z čeho pocházejí? Vím, že Grantův otec byl slavný malíř, ale… „

„Víš, co se s Ackblomem stalo po tom, co se přiznal k těm vraždám?“

„Ne. Řekni co.“

„Přijal rozsudek doživvtního pobytu v ústavu pro choromyslné.

Odtud neexistuje cesta ven. Ani se neodvolal. Od okamžiku, kdy ho zatkli, byl absolutně klidný. Během celého procesu ani jednou nevyskočil z lavice, neprotestoval, ale také neprojevil jediný náznak lítosti.“

„Nemělo to význam. Věděl, že nemá obranu. Nebyl to blázen.“

„Nebyl?“ reagoval Duvall gřekvapeně.

„Ne ve smyslu, že by blábolil nesmysly, nepříčetně řval nebo něco podobného. Věděl, že už se z toho nedostane. Prostě svou situaci chápal realisticky.“

„Asi ano. V každém případě Porthovi požadovali, aby byl zákonným vlastníkem Ackblomova majetku prohlášen jejich vnuk.

Nakonec soud na jejich návrh rozhodl rozdělit likvidovaný majetek - s výjimkou ranče - mezi Ackblomova syna a bezprostřední příbuzné obětí. Chceš si tipnout, ojakou částku sejednalo?“

„Ne,“ řekl Roy. Vyhlédl z okénka a uviděl dvojici místních policistů, kteří procházeli okolo stroje a prohlíželi si ho.

Duvalla Royovo „ne“ nijak nezmátlo, protože pokračoval ve výčtu podrobností: „Peníze pocházely z aukce Ackblomovy osobní sbírky děl jiných malířů, ale hlavně z prodeje jeho vlastních obrazů, kterě si chtěl nechat. Celkem to dělalo něco přes dvacet devět milionů dolarů.“

„Po zdanění?“

„Podívej, cena těch děl po procesu prudce stoupla. Zdá se to divné, že si někdo chce doma stůj co stůj pověsit obraz od někoho, o kom ví, že spáchal takové věci. Mohl sis myslet, že ceny jeho děl zase spadnou, ale v té době to prostě byl šlágr.“

Roy si vzpomněl na barevné reprodukce Ackblomových obrazů, které obdivoval jako chlapec, a s Duvallovým názorem nesouhlasil. Ackblomovo umění bylo v každém případě výjimečné. Sám by si svůj dům ozdobil třeba tuctem Ackblomových pláten, jen kdyby si je mohl dovolit koupit.

„Jenže ceny jeho obrazů celé ty roky stoupaly,“ pokračoval Duvall, „I když pomaleji než ten první rok. Ti, kdo je vlastnili, na tom byli dobře. Ale abych se vrátil k tomu chlapci: ten z toho vyšel se čtmácti a půl miliony po zdanění. Pokud vysloveně nerozhazoval a nežil si na vysoké noze, měl by ted mít po těch letech k dispozici ještě větší částku.“

Roy si vzpomněl na domek v Malibu, levný nábytek a prázdné stěny. „Na vysoké noze nežil.“

„Opravdu? No, ani jeho otec nežil tak, jak by si mohl dovolit.

Nechtěl větší dům, žádné sloužící, nic takového. Měl jen hospodyni, která se staralo o prádlo a o vaření, a potom správce farmy, který chodil v pět hodin domů. Ackblom prohlašoval, že potřebuje vést jednoduchý život, aby si udržel tvůrčí nergü.“ Gary Duvall se zasmál. „Mně je to úp(ně jasné - nechtěl, aby ho někdo načapal při těch jeho nočních hrách ve sklepech pod stodolou.“

Oba poldové se vraceli zpátky a znovu se na Roye dívali.

Zamával jim.

Oba okamžitě zamávali také a usmáli se.

„Je vůbec s podivem, že mu na to jeho žena nepřišla dřív. S tím skčním uměním“ experimentoval už čtyři roky, když to zjistila.

„Nebyla to umělkyně.“

„Cože?“

„Neměla vizi, ab to mohla ředţ ídat. Jestliže neměla vizi… nemohla ho začít podezírat, když neměla důvod. ` „No, že bych ti rozuměl, to ani moc ne. Ale člověče, on to dělal čtyři roky! Proboha, čtyři roky!“ p potom dalších pět let, dokud mu na to nepřišel jeho syn.

Deset let. Čtyřicet dva mrtvých žen. Víc než čtyři za rok.

Počet obětí nebylo to co dělalo Ackbloma výjimečným. Tím byl už předtím, než byl jeho tajný život odhalen. Jeho výjimečnost spočívala v umění trýzně, pomocí kterého se snažil dosáhnout u svých subjektů okamžiků dokonalé krásy.

„Ale na co potřeboval jeho syn farmu držet.“ uvažoval Roy.

S tím vším, co s ní souviselo. Zbavil se svého jména, aby zapo“ y mněl. Proč se nezbavil i té farm „Divné, co?“

„A jestli to nenapadlo syna, proč to nenapadlo ani jeho prarodiče? Proč farmu neprodali, když byli jeho zákonnými poručníky?

Po tom, co tam byla zavražděna jejich dcera… proboha, co s tím místem chtěli dělat?“

„Něco tam je,“ řekl Duvall.

„Jak to myslíš?“ „

„Nějaké vysvětlení. Důvod. Ale ať je to cokoliv, je to podivné.

„Ta dvojice správců „

Paul a Anita Dresmundovi.“

„-řekli ti,jestli se tam někdy Grant zastavil „Nezastavil. Alespoň mi řekli, že nikdy iádného chlapa sjizvou, jako má on, neviděli.“

„A kdo s nimi tedy jedná?“

„Až do doby před rokem a púl se setkávali pouze se dvěma lidmi od Vail Memorial Trust. Asi dvakrát ročně přijel právník Linger hold nebo někdo zjeho společníků zkontrolovat, žeje farma udržo vaná, že si Dresmundovi zaslouží svůj plat a že peníze určené na údržbu vynakládají účelně.“

„A co v posledním roce a půl?“

„Od té doby, co farmu vlastní Vanishment Intemational, se nikdo s Dresmundovými nesetkal,“ řekl Duvall. „Panebože, moc rád bych věděl, kolik do Amelia Earhart Enterprises ulil, jenže ze Švý carů to nikdy nevytáhneme, to víš dobře.“

V posledních letech rostlo ve ţvýcarsku zneklidnění nad zvyšujícím se počtem případů, kdy se úřady Spojených států snažily zmocnit některých kont amerických občanů ve švýcarských ban kách cestou uplatnění zákona o konfiskaci majetku bez důkazů o kriminálních aktivitách těchto lidí. Švýcaři na tyto zákony pohlíželi čím dál víc jako na hrubé nástroje politické represe. S tím také souvisela skutečnost, že v posledních měsících švýcarská strana ustupovala od tradiční spolupráce v oblasti kriminalistiky.

„A jaký chod mi naservíruješ dál?“ zeptal se Roy.

„Co?“

„Říkal jsi, že máš pro mne dvě porcičky.“

„Aha, nojasně, dvě porcičky informací.“

„Tak dělej, jsem hladový,“ řekl Roy příjemným tónem. Byl hrdý, že po tom všem, co musel od těch mormonských poldů vytrpět, našel ještě svou trpělivost.

Když Gary Duvall skončil, musel Roy uznat, že ta druhá porce byla opravdu výživná.

Ihned, jak skončil hovor s Duvallem, zavolal do Las Vegas, kde končila ranní služba Kenu Hyckmanovi. „Kene, kde je náhradní helikoptéra?“

„Za deset minut bude u tebe.“

„Naložím do ní většinu našich mužů a pošlu tiji zpátky.

„Takže to vzdáváš?“

„Víš dobře, žejsme s nimi ztratili radarový kontakt.“

„Vím.“

„Jsou pryč ajá užje nechci honit tímhle způsobem. Mám tedjinou stopu, mnohem lepší. A hned po ní chci skočit. Potřebuju letadlo.“

„Ježíšmarja.“

„Jen žádné rouhání, kamaráde.“

„Promiň.“

„Co tak learjet, kterým jsem přiletěl v pátek večer?“

„Ještě je tady. V podstatěje připravený.“

„Je někde v okolí Cedar City místo, kde by mohl přístát? Třeba nějaká vojenská základna?“

„Počkej chvíli,“ řekl Hyckman a odložil sluchátko.

Při čekání se Royovy myšlenky vrátily k Eve Jammerové. Ted už bylo jasné, že se dnes do Las Vegas nevrátí. Rád by však věděl, eo bude ta jeho sladká blondatá krása dělat, aby si ho připomněla.

Když se loučili, řekla, že to bude muset být něco extra.

Uvažoval, jestli vymyslí nějakou novou pozici (pokud to vůbec ještě jde) nebo vyzkouší novou erotickou hračku, aby si pro něho připravila zkušenosti a příští nebo přespříští noc mu předvedla takovou podívanou, jako nikdy předtím. Když se Roy pokusil představit si, jaká hračka by to mohla být, zatočila se mu hlava a v ústech pocítil sucho. Panebože, kdyby ted mohl být vedle ní!

Ken Hyckman se vrátil a znovu vzal sluchátko. „Můžeme ti poslat lear přímo do Cedar City.“

„Chceš říct, žeje schopen přistát v takovéhle díře?“

„Brian Head je jen dvacet devět mil na východ.“

„Kdo?“

„Tak kdo? Co! Prvotřídní lyžařské středisko. Spousta bohatých lidí a společností mají v Brian Head chaty. Vždycky přiletí do Cedar City a odtud jedou autem. Místní letiště sice nemá žádné superpřepychové vybavení, ale zato na něm mohou přistávat i stroje s dlouhou přistávací dráhou.“

„Je posádka připravena?“

„Samozřejmě. Jenom je hodíme na McCanan a během hodiny mohou být v Cedaru.“

„Výbomě! Řeknu některému z těch poldů, co tu na mne pořád cení zuby, aby mě zavezl na letiště.“

„Co na tebe dělají?“

„Cení zuby.“ Roy byl opět v dobré náladě.

„Mám takvvý dojem, že kódovací zařízení nějak zkresluje.“

„Koukám, že tu mám okolo sebe samé mormony, kteří na mne cení zuby.“

Hyckman budto pochopil, nebo se rozhodl, že už to dál zkoumat nebude. „Kam chceš vlastně letět? Musím vyplnit letový formulář.“

„Do Denveru,“ řekl Roy.

„To jo. Jsme siamská dvojčata, která při narození oddělili.

Jestli jsi to nepoznala, tak jen proto, že tady tomu museli udělat plastici kou operaci.“

Nemohla odtrhnout oči od jeho tváře. Bylo v ní víc než únava a vyčerpání. Chvílemi měla pocit, jako by v ní viděla stín smrti.

Spencerjejí pohled cítil. „Coje?“ zeptal se nejistě.

„Díky za tyčinku.“

Kdybych si mohl vybrat, přinesl bych ti svíčkové řezy.“

Rozvinul mapu. Obaji drželi mezi sebou a studovali oblast oko lo Grand Junction.

Po chvilkách zvedala oči a kradmo si ho prohlížela. Pokaždé při tom pocítila temnou obavu. Jeho lebka - symbol smrti, tak dobře zakrývaný maskou života - se pod kůží rýsovala až příliš zřetelně.

Cítila se nevědomá, slabá a pověrčivá jako bláhové dítě. Kromě tragické předtuchy a zlověstných znamení tu však bylo ještě jedno vysvětlení jejího strachu. Věděla, že od té hrozné noci na Svátek díkůvzdání, která ji navždy připravila o její nejdražší, ji bude strach provázet pokaždé, kdy se přiblíží hranici dělící prostý zájem a starost od lásky.

li ţ Royův learjet přistál na Stapletonově mezinárodním letišti v Denveru po dvaceti pěti minutách kroužení ve vyčkávací zóně.

Už na parkovací ploše, kam letadlo narolovalo 0 řistání, ho oče kávali dva agenti: Burt Rink a Oliver Fordyce. Přidělila mu je po jeho telefonické žádosti z paluby letadla místní kancelář agentury.

Oběma mohlo být něco málo přes třicet. Byli to vysocí hladce oholení v oblecích, tmavých vázankách, bílých košilích a čemých botách na gumové podrážce.

Všechno tak, jak Roy požadoval.

Rink a Fordyce měli i pro Roye nové oblečení, přesně takové, jaké měli na sobě oni. Protože se Roy osprchoval a oholil na alubě letadla při letu z Cedar City, stačilo mu pouze převléknout se a ro vnou nastoupit do čemého chrysleru, který čekal vedle pojízdných schodů.

Mráz pronikal až na kost.0bloha byla jasná jako arktické moře a hlubší než nekonečný běh času. Z okapů střech obytných domů visely rampouchy a vzdálené konce rolovací dráhy lemovaly vysoké bariéry sněhu.

Stapletonovo letiště leželo na severovýchodním okraji města a schůzka s Dr. Sabrinou Palmaovou se měla uskutečnit na úplně opačném konci - na jihozápadním předměstí. Roy si mohl pod nějakou záminkou zajistit policejní doprovod, ale nechtěl vyvolávat větší pozomost, než bylo nezbytně nutné.

„Máme tam být o půl páté,“ obrátil se na něho Fordyce, když se Roy usadil na zadním sedadle. „Budeme tam pár minut předtím.“

Řidič dostal příkaz, aby neztrácel čas, a vzápětí vyrazili z letiště, ako b řed nimi o ravdu ţela olicení eskorta.

Rink podal Royovi bílou obálku. „Tady jsou všechny dokumenty, kteréjste chtěl.“

„Doufám, že vy oba už průkazy máte,“ řekl Roy.

Vytáhli z náprsních kapes placky a rozevřeli je tak, aby viděl holografickou identifikační kartu a originální odznak agenta tajné služby. Rink se pro účel nadcházející schůzky jmenoval Sidney Eugene Tarkenton a Fordyce zase Lawrence Albert Olmeyer.

Roy vytáhl svůj průkaz z obálky. Zněl najméno J. Robert Cotter.

„Musíme si v šichni pamatovat, kdo jsme, a dávat na to pozor při oslovování. Myslím, že víc není potřeba říkat. Já budu mluvit.

Vaším hlavním ukolem je dodat celé záležitosti zdání opravdovosti.

Vstoupíte do kanceláře Dr. Palmaové za mnou a postavíte se nalevo a napravo ode dveří. Budete stát mímě rozkročeni, ruce spuštěné vpředu, prsty zaklesnuté do sebe. Když vás představím, řeknete.Těší mně, ,ţpaní doktorko` nebojen ,paní doktorko` a lehce kývnete hlavou. Jinak zůstanete stmulí jako stráž před Buckingham . ,…….. bo neklidné pohyby. Kdyby vás vyzvala, abyste se posadili, slušně odmítnete: ,Děkuji, paní doktorko, ale nebudu sedět. Já vím, že je to směšné, ale takhle se chovají agenti tajné služby ve filmech.

Každý projev, která by připomínal, že jste lidi z masa a krve, by jí zněl falešně. Je to jasné, Sidney?“

„Ano, pane.“

„A co Lawrence? Jasné?“

„Dal bych přednost Lanymu,“ řekl Oliver Fordyce.

„Tak je to jasné, Lany?“

„Ano, pane.“

„Výbomě.“

Roy vytáhl z obálky další dokumenty a prohlížel si je. Byl spokojen.

Právě se chystal podniknout nejriskantnější operaci své kariéry, ale přitom byl naprosto klidný. Dokonce se ani nepokusil poslat agenty za ukradenou helikoptérou do Salt Lake City nebo do některého jiného města na sever od Cedar City, protože byl přesvědčen, že směr letu, který jí ti dva nadiktovali, byl pouhým úskokem.

Byl přesvědčen, že jakmile se ztratili z dosahu lokátorů, okamžitě změnili kurs. Pochyboval, že by zamířili zpět do Nevady, protože v tamni pusté krajině by jen těžko hledali úkryt. Zbýval tedy východ ajih. Po informacích, které mu naservíroval Gany Duvall, si Roy znovu probral vše, co o Spenceru Grantovi věděl, a došel k názoru, že je mu známo, kam ten chlap - a při troše štěstí i ta ženskázamíří. Na severovýchod. Dokonce si troufal předpovědět přesné místo, kam se chce Grant dostat. Roye neuklidňovalo pouze to, že neochvějně věřil logice svých dedukcí, ale v tomto případě ještě navicjistota, že ho vede sám osud.

„Mohu se spolehnout, že skupina, o kterou jsem žádal dřív, je na cestě do Vail?“ zeptal se.

„Jistě. Dvanáct mužů,“ řekl Fordyce.

Rink se podíval na hodinky. „Ted někdy by se tam měli setkat s Duvallem.“

Šestnáct let si Michael Ackblom - alias „Spencer Grant“ - odpíral návrat na to místo, potlačoval tu temnou touhu a odolával přitažlivé síle minulosti. Celou dobu věděl, že katakombám neunikne.

Proč by tu farmu jinak držel? Proč ji neprodal a nezbavil se tak živoucí připomínky doby, na kterou chtěl zapomenout, stejně jako chtěl zapomenout na své pravéjméno. Nechával si farmu ze stejného důvodu, zjakého si nechával svoji.jizvu. On se tou jizvou trestá. řekl Dr. Nero Mondello ve své bělobělé ordinaci v Beverly Hills.

Připominá ntu něco, na co by rád zapomněl, ale v podvědomi se citi zavázán nezapomenout. Pokud žil svým všedním životem v Kalifomü, byl zřejmě schopen tomu volání odolávat. Ale nyní byla situace jiná - ocitl se v nebezpečí smrti, na útěku a přitom se dostal tak blízko… Roy vsadil vše na jednu kartu. Nepochyboval, že se syn mnohonásobného vraha vrátí do míst, odkud všechna ta krev vytryskla.

Spencer Grant nechal na farmě u Vail něco nedokončeného a pouze dva lidé na světě věděli co.

Za kouřovým skly limuzíny se míhaly budovy modemího Denveru ajejich temné a nezřetelné kontury se v rychle se šeřícím odpoledni jevily jako starověké rozvaliny porostlé břečťanem a mechem.

Vrtulník přistál v erozí vyhloubeném údolí západně od Grand Junction uvnitř Koloradského národního parku. Zjedné strany ob klopovaly místo přistání červené skalní formace a z druhé pak níz ké kopce hustě porostléjehličnatými lesy. Vítr vířil asi centimetro vou pokrývku suchého sněhu a vytvářel nízko nad zemí bílou ob lačnou clvnu.

O pár desítek metrů dál se mezi stromy rýsovala silueta bílého fordu bronco. U otevřených zadních dveří stál muž v zelené lyžař ské kombinéze a pozoroval je.

Zatímco Spencer zůstal s obě.ma piloty, Ellie vylezla z vrtulníku, aby s mužem u auta promluvila. Jakmile utichly motory a zastavila se vrtule, v údolí se rozhostilo tichojako v opuštěné katedrále a E1 lie neslyšela nic jiného než vrzání svých vlastních kroků na pro mrzlé zemi.

Jakmile přišla blíž, uviděla vedle auta postavený stativ s kame rou. Další fotografické příslušenství bylo rozloženo na spodní části odklopených zadních dveří.

„Zničili jste mi záběr!“ obořil se na Ellie vousatý fotograf.

„Ty divoké skály, panenský sníh - taknvý barevný kontrast, prostě nád hera, a najednou si přiletíte vy a všechno zničíte.“

Ellie pohlédla na řetěz skal za vrtulníkem. Stále ještě byly divo ké a stále zářily v ostrých paprscích zapadajícího slunce jako dra hokamy, ale s tím sněhem měl fotograf pravdu - už nebyl panen ský.

„Je mi líto.“

„To mně není nic platné, žeje vám to líto,“ řekl ostře.

Ellie si prohlížela sníh v okolí auta. Pokud se dalo usuzovat ze stop, byl sám.

„Co tady k sakru pohledáváte?“ vrčel fotograf. „V téhle oblasti je zakázáno málem i hlasitě mluvit a vy si sem přiletíte s takovou obludou. Víte vůbec, žejste na půdě chráněné přírodní rezervace?“

„Zapomeňte na rezervaci a hledte si zachránit vlastní kůži,“ řekla Ellie a vytáhla z kapsy koženého kabátu pistoli. „Doporučovala bych vám, abyste dělal to, co vám řeknu.“

Uvnitř vrtulníku si Ellie přebrala uzi a Spencer všechny tři muže spoutal. Odřízl z čalounění kožené řemínky, posadil oba piloty a fotografa do sedadel a přivázal jim zápěstí ke kovovým ramenům opěrek.

„Roubík vám dávat nebudu,“ řekl. „Tady by vás stejně nikdo neuslyšel.“

„Vždyf tu zmrzneme,“ vyjel na něho jeden z pilotů.

„Ale nezmrznete, tak dobře zase připoutaní nejste. Za půl hodinky budete volní a pak můžete hledat pomoc na silnici, kterou jsme přeletěli těsně před přistáním.“

„Ale abyste byli klidní,“ ozvala se Ellie, „hnedjak se dostaneme do města, zavoláme na policü a řeknemejim, kdejste.“

Pomalu se stmívalo a na východním obzoru se začaly objevovat hvězdy.

Zatímco Spencer řídil, Rocky sedící v nákladovém prostoru za sedadly dýchal Ellü do ucha. Celkem bez problémů se dostali na silnici, protože cestu z malebného údolíjim ukazovaly stopy vyjeté ve sněhu.

„Proč jsi jim řekla, že zavoláme na policü?“ divil se Spencer.

„A toje tam chceš nechat zmrznout?“

„Nemyslím, že by jim hrozilo takové nebezpečí.“

„Nechci nic riskovat.“

„Já vím, ale je docela možné - třeba málo pravděpodobné, ale možné - že jakýkoliv hovor na policejní oddělení je monitorován.

Grand Junction je malé město a řekl bych, že tu nemají žádné velké výdaje v souvislosti s pouliční kriminalitou, takže klidně mohli utratit peníze za ústřednu, která má všechny možnosti sledování.

Jakmile na ně vytočíš číslo, budou okamžitě vědět, odkud voláš, protože se operátorovi objeví na displeji adresa toho místa.

Mohli by podle toho poznat, kterým směremjsme z Grand Junction odjížděli.“

„Jistě. Jenže takjednoduše to zase neuděláme,“ řekla a vysvětli , la mu svůj plán.

„V tom případějsem pro,“ souhlasil.

Vězení pro zločince se sníženou příčetností ve Skalistých horách bylo postaveno v období velké krize a působilo stejně pevným a hrozivým dojmem jako samotné hory tyčící se za ním. Komplex tvořila masivní budova nepravidelného půdorysu s malými zamřížovanými okny, stejná okna, dokonce i s mřížemi, byla v administrativním křídle. Zdi byly obloženy ocelově šedými žulovými kvádry, zatímco na římsách a obloženích oken a dveří byla použita o poznání tmavší žula. Celý komplex byl završen mohutnou břidlicovou střechou.

Budova vězení musela snad v každém vyvolat dojem něčeho zlověstného a jinak tomu nebylo ani u Roye. Na pozadí temných pří-krých úbočí zvedajících se za zdmi vězení působilo mdlé nažloutlé světlo malých oken, jako by vycházelo z chodeb doupěte nějal,ého démona ukrvtého hluboko v horském masivu.

Už když zastavili před branou vězení a potom procházeli chodbami ke kanceláři Dr. Palmaové, přemáhal Roye soucit se všemi ubohými dušemi uvězněnými v tom kamenném bloku. Stejný soucit si ale zasloužili dozorci, kteří byli nuceni v takovém prostředí trávit většinu svého života. Kdyby bylo na něm, pomyslel si Roy, nechal by ta malá okénka do posledního utěsnit a zbavil by všechny ty pomatené chovance i všechen vězeňský personál nesnesitelného břímě jejich ubohého života jedinou dávkou milosrdného smrtícího plynu.

Přijímací kanceláře Dr. Palmaové byla tak útulně a nákladně zařízená, že v návštěvníkovi vznikal dojem, jako by se neocitl ve věznici, ale v přepychovém newyorském apartmá nebo v některém letovisku v Palm Beach. V každém případě dával zapomenout na rok 1930, který doslova dýchal z celého zbytku budovy. Pohovky a židle byly evidentně od J. Roberta Scotta, stejně jako stoly, opěrky křesel a rámy zrcadel, zhotovené z nejrůznějších druhů exotických dřev s výraznou strukturou. Světle hnědý bohatě vzorovaný koberec mohl pocházet od Edwarda Fieldse. Uprostřed vnitřní kanceláře stál masivní stůl od firmy Monteverde & Young, jehož cenu Roy odhadoval tak na čtyřicet tisíc dolarů.

Nevzpomínal si, že by kdy viděl kancelář, která by se téhle mohla rovnat, a to ani v těch nejvyšších washingtonských úředních kruzích. Okamžitě si však uvědomil, jakým způsobem toho využít, kdyby se ukázalo, že by s Dr. Palmaovou mohly být problémy.

Dr. Palmaová působila ve věznici jako ředitelka lékařské části, ale tím, že ústav v Skalistých horách fungoval spíš jako nemocnice, rovnalo se její postavení funkci správce běžné věznice. Zjev Sabriny Palmaové byl stejně nevšední a působivý jako její kancelář. Mohlojí být něco přes čtyřicet let, byla vysoká, štíhlá, pěkných tvarů, měla čemé havraní vlasy, zelené oči a neobvykle bledou a hladkou pleť. Byla oblečená do čemého pleteného kostýmu doplněného bílou hedvábnou blůzou.

Roy se nejdříve představil sám a potom ukázala na své druhy.

„Agent Olmayer.“

„Těší mě, paní doktorko.“

„Agent Tarkenton.“

„Paní doktorko.“

Vyzvalaje, aby se posadili.

„Ne, děkuji, paní doktorko,“ řekl Olmayer a stoupl si napravo ode dveří spojujících vnitřní místnost s přední kanceláří.

„Ne, děkuji, paní doktorko,“ opakoval Tarkenton a zaujal místo na levé straně.

Roy přistoupil k jedné ze tří přepychových židlí stojících před pracovním stolem, zatímco Dr. Palmaová stůl obešla a usadila se do koženého trůnu na druhé straně. Jantarová zář nepřímého osvětlení, která na to místo dopadala, vyvolávala najejí bledé pleti zdání vnitřního ohně.

„Přicházím za vámi ve věci nejvyšší důležitosti, paní doktorko,“ řekl Roy tím nejšarmantnějším způsobem, jaký svedl. „Domníváme se - vlastně si tím j sme jisti - že syn jednoho z vašich chovanců tajně sleduje prezidenta Spojených států a chystá se na něho spáchat atentát.“

Když jí řekl jméno podezřelého atentátníka a ona si uvědomila, kdoje tím otcem, pozvedla v údivu obočí. Prohlédla sijeho průkaz, a kdyžjí řekl, co od ní očekává, omluvila se a odešla do přední kanceláře, aby telefonicky zařídila několik nejnutnějších věcí.

Roy čekal usazen ve své žid(i.

Ze tmy, která se čemala za třemi úzkými okny, poblikávala kdesi dole světla Denveru.

Podíval se na hodinky. V tuto dobu by už měla být na druhé straně hor skupina dvanáeti mužú řízených Duvallem. Měli by být připraveni, kdyby se ti dva objevili dřív.

Než dojeli na předměstí Grand Junction, byla tma.

Průjezd městem s více než třiceti pěti tisíci obyvatel jim mohl přinést dost velké zpoždění, ale Ellie měla malou tužkovou baterku a našla na mapě výhodnější cestu. Když měli za sebou větší polovinu objížďky města, zastavili na parkovišti u velkého kina s mnoha sály, aby se pokusili vyměnit auto. Přijeli právě ve chvíli, kdy ani jedno představení nekončilo, ale také nezačínalo, takže rozlehlé parkoviště plné aut bylo zcela opuštěné.

„Jestli to půjde, vezmi explorer nebo jeep,“ řekla Ellie.

Spencer otevřel dveře a dovnitř zavanul mrazivý vzduch.

„Zloději si nevybírají,“ řekl.

„Musí si vybírat.“ Vystoupil a Ellie se přesunula na místo řidiče.

„Když si nevybíráš, nejsi zloděj, ale pobuda, který se živí sběrem starého železa.“

Procházel uličkou mezi zaparkovanými auty a zkoušel jedny dveře po druhých. Ellie jela pomalu vedle něho. Pokaždé, když našel někLerý vůz nezamknutý, nahnu( se dovnitř a pátral po klíčích.

Bud mohly být přímo ve spínací skříňce, nebo pověšené na štítku proti slunci. nebo zastrčené pod sedadlem řidiče.

Rocky, který ho sledoval postranním okénkem, zakňučel, jako by byl znepokojen.

„Já vím, je to nebezpečné,“ řekla Ellie. „Nesmím ti Ihát, ale stejně bych řekla, že to není zdaleka tak nebezpečné, jako vjet autem rovnou do supermarketu s vrtulníkem plným vrahounů v patách.

To musíš mít pořád na paměti.“

Čtmáctý vůz v pořadí byl velký čemý chevrolet-pickup s prodlouženou korbou, který měl dvě řady sedadel. Spencer vlezl dovnitř, nastartoval a vycouval do uličky.

Ellie zaparkovala ford na uvolněné místo. Patnáct vteřin jim trvalo, než přenesli do pickupu zbraně, plátěnou tomu a psa. Potom už zasejeli.

Když se dostali na východní předměstí, začala se Ellie poohlížet po nějakém novějším motelu. V těch starších totiž obvykle nebyly pokoje vybavené pro práci s počítačem.

Nakonec zastavili před motelem, který vypadal, jako by ho dali do provozu teprve před několika hodinami. Ellie nechala Spencera s Rockym v autě a šla se na recepci zeptat, jestli je na pokojích přípojka pro modem. „Ráno musím poslat zprávu do své kanceláře v Clevelandu,“ řekla recepčnímu. Když ji recepční ujistil, že ano, zapsala se pod jménem Bess Bear a zaplatila dopředu dvoulůžkový pokoj.

„Jak dlouho se tu chceš zdržet?“ zeptal se Spencer, jakmile zaparkovali před svou buňkou.

„Nejvýš tři čtvrtě hodiny, možná ani to ne,“ slíbila.

„Jsme sice dost daleko od místa, kde jsme ukradli auto, ale stejně bych se tu nechtěl moc dlouho ukazovat.“

„LJplně s tebou souhlasím.“

Ellie si neodpustila, aby se v pokoji nepodívala za závěsy.

Teprve potom vytáhla z plátěné tomy Spencerův laptop, položila ho na stůl v dosahu telefonní zásuvky a připravila pro práci.

Modročemý melírovanýţ koberec, modrožlutě proužkované závěsy, kostkované zelenomodré přehozy přes postele, modrozlatěstříbmé tapety s bledým měňavým vzorem - všechno to vypadalo jako vojenské maskování nanějakéjiné planetě.

„Nechám tě pracovat,“ řekl Spencer, „a vezmu Rockyho vyvenčit. Nechápu, jak to mohl tak dlouho vydržet.“

„Nevypadá, že by měl problémy.“

„Nedává je najevo, protože se stydí.“ Ve dveřích se otočil a dodal: „Viděl jsem přes ulicijakýsi bufet. Zajdu tam a koupím nějaké hamburgery nebo tak něco, pokud nemášjiné přání.“

„Ale přines toho hodně,“ řekla.

Když odešli, spojila se s centrálním počítačem Americké telefonní a telegrafní společnosti, kde se už cítila jako doma. Občas využívala její celonárodní sítě k tomu, aby se dostala do počítačů některých regionálních telefonních společností na druhém konci země. Pokud si však vzpomínala, v koloradském systému ještě ne byla, jenže pro hackera, stejně jako pro koncertního klavíristu nebo vrcholového sportovce je klíčem k úspěchu trénink a praxe a Ellie měla za sebou obojího víc než dost.

Když se ani ne za dvacet minut Spencer s Rockym vrátili, probírala se už regionálním telefonním seznamem uspořádaným podle okresů. Zastavila se u adresy benzinového čerpadla v Montrose, které leželo šedesát šest mil jižně od Grand Junction.

Pomocí manipulace s přepojovacím systémem regionální ústředny zavolala na policejní oddělení v Grand Junction tak, jako by hovor vycházel z veřejného telefonu čerpadla v Montrose. Vytočila číslo tísňového volání, aby mělajistotu, že se na displeji operátora objeví adresa z Montrose.

„Policejní oddělení Grand Junction.“

Ellie spustila bez jakýchkoliv úvodů: „Dnes dopoledne jsme unesli z Cedar City v Utahu vrtulník - „ Operátorka se ji okamžitě pokusila přerušit otázkami, aby zachovala standardní formu hlášení, Ellieji však ostře odbyla: „Budte zticha! Chci vám říctjenjednu věc, takže radši poslouchejte, nebo tam ti lidé zemřou!“

Zašklebila se na Spencera, který vytahoval z papírového sáčku vonícíjídlo. „Vrtulník stojí v oblasti Koloradského národního parku. Nikdo z posádky není zraněn, alejsou připoutaní k sedadlům, ajestli tam zůstanou příliš dlouho, mohli by zmrznout. Ted vám přesně popíšu místo přistání, a pokud jim chcete zachránit život, hledte si to pořádně poznamenat.“

Nadiktovala do telefonu stručné a jasné instrukce, jak se dostat k vrtulníku, a zavěsila.

Byla spokojená, protože telefonát splnil dvojí účel - podařilo se jí zajistit záchranu pro muže uvězněné ve vrtulníku a navíc vnutila policü adresu šedesát šest mil najih od Grand Junction, ze které se dalo usuzovat, že prchají budto po federální číslo 50 na východ směrem na Pueblo, nebo pokračují po federální číslo 550 na západ směrem na Durango. Z obou těchto hlavních tepen odbočuje mnoho místních komunikací, takže jestliže budou jejich pronásledovatelé chtít všechny tyto možnosti kontrolovat, plně je to zaměstná.

Mezitím už bude ona, Spencer a Rocky ujíždět po mezistátní číslo 70 směrem na Denver.

Roye ani nepřekvapilo, že se Dr. Sabrina Palmaová k jeho žádosti stavěla rezervovaně. Už když projížděli městem, připravoval se na nejrůznější námitky zdůvodňované bezpečnostními, lékařskými, ale i politickými souvislostmi. Jenže ve chvíli, kdy uviděl její kancelář, si uvědomil, že v uvažování té ženy nakonec nad všemi etickými argumenty převáží zájem finanční.

„Nedovedu si představit okolnosti, které by vyžadovaly, aby byl Steven Ackblom uvolněn z našeho zařízení,“ prohlásila suše. „A to ani v souvislosti s ohrožením prezidenta Spojených států.“ I když se opět vrátila do svého pohodlného koženého křesla, posadila se pouze na okraj a upjatě na něho hleděla. Její pěstěné ruce si chvíli hrály se stojánkem na pera a chvíli zase překládaly zjednoho místa na druhé malé skleněné figurky zvířat a barevných ryb. „Je to neobyčejně nebezpečné individuum, arogantní a krajně sobecký muž.

Jsem přesvědčena, že i kdyby existovalo něco, čím by vám mohl pomoci najít svého syna-ajá si vůbec nedovedu představit, co by to mělo být - stejně by s vámi nespolupracoval.“

Roy jí odpověděl stále tím příjemňým tónem jako na začátku rozmluvy: „Paní doktorko, při vší úctě k vám to, jakým způsnhem by nám mohl být užitečný ajestli bychom ho přiměli k spolupráci, nechte na nás. Jedná se o velmi nalóhavou záležitost týkající se národní bezpečnosti. Bohužel nejsem oprávněn prozradit vám podrobnější informace, i když bych to velice rád učinil.“

„fen mužje áábel, pane Cottere.“

„Ano, známjeho případ.“

„Nerozuměl jste mi - ` Jemně ji přerušil a ukázal na jeden z dokumentů ležících na stole. „Četla jste přece soudní nařízení podepsané soudcem kolvradského Nejvyššího soudu, kterým se Steven Ackblom dočasně převádí do mé péče.“

„Ano, ale - „

„Předpokládám, že kdyžjste před chvílí odešla vybavit si nějaké telefonáty, asijste si ověřila pravost tohoto dokumentu.“

„Ano. To nařízení je legitimní. Soudce byl ještě ve své kanceláři a osobně mi svůj podpis potvrdil.“

Samozřejmě že podpis soudce byl pravý, protože šlo o člověka, který byl zcela pod vlivem agentury.

Sabrina Palmaová však stále váhala. „Ale co ten soudce ví o tom,jakáje Steven Ackblom zrůda? Jaké zkušenosti s ním má, že může vydávat taková rozhodnutí?“

Roy ukázal najiný dokument. „Předpokládám, žejste si ověřila i dopis mého nadřízeného, ministra financí. Volala jste Washington?“

„Ne. S ním jsem samozřejmě nemluvila.“

„Jistě, je to velice zaneprázdněný muž, ale musel tam být některý zjeho tajemníků… „

„Ano,“ připustila neochotně. „Mluvila jsem s jedním a ten mi dopis potvrdil.“

Podpis ministra financí byl samozřejmě padělaný a tajemník, jeden z početné suity jeho oblíbenců, byl opět ve vlivu agentury.

Bezpochyby stáleještě zůstával v ministrově kanceláři, aby pokryl případné další volání na ministrovo soukromé číslo.

„A co ten třetí dopis od prvního náměstka ministra spravedlnosti?“

„Ano, tomu sem také volala.

„Myslím, žejste se už s panem Summertonem setkala.“

„Ano, asi před třemi měsíci na konferenci o soudních procesech s osobami, které mají sníženou zodpovědnost za své jednání.“

„Doufám, že pan Summerton uvedl dostatečně přesvědčivé důvody.“

„Naprosto. Podívejte se, pane Cottere, volalajsemještě do kanceláře guveméra, a pokud budete ochoten počkat - ` „Obávám se, že už nemáme čas čekat. Už jsem vám řekl, že je v sázce život prezidenta Spojených států.“

„Ten mužje ale zcela výjimečný vězeň - ` „Doktorko Palmaová,“ řekl Roy. Stále se ještě usmíval, ale v jeho hlase se objevil ostrý tón. „Opravdu se nemusíte obávat, že byste přišla o nejlepší kus své sbírky. Přísahám vám, že ho budete mít do čtyřiadvaceti hodin zpátky.“

Její zelené oči se na něho upřely ţohledem plným hněvu, ale na jeho poznámku neodpověděla.

„Nevěděl jsem, že Steven Ackblom maluje i ve vězení,“ pokračoval Rov.

Dr. Palmaová se podívala na oba muže u dveří, kteří tam stáli ve stmulých pózách agentů tajné služby, a pak se její pohled vrátil k Royovi. „Něco tu namaloval. Ne moc. Tak dva tři obrazy za rok.“

„V ceně několika milionů při dnešních cenách.“

„Na tom není nic špatného, pane Cottere.“

„Neříkal jsem, že je,“ prohlásil Roy s nevinným úsměvem.

„Dělá to ze své svobodné vůle, nikdo ho k tomu nenutí. Pan Ackblom převedl všechna vlastnická práva ke svým novým obrazům na náš ústav - samozřejmě po tom, co se jich nabaží ve své cele. Výtěžek z jejich prodeje je používán k doplňování fondu, který jinak pochází z rozpočtu státu Kolorado. A víte dobře, že v této dobějsou fondy určené pro vězeňství značně omezené.

Royova ruka přejela oceňujícím gestem přes okraj hlazené desky čtyřicetitisícového stolu. „Chápu. Je mijasné, že bez příspěvku pocházejícího z Ackblomových obrazů by se tu těžko vytvářelo příjemné prostředí.“

Opětjeho poznámku přešla mlčením.

„Řekněte mi, paní doktorko, existují kromě těch dvou nebo tří hlavních obrazů, které, jak říkáte, namaloval ročně, ještě nějaké skici, tužkové studie a podobné věci? Víte, co myslím - ty, co mu nestály za to, aby je oficiálně připsal vaší instituci, co mají stěží cenu deseti nebo dvaceti tisíc dolarů za kus a někdo si je mohl odnést domů, aby si je pověsil na zed třeba v hale?“

Na její bledé tváři se rozlila červeň. Měřila si ho tak nenávistným pohledem, že by Roye ani nepřekvapilo, kdyby ho svýma očima provrtala skrz naskrz.

„Máte nádhemé hodinky,“ řekl a ukázal na její štíhlé zápěstí.

Okraj cifemíku byl osázen diamanty a smaragdy.

Čtvrtý dokument ležící na stole byl pověřovací příkaz, kterým koloradský Nejvyšší soud převáděl Ackbloma do Royovy péče.

Roy ho podepsal cestou a nyní tam připojila podpis i Dr.

Palmaová.

„Užívá Ackblom nějaká psychofarmaka nebo jiné léky, které by neměl vysadit?“

Opět se na něho podívala, ale tentokrát se v jejím pohledu objevilo znepokojení. „Ne, žádná psychofarmaka nepotřebuje. Není psychopat v běžném slova smyslu. Pane Cottere, snažím se vám vysvětlit, že ten muž se neprojevuje žádnými klasickými známkami psychózy. Je spíš někým, kdo se nepřesně nazývá sociopat. Ale sociopat pouze podle svých činů, ne podle toho, co říká a jak se běžně projevuje. Kdybyste ho podrobil nevímjakým psychologickým testům, prošel by jimi jako zcela normální člověk, vyrovnaný a ani ne nijak moc neurotický - ` „Jestliže tomu dobře rozumím, působil tu těch šestnáct let jako vzoroý vězeň.“

„To však vjeho případě nic neznamená. Podívejte se,jájsem odbomík na psychiatrü, ale v průběhu těch let, na základě pozorování a zkušeností, jsem ztratila v psychiatrü veškerou důvěru. Freud, Jung - všechny ty jejich teorie jsou jen prázdné kecy.“ Hrubost toho výrazu vysloveného ústy tak elegantní ženy působila velmi překvapivě a nezvykle. „Ty jejich slavné teorie o tom, jak funguje podvědomí, jsou bezcenné. Jsou to prázdná cvičení, filozofie vymyšlené pouze pro ospravedlnění svých vlastních žádostí. Nikdo doopravdy neví, co se děje v mozku člověka. Dokonce i když předepisujeme léky, které dokáží ovlivnit psychický stav, víme jen, že tak a tak působí, ale nevíme proč. A jestliže si vezmeme Ackblomův případ, jeho chování není o nic víc psychologickým než fyziologickým problémem.

„Copak vy s ním nemáte vůbec žádný soucit?“

Naklonila se přes stůl a vzrušeně se na něho zaměřila. „Řeknu vám, pane Cottere, že dábel existuje. Ano, existuje bez příčiny a bez možnosti rozumového pochopení. Ďábel, který nevzešel ani z traumatu, ani z fyzických nebo jiných útrap. Steven Ackblom je po mém soudu nejlepším příkladem dábla. Je naprosto rozumný.

Zřetelně chápe, jaký je rozdíl mezi dobrem a zlem. Vybral si, že bude dělat obludné věci, i když si uvědomoval, žejsou obludné. A to i přesto, že k tomu necítil žádné psychické nutkání.“

„Vy nemáte se svými pacienty žádný soucit?“ zeptal se Roy znovu.

„Ackblom není mým pacientem, pane Cottere. Je mým vězněm.“

„Nejde o to, jak se na něho díváte. Copak si nezaslouží tu trochu soucitu - muž, který spadl z takových výšin?“

„Zasloužil si na místě odstřelit a hodit do neoznačeného hrobu,“ řekla hrubě. Od tohoto okamžiku Dr. Palmaová Roye nepřitahovala. Vypadalajako děvka, čemovlasá bledá děvka se zelenýma očima, jako mají kočky. „Ale protože se přiznal, a protože bylo lehčí poslat ho do tohoto ústavu, stát se rozhodl, že bude podporovat fikci, žeje vlastně nemocný člověk.“

Ze všech lidí, se kterými se Roy ve svém životě setkal, zůstalo málo těch, které neměl rád, aještě méně těch, které nenáviděl.

Téměř pro každého našel ve svém srdci soucit, bez ohledu na jejich nedostatky a osobní vlastnosti. Ale Dr. Sabrinou Palmaovou zcela pohrdal.

Až jednou najde ve svém nabitém časovém programu prázdné místo, udělí jí stejnou lekci jako Hanisi Descoteauxovi.

„I kdybyste nenašla kouska soucitu pro .Stevena Ackbloma, který zabil tolik lidí,“ řekl Roy současně s tím, jak se zvedal ze židle, „očekával bych, že ho najdete pro Stevena Ackbloma, který byl k vám tak štědrý.“

„Je to dábel.“ Byla neúprosná. „Nezaslouží si žádný soucit.

Použijte ho, k čemu potřebujete, a pak ho zase přivedte zpět.“

„Věřím vám, že o tom, jak vypadá dábel, skutečně něco víte, paní doktorko.“

„Jediným ziskem, který jsem si odtud odnesla, je hřích, pane Cottere,“ řekla chladně. „Vím to a také za to platím. Je ale rozdíl mezi hříchem, který vyplyne ze slabosti, a mezi tím, který je dílem čistého dábelství. Jsem stále ještě schopna rozeznat ten rozdíl.“

„Doufám, že vám to bude užitečné,“ řekl a začal shrabvvat papíry ze stolu.

Seděli na posteli, a když spořádali hamburgery, pustili se do smažených brambůrků a hostinu zakončili čajovým pečivem politým čokoládou. Rocky sežral i roztržený papírový sáček, který spadl na podlahu.

Zdálo sejim, že od toho rána v poušti, od něhožještě neuplynulo ani dvanáct hodin, je dělila celá věčnost. Oba už o sobě věděli tolik, že mohlijíst v tichosti a vyi,hutnávat chvíli klidu, anižje svazovala stísněnost z toho, žejsou spolu.

Přestoji překvapil. Když dojídali, vyslovil přání, že by se cestou do Denveru rád zastavil na farmě nedaleko Vail. Překvapení se změnilo v šok, kdyžjí navíc řekl, že ta farmaje stáleještějeho majetkem.

„To vědomí, že se tam jednou musím vrátit, je ve mně pořád“ řekl, aniž se na ni odvážil pohlédnout.

Odsunul zbytekjídla stranou. Už neměl chuť. Seděl stmule s rukama sepjatýma na pravém koleně a zíral na ně, jako by byly něčím ještě tajemnějším než vykopávky z doby bájné Atlantidy.

„Zpočátku,“ pokračoval, „si moji prarodiče to místo nechali proto, že nechtěli, aby ho někdo koupil a udělal z něj turistickou atrakci. Také chtěli zabránit, aby do podzemních místností vnikli novináři a filmaři a pokoušeli se z těch prostor vytěžit další morbidní historky. Mrtvá těla byla odklizena, všechny pozůstatky odstraněny, ale stále to bylo to misto, stále přitahovalo zájem veřejnosti.

Když mě poslali na léčení, už tam mi psychologové řekli, že bychom to místo měli držet, dokud nebudu připraven se tam vrátit.“

„Proč?“ podivila se Ellie. „Proč by ses tam měl vracet?“

Po chvíli ticha řekl váhavě: „Protože se z mého vědomí ztratila část té noci. Zůstalo jen prázdno. Nikdy jsem nebyl schopen vzpomenout si, co bylo dál… co bylo po tom výstřelu… „

„Jak to myslíš? Střelil jsi po něm, pak jsi běžel pro pomoc a to byl konec, nebo ne?“

„Ne.“

„A co tedy?“

Pomalu zavrtěl hlavou. Stále zíral na své ruce, na ty stmulé, nehybné ruce, které mrtvě spočívaly najeho koleně, jako by byly vytesané z mramoru.

Po chvíli se odhodlal pokračovat. „To právě musím najít. Musím se tam vrátit, tam dolů, a najít to. Protože jestli to nenajdu, nikdy… nepocbopím, kdo jsem… nebudu pro tebe ničím.“

„Ted se tam vrátit nemůžeš… ted, s těmi hrdlořezy v patách.“

„Tam nás hledat nebudou. Neví, kdojsem. Neví, žejsem Michael. Nemohou to vědět.“

„Jsou schopni zjistit všechno,“ řekla.

Vstala a z plátěného vaku vytáhla obálku s fotografiemi, kterou našla pod sedadlem ve vrtulníku.

„Museli je najít v mém domě, v krabici od bot,“ řekl. „Zřejmě je vzali pro porovnání. Nepoznala bys ho… myslím otce. Nikdo by ho podle té fotografie nepoznal.“

„Tím si nemůžeš býtjist.“

„Ta farma není zapsaná pod mým jménem. Dokonce i kdyby se nějak dostali k zapečetěným soudním zápisům a zjistili, že jsem si změniljméno, žejsem byl Ackblom, ani pak byjim to nepomohlo.

Vlastním tu farmu prostřednictvím jedné společnosti, která sídlí mimo území Spojených států.“

„Tajejich agenturaje schopna zjistit všechno.“

Konečně odtrhl oči od rukou složených na koleně a setkal se s jejím pohledem. „Dobře. Jsem ochoten uvěřit, že mohou zjistit všechno - pokud k tomu budou mít dost času. Nejsou ale schopni zjistit to tak rychle, cožjejen dalším důvodem, proč bych tam měl jet dnešní noc. Jestli pojedeme rovnou do Denveru a odtud nevím kam ještě, kdy jindy se mně naskytne taková šance? Než bych se mohl do Vail vrátit, už o mně budou možná vědět opravdu všechno, i to, že ta farma je mým majetkem. Potom budu mít cestu zpět zavřenou a nikdy už nedokončím to, co musím dokončit. Do Denveru můžemejet přímo okolo Vail, po mezistátní číslo 70.“

„Chápu tě,“ řekla rozechvěle, protože si vzpomněla na okamžik ve vrtulníku kdesi nad Utahem, kdy ji přemohl náhlý pocit, že Spencer dnešní noc nepřežije.

„Nemusel bych tam jet dnes v noci kdybych si jen mohl být jistý, že se jim nepodaří objevit, kdo tu farmu vlastní. Ellie, jestli se tam nevrátím ted, tak kdy? Možná už nikdy později nenajdu odvahu. Trvá to už šestnáct let.“

Seděla tiše a tentokrát se zase ona stmule dívala na své ruce.

Náhle vstala, přistoupila ke stolu a zapnula laptop, který byl stáleještě připojený k modemu.

„Co chceš dělat?“ zeptal se a také on vstal.

„Jakou adresu má ta farma?“ zeptala se.

„Nadiktoval jí adresu a pak ji ještě jednou zopakoval. „Ale proč?

Na co potřebuješ adresu?“

„Jaký název má ta společnost, prostřednictvím které farmu vlastníš?“

„Vanishment Intemational.“

„Tak je to na smlouvě - Vanishment Intemational? Takje vedena na daňových úřadech?“

„Ano.“ Spencer si přitáhl židli ke stolu vedle ní. Také Rocky se zvedl, protože si myslel, že vybalují další jídlo. „Ellie, můžeš se konečně vymáčknout, co chceš dělat?“

„Chci se dostat do evidence pozemkového úřadu,“ odpověděla.

„Potřebuji si vytáhnout katastrální mapu. Musíme mít přesnou představu o položení toho místa.“

„Ty předpokládáš, že to pro nás bude mít nějaký hlubší význam?“

„Jestli máme podstoupit takové riziko, pak musíme být vyzbrojeni, jak nejlépe to jde.“ Spencer měl pocit, že mluví spíš sama k sobě než k němu. „Musíme být připraveni na všechny okolnosti.“

„O čem to mluvíš?“

„Později ti to vysvětlím. Je to příliš komplikované. Ted potřebuju ticho.“

Prsty se jí rychle rozběhly po klávesnici. Spencer sledoval, jak se propojila do počítače soudu ve Vail a odtud do dalších struktur okresních úřadů.

Slavný a světem zatracený Steven Ackblom seděl se spoutanýma rukama vedle Roye na zadním sedadle limuzíny. Měl na sobě poněkud větší oblek, který mu zaopatřila agentura, a úplně stejný plášf, jaký měli ti tři, co ho doprovázeli.

Aekblomovi bylo padesát tři let, ale ve skutečnosti vypadal jen o pár let starší, než jak ho představovaly fotografie na titulních stránkách novin v době, kdy se kameloti předstihovali ve vymýšlení těch nejsenzačnějších přezdívek pro jeho osobu - vampír z Vail, psychopat z hor, šílený Michelangelo… I když se mu na spáncích objevovala prokvétající místa, jeho vlasy byly stále ještě čemé a lesklé a ani se nezdálo, že by znatelně ustupovaly. Jeho hezká tvář byla pozoruhodně hladká a mladá, čelo dosud nepoznamenané vráskami. Jen od koutků očí se šířil vějíř paprsků a okolo úst se rýsovaly měkké linie úsměvu. Nic z toho mu však roky nepřidávalo, spíš naopak, dodávalo mu vzezření muže, který si nepřipouští starosti a dovede užívat života.

Roy si uvědomil, že stejně jako na fotografü z Grantova domku v Malibu nebo na šestnáct let starých obrázcích z časopisů, jsou nejcharakterističtějším rysem Ackblomova zjevu oči. Nicméně arogance, kterou Roy vnímal z tváře skryté ve stínech, v nich chyběla - pokud tam vůbec kdy byla -jako by ji nahradila tichá a klidná sebedůvěra. Podobně výraz temné hrozby, tak zřejmý z mnoha fotografü, nebyl na živém Stevenu Ackblomovi ani v nejmenším patmý. Jeho pohled byl přímý ajasný. Roye však překvapila, a ni koliv nepříjemně, neobyčejná laskavost v očích toho muže, stejně jako výrazná empatie, z níž se dalo usuzovat, že jde o člověka vel mi moudrého, který dokáže porozumět stavu lidské duše v celé jeho komplikovanosti a hloubce.

Zdálo se, že se Ackblom dokázal se svým údělem vyrovnat. Byl tichý, alejeho zamlklost v žádném případě nevyplývala ze zmatení mysli nebo z neschopnosti se vyjádřit. Naopak, jeho mlčení bylo výmluvnější než krasořečnictví všech těch mnohomluvných mužů, se kterými se člověk setkává na každém kroku, a navíc byl velice pozomý a vnímavý. Měl pevné držení těla a Roy na něm nepozoroval žádný neklid projevující se těkavými pohyby. Občas, když chtěl nějakou svou větu doprovodiL gestem, udělal to tak opatmě, že řetěz spojující náramky najeho zápěstích někdy ani nezachrastil. ÚspomosLjeho pohybů se však nedala nazvat stmulostí, ale spíš uvolněností. Nebyl skleslý, spíš plný odpočívající klidné síly.

Sedět vedle Loho člověka znamenalo být si v každém okamžiku vědomjeho obrovského intelektu.

Ve svých třiatřiceti letech se Roy Miro setkal pouze se dvěma lidmi, kteří v něm dokázali vzbudit pocit lásky pouhým fyzickým zjevem. Tím prvním byla Eve Marie Jammerová a druhým Steven Ackblom. Oba v rozpětí několika dnů. Roy cítil, že v tomto neobyčejném únorovém týdnu ho zasáhl sám osud. Seděl po Ackblomově boku zcela podroben jeho síle. Zoufale si přál, aby uměiec poznal, že on, Roy Miro, je člověk velkého rozhledu a výjimečných schopností.

Rink a Fordyce (Tarkenton a Olmayer přestali existovat v okamžiku, kdy opustili kancelář Dr. Palmaové) však nevypadali, že by byli Ackblomem tak okouzleni jako Roy - pokud vůbec se v jejich případě dalo o nějakém okouzlení mluvit. Dokonce se zdálo, žeje naprosto nezajímá, co umělec říká. Fordyce na dlouhé minuty zavíral oči, jako by se pokoušel meditovat. Rink zase neustále zíral oknem ven, přestože nemohl přes kouřová skla ve tmě téměř nic vidět. V zřídkavých okamžicích, kdy Ackblomovo gesto vyvolalo nepatmé zachrastění řetězu najeho poutech, otevřely se Fordycovy oči, jako když dítě postaví mrkací panenku, a Rinkův pohled opustil neproniknutelnou noc a stočil se k malířovým rukám. Jinak mu nevěnovali žádnou pozomost.

Bylo deprimující pozorovat, jak se Rinkovo a Fordycovo mínění o Ackblomovi řídí vším tím, co se psalo v novinách, a jak se ani v nejmenším nesnaží udělat si vlastní názor podle skutečného živého člověka. Jejich ignorantství však Roye nepřekvapovalo. Nebyli to lidé myšlenky, ale akce, neovládalaje vášeň, ale stupidní horlivost. I když to však byli lidé bez jakékoliv vize, politováníhodní omezení tvorové, kterých by se svět na své cestě k dokonalosti měl jednoho dne zbavit, agentura takové typy potřebovala.

„Tenkrát jsem byl ještě mladý chlapec, pouze o dva roky starší než váš syn,“ řekl Roy, „ale tomu, čeho jste se snaži.l dosáhnout, jsem rozumţl.“

„Co máte na mysli?“ zeptal se Ackblom. Jeho plný melodický hlas odpovídal polohou hlubšímu tenoru a člověku napadalo, že by musel dosáhnout slušné kariéryjako zpěvák, kdyby chtěl.

Roy mu vysvětlil svůj názor na jeho obrazy. Řekl mu, že jeho děsivé portréty nikdy nepovažoval za obraz těch nejhorších l.idských vášní rostoucích pod krásnou slupkou jako tlak v přetopeném kotli, ale chápejejako protipóljeho zátiší, s nimiž dohromady přinášejí výpověd o odvěké lidské touze po dokonalosti. „A jestliže pracujete s živými subjekty a sledujete okamžik dosažení dokonalé krásy, i když pouze na kratičký čas před tím, než zemřou, potom to, co jste udělal, nebyly zločiny v pravém slova smyslu, ale akty hlubokého soucitu a lásky k bližnímu, protože jen málo vyvolených má během svého života štěstí být svědkem toho pravého okamžiku dokonalosti. Prostřednictvím předsmrtných muk jste těm čtyřiceti jedna ženám - samozřejmě také vaší manželce, předpokládám - umožnil zakusit transcendentální zkušenost. Kdyby mohly, nakonec by vám i poděkovaly.“

Roy mluvil upřímně, i když dříve byl přesvědčen, že se Ackblom v prostředcích, kterými dosahuje dokonalosti, mýlí. To bylo ovšem před tím, než se s ním setkal. Nyní se ale cítil zahanben poznáním, jak moc podcenil umělcův výjimečný talent a jeho silnou vnímavost.

Rink ani Fordyce nedali sebemenším způsobem najevo, že by tím, co Roy říkal, byii překvapeni neboje to zajímalo. Během služby u agentury si zvvkli i na ty nejnesmyslnější lži, všechny vyslo vované s největší upřímností, že by(i nepochybně přesvědčení, že sijejich šéf s Ackblomem pouze hraje a chytře toho šílence zpraco vává, aby ho získal ke spolupráci a napomohl tak úspěchu operace.

Roy by( v jedinečné a vzrušující pozici, kdy mohl formulovat své nejhlubší pocity a přitom věděl, že zatímco Ackblom mu rozumí, Rink a Fordyce mají celou rozmluvu za pouhou taktickou hru.

Samozřejmě nešel tak daleko, aby na sebe prozradil, jak je hluboce oddán soucitu s trpícími ajak se angažuje při léčení těch nejsmutnějších případů, se kterými se na svých cestách setkává.

Vyprávění o případech manželů Bettonfieldových v Beverly Hills, Chestera a Guinevery v Burbank a paraplegika a jeho ženy před restaurací ve Vegas by mohla připadat Rinkovi a Fordyceovi až příliš přesná v detailech, než aby to mohli považovat za okamžité výmysly určené k získání malířovv důvěry.

„Kdyby se lidské plemeno vhodně zredukovalo. svět by jedině získal,“ snažil se Roy dovést svou úvahu do konţe. „Nejdříve by bylo třeba eliminovat ty nejméně kvalitní jedince. Začít odspodu.

Postupně by se kvalita populace zlepšovala, až by zůstala vrstva těch nejlepších, kteří by se svými vlastnostni nejvíce přibližovali normě ideálního člnvěka. Ti by pak budovali vznešenější a osvícenější společnost. Co říkáte? Není to snad správná úvaha?“

„V každém případě by to byl fascinující proces,“ poznamenal Ackblom.

„Samozřejmě. Ale nestál by snad za to?“ Roy si přál, aby mu dal malíř za pravdu.

„Za předpokladu, že by člověk stál na strané soudcú a ne odsouzených,“ řekl Ackblom.

„Jistě. Tak to také bylo míněno.“

Ackblom ho odměnil úsměvem. „Potom proč ne.“

Jeli do Vail po mezistátní číslo 70. Roy si spočítal, že autemjim to bude trvat méně než dvě hodiny. Kdyby tam chtěli letět, museli by se vrátit přes celý Denver na Stapletonovo letiště, potom čekat na povolení ke startu a nakonec by zjistili, že by cesta letadlem trvala déle. Kromě toho bylo prostředí auta intimnější a klidnější a Roy tu mohl věnovat rozmluvě s malířem víc času, než by bylo možné v (etadle.

Postupně míli po mí(i přicházel Roy Miro na to, proč na něho Steven Ackblom zapůsobil stejně mocnějako Eve. I když byl malíř pohledný muž, žádnou zjeho fyzických charakteristik nebylo možné označit za dokonalou. Přesto byl dokonalý. Roy to cítil.

Vyzařovala z něho jakási jemná harmonie, uklidňující vlnění… Z jistého pohledu se jevil jako člověk, který snad nemá sebemenší chybičku.

Přesto zůstávaly umělcovy dokonalé kvality až mučivě utajené a záhadné, i když Roy nepochyboval, že se mu podaří odkrýt je dřív, než se jejich cesta skončí.

Projížděli hlubokými zasněženými lesy a stoupali stále výš do hor, výš za stříbmým měsíčním světlem, které kouřová skla oken redukovala na nezřetelnou mlhavou šmouhu. Ticho rušil jen monotónní zvuk motoru a svištění pneumatik.

Zatímco Spencer řídil čemý pickup po mezistátní číslo 70 směrem na východ, Ellie zapnula napájení laptopu do zdířek cigaretového zapalovače a začala horečně pracovat. Aby měla lepší přístup ke klávesnici, podložila si počítač polštářkem ukradeným z pokoje motelu.

„Co pořád děláš?“ zeptal se Spencer.

„Počítám.“

„A co počítáš?“

„Pssssst.“ Ukázala na zadní sedadlo. „Rocky spí.“

Z plátěného vaku vytáhla krabičku s disketami a jednu z nich vložila do počítače, zřejmě potřebovala spustit nějaké vlastní programy. Když se jí před pár hodinami zeptal, jestli nebude postrádat svůj počítač (ten, který zůstal v rozbitém roveru), když ten jeho pracuje s úplně jiným systémem, odpověděla: „Musím být připravená na všechno. To víš, bývalá skautka.“

Spencer neměl ponětí, co na těch disketách má. Občas mrkl na displej a uviděl, že se tam míhají různé mapy, ze kterých zřejmě E1lie vybírala oblasti ke zvětšení a k podrobnějšímu prostudování.

Byli pouze tři hodiny cesty od Vail a Spencer měl chuť využít ten čas k hovoru. Ještě toho bylo hodně, co se mohli jeden o druhém dovědět. Tři hodiny byla strašně krátká doba - zvlášf v tom případě, kdyby se ukázalo, žejsou to poslední tři hodiny, kdy mohou být spolu.

AnIS DESCOTEAUX SE VRÁTIL DO DOMl1 SVÉHO BRATRA, a12 o vysokém muži v modré toyotě se nikomu nezmínil. Jed nak měl stáleještě pocit, že to setkání bylo pouhým snem, halucinací, výplodem jeho zmučeného mozku, ajednak se nemohl rozhodnout jestli ten cizinec byl přítel nebo nepřítel. Hanis se zkrátka rozhodl, že nebude Daria a Jessicu zbytečně zneklidňovat.

Pozdě odpoledne, když se Ondine a Willa vrátily se svou tetou z nákupů a Martin, Dariův syn, přišel ze školy, prohlásil Darius, že by si měli dopřát menší rozptýlení. Navrhl, že všech sedm naloží do svého malého mikrobusu, zajedou si na nějaký film a potom se staví v Hamletových zahradách na večeři.

Ani Hanisovi, ani Jessice se do žádné restaurace nechtělo, protože si uvědomovali, že každý dolar, který tam utratí, za ně bude muset zaplatit Darius. Zato Ondine a Willa, kterým už se po pátečním šoku vracel humor, byly pro.

Darius trval na tom, že kino a večeře v Hamletových zahradách budou tou pravou medicínou najejich rozbolavělé duše. Právě neústupnost bylajednou z kvalit, která ho předurčoval ke kariéře vynikajícího advokáta.

Bylo asi čtvrt na sedm večer, když si Hanis uprostřed rozjařeného hlediště kina uvědomil, že jen s obtížemi snáší scény, které u všech ostatních vyvolávaly salvy smíchu. Tma, příliš mnoho lidí na malém prostoru, dusný pach davu… Věděl, že se o něho pokouší další záchvat klaustrofobie. V jednom okamžiku pocítil, že se nemůže nadechnout, a vzápětí se mu lehce zatočila hlava.

Zachvátila ho panika. Co když se jeho stav rychle zhorší`? Naklonil se k Jessice a šeptem jí řekl, že musí na toaletu. Když se na něho znepokojeně podívala, poklepal ji po rameni, jako že je v pořádku, křečovitě se usmál a odvrávoral pryč.

Místnost pánské toalety byla prázdná. Hanis pustil studenou vodu, sehnul se nad umývadlem a několikrát si opláchl obličej, chtěl ze sebe smýt horko přetopeného sálu a rychle zahnat náznaky mdloby.

Zřejmě to bylo hlukem protékající vody, proč nezaslechl vrznutí otevíraných dveří. Toprve když zvedl hlavu, aby se na sebe podíval do zrcadla, zjistil, že už není sám.

O dvě umývadla vedle stál asi třicetiletý Asiec oblečený v džínsách a tmavomadrém svetru se vzpínajícím se červeným sobem na hrudi. Když se jejich pohledy setkaly, cizinec se usmál a řekl: „Pane, mohu vám dát námět k přemýšlení?“

Hanis si okamžitě uvědomil, žeje to úplně stejná otázka, s jakou se na něho obrátil vysoký muž u modré toyoty. Hanis ve zmatku prudce couvl od umývadla a narazil na dveře jedné z kabinek. Zavrávoral, aleještě se stačil zachytit rámu dveří.

„Jednu dobu na tom bylajaponská ekonomika tak dobře, že vnutila světu myšlenku, že silná vláda a velký byznys se musí vzájemně podporovat.“

„Kdo jste?“ zeptal se HaI-ris, zmatenňjší než v případě toho prvního muže.

Cizinec jeho otázku ignoroval a místo odpovědi řekl: „Ted zase mluvíme o národní průmyslové politice. Podporujte moje sociální programy a pomozte mi upevnit moc, říká politik, a já vám zaručím, že na tom neproděláte.“

„Co to má co dělat se mnou?“

„Budte trpělivý, pane Descoteauxi.“

„Ale -“

„Obyčejní dělníci přijdou vždycky zkrátka, protože viádajejodna ruka s jejich šéfy. Stejně dopadnou malí podnikatelé a vůbec všichni, kdo nejsou schopni hrát v té jejich miliardové lize. A ted chce ministr obrany použít armádu jakv záštitu ekononiické politiky.“

Hanis se obrátil k umývadlu, kde nechal téct studenou vodu, a zavřel ji.

„Takové alianci velkého byznysu s vládou, zaštítěné armádou a policü - tomu se kdysi říkalo fašismus. Je to fašismus, co tady vidíme, pane Descoteauxi? Nebo je to něco nového, co nás nemusí znepokojovat?“

Hanis cítil, jak se chvěje. Uvědomil si, že mu z obličeje i z rukou kape voda, a sáhl po papírových ručnících.

„Ajestližeje to něco nového, pane Descoteauxi, bude to také něco dobrého? Možná ano. Třeba to je jen přechodné období, přes které se všichni přeneseme do ráje.“ Přikývl a usmál se, jako by chtěl vyjádřit, co si o tom myslí. „Anebo se z toho nového vyklube nový druh pekla.“

„Nestarám se o takové věci,“ řekl Hanis vztekle. „Nejsem politik.“

„Nepotřebujete být politik. Abyste se mohl před nimi chránit, potřebujete být pouze informován.“

„Vážený pane, ať už jste kdokoliv, chci jen, abych dostal zpátky svůj dům. Chci žít tak, jak jsem žil předtím. Chci, aby se všechno vrátilo do původních kolejí.“

„Víte dobře, že to není možné ane Descoteauxi. ` „Proč se to stalo právě mně?“

„Četl jste něco od Philipa K.Dicka, pane Descoteauxi?“

„Od koho? Ne.“

Hanis měl pocit, že se ocitl v říši Bílého králíčka a Cheshirské kočky.

Cizinec zakroutil hlavou, jako by nemohl uvěřit. „Dickovy romány jsou děsivou futuristickou vizí světa a my do takového světa pomalu ale jistě sklouzáváme. Člověk víc než kdy jindy potřebuje přátele.“

„A vy jste přítel?“ zeptal se Hanis. „Kdo vlastně jste, vy, co se o mne pořád staráte?“

„Budte trpělivý a uvažujte o tom, cojsem vám řekl.“

Muž se otočil a chystal se vykročit ke dveřím.

Hanis natáhl ruku, aby ho zadržel, ale vzapěti ji za5e nechal klesnout. Dveře se zavřely a byl zase sám.

Chvěl se ajeho myšlenky se topily ve zmatku. Před chvílí, když odcházel od Jessiky, nelhal - opravdu potřeboval použít toaletu.

Ještě než dojeli do Vail, zavolal Roy z auta Gary Duvallovi na číslojeho mobilního telefonu.

„Tak co?“ zeptal se.

„Zatím nic, ` řekl Duvall.

„Za chvíli budeme u vás.“

„Opravdu si myslíš, že se tu objeví?“

Unesená helikoptéra byla i s posádkou nalezena v Koloradském národním parku. Hovor, kterým únoskyně upozomila policü v Grand Junctivn, byl směrován z Montrose, z čehož by se dalo usuzovat, že spolu se Spencerem Grantem prchala najih směrem k Durangu. Tomu však Roy ani na okamžik nevěřil. Věděl, že pomocí počítače a modemu se dá trasa spojení zmanipulovat. Nevěřil adrese z Montrose, kterou zjistila policie, věřil přitažlivé síle minulosti. A tam, kde se minulost setká s přítomností, ty dva konečně dostane.

„Objeví,“ řekl Roy. „Kosmické sílyjsou dnes v noci s námi.“

„Kosmické síly?“ opakoval Duvall, jako by se domníval, že jde o vtip a Roy vzápětí připojí jeho pointu.

„Objeví se,“ řekl znovu Roy a zavěsil.

Steven Ackblom seděl vedle něho tichý a klidný.

„Za pár minut tam budeme,“ oznámil mu Roy.

Ackblom se usmál. „Není nad to vracet se domů.“

Uběhla snad ještě hodina a půl cesty, než Ellie vypnula počítač a vytáhla napájecí kablík ze zdířek cigaretového zapalovače.

I když uvnitř auta nebylo horko, najejím čele se perlily kapky potu.

„Bůh ví, jestli jsem připravila dobrou obranu nebo dvojnásobnou sebevraždu,“ poznamenala. „Obojíje možné. Ale ted se musíme rozhodnout, jestli to použijeme.“

„Jestli použijeme co?“ .

„To ti neřeknu,“ prohlásila pevně. „Trvalo by moc dlouho, než bych ti to vysvětlila, a ty bys ses mně to potom snažil vymlouvat což by byla další ztráta času. Znám dobře všechny argumenty proti, ale užjsem se rozhodla.“

„Nebývá na škodu zvážit věc z obou stran.“

Dál se dívala temným pohledem před sebe. „Když dojde k nejhoršímu, nebudu mítjinou volbu, než to použít, ať se to zdájakkoliv šílené.“

„Kamaráde, řekni mně, jestli jsi z toho chytrý,“ obrátil se pencer na Rockyho, který se před chvílí probudil.

„Ptej se mě na cokoliv jiného, jenom na to ne,“ řekla Ellie.

Kdybych o tom začala mluvit, nebo dokonce jen znovu přemýšlet, nedokázala bych to udělat, až by přišel čas. Modlím se k Bohu, aby to nebylo nutné.“

Spencer si nevzpomínal, že by někdy dřív mluvila tak zmateně.

Co ji znal, vždycky se dokázala ovládat. Ted mu její řeči naháněly husí kůži.

Mezi předními sedadly se objevila Rockyho hlava. Jazyk mu visel z tlamy a rychle oddychoval. S jedním uchem schlíplým a jedním nastraženým vypadal odpočatě. Zřejmě ho opět začalo zajímat. co bude dál.

„Nevypadáš, že by ti ty její řeěi dělaly těžkou hlavu,“ obrátil se Spencer znovu na Rockyho. „Zatojájsem z nich tak zmatenýjako šváb, který spadl do flašky s pivem. Zřejmě tvorové s vyšší formou inteligence, jakoje psí, nemají problémy pochopit, o čem ta ženská blábolí.“

Ellie zírala nepřítomným pohledem před sebe a klouby prstů pravé rukv si třela bradu.

Řekla, že se jí může zeptat na cokoliv jiného, jen na to ne, tak ji vzal za slovo. „Kde se tedy hodlala ,Bess Bear usadit, než jsem jí to zkazil? Kam jsi měla s tím roverem namířeno? Kde jsi chtěla začít nový život?“

„Už se nehodlám usadit nikde,“ řekla po chvíli. Teprve ted si mohl býtjistý, že ho poslouchá. „Vzdalajsem to. Rover a celé zařízení v něm mě stálo příliš moc peněz… přitom částjich pocházela od přátel. Myslelajsem, že bych se s ním mohla přesouvat zjednoho místa na druhé.“

„Koupím ti nový rover.“

„Proto jsem to neříkala.“

„Já vím. Chtěl jsem jen říct, že co je moje, j2 i tvoje.“

„Ale? A odkdy.“

„Nedělám si záznamy.“

„Mám radši, když si svoje výdaje platím sama.“

„Nemá cenu se o tom dohadovat.“

„Takže co ty řekneš, to musím poslechnout?“

„Ne. Co řekne Rocky, to musíš poslechnout.“

Takže se na tom usnesl Rocky?“

„Jo. Stará se o všechny moje finanční záležitosti.“

Rocky vycenil zuby. Měl rád, když slyšel svojejméno.

„Když je to tedy Rockyho nápad,“ prohlásila, „budu o tom uvažovat.“

„Proč nazýváš Summertona švábem? A proč ho to přivádí do ta kové zuřivosti?“

„Tom má panický odpor ke hmyzu. K jakémukoliv druhu hmyzu. Nesnese ani obyčejnou mouchu. Ale švábi, ti mu nahánějí doslova hrůzu. Když nějakého uviděl - a v ATF, kde půsabil předtím, jich bylo plno - mohl se zbláznit. Bylo to skoro komické. Vypadal jako slon z kresleného filmu, který se bojí myši. Několik týdnů potom,… co byli zabiti Danny a moji rodiče, v době, kdy už jsem se vzdala pokusů sdělit novinářům, co vím, zavolalajsem Tomovi do jeho kanceláře na ministerstvu spravedlnosti. Volalajsem z veřejného automatu uprostřed Chicaga na tu nejprivátnější ze všech jeho privátních linek. Překvapila jsem ho. Pokoušel se na mne hrát, že je nevinný, snažil se náš hovor co nejvíc protahovat, aby mě jeho lidé mohli dopadnoutještě u telefonu. ÍZeklajsem mu, že by se neměl švábů bát, protože on sámje ten nejodpomější šváb na světě.

Ještě jsem mu řekla, že ho jednoho dne rozšlápnu zrovna tak jako toho švába. A taky to udělám! Však se jednou dočkám… pošlu ho rovnou cestou do pekel!“

Spencer se na otočil a viděl, že Ellie stále upírá zamyšlený pohled do tmy před sebou. Na pohled štíhlá a křehkájako květina, ve skutečnosti však tvrdá, vášnivá a nelítostná.

Přestoji miloval. Miloval každý rysjejí tváře, miloval zvukjejího hlasu, miloval její vitalitu, bystrost myšlení, laskavé srdce, miloval ji tak silným a bezvýhradným citem, že někdy, když na ni pohlédl, přestal pro něho téměř existovat svět. Přál si, aby patřila k těm, kteří jsou dětmi štěstěny a jimž je osudem určen dlouhý život, protože kdyby zemřela dřív než on, nezbyla by mu žádná naděje. Nezbylo by mu nic.

Jeli stále dál na východ a postupně minuli Rifle, Silt a Glenwood Springs. Dálnice mnohokrát vedla úzkými hlubokými údolími s temnými hradbami skal po stranách. Ve dne to mohla být ta nejúchvatnější scenerie na zemi, ale v tmavé únorové noci působily tyto čemé monolity ztísňujícím dojmem, odpíraly jim jakoukoliv možnost úniku nalevo nebo napravo a vedly je s takovou nevyhnutelností k místu hrozivého střetu, že se zdálo, jako by tu na ně čekaly od okamžiku vzniku světa. Ze dna strží byla vidět jen úzký pruh oblohy s několika málo hvězdami, jako by jim nebesa odmítala poskytnout víc a brzy se chystala zavřít své brány navěky.

Roy stiskl tlačítko na boku dveří a okenní sklo sjelo pomalu dolů. „Je to tu tak, jak si pamatujete?“ zeptal se malíře.

Když odbočovali z okresní silnice, Ackblom se nahnul přes něho a vyhlížel ven.

Ohrazené pastvisko obklopující stáje bylo zakryté spoustami sněhu. Jinak ale bylo prázdné. Už dvacet dva let od tragické smrti Jennifer se tam žádní koně neproháněli, protože ti nebyli láskou jejího manžela, ale její. Ohrada však byla vzomě udržovaná a tak bílá, že byla na pozadí zasněžené pláně sotva patmá.

Příjezdovou cestu lemovaly hromady sněhu shmuté zřejmě pluhem.

Na Ackblomovu žádost zastavil řidič před domem, i když cesta vedlaještě dál až ke stodole.

Roy vyroloval okno, zatímco Fordyce sejmul Ackblomovi pouta na nohou a vzápětí i na rukou. Roy si nepřál, aby jeho host trpěl ponižujícím pocitem vězně.

Během cesty dosáhli oba muži tak hlubokého porozumění, že spíš než pouta byl pro Roye zárukou Ackblomovy bezproblémové spolupráce vzájemný respekt.

Oba vystoupili z auta a nechali Fordyce, Rinka a řidiče čekat.

Nefoukal sebemenší vítr, ale přesto bylo velmi chladno.

Bílé zasněžené plochy slabě prosvítaly v mdlém světle srpku měsíce. Keře se krčily pod sněhovou duchnou a ojíněné, na zimu seříznuté větvejavorů vrhaly lehké nezřetelné stíny.

Jednoposchodový farmářský dům ve viktoriánském stylu byl bílý a měl zelené okenice.

Přes celou šířku průčelí domu se táhla poměmě hluboká veranda s bílými ozdobnými sloupky a zeleným zábradlím. Z okapů na převisu mansardové střechy visela řada malých rampouchů, připomínajících šňůru s třásněmi.

V oknech byla tma. Dresmundovi, kteří zůstali ve Vail, využili Duvallovu nabídku, a i když se divili, co se to najednou okolo farmy děje, vyměnili své mlčení za večeři v čtyřhvězdičkové restauraci, šampaňské, jahody polévané čokoládou a klidnou noc v luxusním hotelovém apartmá. Zřejmě jim aní nenapadlo uvažovat o tom, jak špatný by to byl obchod, kdyby byl později jejich přičiriěním Grant zabit a oni tak přišli o pohodlné živobytí.

Duvall a dvanáct mužů pod jeho velením se rozptýlili po celé farmě s takovou obezřetností, že Roy nebyl schopen nikoho z nich objevit.

„Nejkrásněji je tu na jaře,“ řekl Steven Ackblom. V jeho hlase sice nezazněla lítost, ale vzpomínka na prosluněná květnová rána a vlahé večery s nebem plným hvězd musela být silná.

„I tedje tu krásně,“ řekl Roy.

„Líbí se vám tady?“ S úsměvem, ve kterém bylo možná i trochu smutku, se Ackblom vydal na obhlídku. „Tady jsem byl šťastný.

„Není těžké pochopit proč,“ poznamenal Roy.

Malíř si povzdychl. „Zalíbení je výsadou návštěvníků, ale do našich duší se krutě vkrádá bolest.“

„Prosím?“

„Keats,“ vysvětlil Ackblom.

„Oh, je mi líto, že to tady na vás působí tísnivě.“

„Ne, ne. S tím si nedělejte starosti. Ani v nejmenším mě to tu nestísňuje. Vůči takovým pocitům jsem od přírody odolný. Znovu to místo vidět… je to sladká bolest a stojí za toji podstoupit.

Nastoupili a řidič je zavezl ke stodole vzadu za domem.

Na západním předměstí Vail se zastavili pro benzin. V malém obchůdku v areálu benzinové pumpy koupila Ellie dvě tuby lepidla Super Glue.

„Na co Super Glue?“ zeptal se Spencer, když se vrátila k autu, kde právě platil.

„Protožejednodušší je věci slepit, než shánět svářeče.“

„Aha. To jistě,“ souhlasil, jako by věděl, o čem mluví.

Ellie zůstávala vážná a zasmušilá, zásoba jejího smíchu byla zřejmě pro dnešek vyčerpaná. „Doufám, že to v té zimě půjde.“

„Mohu se zeptat, co s tím lepidlem hodláš dělat?“

„Něco lepit.“

„Aha. Vlastně cojiného, že?“

Ellie se posadila na zadní sedadlo vedle Rockyho.

Spencer zajel na její příkaz na parkoviště u výjezdu a zastavil vedle tři metry vysoké hradby pluhem odhmutého sněhu.

Ellie nejdříve odehnala psa, který se na ni sápal svým jazykem, a pak odsunula malé okénko mezi kabinou a nákladovým prostorem.

Z plátěného vaku pak vytáhla dvě věci, které se jí podařilo ve spěchu vzít, když opouštěli havarovaný rover - dlouhý oranžový napájecí adaptér, jehožjeden konec se dal připojit ke zdířkám cigaretového zapalovače a na druhém pak byly dvě zásuvky, a rádiové pojítko s výkyvným ramenem a skládací anténou podobnou frisbee kotouči.

Spencer, který mezitím vystoupil, sklopil plošinu pod zadními dveřmi a oba vlezli do prázdného nákladového prostoru. Ellie pak vytlačila z tuby pořádnou dávku lepidla a přilepila mikrovlnné pojítko na kovovou podlahu.

„Měla bys vědět, že úplně stačí pár kapek.“

„Musíme mítjistotu, že se to v nejnepříhodnějším okamžiku neutrhne a nezačne se to smýkat po podlaze.“

„Po takovém nánosu Super Glue by to možná neutrhl ani granát.“

Rocky je zvědavě pozoroval zadním okénkem kabiny.

Tuhnutí lepidla trvalo podstatně déle než za normálních podmínek. Mohlo to být tím. že Ellie použila přiliš silnou vrstvu, ale také se na rychlosti vytvrzování mohla podepsat nízká teplota. I tak byl ale přístroj během deseti minut pevně zafixován na podlahu nákla dového prostoru.

Ellie rozložila anténu, zastrčila napájecí kabel do přístrojové zá strčky v zadním panelu a protáhla jeho druhý konec okénkem do kabiny. Rocky hned využil příhodného okamžiku a olízl jí při tom ruku.

„Budeme někoho sledovat satelitem?“ zeptal se Spencer, když vylézali z nákladového prostoru ven.

„V informacíchje moc,“ prohlásila Ellie.

„Jistě, to je,“ řekl Spencer a zabouchl sklopné zadní dveře.

„Mám s takovými věcmi jisté zkušenosti.“

„Vůbec tije nemíním upírat.“

Zastrčila ţnapájecí kabel do jedné ze dvou zdířek cigaretového zapalovače a na druhou připojila laptop.

„Tak to by bylo,“ řekla stroze. „Příští zastávkaje Vail.“

Spencer nastartoval motor.

Podrážděná, že byla stěží schopna řídit, projížděla Eve Jammerová ulicemi nočního Las Vegas a hledala příležitost, jak se stát ženou hodnou Royovy velikosti.

Když míjelajakýsi druhořadý bar, jehož neonová reklama lákala na show s tanečnicemi nahoře bez, uviděla Eve, jak z něj vychází ošuntěle vyhlížející muž středních let. Byl plešatý, kůže mu na tvářích vytvářela povadlé laloky a měl dobře dvacet kilo nadváhy.

Jeho ramena se hrbila pod tíží únavy a neutěšenosti života. S rukama v kapsách a se svěšenou hlavou se vláčel směrem k zpola zaplněnému parkovišti vedle baru.

Eve ho minula, zaparkovala najednom z volných míst a postranním okénkem pozorovala, jak se k ní blíží. Táhl se, jako by ho zmáhala váha vlastního těla.

Eve si dovedla představit, jak mu je. Byl příliš starý, příliš tlustý, příliš společensky neohrabaný a chudý, než aby mohl získat takovou dívku, pojaké toužil. Vypil několik piv a vrací se domů, kde ho čeká studená prázdná postel. Tam bude hledět do tmy a snít o nádhemých štíhlých dívkách s dlouhýma nohama a bujnými ňadry, na které se už nikdy nezmůže, skleslý, bez chuti k životu, bolestně sám.

Život byl k tomu muži tak strašně nespravedlivý a Eve pocítila, že ji přemáhá nesmímá lítost.

Vystoupil a dostihla ho právě v okamžiku, kdy se chystal otevřít svůj deset let starý špinavý pontiac. „Promiňte,“ řekla.

Otočil se a překvapeně se na ni podíval.

„Už jste tu myslím někdy byl,“ zkusila to. Dávala si záležet, aby její slova zněla svůdně.

„Aaa… ano, minulý týden,“ vykoktal. Jeho očijezdily pojejí postavě shora dolů a zase zpátky. Zřejmě si ani nebyl vědom, že si olizuje rty.

„Vidělajsem vás,“ řekla s předstíranou ostýchavostí. „Ale… nenašlajsem odvahu, abych vás oslovila.“

Zíral na ni, jako by uvažoval, jestli se nepřeslechl, ale zároveň se vjeho pohledu objevil náznak obavy. Zřejmě se mu nechtělo věřit, že by za ním ta krásná žena přišla jen tak.

„Víte… ,“ pokračovala zdráhavě, „vypadáte totiž přesně jako můj otec.“ To byla samozřejmě lež.

„Opravdu?“

Bylo vidět, že ho zmínka o otci trochu upokojila, ale na druhé straně se z jeho pohledu vytratila ta dojemná naděje.

„Ano řesně ako on,` řekla. „A… víte… doufám, že si nebudete myslet, že jsem nějaká divná… chtěla jsem vám říct… že jediný muž, se kterým bych byla schopná… se kterým bych mohla jít do postele a být divokájako kočka… je muž podobný mému otci.“

Opuchlý a povadlý Romeo zřejmě uvěřil, že na něho zčistajasna spadlo větší a vzrušivější štěstí, než jaké prožíval ve svých nejbujnějších fantazüch, protože se narovnal ajeho hruď se vypjala. Na jeho tváři se objevil štastný úsměv a zdálo se, jako by najednou omládl o desat let.

Ve chvíli euforie, kdy se ten ubohý muž bezpochyby cítil šfastnější než kdykoliv předtím v uplynulých týdnech, měsících možná i letech, vytáhla Eve z kabelky berettu s nasazeným tlumičem a třikrát ho střelila do prsou.

I když měla strach, že z baru vyjde někdo další nebo sem na parkoviště zamíří z ulice auto, vytáhla z kabelky ještě polaroid a udělala tři snímky muže ležícího na asfaltu vedle pontiaka.

Cestou domu s uspokojením uvažovala, jakou dobrou věc se jí podařilo udělat. Pomohla tomu ubožákavi najít cestu z jeho mizemého života a osvobodila ho od depresí, samoty a beznaděje. Její óči se zaplavily slzami. Plakala tiše, i když vlna soucitu a pohnutí byla silná.

Plakala celou cestu domů, plakala i v garáži a cestou do své ložnice. Tam pak rozestavila snímky z polaroidu, aby Roy, až se za den nebo za dva vrátí z Kolorada a budou zase spolu, viděl, jak mocně na ni zapůsobil. A jakkoliv byla svým činem hluboce pohnutá, jakkoliv se cítila obohacená a čistájakoještě před chvílí její slzy, přesto měla najednou suché oči a zaplavila ji neuvěřitelná a nesnesitelná vydrážděnost.

Roy, který stál vedle malíře u okna, pozoroval, jak se limuzína vrací na okresní silnici a míří pryč. Vrátí se pro ně, až bude dohráno poslední dějství dramatu dnešní noci.

Stáli v jedné z místností vybudovaných v prostoru bývalých stájí. Tmu zmírňovalo pouze měsíční světlo pronikající okny a zelený svit displeje na panelu bezpečnostního systému. Pomocí kódu, který Gary Duvall získal od Dresmundových, Roy hned při příchodu zablokoval poplašné zařízení a potom ho znovu nastavil. V systému nebyly žádné detektory reagující na pohyb uvnitř místností, pouze magnetické kontakty ve všech dveřích a oknech, takže se mohli volně pohybovat, aniž spustili poplach.

Velká místnost v přízemí sloužila kdysi jako Ackblomova osobní galerü, kde měl pověšeny své nejoblíbenější obrazy. Nyní byla prázdná a i ten sebenepatmější zvuk se dutě odrážel od holých studených stěn. Od dob, kdy je zdobila umělcova plátna, uplynulo dlouhých šestnáct let.

Roy si uvědomoval, že prožívá chvíle, které si bude pamatovat do konce svého života, stejnějako si bude přesně pamatovat výraz v Evině tváři po tom, co daroval klid a mír paraplegikovi ajeho ženě na parkovišti před restaurací v Las Vegas. I když stupeň lidské nedokonalosti byl spolehlivou zárukou, že se většina lidských dramat změní v tragédü, vyskytovaly se v životě chvíle neopakovatelných nadsmyslových zkušenostíjako například tato, pro které stálo za to ho žít.

Tím, že p`red Eve odhalil své soucitné křížové tažení, vysloužil si nádheru a extázi její ložnice. A právě ted se rozhodl, že opět nastala podobná chvíle. Během cesty autem poznal. že Steven je svým zvláštním způsobem tak dokonalý jakojen málo jedinců na světěi když podstatajeho dokonalosti byla složitější a méně zřejmá než Evina spalující krása. Jeho dokonalost měla charakter tajemnosti a dala se vnímat spíš intuitivně než smyslově. Roy cítil, že za tu krátkou chvíli se mezi ním a malířem rozvinuly ještě hlubší sympatie, než jaké ho poutaly k Eve. Jestliže se tedy před ním odhalí se stejnou otevřeností jako před ní, mohl by mít naději, že se mezi nimi utvoří stav opravdového přátelství.

V mdlém měsíčním světle u okna bývalé Ackblomovy galerie začal Roy Miro svou pokomou zpověd. Vysvětloval, jak se pokouší uskutečňovat své ideály v praxi ajak to musí dělat v skrytu, protože i jeho agentura, přes všechnu svou ochotu jednat tvrdě a bez sentimentu, by se zdráhala přijmoutjeho metody za své. Když Roy viděl, s jakým zájmem umělec naslouchá, téměř si přál, aby ti dva vůbec tuto noc nepřijeli, nebo jim alespoň dopřáli tolik času, aby on a Steven stačili položit základy k přátelství, kteréjejim osudem předurčeno.

Uniformovaný sluha dovezl Dariův mikrobus z vedlejšího parkoviště přímo před hlavní vchod do Hamletových zahrad, kde obě rodiny čekaly po skončené večeři.

Hanis stál na konci skupinky a ve chvíli, kdy se chystal nastoupit, dotkla se jeho ramene jakási žena. „Pane, mohu vám dát námét k přemýšlení?“

Hanise už nemohlo nic překvapit. Otočil se a uviděl atraktivně vyhlížející ženu v botách na vysokých podpadcích, v zeleném plášti sahajícím až ke kotníkům a v klobouku s širokou střechou, posazeném ležémě na stranu. Vypadala, jako by měla namířeno na večírek nebo do některého z nočních klubů.

„Kdyby se vývoj světa ubíral k míru, prosperitě a demokracü, bylo by to nádhemé,“ řekla. „Mnohem pravděpodobněji nás však čekají doby podobné středověku - samozřejmě vylepšené o všechny vymoženosti technického vývoje. Asi se mnou budete souhlasit… že filmy na videu jsou jen slabou náhradou za otroctví.“

„Co ode mne chcete?“

„Chci vám pomoci,“ řekla. „Ale vy musíte chtít si nechat pomoci. Musíte si uvědomit, že pomoc potřebujete, a být připraven udělat, coje třeba.“

Zevnitř mikrobusu je udiveně pţţzorovaly obě rodiny.

„Nejsem revolucionář, který připravuje bombové atentáty,“ řekla Hanis ženě v zeleném plášti.

„Ani my ne,“ řekla ona. „Bomby jsou až tím posledním východiskem. Před nimi musí vždy předcházet myšlenka.“

„Ajakou myšlenku bych podle vás měl mít?“

„Měl byste si uvědomit, jak křehká je v dnešní době svoboda, pak třeba pochopíte, o co nám jde.“

Sluha v livreji byl sice tak daleko, žeje nemohl slyšet, ale přesto je sledoval dost zvláštním pohledem.

Žena sáhla do kapsy pláště, vytáhla kousek papíru a ukázala ho Hanisovi. Bylo na něm telefonní číslo a dvě slova.

Když se pokusil vzít jí papír z ruky, rychle ucukla. „Ne, pane Descoteauxi. Radši bych, kdybyste si to čislo odnesl pouze v paměti.“

Číslo bylo jako stvoi-ené pro to, aby si ho člověk zapamatoval.

Ani s těmi dvěma slovy neměl Hanis problémy.

„Muž, který je zodpovědný za vaši dnešní situaci, se jmenuje Roy Miro,“ řekla žena, když se díval na papír vjejí ruce.

Znal tojméno, ale nemohl si vzpomenout odkud.

„Nedávno vás navštívil a předstíral, že je agentem FBI,“ pokračovala.

„Ten, co se přišel informovat na Spence!“ téměř vykřikl Hanis a zvedl oči od papíru. Najednou se ho zmocnila těžko ovladatelná zuřivost. Konečně viděl tvář svého dosud neznámého nepřítele.

„Ale co jsem mu, k čertu, udělal já? Pouze jsme se maličko lišili v názoru na jednoho policistu, který pode mnou slouž.il. Ió je všechno!“ Teprve potom si uvědomil to další, co řekla, a zamračil se. „Předstiral, žeje agentem FBI. Ale vždyť on hyl agentem FBI.

Když se mi telefonicky ohlásil, takjsem si ho prově`ril.“

„Zřídkakdy bývají to, čím se zdají být,“ řekla rusovlasá žena.

„A kdo to tedy byl? ţím jsou?“

„Tím. čím jsou už po staletí,“ odpověděla a usmála se. „Je mi líto, ale ted vám o tom víc říct nemohu.“

„Svůj dům dostanu zpátky,“ řekl pevně, i když uvnitř necítil zdaleka takovoujistotu,jaká zazněla vjeho hlase.

„Nedostanete. I kdyby byly ty zákony pod tlakem veřejného mínění zrušeny, prosadili by jiné, které by jim umožňovaly zničit toho, koho zničit chtějí. Problém není v zákonech, ale v tom, že moc je v rukou fanatiků, jejichž životním cílem je nařizovat všem, jak mají žít, co si mají myslet, číst, říkat nebo cítit.“

„Jak mohu toho Miro pohnat před soud?“

„Nijak. Je příliš hluboko ukrytý v téjejich struktuře.“

„Ale - ` „Nejsem tu dnes proto, abych vám řekla, jak se dostat na Roye Miro. Chtělajsem vás varovat. Nevracejte se do domu svého bratra.“

Hanis pocítil, jak mu po páteři projelo zamrazení.

„Co by se miještě ted mohlo stát?“

„Ještě s vámi nejsou hotovi. Pokud se nebudete bránit, nenechají vás nikdy na pokoji. Budete zatčen pro podezření z vraždy dvou překupníků drog, dále ženy jednoho z nich, přítelkyně druhého a třţí dětí. Na některých předmětech v domě, kde byli všichni zastřeleni, se našly vaše otisky.“

„Nikdy jsem nikoho nezabil!“

„Sluha, který je stále pozoroval, zaslechl jeho výkřik a zamračil se.

Darius vystoupil z mikrobusu, aby se podíval, co se děje.

„Předměty s vašimi otisky byly na místo vraždy přeneseny ž vašeho domu. Obvinění budou založena na vymyšlené historce o konkurenčnžm boji o trh.“

Hanis cítil,jak mu celé tělo sevřel ledový chlad.

Strach ho najednou vrátil do bezmocností a zranitelnosti dětství, jenže útěcha a bezpečí náruţe milované matky, po níž se ted instinktivně ohlížel, byla nenávratně pryč. „Pane Bože, pomoz mi zašeptal.

„Třeba vám nakonec opravdu pomůže, ale ted vám zatím nabízíme pomoc my. Jestli budete dost rozumný, zavoláte na to číslo a představíte se heslem, které jsem vám ukázala. Nabízíme vám šanci na život. ne na smrt.“

„Co se děje, Hanisi?“ zeptal se Darius.

Rusovlasá žena se zastrčila útržek papíru zpátky do kapsy.

„Ale jakou mám šanci na život po tom všem, co se mi stalo?“

„Šance je vždycky,“ řekla žena, „jen se musíte vzdát toho, že ještě někdy budete Hanisem Descoteauxem.“

Usmála se, pokynula Dariovi a obrátila se pryč.

Hanis se za ní díval, jak odchází. Opět ho přemohl pocit, že to všechno je jen zlý sen.

Pořád si pamatoval, jaké to tady bylo dřív krásné. V dětství měl Spencer na farmě nejraději zimu. Ještě ted si dokázal vybavit jiskřivé bílé pláně a vrchovatě naložené saně jedoucí po cestách obklopených horami sněhu nebo jasné noci, kdy obloha byla hlubší než věčnost a třpyt hvězd se odrážel v ledové kráse rampouchů.

Ale ted, po návratu ze své vlastní věčnosti dobrovolného vyhnanství, nebyl schopen objevit nic, co by jeho duši potěšilo.

Každý břeh, každá stráň, stromy, budovy, to všechnu tu bylo stejnéjako tenkrát v těch nekonečně vzdálených dobách - samozřejmě s tím rozdílem, že břízy, javory ajedle jsou nyní vyšší a mohutněj`sí. Mohlo by se zdát, že i jeho pocity by měly být nezměněné.

Přesto se mu nyní farma i se svým okolím jevila jako nejošklivější místo, na kterém se kdy ocitl, a to dokonce i přesto, že byla opět zahalena do bílého zimního hávu. Zdálo se mu, že drsné a strohé linie krajiny někdo navrhl tak, aby urážely jeho pohled a staly se přímo prototypem architektury pekla. I obyčejné stromy se mu jevily pokroucené a zdeformované nemocemi z hrůz, které do půdy a tím i do jejich kořenů prosákly z nedalekých katakomb. Všechny budovy - stodola, stáje i dům - mu připomínaly nevzhledná před městská skladiště ajejich temná okna působila stejně děsivým dojmemjako otevřené hroby.

Spencer zaparkoval před domem. Srdee mu bušilo a v ústech cí til takové sucho, že. mohl stěží polknout.

Ellie zůstala sedět uvnitř auta s počítačem na klíně. Kdyby se co koliv stalo, byla připravená - k čemu, to věděla jen ona sama, Spencerovi pouze prozradila, že je přes satelit připojena na počíta čový systém, o kterěm mu řekla jen to, že se jeho prostřednictvím může dostat na kterékoli místo na zeměkouli. V informacích je moc, prohlásila, ale Spencer si nedovedl představit, jaké informace by je mohly uchránit před kulkami, pokud by se dostali do přímého kontaktu se svými pronásledovateli.

Ke vstupním dveřím kráčel s pocitem, jako by měl na sobě těžký skafandr podmořského potápěče. Vystoupil po několika schůdcích ke dveřím a zazvonil.

Ozval se zvuk melodického zvonku, bylo to týchž pět tónů, které oznamovaly příchod návštěvníků v dobách, kdy tu žil jako malý chlapec. Musel se přemáhat, aby se neotočil a neutekl pryč. Je přece dospělý muž a neměl by se nechat ovládat pocity dítěte, které se bojí tmy. Přesto se v něm ozval záchvěv obavy, že se ve dveřích objeví jeho matka - nahá a mrtvá, tak jak ji nalezli ve strouze u silnice, s tělem zohaveným spoustou otevřených ran.

Mocí vůle ten hrůzný obraz potlačil. Natáhl ruku a znovu stiskl zvonek.

Zvonek dozněl a opět se rozhostilo naprosté ticho.

Když ani na druhé zazvonění nikdo nereagoval, sáhl Spencer na skryté místo nad římsou dveří, kde měli Dresmundovi nechávat podle domluvy náhradní klíč. Dům i stodola měly stejný zámek.

Vzal klíč a vrátil se k autu.

Příjezdová cesta se rozdělovala na dvě užší, jedna vedla k přednímu vchodu do stodoly a druhá k zadnímu. Spencer si vybral tu druhou.

„Chci tam vejít stejně jako tenkrát,“ řekl Ellü. „7adním vchodem. Chci ten okamžik prožít stejně.“

Zaparkovali v místě, kde v tu vzdálenou noc stála dodávka s duhou na boku. Tenkrát ještě nevěděl, že auto je otcovo a on ho nezná proto, že bylo garážováno mimo farmu a registrováno pod falešnýmjménem. Byla to dodávka smrti, s níž Steven Ackblom cestoval po kraţji a chytal nešfastniee, kterým osud určil skončit život v katakombách. Většinou to dělal ve dnech, kdy bylajehv žena se synem na návštěvě u rodičů nebo někde na přehlídce koní - i když se v několika případech stalo, že pudjeho temných vášní byl silnější než opatmost.

Ellie prohlásila, že zůstane v autě a bude čekat s prstem na klávesnici počítače, aby byla schopna reagovat, kdyby došlo k nějaké nepředvídané situaci.

Spencer si nedokázal představit, co by mohlo donutit zabijáky z agentury k ústupu, kdyby se tu zčistajasna objevili. Ellie však zůstávala smrtelně vážná a on ji už znal natolik, aby jejímu plánu, jakkoliv se zdál nepochopitelný, věřil.

„Nikdo tu není,“ řekl jí. „Kdyby tu byli, už by se na nás dávno vrhli.“

„Vím, ale… „

„Musím se pokusit vyvolat si v paméti ty chybějící minuty. Půjdu tam dolů… na to místo. Nechci s sebou brát Rockyho, ale řeknu ti otevřeně, že nemám odvahu jít tam sám.“

Ellie přikývla. „Ani se ti nedivím. Kdybyoh byla na tvém místě, nikdy bych se tak daleko neodvážila. Projela bych okolo, ani bych se neohlédla.“ Rozhlédla se.

„Nikdo tu není,“ řekl znovu Spencer.

„Dobře.“ Odhlásila se ze systému, na který byla napojena, a vypnula počítač. „Tak pojďme.“

Spencer zhasl reflektory a potom i motor.

Vzal si pistoli a Ellie sáhla po uzi.

Když vystoupili z auta, měl Rocky snahu vylézt také. Třásl se, protože intuitivně cítil náladu svého pána, sice se bál jít s nimi, ale také se bál zůstat sám v autě.

Spencer, který se snad chvěl víc než pes, se podíval na oblohu.

Byla stejně jasná a posetá hvězdami jako v tu červencovou noc.

Tentokrát se však v mdlém měsíčním světle neobjevila ani sova, ani anděl.

Roy mluvil dlouho a malíř naslouchal s čím dál větším zájmem.

Zvuk přijíždějícího auta však Royovu intimní zpověd přerušil.

Aby neriskovali, že budou zvenku vidět, ustoupili oba na krok od okna. Stále však měli dobrý výhled na příjezdovou cestu.

Místo aby přijíždějící auto zastavilo před hlavním vchodem, pokračovalo po cestě okoio budovy dozadu.

„Přivezl jsem vás sem proto, abyste mi pomohl zjistit, jak se váš syn dal dohromady s tou ženou,“ řekl Roy. „Je pro nás naprosto neznámou kartou. Nevíme, jak ho do celé věci zařadit, pouze se domníváme, že je členem nějaké organizace, a to nás zneklidňuje.

Máme totiž signály, že taková skupina lidí,jejichžjediným cílemje mařit naši práci a angažovat se proti nám, kde se jen dá. existuje.

Právě s takovými lidmi se mohl zaplést. V tom byste nám mohl pomoci. Když vezmu v úvahu Spencerův… vlastně Michaelův vojenský výcvik a jeho spartánské založení, pochybuju, že bychom to z něho dostali obvyklými metodami výslechu.

„Ano, Michael je tvrdý chlapec,“ souhlasil Steven.

„Ale vy byste ho možná dokázal přimět, aby promluvil.“

„Možná,“ připustil Steven.

„Byla by to pomoc dobré věci, ale bohužel je to spojené i se zlem.“

„Jaké zlo máte na mysli?“

„Nepovažuje se snad za zlo, když otec zradí syna?“

„Hm. A nemohl bych dostat tu ženu jako odškodnění za to, že jsem ochoten takovou zradu spáchat?

Roy si připomněl ty krásné, přímé a vyzývavé oči. Toužil po nich už čtmáct měsíců, přesto však byl ochoten zříci se svého nároku výměnou za možnost stát se svědkem toho, co dokáže s živým médiem provést tvořivý génius velikosti Stevena Ackbloma.

Ted už mluvili šeptem, protože každým okamžikem mohli do budovy vejít ti dva.

„Ano. Myslím, že je to poctivé,“ řekl Roy. „Ale chci být při tom.“

„Je vámjasné, že to, co s ní budu dělat, je… krajně… „

„Kdo se nechává ovládat předsudky, nikdy nemá šanci poznat svrchovanou krásu.“

„To je veliká pravda,“ souhlasil Steven.

„Byly tak krásné ve svém utrpení, jako andělé, když umíraly,“` citoval Roy.

„A vy tu krátkou, dokonalou krásu chcete vidět,“ řekl Ackblom.

„Ano.“

Od zadního vchodu se ozvalo harašení klíče v zámku. Chvilka zaváhání… potom slabé vrznutí pantů.

Darius zastavil před křižovatkou. Jeho dům byl pouze dva a půl bloku odtud, ale nikdy si nedovolil značku STOP ignorovat.

Za křižovatkou stály čtyři televizní přenosové vozy s anténami na střecháeh. Dva parkovaly na levé straně ulice a dva na pravé, všechny jasně osvětlené žlutým světlem výbojek pouličních lamp.

Jeden patřil KNBC, místní pobočce celonárodní sítě NBC, a na dalším bylo označení KTLA, což byl Kanál 5, nejsledovanější zpravodajský program v Los Angeles. Označení dalších vozů Hanis nedokázal přečíst, ale bylo mu jasné, že zřejmě půjde o zástupce losangeleských poboček ABC a CBS. Za přenosovými vozy stálo ještě několik aut a kromě těch několika lidí, kteří v nich seděli, se ještě půl tuctu dalších motalo kolem. Všichni jen tak postávali a hovořili spolu.

„Zřejmě zavětřili nějakou senzaci,“ ušklíbl se Darius.

„Obávám se, že jsou dobře informovaní,“ řekl Hanis temným hlasem. „Nejlepší bude projet přímo okolo nich. Ne moc rychle. abychom na sebe neupozomili.“

Darius zřejmě pochopil. Místo aby odbočil vpravo směrem ke svému domu, udělal to, co navrhoval Hanis.

Když míjeli přenosové vozy, naklonil se Hanis dopředu, jako by se pokoušel. naladit rádio, a tím odvrátil tvář od okna. „Zřejmě dostali hlášku a zároveň byli požádáni, aby se drželi stranou, než se to spustí. Někdo má veliký zájem, aby bylo v každém zpravodajství, jak mě vyvádějí s pouty na rukou. Jestli půjdou tak daleko, že do tvého domu pošlou přepadové komando, potom než ti parchanti vylomí dveře, musí na to televizní štáby diváky připravit.“

Z třetí řady sedadel se vyklonila Ondine.“Tati, ty si myslíš, že ti všichni chtějí filmovat tebe?“

„Da) bych za to krk, miláčku.“

„Parchanti.!“ vybuchla hněvem.

„Dělají jen svou práci.“

Willa, kterábylacitlivější nežjejí sestra, začalaplakat.

„Ondine má pravdu,“ souhlasila Bonnie. „Jsou to smradlaví parchanti.“

Ze zadnžho sedadla se ozval Martin: „Lidi toje gól. Vždyť po tobě, strejdo, jdou, ,jako bys byl Michael Jackson nebo někdo takov „Tak to by bylo,“ řekl Darius, když minuli televizní vozy a Hanis se opět narovnal.

„Policie si musí myslet, že jsme doma, protože bezpečnostní systém rozsvítil světla,“ řekla Bonnie.

„Má naprogramovaných několik variant,“ vysvětloval Darius.

„Když je tma a v domě nikdo není, zapíná střídavě světla v pokojích, pak zase zapne rádio nebo televizi, přesně tak, jako bychom tam byli. Je to kvůli zlodějům. Ale pochybuju, že by na to skočili poldové.“

„Co budeme dělat?“ zeptala se Bonnie.

„Jedme chvíli jen tak, kamkoliv.“ Hanis si posunul nohy přímo před ventilátor topení, stáleještě se zimomřivě chvěl. „Musíme zůstat v autě tak dlouho, dokud něco nevymyslím.“

Během čtvrt hodiny, po kterou jezdili křížem krážem po Bel Air, je informoval o muži, se kterým se setkal na procházce, o cizinci na pánské toaletě a nakonec i o tom, co mu řekla žena v zeleném plášti. Všichni se shodli, že vzhledem k předchozím událostemje třeba brát ženino varování naprosto vážně - a to i kdyby se nesetkali s čekajícími televizními štáby. Ale jak se v této situaci zachovat?

Nejdříve uvažovali, že by mohli projet okolo domu, rychle vyložit Bonnü a Martina, kteří by pobrali to nejnutnější oblečení, a za deset minut je opět před domem vyzvednout. Když se však pokusili nenápadně k domu přiblížit a uviděli vjeho blízkosti další televizní vozy, uvědomili si, že varování ženy v zeleném plášti přišlo ne za pět minut, ale za minutu dvanáct.

Darius vjel na VVilshire bulvár a zamířil na západ směrem k moři a na Santa Moniku.

„Jestližejsem obviněn z úkladné vraždy sedmi lidí včetně tří dětí,“ uvažoval nahlas Hanis, „nemusím pochybovat, že mě prokurátor zažaluje z vraždy prvního stupně.“

„V tom případě by se nedalv o kauci uvažovat. Nepřistoupili by na ni s odůvodněním, že tu existuje reálné riziko útěku.“

Ze zadního sedadla vedle Martina se ozvala Jessika: „A i kdyby na ni přistoupili, neměli bychom na ni peníze.“

„Soudy jsou v dnešní době přetížené,“ poznamenal Darius. „Je příliš mnoho zákonů, jen minulý rok vyšlo z Kongresu sedmdesát tisíc doplňků. Těch obvinění, těch odvolání… většina případů se přitom strašně dlouho táhne. Panebože, Hanisi, vždyf bys v tom kriminále strávil rok, ne-li dva, než by ses dočkal soudního projednávání!“

„Anebo by tam zůstal navěky, a to i kdyby ho porota uznala za nevinného,“ řekla Jessika rozhořčeně.

Ted už začala plakat i Ondine.

Hanis si živě vybavil oba záchvaty vězeňské klaustrofobie, které ho postihly. „Nepřečkal bych tam ani půl roku, možná ani ne měsíc.“

Projížděli městem, ve kterém se miliony světel mamě snažily zadržet záplavu tmy, a diskutovali všechny možnosti. Nakonec došli ke zjištění, že v podstatě žádné neexistují. Snad kromě jedinéuprchnout. Jenže kam by se dostal bez peněz a bez platných dokladů? Takjako tak by skončil ve vězení. Zbývala tedy poslední naděje v podobě té záhadné skupiny lidí, ke které zřejmě patřila žena v zeleném plášti i oba neznámí muži, přestože o nich Hanis věděl příliš málo, než aby mohl s klidným svědomím svěřit svou budoucnost dojejich rukou.

Jessika, Ondine i Willa se nechtěly smířit s myšlenkou, že by se od něho měly odloučit. Měly strach, že by to mohlo být odloučení navždy, a právě proto vylučovaly možnost, aby uprchl sám. Měly pravdu. Kromě tohoje ani sám Hanis nechtěl nechat samotné, protože věděl, že by se staly terčem nejrůznějšího šikanování a trpěly by v podstatě za něho.

Ohlédl se a v přítmí mikrobusu se setkal s pohledem své ženy.

„Nemohu se s tím, smířit.“

„Jediné, na čem záleží, je, že jsme spolu.“

„Všechno, k čemu jsme se tak těžce dopracovali = „To užje stejně pryč.“

„- začít znovu ve čtyřiačtyřiceti -“

„Lepší než zemřít ve čtyřiačtyřiceti,“ dodala Jessika.

„Jsi statečná,“ řekl dojatě.

Jessika se usmála. „Bylo by to pro tebe jako zemětřesení - dům pryč,rodina pryč.“

Hams se obrátil na Ondine a Willu. Obě už přestaly plakat, a i když byly stále roztřesené, v jejich očích se objevila světélka vzdoru.

„Máte tady spoustu kamarádů ve škole = ` „No bože, takových zase bude,“ snažila se Ondine zlehčovat problém. „Je to jen pár bláznivých holek, nic víc.“

„Ale tyjsi náš otec,“ dodala Willa.

Poprvé od té sobotní noci se Hanise zmocnil pocit, který mu vehnal slzy do očí.

„Takže je rozhodnuto,“ oznámila Jessika. „Darie, až uvidíš telefonní automat, zastav.“

Našli ho na konci hlavní obchodní třídy před jednou pizzerü.

Hanis musel požádat Daria o drobné, potom vystoupil z mikrobusu a sám šel k telefonu.

Přes skleněnou stěnu pizzerie viděl, jak lidé jedí, pijí a rozmlouvají spolu. U jednoho ze stolů seděla skupinka, která se zvlášť dobřeţbavila. Hanis slyšel výbuchy smíchu, které dokonce přehlušovaly hudbu z hracího automatu. Vypadali, jako by si nikdo z nich neuvědomoval, že se svět právě ted převrací naruby.

Hanise zachvátila taková závist, že se mu chtělo rozbít to sklo, vtrhnout do restaurace, převrhnout stoly, vyrazit těm lidem jídlo a sklenice piva z rukou, chytnoutje pod krkem a zatřástjimi, až by se ta jejich iluze o bezpečí a normálnosti života rozpadla přinejmenším na tolik kusů jako jemu. Byla v něm taková hořkost, že by to možná opravdu udělal - určitě by to udělal - kdyby tu stál jen sám za sebe a neměl ženu a dvě dcery, na které musel myslet.

Vlastně jim ani tak nezáviděl jejich štěstí. ale tu jejich b?aženou nevědomost. Toužil po ní, i když dobře věděl, že své poznání už nikdy nedokáže zapomenout.

Zvedl sluchátko a vložil do přístroje mince. Když se ozval oznamovací tón, na okamžik mu téměř ztuhla krev v žilách, protože měl pocit, že si nedokáže vzpomenout na číslo, které mu na kusu papíru ukázala rusovlasá žena. Potom si najednou vzpomněl a začal ho na číselníku vyfukávat tak roztřesenými prsty, že ani nevěřil, že se dovolá správně.

Po třetím zazvonění se ozval mužskíţ hlas: „Haló?“

„Potřebuji pomoc,“ řekl Hanis a teprve potom si uvědomil, že se zapomněl představit. „Promiňte. Jsem… jmenuji se… Descoteaux.

Hanis Descoteaux. Někdo z vašich lidí mi dal vaše číslo a řekl, že mi můžete pomoci.“

Muž na druhé straně zaváhal a po krátké pauze řekl: „Jestliže znáte naše číslo a jestli jste k němu přišel poctivě, potom musíte vědět, žeje s ním spojen určitý protokol.“

„Protokol?“

Muž neodpověděl.

Na okamžik se Hanise zmocnila panika, že muž na druhé straně linky zavěsil a už se ho nikdy nedovolá. Také si nemohl uvědomit, co se od něho chce - teprve po několika vteřinách si vzpomněl na heslo, které bylo napsáno pod telefonním číslem. Ta rusovlasá žena mu řekla, že i to si musí zapamatovat. „Bažanti a draci,“ řekl.

Spencer navolil na panelu bezpečnostního systému několik čísel a celé zařízení zablokoval. Stáli v krátké chodbě hned za dveřmi zadního vchodu. Dresmundovi dostali příkaz ponechat bezpečnostní kód stále stejný, aby měl majitel možnost dostat se dovnitř i v případě, že nebudou doma.

Rozsvítil baterku, kterou si přinesl z auta, a namířil kužel světla podél levé stěny. „Tady je toaleta,“ řekl Ellü a ukázal na nejbližší dveře. „A tady je malý sklad.“ Na konci chodby se v kuželu světla objevily třetí dveře. „Tam měl galerü… jen pro ty nejbohatší sběratele. Z té místnosti vede schodiště do prvního poschodí, kde býval jeho ateliér.“ Spencer přejel kuželem světla po pravé stěně, kde byly pouze jedny dveře. Byly otevřené. „Tam býval depozitář.“

Mohl rozsvítit zářivkové osvětlení. Před šestnácti lety sem však vstupoval potmě a orientoval se pouze podle svitu zelených písmen na displeji bezpeěnostního systému. Spencer věděl, že největší ňaději na to, aby se mu podařilo vyvolat z hlubin paměti události, které tam leží tak dlouho zasuté a potlačené, je zachovat pokud možno stejné vnější okolnosti, za jakých sem vstupoval tenkrát. Ostré světlo zářivek by příliš drasticky změnilo náladu. Tenkrát sice neměl ani baterku, ale dnes zase neměl odvahu tápat těmito prostorami ve stejné temnotě, jako když mu bylo čtmáct.

Rocky kňučel a škrábal na zadní dveře, které za sebou Ellie zavřela. Chvěl se a bylo zřejmé, že má strach.

Z jistých důvodů, které se Spencerovi nikdy nepodařilo zjistit. bylo Rockyho nepřátelství vůči tmě omezeno na tmu vněj.ţsího světa. Uvnitř domu mu obvykle tma nevadila, i když se někdy stávalo, že ve chvílích zvlášť velké tíţně si vynucoval rozsvícenou noční lampičku.

„Ubohý pes,“ řekla Ellie.

Kužel baterky byl však jasnější než jakákoliv noční lampička a ze tmy tedy Rocky strach mít nemohl.

„Jen klid, kamaráde,“ pohladil ho Spencer. „To, co cítíš, je už dávno pryč. Dnes tu není nic, čeho by ses měl bát.“

Pes škrábal na dveře a nedal se uklidnit.

„Neměla bych ho pustit ven?“ zeptala se Ellie.

„Ne. Venku jé tma a za chvíli by na nás škrábal, abychom ho pustili dovnitř.“

Když opět přejel kuželem světla dveře depozitáře, uvědomil si, že se na psa musí přenášet jeho vlastní psychický stav. Rocky byl k jeho náladám vždycky neobyčejně citlivý. Jen klid, opakoval si tentokrát sám pro sebe. Konec konců to, co říkal Rockymu, byla pravda. Pach dábla, který snad ještě ted lpěl na těchto zdech, byl posledním zbytkem hrůz dávné minulosti, ale dnes tu nebylo nic, ěeho by se měl bát.

Na druhou stranu, co platilo pro psa, nemuselo platit pro něho.

Stále ještě žil částečně v minulosti, stále ještě ho pouta paměti pevně svírala. Dokonce se dalo říct, že ho nejpevněji svíralo právě to, co se mu nedařilo z paměti dostat ven - vzpomínky, které vlastně nebyly vzpomínkami, protvže za nimi nebylo nic. Rockymu ty šestnáct let staré události nemohly ublížit, ale pro Spencera představovaly past hrozící, že ho pohltí a zničí.

Začal Ellü tiše vypravovat o červencové noci, o sově, o duze, o noži… Zvukjeho vlastního hlasu mu naháněl hrůzu. Zdálo se mu, že každé jeho slovo je článkem řetězu, který ho jako gondolu horské dráhy v zábavním parku neúprosně vtahuje do strašidelné temnoty domu hrůzy. Jenže horská dráha se otáčí pouze jedním směrem, ajakmile se rozjede, nedá se couvnout zpět, ani kdyby v nejtemnější komoře domu hrůzy vzplanul ničivý požár. „Klimatizace v mé ložnici byla v létě vždy vypnutá, protože mě rušilo šumění ventilátorů, vhánějících do místnosti chladný vzduch… Ne, rušilo není to správné slovo - vyvolávalo ve mně strach. Bál jsem se toho zvuku, protože jsem měl pocit, že přehlušuje jiné zvuky noci… ty, které bych měl slyšet, abych na ně mohl reagovat.“

„Jaké zvuky?“ zeptala se Ellie.

„Nevím. Asi to byl obyčejný dětský strach… pamatuju se, že jsem se za něj styděl. Řikám to všechno kvůli tomu, abys pochopila, proč jsem měl každou noc otevřené okno… proto jsem slyšel to sténání. Pokoušel jsem se namluvit si, že je to pouze soví houkání nebo snad zvuk vydávaný nějakým chyceným zvířetem kdesi ve tmě. Ale… bylo v tom tolik zoufalství, tolik strachu… a znělo to tak… lidsky.“

Znovu, pouze rychleji než při svých nesčetných zpovědích v barech, procházel cestou, kterou absolvoval v tu červencovou noc před šestnácti lety, tichý dům, trávník ojíněný měsíčním světlem, zmatení sovími křídly, neznámé auto, pach moči táhnoucí se z jeho otevřených zadních dveří, znovu to všechno prošel až sem do chodby, ve které nyní oba stáli.

„A potomjsem otevřel dveře depozitáře,“ řekl.

Otevřel je i ted a překročil práh.

Ellie ho následovala.

Rocky zůstal vzadu v temné chodbě. Kňučel, škrábal na zadní dveře a pokoušel se dostat ven.

Spencer přejel kuželem světla místnost. Dlouhý pracovní stůl byl pryč, stejně jako obě židle. Také řada skříní s dokumenty už tu nebyla.

Vzdálenou stěnu místnosti však stále zakrývala skříň z hrubého dřeva s třemi vysokými a úzkými dveřmi.

Spencer namířil světlo baterky na prostřední dveře a řekl: „Tyhle byly otevřeny. Uviděl jsem, že jimi vychází slabé světlo - zevnitř skříně, která byla jinak tmavá.“ Spencer si uvědomil, že se vjeho hlase ozval nový tón. „Srdce mi bušilo tak, že se mi v rytmu tepu chvěly ruce. Zatnul jsem prsty v pěst a snažil se ovládnout.

Chtělo se mi utéct, prostě se obrátit, utéct zpátky do postele a na všechno zapomenout.“

Mluvil o tom, co cítil tenkrát před dlouhými šestnácti lety, ale vypadalo to spíš, jako by popisoval přítomnost.

Přistoupil k prostředním dveřím skříně a otevřel je. Nepoužívané panty zaskřípaly. Posvítil dovnitř a přejel paprskem světla prázdné police.

„Zadní stěnu drží na čtyřech místech závory,“ řekl.

Jeho otec zamaskoval závory odklápěcími lištami. Spencer věděl, kde jsou - dvě na každé straně dole a dvě na stejných místech v úrovni druhé police odshora.

Zajejich zády se ozvalo cvakání drápů o podlahu. Rocky přiběhl za nimi.

„Tak vidíš, kamaráde, lepší je držet se s námi,“ řekla Ellie.

Spencerjí podal baterku a začal hmatat mezi policemi. Po chvíli zaskřípala kolečka a zadní stěna skříně se odsunula do tmy.

Spencer překročil práh skříně a vstoupil do uvolněného prostoru. Bylo slyšet,jak odsouvá zadní stěnu dál, aby byl vstup do podzemí úplně volný.

Ucítil, že má vlhké dlaně, a otřel si je do kalhot.

Znovu si vzal od Ellie baterku a vstoupil do malé čtvercové místnůstky za skříní. Od stropu, kde byla v objímce našroubovaná nezakrytá žárovka, visel řetízek. Spencer za něj zatáhl a místnost ozářilo stejné nažloutlé světlo, jaké tu viděl tenkrát.

Betonová podlaha. Betonové panely stěn. Vše stejnéjako vjeho snech.

Ellie vkročila do skříně, a když za ní proklouzl i Rocky, zavřela její vnější dveře. Všichni tři ted stáli v těsném prostoru čtvercové místnůstky.

„Tenkrátjsem stál před skříní a díval se sem do toho nažloutlého světla. Strašně se mi chtělo utéct, dokonce jsme měl dojem, že se už obracím pryč… ale další, cojsem si uvědomil bylo, žejsem stál ve skříni. Říkal jsem si: ,Pryč, pryč odtud! Ale vzápětí, aniž bych si byl vědom, žejsem se pohnul z místa, jsem stál tady v té chodbě.

Bylo to jako… jako by mě sem něco vtahovalo… jako bych byl v tranzu… nedokázal jsem couvnout, i když jsem zoufale chtěl.“

„Vždyf je to lampa, jaká se používá v létě k odpuzování hmyzu,“ řekla překvapeně.

„Ano. Proti moskytům. Nechápu, pročji sem dal místo obyčejné žárovky.“

„Možná že právě v tu chvíli jinou neměl.“

„Ne. To nebyljeho styl. Dalji sem proto, že cítil, že to žluté světlo vyhovuje víc jeho záměrům. Cokoliv, co se třeba jen vzdáleně týkalo estetických záležitostí, měl vždy dokonale promyšlené, od oblečení až po přípravu sendviče. A právě to dělá ty hrůzy, které prováděl dole, ještě hrůznější - všechno to měl dlouho a peělivě promyšlené.“

Spencer si uvědomil, že si špičkou prstu pravé ruky přejíždí po jizvě. Spustil ruku dolů a nahmatal pistoli zastrčenou za opaskem.

„Jak je možné, že tvoje matka o tomhlo místě nevěděla?“ zeptala se Ellie. Její pohled bloudil po studených betonových stěnách.

„Měl tu farmu ještě předtím, než se oženil. Stodolu nechal přestavět dřív, nežji mohla vidět. A skříně, které zakrývají celou stěnu, udělal sám až po tom, co stavební firma odešla, takže nikdo ne ` mohl vědět, že vchod do podzemí zakryl. ` Ellie si zavěsila uzi na rameno a oběma rukama se zimomřivě objala. „Takže on to všechno plánoval… ještě předtím, než si vzal tvou matku? Předtím, než ses narodil?“

Její tvář se zkřivila ošklivostí. Speneer dostal najednou strach, aby byla schopna snést všechno to, co ji ještě čekalo, aniž by své znechucení nepřenesla na něho. Zoufale si přál, aby zůstal vjejích očích čistý.

Sám na sebe však pohlížel se znechucením pokaždé, když na sobě zpozoroval byť jen jediný nevinný otcův rys. Občas si při pohledu do zrcadla uvědomil, žejeho očijsou stejně tmavéjako oči toho zloducha. Potom se vždy odvrátil roztřesený a se žaludkem sevřeným hnusem.

„Možná že tenkrát ještě neměl přesnou představu, nač to tajné místo potřebuje. Alespoň doufám, že neměl. Chtěl bych věřit, že když si bral mou matku a počal mě, tak ho ještě neovládaly ty… zvrácené touhy, které tady potom uspokojoval. Stejně ho ale podezírám, že nějakou představu o tom, na co ty místnosti dole potřebuje, měl. Akorát ještě nebyl připraven je využít. Muselo to být podobné jako s jeho malováním. Témata svých obrazů si také promýšlel roky dopředu.“

Ellüna tvář měla ve světle lampy žlutou barvu, ale on cítil, že ve skutečnosti je bílá jako vybělená kost. Chvíli se dívala na zavřené dveře, za kterými bylo schodiště do podzemí, a potom řekla: „Chceš říct, že to, co dělal dole, vnímal jako součást své umělecké tvorby?“

„To nikdo neví. On se to tak snažil podávat, ale třeba to jen na všechny ty vyšetřovatele a psychology hrál. Byl to výjimečně inteligentní člověk a manipulování s lidmi mu nedělalo problémy. Dokonce se v tom vyžíval. Kdo ví, co se v jeho hlavě opravdu odehrávalo.“

„Ale kdy ty věci začal… dělat?“

„Pět let po sňatku s mou matkou, v době, kdy mi byly teprve čtyři roky. A uběhly další čtyři roky, neL mu na to matka přišla…

A první identifikovala pozůstatky po nejstarších obětech.“

Rocky jim proklouzl pod nohama a začal očmuchávat škvíru mezi dveřmi a prahem.

„Někdy se uprostřed noci probudím a začnu přemýšlet, jak mě držel na klíně a hladil mi vlasy… nebo jak si se mnou hrál na zemi, když mi bylo pět nebo šest… „ Jeho hlas se zadrhl. Zhluboka se na dechl a přinutil se pokračovat. Proto sem přišel, aby pokračoval až do konce, aby s tím konečně skoncoval. „Dotýkal se mě… těma ru kama… těma stejnýma rukama, které tam dole v podzemí… dělaly ty hrozné věci.“

Z Ellüných úst se vydral zvuk ne nepodobný zasténání.

Spencer doufal, že chápe, co s sebou všechny ty roky musel nést.

Doufal, že to, co vidí vjejích očích,je výraz porozumění a soucitu, ne odporu, který byji od něho vzdaloval.

„Dělá se mi zle jen z pomyšlení, že se mě můj otec vůbec kdy dotýkal. Nemohu zahnat tu hroznou představu… Jak mohl odejít od čerstvé mrtvoly, od mladé mrtvé ženy, jak mohl vyjít nahoru a pořádještě cítit pachjejí krve… ajít pak do ložnice k mé matce… dotýkat sejí… objímatji?“

„Můj bože,“ zašeptala Ellie.

Zavřela oči, jako by nemohla snést pohled na něho.

Uvědomoval si, že i když na těch hrůzách nenesl žádnou vinu, byl jejich součástí. Obludná brutalitajeho otce na něm bude Ipět až do konce života. Cítil se, jako by mu srdce pumpovalo do těla spolu s krví zoufalství.

Po chvíli Ellie otevřela oči a na jejích řasách se zaleskly slzy.

Natáhla ruku a pohladilajizvu najeho tváři. Dotýkala se jí tak něžně. „Oh, bože. Kolik jsi toho musel vytrpět,“ řekla.

Iéd už věděl, že vjejích očích zůstal čistý. Věděl i to, že i kdyby byl živ sto let, nikdy ji nebude milovat víc, než jak ji miluje v tuto chvíli. Její dotek byl okamžikem nad všechny okamžiky, byl to nejsilnější projev citu, sjakým se kdy ve svém životě setkal.

Jenom si přál, aby byl o své nevinnosti přesvědčen tak pevnějako ona. Musí najít to, pro co sem dnes přišel. Musí dokázat vyplnit prázdno ve své paměti. Ale současně se modlil k Bohu i ke své mrtvé matce, abyjediným výsledkem dnešní noci nebylo zjištění, žeje synem svého otce.

Ellie mu dodávala sílu, aby byl schopen unést vše, co na něho čeká. Nesměl váhat, protože jeho odhodlání by mohlo opadnout.

Otočil se ke dveřím.

Rocky k němu zvedl oči a zakňučel. Spencer se shýbl a pohladil ho.

Na dveřích bylo víc skvm, než když ie viděl naposled. Na mnoha místech se čemaly fleky odprýskané barvy.

„Tenkrát vypadaly jinak,“ řekl. V představě se vrátil k té červen , cové noci. „Někdo musel seškrábat ty otisky rukou.“

„Rukou?“

„Ano, ženských rukou. Bylo jich tu plno, jeden přes druhý… otisky rukou s roztaženými prsty… jako křídla ptáků. Krvavé otisky… pořád ještě mokré… pořád ještě červené.“

Přejel dlaní po studeném dřevě a znovu je uviděl. Leskly se a vypadaly stejně skutečnějako tenkrát před šestnácti lety, ale on věděl, že to jsou pouze přízraky vytržené z paměti, které se zjevují pouze jemu.

„Pořád je vidím, jsem jimi jako hypnotizován. Ty dveře nesly znamení nepředstavitelné hrůzy… posledního zoufalého odporu nenechat se vtáhnout do toho pekla dole.“

Uvědomil si, že položil ruku na kliku, protože ucítil v dlani chladný kov.

„Na těchto dveřích byla čerstvá krev… věděl jsem, že někdo potřebuje pomoc… moji pomoc… jenže já jsem se nemohl pohnout z místa. Nemohl! Panebože, vždyť jsem jen malý chlapec, říkal jsem si. Bosý, neozbrojený, vyděšený, nepřipravený na pravdu.

Najednou, ani nevím jak, jsem stiskl kliku a otevřel… ty červené dveře…“

„Spencere!“ vydechla prudce Ellie.

Důraz, s jakým jeho jméno vyslovila, ho vytrhl z minulosti. Polekaně se obrátil, ale nic znepokojujícího nezaznamenal. Byli stále sami.

„To minulé úterý večer,“ řekla, „když jsi hledal nějaký bar… jakou náhodou ses zastavil právě tam, kdejsem pracovala?“

„Bylo to první podnik, kterého jsem si všiml.“

„A toje všechno?“

„Nikdy jsem tam nebyl. To byla podmínka. Vždycky jsem hledal takové místo, kdejsemještě nebyl.“

„Ale to jméno.“

Nechápavě se na ni díval.

„Bar Červené dveře,“ řekla.

„Panebože!“

Teprve ted mu svitlo.

„Nazval jsi je červené dveře.“

„Protože… všechna ta krev, ty krvavé otisky… „

Šestnáct let hledal odvahu vrátit se do noční můry svých nocí, do hrozného živého snu, který se odehrál za červenými dveřmi. Teprve ted si uvědomil, že když uviděl v tu deštivou noc v Santa Monice červeně natřený vchod a nad ním neonový nápis - ČERVENÉ DVEŘE - zřejmě to na něho muselo zapůsobit. Nemohl je jen tak minout a jet dál, nemohl nevyužít příležitosti otevřít alespoň symbolické červené dveře, když už v sobě nenašel sílu vrátit se do Kolorada a otevřít ty druhé - opravdové. Přestože zůstávai k podnětům na úrovni vědomí netečný, pro jeho podvědomí bylo ta scéna až příliš silným lákadlem.

Jeho život byl vlak jedoucí po souběžných kolejích osudovosti a svobodné volby. A i když bylo nade všejasné, že ho sem dnes přivádí osud, musel doufat v sílu své vůle a věřit, že ho z dnešní noci vyvede k nové budoucnosti, jiné, nežjakou mu rýsovala krutá linie minulosti. Jinak by se musel smířit s tím, že s sebou ponese dědičný hřích svého otce (je přece jeho synem), a to by byl osud, se kterým by nedokázal žít.

Stiskl kliku a otevřel dveře.

Ve žlutém světle se objevil první z několika betonových schodů vedoucích dolů do tmy.

Nahmatal na stěně vpravo vypínač, rozsvítil a prostorem se rozlilo modré světlo. Nevěděl, proč modré. Zdálo se, že neschopnost rozumět takovýmto zvláštnostem, neschopnost cítit a uvažovat ve stylu svého otce, jen potvrzuje, že jeho osobnost je v každém podstatném ohledu jiná než osobnost toho nenáviděného muže.

Rozsvítil baterku a začal sestupovat dolů. Od této chvíle byla cesta do podzemí osvětlena stejně jako v tu červencovou noc, stejně jako ve všech nespočetných snech, které se z ní odvíjely.

Cítil za sebou Rockyho. Za ním sestupovala Ellie.

Podzemí bylo menší než půdorys stodoly, jeho velikost mohla být tak pět krát čtyři metry. Kotel ústředního topení se nacházel v komůrce nad schody a prostor dole byl zcela prázdný. Betonové stěny i podlaha vypadaly v modrém světlejako by byly z oceli.

„Tady?“ zeptala se Ellie.

„Ne. Tady si schovával fotografie a videokazety.“

„Proboha, nechceš snad… „

„Ano. Fotografoval je, filmoval… jak umíraly. Všechno, co s nimi dělal, krok po kroku.“

„Můj bože.“

Spencer obešel místost a prohlížel si ji stejně jako v tu noc červených dveří. „Tady na konci místnosti byla za čemou zástěnou fotokomora. Kromě zařízení na vyvolávání fotografü tu měl také televizi. A videopřehrávač. Před televizí byla židle. Přesně zde.

Obyčejná dřevěná židle bez jakéhokoliv čalounění. Vedle ní červený kulatý stůl. Židle byla natřena matnou zelenou barvou, zato stůl byl nalakován do vysokého lesku. Pil z krásného broušeného poháru, který v tom modrém světle musel pohádkovějiskřit.“

„Kde prováděl… „ V tu chvíli objevila dveře, které v modrém světle téměř dokonale splývaly s betonovou zdí. „Tady?“

„Ano.“ Zdálo se, jako by jeho hlas přicházel z větší dálky než sténání, které ho tenkrát probudilo ze spánku.

Nastala dlouhá chvíle ticha. Nakonec k němu Ellie přistoupila a pevně mu stiskla pravou ruku. „Pojdme. Musíš udělat to, proč jsi sem přišel, a potom odtud vypadneme.“

Netroufal si promluvit. Pouze přikývl.

Vymanil ruku z jejího stisku a otevřel těžké šedivé dveře.

Zdálo se, že nemají žádný zámek. Měly, ale jen z druhé strany.

Když v tu červencovou noc dospěl až sem, jeho otec právě spoutával tu ženu. Proto dveře zůstaly nezamknuté. Nebylo pochyb, že jakmile by ji měl zajištenou, vrátil by se po schodech nahoru, zavřel prostřední dveře skříně a vrátil zadní stěnu do původní polohy.

Potom by zamkl ze schodiště homí dveře a nakonec zevnitř i ty těžké šedivé. Teprve pak by se vrátil ke své oběti s jistotou, že ani ten sebepronikavější výkřik nemůže proniknout nahoru do přízemí a už vůbec ne ven mimo zdi stodoly.

Spencer překročil zvýšený betonový práh. Na hrubě omítnuté zdi byla připevněna skříňka se spinači, od které vedla kamsi do tmy ohebná kovová trubka na uložení elektrické instalace. Spencer cvakl spinačem a v temném prostoru se rozsvítila řada malých žároviček připevněných na elektrickém kabelu, který se táhl zavěšený pod stropem dlouhé zahýbající chodby.

„Počkej, Spencere!“ zašeptala Ellie.

Ohlédl se a uviděl Rockyho. Stál u paty schodiště a upřeně zíral nahoru. Chvěl se ajeho srst byla zježená.

Spencer se vrátil do přední místnosti. Sáhl k pasu a vytáhl pisto Ellie strhla z ramene uzi a vykročila směrem ke schodišti za psem. Vystupovala pomalu a na každém stupni naslouchala.

Spencerji s Rockym po boku opatmě následoval.

Ackblom stál nahoře ve vestibulu přitisknutý zády ke stěně hned vedle otevřených dveří. Vedle něho se ke stěně tiskl i Roy. Oba s napětím poslouchali, co se děje dole. Hlasy těch dvou se sice nesly nahoru, ale úzký tunel schodiště je tak zkresloval, že jim bylo jen těžko rozumět.

Roy doufal, že uslyší něco, co by vysvětlovalo Grantovo spojení s tou ženou. Napínal uši, aby zachytil alespoň náznak nějaké informace o spiknutí proti agentuře a o ilegální organizaci, o které se před pár minutami zmiňoval před Stevenem, ale oni spolu mluvili pouze o té noci před šestnácti lety.

Steven však vypadal, jako by byl tím, co slyšel, pobaven. Dvakrát se na Roye otočil a usmál se na něho. Jednou dokonce přiložil prst ke rtům, jako by ho chtěl varovat, aby byl ticho.

V tom člověku bylo cosi hravého, co z ného dělalo dobrého kumpána, a Roy si přál, aby ho nemusel vracet do vězení. Nenacházel však způsob, ani legální, ani nelegální, jak by mohl v tomto křehkém politickém klimatu malíře osvobodit. Zřejmě se nedalo nic dělat, doktorka Sabrina Palmaová dostane svého mecenáše zpět. Roy mohl doufat jedině v to, že se mu podaří najít nějaké věrohodné důvody, aby mohl Stevena čas do času navštívit nebo opět získat stejné povoleníjako dnes a vyzvednout si ho pro nějakou vymyšlenou akci.

Najednou zaslechl, jak žena dole naléhavě zašeptala - „Počkej, Spencere!“. Asi poznali na psovi, že jejich přítomnost vycítil.

Ne byl si vědom, že by se prozradili sebenepatmějším zvukem, takže to musel být pouze ten zatracený pes.

Roy uvažoval, že by se posunul přes Stevena k okraji otevře ných dveří. Mohl by se tak pokusit zabít výstřelem do hlavy první ho z nich, kdo by se objevil na posledních stupních schodiště.

Ale co kdyby to byl Grant? Toho nechtěl zlikvidovat dřív, dokud z něho nedostane odpovědi na své otázky. A kdyby zastřelil tu že nu, neměl by Steven takovou motivaci, aby mu pomohl vytáhnout z Granta, co je třeba, protože by se už nemohl těšit na to, jak ji při vede do stavu anděiské krásy.

Bleděžlutci dovnitř, zelená ven.

Jenže situace bylaještě horší. Zapředpokladu, žejsou stáleještě ozbrojeni samopalem, kterým poškodili stabilizátor vrtulníku v Cedar City, bylo by riziko případné přestřelky příliš velké.

Kdy by se Royovi nepodařilo zlikvidovat toho se samopalem prvním výstřelem, rozstřílel by jeho a Stevena na kusy.

Zdálo se, že nejmoudřejší bude ustoupit.

Dotk( se malířova ramene a gestem naznačil, aby ho následoval.

Tajným vchodem přes skříň do depnzitáře nemohli. Aby se tam do stali, museli by projít okolo ote.vřených dveří sklepa a riskovali by, že je ti dva uvidí. Navíc by museli proklouznout středem vestibulu přímo pod žlutou lampou, takže i kdvby je Grant s tou ženou nevi děli přímo, prozradily by je jejich dlvuhé stíny. Zbývalo jediné couvnout podţ,l stěny dál ode dveří a vtěsnat se do úzkého prostoru za odsunutou zadní stěnou skříně.

Jestli Grant a ta žena vystoupí až do vestibulu a budou se dívat do průchodu ve skiini, mohl by se pokusit zneškodnitje výstřelem zezadu, ale přitom je nezabít. Teprve kdyby zamířili kjejich úkry tu, musel by se pokusít zabítje dřív, než by spustili palbu oni.

Bleděžlutá dovnitř-, zc leiiá verz.

Stál s pistolí p`ripravenou k výstřelu a napjatě poslouchal.

Z tunelu schodiště bylo slyšet opatmé kroky. Někdo vystoupil na poslední schod.

Spencer zůstal na úpati schodiště, i když by byl raději, kdyby mu dala šanci jít nahnru místo ní.

Tři stupně shora se Ellie zastavila. Téměř půl minuty nasloucha la do ticha, teprve potom vystoupila až na vrchol schodiště.

Opět se zastavila orámovaná obdélníkem žlutého světlajako stmulá figura v modemistické malbě.

Spencer si všiml, že Rocky se přestal zajímat o prostory nahoře za schodištěm a vrátil se k šedým dveřím.

Ellie překročila práh vestibulu. Přelétla očima malou místnosl a poslouchala.

Spencer se znovu ohlédl po Rockym. Pes měl zježenou srst a chvěl se. Stál před dveřmi a zíral jako uhranutý do chodby, která vedla do katakomb, do srdce všech těch hrůz.

„Myslím, že se Rocky polekal nějaké myši,“ zavolal Spencer nahoru.

Ellie se objevila ve dveřích a pohlédla dolů.

Rocky za Spencerovými zády zakňučel.

„Stojí ted u dveří, a kdybych se na něj nedíval, udělal by tam loužičku.“

„Zdá se, že tady je všechno v pořádku,“ zavolala Ellie a začala opět sestupovat dolů.

„Straší ho tu každý stín, toje všechno,“ řekl Spencer. „Víš, že se bojí všeho, co nezná. Tady ale má ke svému strachu zatraceně dobré důvody.“

Zajistil pistoli a zastrčil ji za opasek.

„Není jediný, kdo se tu bojí,“ řekla Ellie. Také ona si zavěsila zbraň na rameno. „Pojdme to dokončit.“

Spencer podruhé překročil práh šedých dveří a vstoupil do světa, který ležel za nimi. Každým dalším krokem vpřed se pohyboval v prostoru času dozadu.

Zastavili v ulici, kterou Hanisovi určil muž v telefonu. Spolu s Hanisem, Jessikou a oběma dívkami vystoupili i Darius, Bonnie a Martin a všichni pak prošli přilehlým parkem směrem k pobřeží vzdálenému asi sto padesát metrů.

Z kruhu svétla pod vysokým stožárem osvětlení nebylo nikoho vidět, ale z okolní tmy se ozývaly výbuchy bláznivého smíchu.

I přes hučení příboje slyšel Hanis odevšad hlasy a útržky podivných hovorů. Nějaká žena na kohosi dorážela: „1ý seš ale frajer, chlapečku. Fakt frajer.“ Nocí se rozezněl pisklavý mužský smích.

Z jiného místa bylo slyšet stařecké bědování a další neviditelný muž, podle hlasu mladý, opakoval stále dokola cosi, čemu nebylo rozumět. Hanis si připadal, jako by prováděl svou rodinu otevře ným blázincem.

Všechny ty podivné existence, bezdomovci, pomatenci, nicne dělači a gauneř.i, tu tráví noci jen tak pod širou oblohou mezi křo visky v kartonových krabicích, vystlaných pouze novinovým papí rem a starými dekami. Jakmile vyjde slunce, zaplní se pláž davem opálených skateboardistú, surferů a hledačů klamných snů. To je chvíle, kdy se praví obyvatelé pláže vydají do ulic žebrat a plahočit na svých pravidelných trasách vdjednoho odpadkového kontejneru ke druhému. S příchodem noci je však park opět jejich a zelené plochy trávníků se stanou stejně nebezpečným místem jako ulice ve městě. Potom vyrážejí ze svých úkrytů v křoví a pod rvuškou tmy přepadávají a obírajíjeden druhého.

Rozhodně to nebylo místo pro ženy a dívky, protože tady se nemohl cítit bezpečný ani ozbrojený muž. Jenže Hanis se svou a Dariovou rodinou neměli na výběr - pouze cestou přes park se mohli dostat na písečnou pláž a pak ke starému přístavnímu molu. Tam se měli u schodii setkat s někým, kdo se jich měl dál ujmout a odvést je do nového života, do kterého byli nuceni vrhnout se tak slepě a bez přípravy.

Bylo domluveno, že mají ěekat. Když se však blížili k temné siluetě mola, vyšel proti nim z úkrytu mezi sloupy muž.

Přestože v blízkosti nebyla žádná lampa veřejného osvětlení a tmu mímila pouze matná zář velkoměsta obklopujícího pobřeží, Hanis toho muže poznal. Byl to Asiec v sobím svetru, se kterým se setkal před pár hodinami na pánské toaletě kina ve Westwood.

„Bažanti a draci,“ řekl muž, jako by si nebyl jist, jestli je Hanis schopen rozeznatjednoho Asíata od druhého.

„Ano, vím,“ odpověděl Hanis.

„Bylo dohodnuto, že přijdete sám,“ připomněl muž. Z tónu, jakým to řekl, se však nedalo usuzovat, že by se zlobil.

„Chtěli jsme se jen rozloučit,“ ozval se Darius. „A takéjsme nevěděli… chtěli bychom vědět, jakým způsobem se budeme moci v budoucnu setkat.“

„Obávám se, že to nebude možné,“ řekl muž v sobím svetru.

„Musíte se smířit s tím, že užje pravděpodobně nikdy neuvidíte.“

Tuto eventualitu už spolu probírali dřív, dokonce ještě předtím, než se I-Ianis odhodlal zavolat na číslo, které mu dala ta neznámá žena, přesto jim poslední cizincova slova téměř vyrazila dech.

Chvíli nebyl nikdo z nich schopen promluvit. Zírali jeden na druhého zaskočeni skutečností, o které věděli. že může nastat, ale přesto se zdráhaliji pochopit v okamžiku, kdyjí stáli tváří v tvář.

Muž v sobím svetru poodešel stranou, abyjim umožnil rozloučit se. „Nemáme moc času,“ řekl po chvíli.

I když Hanis ztratil svůj dům, práci, úspory a zůstalo mu jen ob lečení, které měl na sobě, v tuto chvíli se mu to všechno zdálo ne důležité a nicotné. Ztráta majetku je sice zasáhla jako velká ránu, ale ztráta milovaných lidí byla něčím zcelajiným a neporovnatelně horším.

Rozloučili se téměř mlčky, protože to, co cítili, se nedalo žádnými slovy vyjádřit. Všichni se objali s vědomím, žejejich příští setkání se bude s největší pravděpodobností odehrávat na jiném pobřeží, na tom, které leží za hranicí pozemského života. V tu chvíli si oba bratři vzpomněli na svou matku, která v to vzdálené a lepší pobřeží věřila. Snažila se do nich svou víru vštípit, ale pokud se jí to podařilo, pomalu, ale jistě se z nich od dětství vytrácela.

Ted se však ocitli přesně v tom hrozném okamžiku, kdy sejim vírajejich matky vrátila, protože nic jiného kromě ní jim nezbývalo. Hanis objal Bonnü, potom Martina a nakonec přistoupil ke bratrovi, který se právě se slzami odvrátil od Jessiky. Objai Daria a políbil ho na tvář. Ani si nepamatoval, kdy se políbili naposled. Byli přece dospělí. Ted však všechny pošetilé př-edstavy o chování dospělých padly, protože oba cítili, že jediným polibkem si řekli vše, co si v tuto chvíli říct potřebovali.

Konečně se oba bratři pustili a I-Ianis o pác kroků odstoupil.

Kdyby tak bylo víc světla, aby si stačil vtisknout do paměti Dariovu tvář. Vždyť si nemohl odnést ani jeho fotograf i.

„Musímejít,“ ozval se muž v sobím svetru.

„Možná že to všechno nedojde až k nejhorším koncům,“ řekl Darius.

„Musíme doufat.“

„

Třeba svět konečně dostane rozum.“

„Budte opatmí, až se budete vracet p`res park,“ řekl Hanis.

„Neměj strach,“ odpověděl Darius. „Na mě se nikdo neodváží.

Přece všichni vidí, žejsem advokát.“

Hanis se zasmál, ale zvuk jeho hlasu se spíš podobal zavzlykání.

Potom zvážněl. „Mladší bratře,“ řekl místo rozloučení.

Darius pokývl hlavou. Na okamžik se zdálo, že nebude schopen jediného slova. „Starší bratře,“ řekl potom staženým hlasem.

Jessika a Bonnie se od sebe odvrátili a každá si tiskla k očím kapesník.

Také obě dívky se rozloučily s Martinem a postavily se za své rodiče.

Darius, Bonnie a Martin zůstali stát u paty schodiště a dívali se, jak Hanis se svou rodinou následují muže v sobím svetru.

Trávník, po kterém šli, byl bílý jako pěšina ve snu. Fosforeskující pěna okolo vlnolamů se rozpouštěla v písku se syčivým zvukem podobným naléhavým hlasům, které jako by přinášely zlověstná varování ze stínů nočních můr. Hanis se ještě třikrát ohlédl, ale další pohled zpět už byl nad jeho síly.

Šli podél pobřeží k jihu, až se dostali na konec parku. Minuli několik restaurací, hotel a obytné domy s jasně osvětlenými okny, v nichž žili lidé, kteří ani v nejmenším netušili, jaká temnota se snáší na svět.

Po jedné a půl míli, nebo snad po dvou, přišli k další restauraci.

I zde se svítilo, ale okna byla tak vysoko nad úrovní pláže, že návštěvníky u stolů nebylo vidět. Muž v sobím svetru je vedl na parkoviště před restaurací. Přišli k zelenobílému obytnému vozu.

„Proč nás nemohl bratr zavést přímo sem?“ zeptal se Hanis.

„Nebylo by dobré, kdyby tohle auto viděl a znal jeho číslo.

Kvůli jeho klidu,“ řekl jejich průvodce.

Následovali cizince postranními dveřmi do zadní části otevřené kabiny řidiče a pak dál do kuchyně. Tam jejich průvodce ustoupil stranou a pokynul jim, aby šli dál.

U stolu vjídelněje očekávala žena asijského původu, oblečená do čemých kalhot a červené čínské blúzy. Mohlo jí být asi čtyřicet pět let. Její tvář byla neobyčejně jemná a zářil na ní příjemný úsměv.

„Těší mě, že jsteţpřišli,“ řekla, jako by jí prokazovali laskavost.

„Tídelní koutje pro sedm lidí, bude tu pro vás dost místa.

Později bě hem cesty si můžeme promluvit.“

Všichni se sesedli okolo stolu.

Muž, kterýje sem přivedl, usedl za volant a spustil motor.

„Můžete mi říkat Mary,“ usmála se na ně žena. „Bude lepší, když nebudete znát moje pravéjméno.“

Hanis chvíli uvažoval, jestli má mlčet, ale pak si uvědomíl, že nemá dost nadání klamat. „Obávám se, že vás znám, a myslím, že moje žena si vás pamatuje také.“

„Ano,“ potvrdila Jessika.

„Několikrátjsmejedli ve vaší restauraci v Západním Hollywoodu,“ řekl Hanis. „Většinoujste bud vy, nebo váš manžel vítali hosty u vchodu.“

Usmála se a přikývla. „Těší mě, že jste mě poznali v tomto… jiném prostředí.“

„Vy a váš manžel jste na nás velmi zapůsobili,“ řekla Jessika.

„Není tak těžké si vzpomenout.“

„Ajak se vám u nás líbilo?“

„Velice.“

„Děkuji. Jste velmi laskaví. To víte, snažíme se. Ale neměla jsem to štěstí setkat se s vašimi krásnými dcerami, řekla restauratérka, „i když znám jejich jména.“ Natáhla se přes stůl a podala dívkám ruku. „Ondine a Willo, jmenuji se Mae Lee. Těší mě, že se s vámi poznávám, a přála bych si, abyste neměly strach. Jste nyní v dobrých rukou.“

Muž vyjel autem z parkoviště a rozjel se po silnici pryč.

„Kam tedjedeme?“ zeptala se Willa.

„Především pryč z Kalifomie,“ odpověděla Mae Lee. „Do Las Vegas. Obytných vozů, jako je ten náš, je na dálnici do Las Vegas spousta. Ztratíme se mezi nimi. V Las Vagas vás opustím a dál budete pokračovat s někým jiným. Fotografie vašeho otce bude ted nějakou dobu ve všech novinách, a zatímco o něm budou psát všechny ty svoje Iži, vy budete v bezpečném a klidném místě.

Změníte v rámci možností svou vizáž a naučíte se pomáhat lidem, kteří mají podobný osudjakcţ vy. Budete mít novájména. Změníte účes. Váš otec by si mohl nechat narůst vous. Také s vámi bude pracovat odbomík na řeč, aby vás zbavil vašeho karibského akcentu, i když je pro uši velmi příjemný. Oh, budete muset absolvovat mnoho změn a určitě přitom užijete spoustu zábavy, ale také budete dělat užitečnou práci. Život v žádném případě neskončil, děvčata. Sluncejen na chvíli zakryl temný mrak,je ale potřeba udělat některé věci, abychom si mohli býtjisti, že nás ten mrak nepohltí úplně. Ale ted mi dovolte, abych vám podala něco na občerstvení.

Mohu vám nabídnout čaj, kávu, víno, pivo, nebo snad něco nealkoholického?“

…stojim bosý, polonahý a navzdory teplé červencové noci prochladlý v míistnosti osvětlené modrým světlem. Před mnou že ji dalši otevřené dveře. Jsem rozhodnut vzdát tu šilenou výpravu a vrátit se zpět do letní noci, kde se chlapec může cítit opět chlapcem a kde pravda, o které ještě nevi, že ji zná, zůstane navždy nepoznaná.

Misto toho však jdu dál, jako bych byl tažen nějakou magickou silou. Opouštim mistnost s modrým světlem a ocitám se v prostoru, který , soudě podle polohy a rozlehlosti, musí ležet mimo základy této budovv. Vim, že tu dřive existovala ještě jedna stodola, byla však před lety stržena a na mistě, kde stála, je dnes trávník.Zřejmě se tedy nacházim ve starých sklepech, které zůstaly nedotčeny a jsou nyni propojeny s nejhlubši komorou této nové, navic už přestavěné stodoly.

Ta tajemná magická moc mě však táhne dál. Přestože se mi zdá, že mě ovládá proti mé vůli, a chvěji se strachem před jeji temnosti, vim, že to neni nic jiného než moje vlastni touha dovědět se pravdu.

Ta magická moc je moje vlastni vůle, kterou jsem v sobě potlačoval ode dne smrti matky.

Stojím v úzké chodbě otáčející se kamsi dozadu. Pod klenutým stropem se táhne prověšená elektrická šňůra a na ni jsou asi po třiceti centimetrech rozmistěny, malé žárovičky, podobné těm, co se dávaji na vánočni stromek. Chodbu hţoři hrubě postavené zdi z neomitnutvch červenočemých cihel, pouze na některvch mistech jsou cihly překryty fleky a pásy bilé, pečlivě vyhlazené omitky.

Zastavuji se a poslouchám své divoce bušící srdce.Naslouchám směrem k neznámým prostorám vpředu, jakobych se chtěl dovědět, co tam na mne čeká. Naslouchám také dozadu, jestli se neozve hlas, který by mě volal zpět do bezpečného světa tam nahoře.

Ale vpředu i vzadu je ticho, pouze moje srdce je zdivočelé , a i když se br-áním porozumět tomu, co řiká, citim, že právě ono jediné zná všechny odpovědi. leží tam vpředu a že to, co zůstává za mnou , je svět, který už nikdy nebude jako byl dřív, svět, který se pro mně navždy zhroutil. v okaku, kdy jsev vešel do těch podzemních prostor podlaha je kamenitá, ale do mých nohou z ní vstoupil takový chlad, jako by byla vydlážděná ledem. Chodba se přikře svažuje a stáčí dolů širokým obloukem. jdu bosý a vystrašený po ledové podlaze, procháázím celý oblouk chodby a dostávám se do místnosti, která je asi deset metrů dlouhá a necelé čtyři metry široká. Plochá podlaha, nízky plochý strop a na něm jediný zdroj světla -bílé vánoční žárovičky. V době, kdy ještě nebyla elektřina mohla místnost sloužit jako sklep pro uskladnění ovoce, brambor nebo jiné zeleniny , i když teď tu nezbyly ani prázdné police. ať byla místnost v dřívějších dobách čimkoliv, jediný pohled mě přesvědčil, že nyní je něčím zcela jiným.Stojim jako přimrazený a nejsem schopen pohnout se z místa. Celou jednu delší stěnu a polovinu druhé tvoři podivrtá galerie lidských figur v životní velikosti, vymodelovanáých z bílé sádryţ a umístěný,ch na pozad bilých sádrových výklenků. Jsou to figury dospělých žen, ale také divek, některé nemohotţ mit i,ic ne.ž deset nebo dvanáct let-dvacet, třicet, možná čtyřicet, tolik jich tu může být. Všechny jsou nahé.

Některé jsou umistěny ve svém vlastním výklenku, další zase po dvou nebo po třech, tvář vedle tváře, tělo vedle téla. Výrazy všech jsou naplněrty takovým děsem, že na ně nedokáţcc pohlédnout déle rtež zlomek vteřiny“ Tváře křičici hrůzou, tváře prosici, tváře zntučené agonü, ztrhané .strarhent n nepředstavitelnou bolesti.

Všec.ţhna těla bez výjimky jsou zhroucer2.á, ruce řţasto jakoby pozveduté k prosbě neho skřižené před ţenitáliemi. Divám se na jednu figuru, kter-á má tvář zakrytou křečovitě roztaženými prsty obou rukou v gestu posledni znufale obrany. I kdyby to by,lyjen pouhé sochy, pouhá výtvantá dila zmatené my,sli umělce, i tak hy z nich šla nesnesitelná hrůza. Ale já tušim rtěco daleko horšiho. Přestože je osvětleni mistnosti mdlé a sotva stači k tomu, ahych rozeznal podrohnosti, ty vytřeštěné hilé pohledy mě přimrazuji k podlaze.

Tvář mvtické Medúzy prv hy,la tak oity,zdná, že človeţ při pohledu na ni zkameněl. Tyto tváře mě neocltromují svou ohyzdrtostí, ale tim, že zu všemi jsou ženy, které mohly hvt matkami jako hyla moje nzatka, jsou za nimi mladé divky, které mohly být mými sestrami, neměl to štěstí mít sestry“ všechno to byli lidé, lidé, kteři někoho milovali a byli někým milováni, kteři na svých tvářich citili teplo slunce i chlad deště, kteři se někdy smáli a snili o své budoucnosti, stracovali se a doufali. Ty tváře mne zmrazily lidskostí, kterou s nimi sdilim. Jejich zmučené výrazy jsou tak výmluvné, že jejich bolest je i mou bolesti, jejich opuštěnost a zoufalá samota poslednich chvil je opuštěnosti a samotou, kterou teď citim i já. Jejich smrt je i mnou smrti.

Pohled na ně je nesnesitelný. A přesto mě cosi nuti, abych znovu zvedl oči a dival se na ně, protože i když je mi teprve 14 let a jsem jen malý chlapec uvědomuji si, že utrpeni těch matek, které mohly být mými matkami, těch sester, které mohly být mými sestrami, si žádá, aby ho někdo viděl. Aby vzbudilo soucit i hněv.

Ty hrozné skulptury pů.sobi, jako by byly odlity z.e sádry ale sádra je pouze slupkou fixujici zmučené výrazy a prosebná gestaostatně ani ta gesta neodpovidala výrazům a gestům v okamžiku smrti, ale byly to krutě zaranžované pozice, které vytvořil až dodatečně. Dokonce i v milosrdném šeru a stinech slabého osvětleni jsou patmá mista, kde je bilá sádra prosáklá něčim, co zřejmě proniká zevnitř - šedé, rezavé a žlutohnědé skvmy, biologická patina, podle niž se dá usuzovat na stáři té které figury.

Zdá se mi, že vzduch naplňující prostor je nesnesitelný ožná to neni ani tak vlastnim pachent, i když i ten je tak silný, že se mi obraci žaludek, jako spiš tušenim. z čeho pocházi. později vyšlo najevo, že se otec pokusil mrtvá těla v jejich sádrovém sarknfágu chemicky zakonzervovat. Do určité míry se mu to podařilo, ale úplně proces rozkladu nepotlačil. Tušim… ne, nyní už vim, že je to pach smrti, pach, který vládne pod trávniky hřbitovů a který, děsi živé při poslednim rozloučeni nad otevřenou rakvi.

Teprve teď si všimám výklenku připraveného pro nové tělo. vy sekané cihly leži naskládané na zemi a v hlině se čemá vydlabaná polokruhovitá díra.Vedle cihel je několik dvacetikilových pytlů štukatérské sádry hromada pisku, kovová nádoba na míchání malty, zednické a štukatérské nářadi, svazek dřevěných kolíků, kolo drátu a dalši pomůcky, které ani nedovedu pojmenovat.

Je přichystaný. Potřebuje pouze ženu, která se stane přištim exponátem této děsivé galerie. Ale já vím, že užji má také, protože ji sem přivezl dodávkou s duhou na bocích. Byly to její ruce, které zanechaly krvavé stopy na dveřich nad schodištěm.

Mezi materiálem a nářadím naskládaným na zemi se cosi mihlo.

Teď se to zastavilo a zirá to na mne stejně stmule, jako já zíram na zmučené ženy ve výklencích. Je to krysa, Ale vypadá jinak. než jak vypadaji normální krysy. Jeji hlava je deformovaná jedno oko niž než druhé a rypák zkřivený do odpomého šklebu. Vedle se mihl další stín Dalši krysa. I ta se najednou zastavila zvedla se na zadni a stmule na mne zírá. Vypadá strašně. Z úzké hlavy trčí přiliš širo ký rypák, nestvůmé žluté zuby. cítím, jak mnou projelo zamrazení.

Je to malá rodinka odpomé zdegenerovarté havěti, přežívají tu, šmejdi a ryji v tělech napuštěný,ch chemickou konzervačni látkou a každý rok plodi dalši generace ještě nestvůmějšich mutantů než jsou ony samy. Jedno se však jejich paralýza zastaví a krysy se vráti zpátky do svých děr. zatímco já…

Dlouhá podzemní místnost se od noci sov a krys změnila.-Těla obětí byla odvezena, výklenky strženy a mezi cihlovými sloupy se čemala obnažená hlína. Policisté a soudní patologové, kteří tu týdny pracovali, vyztužili místa mezi některými sloupy dřevěnými trámy, protože se báli, že by se sklepení mohlo zhroutit.

Vzduch byl ted cítit zemí a kamenem, ale to byla čistá, nezkažená vůně. Těžký pach chemikálü a organického rozkladu už dávno zmizel.

Spencer stál pod nízkým stropem sklepní místnosti a živě si vybavil strach, který ho tu ochromil, když mu bylo čtmáct. Ted však necítil ani tak strach jako hrůzu a znechucení. A strašlivý vztek.

Bolest za všechny mrtvé. Soucit s těmi, kteří je milovali. Pocil viny, že nepřišel dřív a nedokázal je zachránit.

A také lítost nad svým vlastním životem. Nad životem, který mohl prožít, ale kterv nikdy nepoznal a už nikdy nepozná.

Nad všemi těmi pocity se však neslo něco společného a sjednocujícího: byla to vážnost a úcta, kterou člověk cítí v místech, kde umírali nevinní - od biblické Kalvárie k Dachau, Babímu Jaru nebo k dodnes neznámým polím ukrývajícím miliony Stalinových obětí.

Země pokropená krví nevinnýchje svatá, ale to neznamená, žeji posvětili vrahové. I když právě oni se často považují za výkvět lidstva, jsou to jen červi ryjící v hnoji a žádný červ nemůže přen anijediný kubický centimetr hlíny ve svatou půdu.

Svatými se stávají oběti, které umírají za ty, jimž osud do žít. A i když si většina z nich nezvolila smrt dobrovolně, jejich tím není o nic méně svatá, protože osud si vybírá ty, kteří jsou ni ji podstoupit.

Kdyby měl Spencer posvěcené svíce, zapálil by je a díval 1 do jejich plamenů, dokud by neoslepl. Kdyby tu byl oltář, po by a modlil se. Kdyby mohl nabídnout svůj život k vykoupe votů všech těch, které tu zemřely, neváhal by ani na okamžik.

Jediné, co však mohl udělat. bylo tiše uctít mrtvé tím, že navždy uchovávat v mysli okolnosti jejich posledních okam Jeho svatou povinností je být svědkem. Kdyby zapomněl, vše nevinné oběti by znesvětil. Cenou za klid a mír zapomenutí bţ jeho duše.

Když ve svém vyprávění dospěl až sem, k těm děsivým kombám a pak dál k tomu hroznému výkřiku, který ho probu stmulosti, nebyl najednou schopen pokračovat. Mluvil sice dţ bo se alespoň domníval, že mluví, ale po chvíli si uvědomil, , ní slyšet jediného slova. Jeho ústa se pohybovala, ale hlasen pouze ticho splývající s tichem podzemní místnosti.

Nakonec z něho vyšel pouze tenký jakoby dětský vzdech ú ti a trýzně. Ne, nebyl podobný výkřiku, který v tu čevencovc zaslechl oknem své ložnice, ani tomu, který ho vyburcoval : nulosti v hrůzné galerü. Zabořil tvář do dlaní a třásl se. Nic víţ ajen se třásl, protože náhlý záchvat zármutku byl priliš siln aby ho mohl vyjádřit slzami.

Ellie věděla, že ted ho nemůže utěšit žádným slovem ani kem.

Pouze Rocky se ve své svaté psí prostotě domníval, že smutek jeho pána se dá zahnat vrtěním ocasem a lísáním se nohám. Když však poznal, že tentokrát je jeho snaha mamá, s ně se odvrátil a odplížil se stranou.

Po chvíli se Spencer uklidnil alespoň tak, že mohl pokra „Znovu jsem uslyšel výkřik bolesti. Přicházel tam odtud, z katakomb. Možnáto nebyl ani výkřik, spíšjen žalostný nářel ný Bohu.“

Vykročil směrem k posledním dveřím na konci katakomb. Ellie a Rocky ho následovali.

„V tu chvílijsem si vzpomněl najiný výkřik. Stalo se to šest let předtím, když mi bylo osm let. Pamatuji se, že to bylo někdy naja ře. V noci mě vzbudil hlad ajájsem vstal z lůžka, abych si zašel do kuchyně, kde byly v zavařovací sklenici sušenky polévané čokoládou. Měl jsem je hrozně rád, dokonce se mi o nich zdálo ve snu.

Sešel jsem po schodech dolů. V několika místnostech seještě svítilo. Myslel jsem, že tam najdu matku nebo otce, ale nikde nebyli.“

Spencer se zastavil před čemě natřenými dveřmi na konci katakomb. Ano, vždycky to pro něho byly katakomby a zůstanou jimi navždy, přestože mrtvá těla byla dávno vyjmuta ze svých sarkofá gů a odvezena pryč.

Ellie a Rocky stáli vedle něho.

„V kuchyni byla tma. Chtěl jsem si nabrat tolik sušenek, kolik bych jen unesl, víc, než by mi dovolili. Otevřel jsem sklenici, když jsem uslyšel ten výkřik. Ozval se zvenku. Zezadu. Došel jsem k oknu vedle stolu a poodhmul záclonu. Na trávníku jsem uviděl matku. Běžela od stodoly k domu. On… on se hnal za ní. Dostihl ji u bazénu. Chytil ji za rameno, otočil k sobě a pak… pak ji uděřil.

Udeřil ji do tváře. Matka znovu vykřikla a on ji znovu uděřil.

Bil ji hlava nehlava, znovu a znovu. Mou matku! Bil jí pěstí. Matka upadla na zem a on ji kopl do hlavy. Kopl mou matku do hlavy! Zůstala ležet. Vůbec se nehýbala. Podíval se směrem k domu. Nemohl mě vidět, protože jsem byl v kuchyni potmě a navíc se díval úzkou mezerou v zácloně. Zvedl ji a odnášel směrem ke stodole. Ještě chvíli jsem stál u okna, pak jsem dal sušenky zpátky do sklenice a zavřel víko. Vrátil jsem se nahoru a vlezl do postele. Přes hlavu jsem si přetáhl přikrývku.“

„A to sis na to ani jednou za těch šest let nevzpomněl?“ zeptala se Ellie.

Zakroutil hlavou. „Úplně jsem to pohřbil. Proto jsem nemohl spát s puštěnou klimatizací. Někde v podvědomí jsem mél uložen strach, že si přijde i pro mne a já ho kvůli hučení klimatizace neuslyším.“

„A pak o šest let později jsi v noci otevřeným oknem zaslechl další výkřik-“

„Ano. Zasáhl mě hlouběji, nežjsem byl schopen pochopit. Vytá hl mě z lůžka, ven z domu, ke stodole. A když už jsem byl tady a blížil se k těm čemým dveří, šel za tím výkřikem…

Ellie sáhla na kliku, aby otevřela, ale onjí zadržel ruku.

„Ještě ne,“ řekl. „Ještě nejsem připraven.“

… jdu bosí po ledové podlaze a bližim se k čelním dveřím.

Svirá mě strach z tolto, co jsent pnívě teď viděl, ale najednou také z tolto, co sţe stnlo v tu jami noc, kdy mi hylo osm, z toho. co bylo celé roky zasuté v mém podvědomi a co najednou prasklo a vţţhmulo se ven.

Už necitint pouhou hrůzu, ochromuje mě stav, který se nedá vyjádřit žádrtým slovem. Stojint před čentými dveřmi cr dotýkánt sejich.

Jsou tak lesklé a tak čenté jako odraz bezměsičné nočni ohloltv v mrtvé hladinţ rybnika. Bojim se a navic mnou z.mitá neuvěřite.lný zmatek, protoţe se mi zdá, ţe je nti osm i čtntáct let současně a že se ty čenté dveře chystánt otevřít, ahych zachránil nejen ženu, jejiž krvavé otiskv jsem viděl na dveřich vestibulu, alc i svou ntatktr. Minulost n přitnmrtost mi splýţvci dohrontadv. Beru za kliku a otevirám čemé dveře.

Vstupuji do temného neurčitého prostorcc. Kolent mne je nekonečná noc. Irtkoustově čéntý strop sBlývá s čemvmi stěriami, podlaha je jako cesta do pekel. Na lesklé dcscţe železného stolu, která jako bv se vzrtášela ve tmě, lež,i připnutaná nahá žena. Jeji pootevřertá ústa jsou zkrvavená, a že je ještě živá. ccsuzuji jen podle mátožnéhn kýváni hlavy ze strany nu stranu. ,Scénu osvětluje jedirié světlo visici v prázdném čemém prostoru pi-imo nad stnlem. Jeho úzký paprsek ozařuje desku stolujako nějaké nebeshé těleso nebo nadpozcmský inkvizitor: U stolu stoji otec. Je celý v cţemém, pouze obličej a ruce jsnu vidět, hilri tvář a hilé ruce. jako by to hyla tři těla existujici santcz o sohě. Ruce s injekčni střikačkou se vznášeji narl žerta rt.

„Ne!“ vykřikl jsem a vrhl se rta něho. „Ne! Ne!“ Je tnk překvapený. že se mi ho podařilo vytlačit minto úzký kuţel siţětla dn ťţénré rteurčitosti tntv, až jsnte oha nţzrazili na zeď. Křičim a hi ju .hcţ pěstmi, alejsem jen slahý čtmáctiletý chlcrpec, zatimcn onje silnýţ muž.

Když se vzpamatoval. chytl mne a odltodil. Narážim zcíţv na protějši zeď. Podél páteře nti vv.střelcýe hvle,sţt. Mám pncit, že se propadám do tmţ, která je hlrcbši než ţemé peklo okolo mne. Ale opět vykročil směrem k posledním dveřím na konci katakomb. Ellie a Rocky ho následovali.

„V tu chvílijsem si vzpomněl najiný výkřik. Stalo se to šest let předtím, když mi bylo osm let. Pamatuji se, že to bylo někdy naja ře. V noci mě vzbudil hlad ajájsem vstal z lůžka, abych si zašel do kuchyně, kde byly v zavařovací sklenici sušenky polévané čokoládou. Měl jsem je hrozně rád, dokonce se mi o nich zdálo ve snu.

Sešel jsem po schodech dolů. V několika místnostech se ještě svítilo. Myslel jsem, že tam najdu matku nebo otce, ale nikde nebyli.“

Spencer se zastavil před čemě natřenými dveřmi na konci katakomb. Ano, vždycky to pro něho byly katakomby a zůstanou jimi navždy, přestože mrtvá těla byla dávno vyjmuta ze svých sarkofágů a odvezena pryč.

Ellie a Rocky stáli vedle něho.

„V kuchyni byla tma. Chtěl jsem si nabrat tolik sušenek, kolik bych jen unesl, víc, než by mi dovolili. Otevřel jsem sklenici, když jsem uslyšel ten výk`rik. Ozval se zvenku. Zezadu. Došel jsem k oknu vedle stolu a poodhmul záclonu. Na trávníku jsem uviděl matku. Běžela od stodoly k domu. On… on se hnal za ní. Dostihl ji u bazénu. Chytil ji za rameno, otočil k sobě a pak… pak ji uděřil.

Ude`ril ji do tváře. Matka znovu vykřikla a on ji znovu uděřil.

Bil ji hlava nehlava, znovu a znovu. Mou matku! Bil ji pěstí. Matka upadla na zem a on ji kopl do hlavy. Kopl mou matku do hlavy! Zůstala ležet. Vůbec se nehýbala. Podíval se směrem k domu. Nemohl mě vidět, protožejsem byl v kuchyni potmě a navíc se díval úzkou mezerou v zácloně. Zvedl ji a odnášel směrem ke stodole. Ještě chvíli jsem stál u okna, pak jsem dal sušenky zpátky do sklenice a zavřel víko. Vrátil jsem se nahoru a vlezl do postele. Přes hlavu jsem si přetáhl přikrývku.“

„A to sis na to ani jednou za těch šest let nevzpomněi?“ zeptala se Ellie.

Zakroutil hlavou. „Úplně jsem tn pohřbil. Proto jsem nemohl spát s puštěnou klimatizací. Někde v podvědomí jsem mél uložen strach, že si přijde i pro mne a já ho kvůli hučení klimatizace neuslyším.“

„A pak o šest let později jsi v noci otevřeným oknem zaslechl další výţkřik- ` „Ano. Zasáhl mě hlouběji, než jsem byl sc hl mě z lůžka, ven z domu, ke stodole. A 1 a blížil se k těm čemým dveří, šel za tím výk Ellie sáhla na kliku, aby otevřela, ale on jí „Ještě ne,“ řekl. „Ještě nejsem připraven.“

.. jdu bosý po ledové podlaze a bližim se 1 n2ě strach z toho, cn jsem právě teď viděl. alţ co se stalo v tu jami noc, kdy mi bylo osm, z zasuté v mém podvědomi a co najednou pra, Už necitim pouhou hrůzu, ochromuje mě stţ, řit žádným slovem. Stojim před ěenlými dvE Jsou tak le.sklé a tak čemé jako odraz hez v mrtvé hladinţ rvbnika. Bojim se a navic m zmatek. protože se mi zdá, že je nti osm i čtm ty čemé dveře chysPánt otevřit, abych zacl krvavé otisky jsem viděl na dveřich vestibirlţ nulost a přitomnost mi splývá dohromady. B čemé dveře.

Vstupuji do temného neurčitého prostor nečná noc. Inkoustově čémý strop splývá s laha je jako cesta do pekel. Na lesklé dcscţc jako bv se vznášela ve tmě, lež.i připoutaná řená ústa jsou zkrvnvená, a že je ještě živá tožného kýváni hlavy ze strany na strariu. světlo visici v prázdném čemém prostoru 1 úzký paprsek o:ařuje desku stolujako r2ěju nadpn: emský inkvir,itor: U stolu stoji otec. . obličej a ruce jsou vidět, hilá tvář a hilé ruc la existcţjici sa.ma o sohě. Ruce s injekční sti ženou.

„Ne!“ wkřikl jsem a vrhl se na něho. „ţ pený, že se mi ho podařilo vytlačit mimo úz neurčitosti tmv, až jsnte oba naraţili na zeG mi, ale.jsem jen slahý čtmáctiletý ehlupec“

Kdvž se vţ.pamatoval. cltytl mne a odlzodil. , ši ţeď. Pndél páteře nii vvstřelzrje bvle,st. I dám do tmy“ která je hhcbši než ţemé peklo šim výkřik. Ta žena… Jeji sténárti mi proniká do mozku jako žhavá jehla a vrací mně zpět, k vědomí. cítím, jak mně jeho silné ruce zvedaji ze země, Jeho tvář sviti těsně před mým obličejem. Vidim kadeř čemých vlasů a oči tak temné. že se zdá, jako by to byly oči, za kterými není nic než tma. „Neboj se, chlapče. Neboj se, „ syčí na mně jeho hlas „Nechci ti ubližit. Jsi moje ditě, moje krev, můj vzor. Nikdy bych ti neubližil. rozumíš! slyšíš mně, slyšíš mně, synku můj malý, chlapče, slyšíš?

„Jsem rád, že jsi tady. Jednou k tomu muselo dojit. čím dřiv, tim lip. Vim, proč jsi tady, vim, proč jsi přišel. „ jsem zmámený a dezorientovaný, tmou a hrůzou i tvrdým nárazem na zeď. Jeho hlas zni konejšivě a doléhá ke mně s podivnou svůdností Téntěř mu věřim, že mi nechce ublížit.

Musel jsem se zmýlit. Třeba to opravdu byly jen sochy, třeba jsem to všechno špatně pochopil. Ale on mluví dál, dál mě hypnotizuje svým hlasem, jeho slova mi pronikaji do vědomi jako mámení a nenechávaji mi šanci myslet. Panebože, jak se mi toči hlava… a on mě stále tiskne ke zdi. Jeho tvář nade mnou sviti jako velký svůdný měsíc.

„ Vim, proč jsi přišel. Znám tě. Vim, proč jsi tady. Jsi moje krev, moje semeno, stín. Jsi mi stejně podobný jako můj vlastni obraz v zrcadle. Slyšiš mně, Miky, chlapče? Slyšiš? Znán tě.

Vim, proč jsi přišel. proč jsi tady. Vim, co potřebuješ. Vim to, vim. A ty to viš také. Věděl jsi toještě předtim, nežjsi sent vstoupil a uviděl ji, než jsi viděl jeji prsa. jeji nahé tělo. Ó ano, věděl jsi to, věděl, chtěl jsi to. Věděljsi, co chceš, co potřebuješ co jsi. A všechno to je. vpořádku, Miku, v pořádku, můj chlapče. Je to dobré, že jsi takový, že jsi jakojá. Tak jsme se narodili. Tak nám bylo osudem určeno se narodit. „

A pak stojime u stolu. Vůbec si nedokážu uvědomit, jak jsme se k němu dostali Ta žena leží přímo přede mnou a otec mě zezadu tvrdě tiskne. nemohu odtud uniknout. Citim, jak mi svírá pravé zápěsti a silou mi táhne ruku k jejim prsům. Je napůl v bezvědomí. otevírá oči dívám se do nich a pohledem ji prosím, aby pochopila . otec mi svirá zápěstí jako v kleštích, nutí mou ruku bloudit po jejim těle. můžeš si s ní dělat. co chceš. Miku „ slyšim jeho hlas.

„ Všechno, co tě napadne, je správné. Tak jsi se narodil. Divej se na ni. Je tu jen pro tebe. „ Pokouším se mu vzepřit, ale mamě. Levou rukou mě svirá pod krkem a dělem mně tiskne k hraně stolu. chuť krve a opět se mi začínají dělat mžitky před očima. pak své sevření uvolnil, abych neomdlel. Má se mnou svůj plán.

Podklesávaji mi kolena Moje slzy padali na holou kůži spoutané ženy. Konečně mi pustil pravou ruku. Něco pod stolem zachrastilo a já vidím jak vytahuje lesknoucí se chirurgické skalpely. Opět mi sevřel ruku, vtiskl do ni skalpel tak, že nemohu ostrý nástroj pustit, žena vidí lesknoucí se ocel a sténá a prosí.

V jejich očích je hrůza. „ Vim, jakí jsi, „ řiká otec. „ Vim, že jsi jako já, tak se tomu poddej! nebraň se, líbí se ti ta žena? Je to nejkrásnější stvoření, jaké jsem kdy viděl.

Oh, je mnohem krásnějši. nech si ode mne ukázat, co chceš, co máš rád. Divej se, jaké-je to krásné, takový jaký ses narodil, Poslouchej, Miky, stejné temné proudy jako mým. Poslouchej a temné proudy jako ve mně výří i v tobě. hučí jako rozvodněná řeka, Nech je, ať tě spolu se mnou vedou. vidíš jak se blíská? Ukaž ji ho a pozoruj jeji oči. Nic tu lesklou ocel… a naše ruce. Citíš, jakou máš moc nad všemi těmi slabými a pošetilými ? dívej se na mně, a zvedni ten skalpel! -Nic jiného nevnímá jen tu lesklou ocel…a naše ruce. Vidíš, jakou nad ní máme moc?jakou moc máme nad těmi všemi slabými a pošetilými stvořeními?Poddej se mně, zvedni ten skalpel jeho paže je Jeho levá paže je volně ovynuta kolem mého hrdla a druhá pevně svírá moje zápěstí, takže levou ruku mám volnou. Místo toho, abych se pokoušel zasáhnout ho do jeho boku nebo ho nějak jinak ohrozit, což by nemělo naději na úspěch, zapřel jsem se volnou o stůl, ovládla mně nesnesitelná hrůza.

Možná jen díky tomu jsem sebral tolik sil, že že se mi podařilo odstrčit ho tak, aby mi to umožnilo zapřít se o stůl vší silou jsem kopl, zapotácel se a protože mně nechtěl pustit, spadl se mnou na zem, skalpel zazvonil a zmizel ve tmě.

Moje tělo mu při pádu zřejmě vyrazilo dech, protože mně naokamžik pustil, jsem volný sbírám se z čemé podlahy, pravá ruka mne bolí, vím, že nemohu nic zachránit, ale mohu přivolat pomoc, policii, nebo někoho jiného.

Vrávorám ke dveřím, potácím se katakombami, míjím galerii, a pokouším se vykřiknout. chrčim, V ústech mám krev. Nemá smysl, abych křičel, na naši farmě neni nikdo, kdo by mě mohl slyšet. jsme tu jen my dva, on a já.

A ta nahá žena…prchám ven a křičim sipavým hlasem. Nikdo mě však neslyši. Nemám šanci se kohokoliv dovolat. Jsem tu s nim sám.

Zvedl oči a podíval se na Ellü.

„Neměl jsem tě sem brát. Neměl jsem tě do toho zavlékat,“ řekl.

Její tvář byla ve světle bílých žároviček šedivájako popel.

„Museljsi to udělat. Jestlijsem někdy pochybovala, tak ted už…

Nemůžeš to v sobě nosit navěky.“

„Musím. Nikdo mě toho nezbaví. Nevím,jakjsem si mohl myslet, že jsem schopen najít nový život. Nemám právo chtít po tobě, abys to všechno vláčela se mnou.“

„Dokážeš najít nový život, jsem o tom převědčená… pokud si vzpomeneš na všechno, co tě tam uvnitř dusí. A já si myslím, že vím, co si nemůžeš vybavit. Vím, kam se ty ztracené okamžiky poděly.“

Uhnul očima, protože nebyl schopen snést její pohled. Zastavil se u Rockyho. Pes seděl se svěšenou hlavou a chvěl se.

Obrátil se k čemým dţ,eřím. To, co najde za nimi, rozhodne ojeho budoucnosti. Rozhodne o tom, jestli půjde dál s ní, nebo se bude ploužit do smrti sám.

Opět se v myšlenkách vrátil k té vzdálené noci. „Nepokoušel jsem se utéct zpátky do domu,“ řekl. „Chytil by mě dřív, než bych tam doběhl, dřív, než bych se dostal k telefonu. Vyběhl jsem nahoru, proletěl sklepním vestibulem a skříní, ven z depozitáře ke schodišti. Ve tmě bylo slyšet, jak běží za mnou. Věděl jsem, že tam nahoře v ateliéru má v levé zásuvce psacího stolu revolver. Viděl jsem ho, když mě tam jednou pro cosi poslal. Vrazil jsem dovnitř a rozsvítil světlo. Vzadu za malířskýn stojanem byl stůl. Vrhl jsem se k zásuvce a otevřel ji. Na dně ležel revolver. Nevěděl jsem, jak se s ním zachází a jestli je zajištěný. Pravá ruka se mi stále ještě chvěla po tom, jak mi ji drtil svým sevřením, a i když jsem si pomohl levou, mél jsem co dělat, abych revolver udržel. Uslyšel jsem, že už je nahoře. Vtrhl do ateliéru a hnal se po mně.

Obrátil jsem revolver proti němu a stiskl spoušť. Nebyl zajištěný. Zpětný náraz mě málem povalil.“

„Zasáhl jsi ho?“

„První ranou ne. Mačkal jsem spoušť příliš 1 střelu jsem strhl hlaveň nahoru. Ale pořád jsem se ke mně nehnal. Dokonce byl klidný, Ellie, d vil, jako by se nic nestalo: je přece můj táta, stí jsme jen trochu rozrušeni, nic víc. Snažil se mf všechno bude zase v pořádku. Opět na mne mluţ cím hlasemjako tam dole. Mluvil pořád dokola, čivě. Dostal by mě, kdybych mu dal čas.“

„Netušil, že jsi ho před šesti lety viděl, jak bij ji odnáší zpátky ke stodole,“ řekla Ellie. „Mohl že až se uklidníš, dáš si její smrt do souvislosti , storami v podzemí - ale mohl si také myslet, že uchlácholí.“

Spencer zíral na čemé dveře.

„Je možné, že tak uvažoval. Nevím. lţíkal mi, on, poznám, jak bohatý může život být, a budu ţ jakéhoko(iv omezení. Mluvil do mne, že mě nau ho, co tam dole dělá, že užjsem na to začínal při se toho lekl, ale určitě se to naučím, protože j krev. Jeho syn.“

„Ale ty ses to nikdy nenaučil.“

„Pořád mi říkal, že to dokážu, že je o tom pť jeho geny, jeho krev proudí mým srdcem jako t byl tak blízko, že jsem ho nemohl minout, vyst Zavrávoral a upadl tváří na zem. Z rány mu vyt ta krve. Zdálo se mi naprosto jisté, že jsem ho krvejsem nikdy neviděl. Ležel na zemi a nehýt z ateliéru a běžel tam dolů… „ ţemé dveře čekaly.

Neříkala nic, protože nemohla. Teprve po A pak, tam dole s tou ženou… to jsou ty okam2 žeš vybavit.“

Čemé dveře. Měl to staré sklepení nechat zbc Uzavřít ho navždy. Neměl nechat dopustit, aby ţ tě někdy otevřít.

„Když jsem šel dolů, musel jsem nést revolver v levé ruce,“ pokračoval ztěžka, „protože v pravé mi cukalo bolestí od jeho stisku.

Ale… nebyla tojen bolest, cojsem v ní cítil.“

Sklonil hlavu. Jeho ruka se mu ted zdála menší a mladší, skoro jako ruka čtmáctiletého chlapce.

„Pořád jsem to cítíl… tu hladkou kůži, jak mě silou přinutil pohladitjejí tělo. Cítiljsem oblost a hebkostjejích ňader, plochostjejího břicha… teplo těla. Všechny ty pocity v mé ruce zůstávaly, přetrvávaly v ní jako ta bolest.“

„Byl jsi pouhý chlapec,“ řekla bez jakýchkoliv známek odporu.

„Poprvé jsi viděl nahou ženu, poprvé ses dotýkal jejího nahého těla. Můj bože, Spencere, v takové vypjaté situaci… Tvůj otec s tím počítal, hrál na tu strunu. Hodlal využít tvého zmatku k tomu, aby tebou mohl manipulovat. Že jsi měl pocity, za které se ted stydíš, bylo jen přirozené a vůbec nic to neznamená.“

Až příliš se ho snažila pochopit. Až příliš ho omlouvala. V tomto zkaženém světě platí ti, co jsou příliš shovívaví, krutou daň za Kristovu lásku.“

Vrátil jsem se zpět. Prošel jsem katakombami, tou galerü mrtvých, před očimajsem měl otcovu krev a v dlani stále cítil její ňadra. Živá vzpomínka najejí bradavky mě pronásledovala-“

„Nemuč se, Spencere.“

„Nikdy nelži před psem,“ řekl - tentnkrát bez humoru, zato s hořkostí a hněvem, který mu samotnému naháněl strach.

V jeho srdci rostl vztek čemější než dveře před ním. Nebyl schopen zbavit se té červencové noci, setřást ze svých rukou vzpomínku na hebkost a smyslnost nahého ženského těla. Nikdy nevěděl, jestli má svůj hněv obrátit proti otci nebo proti sobě samému, a proto ho v sobě potlačoval, dusil ho kdesi uvnitř. Ten hněv však pořád existoval. Hlodal v něm, rozežíral hojako kyselina a nyní se provalil ven.

„… ano, vracel jsem se s myšlenkou najejí bradavky,“ pokračoval a jeho hlas se chvěl temným hněvem, ale i strachem. „Došel jsem k těmto dveřím a otevřel je. Vstoupil jsem do čemé místnosti… A pak už si vzpomínám jen na to, že jsem z ní zase vycházel a dveře za mnou zapadly… „

Bosý, zmatený a s trhlinou v paměti, čemější než tn, která zůstala za mnou, Mijim ženy ve výklencích, ženy, Divky“ matky, Sestry. Jejich nikdy neumfkajici bezhlasé výkřiky. Kde vlasmě byl?Kde byl, když umíraly? Proč je opnstil? Proč opustil mne? Po jejich sádrových tvářich přeběhl nestvůmý stin pavouka lezouciho po elektrické šňůi-e. šňůře procházírám kolem prázdné díry, té, která byla připravena pro ženu v čemé místnosti vystupuje z ní čemý stín. Je to on! Zbrocený krvi, vrávorajíci, chrčici v agónii, ale stále ješté živý. Živý a rychlý jako ten pavouk. záblesk oceli ze strany Nůž! Nůž, který vždy zářil v jeho zátišich jako vzácná relikvie. Záblesk oceli, záblesk žhavé bolesti na mé tváři. Pouštim revolver. Ruce mi leti k obličeji.

Rozetnutá kůže visi přes bradu. Moje prsty hmataji zuby, škleb obnažených zubů přes celou tvář Dalši záblesk. Miji mě. Padá. Je přiliš slabý se zvednout. Potácím se pryč. Dál od něho Držim si rozťatou tvář. Polykám krev Krev mi teče po prstech. Snažim se držet tvář pohromadě. Oh Bože, držím si tvář aby mi nespadla, a utikám pryč. Pryč! Zůstává ležet na zemi. Je přiliš slabý se zvednout, ale přesto za mnou volá: „Zabil jsi ji? Zabil jsi ji, chlapče?

Libilo se ti to ? Zabil jsi ji ?“

Stále ještě se neodhodlal na Ellü podívat. Sledoval ji pouze perifemím viděním, ale i tak viděl, že se její tvář se leskne slzami. Plakala nad ním.

On sám nad sebou plakat nemohl. Nikdy se nedokázal pláčem očistit od své bolesti, protože nevěděl, jestli je hoden slz svých, jejích nebo kohokoliv.

Jediné, co nyní cítil, byl hněv - neadresný, univerzální hněv.

„Policie našla tu ženu v čemé místnosti mrtvou,“ řekl.

„On ji zabil, Spencere.“ Její hlas se chvěl. „Musel to být on.

Policie to potvrdila. Ty jsi hrdina.“

Zavrtěl hlavou. Stále zíral načemé dvnře. „Kdy byji mohl zabít, Ellie? Kdy? Upustil skalpel, když jsme oba spadli na zem. Potom jsem prchal pryč a on se hnal za mnou.“

„Ale v té zásuvce byly přece další skalpely, další ostré mučící nástroje. Sám jsi to řekl, Spencere. On věděl, že nemůžeš utéct daleko a že tě stejně chytí. A po boji s tebou byl tak vzrušený, že nemohl čekat, třásl se vzrušením, takžeji musel zabít hned.“

„Když po tom, co mě zranil, ležel na zemi ajájsem utíkal pryč, volal na mne, jestlijsemji zabil, jestli se mi to líbiio.“

„Věděl, že je mrtvá. Možná byl šílený a možná ne, ale v každém případě to byl největší zloduch, kterého kdy peklo vypustilo na svět. Nedokázal tě strhnout na svou eestu a ani tě nedokázal zabít, takže mu zbývalo jen zničit tvůj život, zasít do tvé mysli pochybnost. Byl jsi pouhý chlapec, zmatený a zpola slepý panikou a hrůzou, a on věděl, v jakém jsi stavu. Věděl, jak ti je, a použil všechny okolnosti proti tobě -jen tak, z potěšení dělat zlo, pro svou neřestnou zábavu.“

Říkala přesně to, o čem se sám sebe pokoušel přesvědčit víc než polovinu svého života, ale prázdné místo v jeho paměti se tím nevyplnilo a zůstávalo tam stále jako strašidelná čemá díra.

Na.víc přetrvávající amnézie svědčila o tom, že skutečná pravda se liší od té, kterou by si tak zoufale přál.

„Běž,“ řekl ztěžka. „Běž do auta ajed odtud pryč. Jed do Denveru. Neměl jsem tě sem brát. Nemohu po tobě chtít, abys tím vším procházela se mnou.“

„Ne. Jsem tady a zůstanu s tebou.“

„Myslím to vážně. Běž, Ellie.“

„

Ne.“

„Běž! Vezmi s sebou psa.“

„Ne.“

Rocky zakňučel. Třel se o cihlovou zed, jejíž barva připomínala sraženou krev, a chvěl se v hrůze, jakou u něho Spencer snad ještě nepozoroval.

„Vezmi ho odtud. Má tě rád.“

„Nikam nepůjdu,“ řekla přes slzy. „Je to moje rozhodnutí a ty ho nemůžeš změnit.“

Obrátil se k ní, chytil ji za kabát a téměřji zvedl ze země,jak seji zoufale pokoušel přimět, aby mu rozuměla. Konečně se odvážil pohlédnoutjí do očí. „Proboha, Ellie, copak po tom všem, cojsi viděla a slyšela, ještě nechápeš? V té čemé místnosti, kde můj otec páchal svoje zvěrstva,jsem nechal část sebe, tu část, se kteroujsem nemohl žít. Co to, proboha, může být? Něco horšího než katakomby, horšího než to ostatní, protože to všechno jsem si pamatoval!

Jestli se tam vrátím a vzpomenu si, co jsem jí udělal, už se nebudu mít kam skrýt. Paměť je jako oheň, Ellie, hoří ve mně a zůstává po něm jen to, co se nedá spálit. Ale to už nebudu já. Potom, až se dozvím, co jsem jí udělal, už budu navždy někým jiným. Máš vůbec tušení, s kým tady pak zůstaneš na tomhle děsivém místě? S kým tu zůstaneš samotná?“

Zvedla ruku, a i když se pokoušel od ní ustoupit, přejela prsty jeho jizvu. „Kdybych byla slepá a nikdy tvou tvář neviděla, vím už o tobě dost, abys mi dokázal zlomit srdce.

„Oh, Ellie, ne.“

„Zůstanu s tebou.“

„Ellie, prosím.“

„Ne.“

Nedokázal zaměřit svůj hněv proti ní, kdyby proti komukoliv, proti ní ne. Odvrátil se a zůstal stát s rukama spuštěnýma podél těla. Znovu mu bylo čtmáct. Byl slabý a ztracený. Cítil strach.

Sáhla po klice.

„Počkej!“ Vytáhl pistoli zastrčenou za pasem, zasunul náboj do komory, odjistil ji a podal Ellü. „Chci, abys měla obě zbraně,“ řekl, a když chtěla něco namítnout, rychle ji přerušil: „Drž tu pistoli v ruce a nepřibližuj se ke mně příliš blízko, až budeme uvnitř.“

„Spencere, ať si tam vzpomeneš na cokoliv, nemůže to z tebe udělat tvého otce. Nemůžeš se změnit z jedné vteřiny na druhou.“

„Jak to víš? Strávil jsem šestnáct let života tím, že jsem se na ty okamžiky pokoušel vzpomenout. Snažil jsem se vyhrabatje z temnoty, ale nedokázal jsem to. A ted, jestli to přijde… „

Otočila pojistkou.

„Ellie -“

„Nechci, aby vyšel náhodný výstřel.“

„Otec si se mnou hrával, válel se se mnou na zemi, dělal pro mne všelijaké opičky, kdvž jsem se chtěl učit kreslit, trpělivě se mi věnoval, ale předtím a potom… byl tady, ten stejný člověk, a mučil ženy a mladé dívky, celé hodiny, někdy i dny. Bez problému se pohyboval mezi dvěma světy, tady dole a tam nahoře.“

„Nebudu na tebe mířit pistolí, jako bych se tě bála. Znám tě, vím, kdojsi. Pojdme to dokončit, Spencere.“

V hlubokém tichu katakomb si vybíral poslední chvilku, aby se připravil. Nic se tu nehýbalo, ani krysy, ani žádné jiné zrůdy, všechna havěť byla už dřív vyhubenajedem.

Otevřel čemé dveře.

Sáhl napravo óde dveří a rozsvítil.

Chvíli zaváhat na prahu, ale potom vstoupil.

Přestože Rocky byl v žalostném stavu, vklouzl do místosti za ním. Možná se bál zůstat v katakombách sám, anebo vycítil, že ho jeho pán potřebuje. Zůstal stát přitisknutý Spencerovi k nohám.

Poslední vešla Ellie a zavřela za sebou těžké dveře.

Místnost byla prázdná. Zůstalyjen čemé zdi, čemá podlaha, čemý strop. V neurčitém temném prostoru se oči neměly čeho chytit, takže se chvíli zdálo, že je stěží větší než umrlčí truhla, a vzápětí zase, že je nekonečně rozlehlejší než ve skutečnosti. Jediným osvětlením tu bylo stále to ostré bodové světlo v čemém stínítku u stropu.

Dresmundovi měli povinnost udržovat všechna světla funkční, už tu však nemuseli uklízet. A přesto nebyla na stěnách vidět ani ta nejnepatmější vrstvicţka prachu - bezpochyby z toho důvodu, že místnost zůstávala stále uzavřená.

Byla to šestnáct let zapečetěná časová kapsle, která z těch dávných dní neobsahovala nic než ztracené vzpomínky.

Přesto ta místnost na Spencera zapůsobila silněji, než očekával.

Opět viděl lesklý břit skalpelu, jako by ho držel v ruce právě ted.

… bosý, s revolverem v levé ruce spěchám dolů z ateliéru, kde jsem střelil do prsou svého otce. Procházim tajnvm vchodem dolů, jdu katakomhami a neodvažuji se pohlédnout ani doprava, ani doleva, protože mám bláznivý strach, že ty mrtvé ženy prorazi své sádrové přikrovyvrhnou se na mne vezmou mě k sobě do jednoho z těch výklenků ve zdi. Jsem synem svého otce. Zasloužil bych si, aby mě zadusila ta bilá kaše, vnikla mi do úst a do nosu, až bych byl jako ony, neživou figurou, útočištěm krys. Srdce mi mocně buši a jrí mám pocit, že s každým jeho úderem je ntůj pohled na .svět temnějši, jako by mi přivaly kn,e zaplavovaly oči. Také v pravém zápěsti i v prsteclt citim pulsováni krve: záchvěiţy bolesti v kloubech drcených rukou mého otce, tři malá srdce v každém prstu. Ale já tu bolest miluji a chci, aby byla ještě větši, aby přehlušila všechny dalši pocity, protože… protože, všemohouci Bože, stále to v ni je, stále v ni citim hebkost kůže té ženy, plnost jejich ňader a plochost jejího břicha. Stále na nich lpí to smyslné teplo, do kterého mi přes její zoufalé vzpírání a můj odpor silou ponořil prsty. Vidim jeji oči, jak přitahuji můj pohled a nedovoluji mu uhnout… úpěnlivě prosi.

Ale ta prokletá zrádná ruka má svou vlastni pamět, z niž se mi dělá špatně. Ale nejen pocity mé ruky ve nně vyvolávaji znechucení, také něco z tnho, co citim v srdci. Mám sám ze sebe strach, sám sebe si hnusim. Uvědomuji si, že se pocity z té nenáviděné ruky šiři do celého těla a otravuji ho nečistými touhami. Přicházim k čemým dveřim a musim se opřit o zeď. Zvracim. Třesu se zimou, ale přesto mě zalévá pot. Konečně se narovnávám a nutim se stisknout kliku.

Pravou paži mi vystřeluje bolest, jak ji prudce otevirám dveře.

A pak jsem uvnitř, znovu v temné kobce.

Nesmim se na ni divat! Ne, nesmim! Nesmim se divat na jeji nahotu. Nemám na to právo. Mohu se k ni přece přibližit s odvráceným polzledem a vnimat ji pouze koutkem oka jako neurčitý tvar vznášející se přede mnou ve tmě. „ Už je to dobré, „ řikám přiškrceným hlasem. „ Už je to dobré, pani. Je mrtvý. Zastřelil jsem ho.

Odvážu vás, dostanete se odtud, nemějte strach. „ Vzápěti si uvědomuji, že nemám nejmenší poněti, jak jeji pouta uvolnit. „Pani, musim zajit pro pomoc, musim zavolat policiiü, ale nemějte strach, je mrtvý. „ Ticho. Nic neřiká. Nehýbe se, ten neurčitý tvar, který vnimám koutkem oka. Zřejmě omdlela. Už předtim jsem si všiml, že ji při vědomi držel pouze strach. Ale já nechci, aby se probrala až potom, kdy budu pryč, protože by byla sama a nevěděla by, že se už nemusi bát. Opět vidim jeji oči - byl snad pohled mé matky v jeji posledni hodině stejný? - a nechci, aby se do nich při probuzeni vrátil děs z toho, že se ten zloduch vráti. To je všechno, všechno.

Jen proto sbirám odvahu udělat to. Nechci, aby se bála, proto se chystám ji zatřást a pokusit se ji přivést k vědomi. Musim ji přece řict, že je mrtvý a že za chvili přivedu pomoc. Bližim se ke stolu a snažim se vnimat pouze jeji tvář, ne tělo. Najednou mě udeřil do nosu pach. Strašný, odpuzujici. Opět se začinám propadat do tmy.

Natahuji ruku, abych se opřel o stůl. Je to stejná ruka, která si stále pamatuje křivku jejich ňader, ale nyni citi cosi teplého a kluzkého, co tam předtim nebylo. Teprve teď se pořádně divám na tvář té ženy. Otevřená ústa. Oči prázdné a mrtvé. Byl u ni! Dvě hrozné rány. Surové. Zvrhlé. Jeji hrdlo… břicho… Otáčim se pryč, prvč od ni.

Narážim na zeď. Rozmazávám pravou rukou po zdi to, co mi na ni ulpělo… volám matku a pak pořád dokola opakuji „Prosim ne, pa ni, prosim ne, prosim ne, „ jako bych věřil, že může obživnout a zacelit své rány pouze tim, že uposlechrte mou prosbu. Otirám si ruku, hřbet i dlaň, prstv chci setřit nejen to, čim ji mám teď potřisněnou, ale i pocity které tu ženu pamatovalyţ živou. Dřu rukou o zeď vztekle a „uřivě, ažji mám jako v jednom ohni, až v ni necitim nic jiného než bolest. Potom chvilku stojim a nemohu si uvědomit, kde jsem. Vidim dveře. Jdu k nim. Procházim jimi. Oh, ano, katakombv ..

Stál uprostřed čemé místnosti. Pravou paži držel před očima v ostrém světle bodové lampy a zíral na ni, jako by zkoumal, jestli je tam na konci zápěstí táž rukajako před šestnácti lety.

„Zachránil bych ji,“ řekl téměř užasle.

„Já vím,“ ozvala se Ellie.

„Ale nezachránil jsem nikoho.“

„Nebyla to tvoje vina.“

Poprvé od té červencové noci měl pocit, že je schopen to přijmout. Ne hned, ale někdy. Poprvé v něm svitla naděje, že na něm nelpí o nic větší vina než na kterémkoliv jiném muži. Jeho vzpomínky na dětství jsou temnější, jeho zkušenost se schopností člověka plodit zlo větší - ano, to všechnoje pravda, ale z tohoještě nevyplývá, žeje víc vinen.

Rocky dvakrát rozčileně zaštěkal.

„Nikdy neštěká,“ řekl Spencer polekaně.

Ellie odjistila pistoli a vrhla se ke dveří, které někdo otevíral.

Pozdě.

Dovnitř vtrhl muž. Spencer si ve zlomku vteřiny uvědomil, žeje to ten, jehož tvář viděli na obrázcích přenesenýGh z domku v Malibu. Muž se usmíval, ale z jeho pravé ruky vyšlehl výstřel.

Ellie vykřikla bolestí a chytla se za pravé rameno. Pustila pistoli a ta třeskla o betonovou podlahu. V šoku si uvědomila, že jí z ramene sklouzává uzi. Hrábla po ní l2vou rukou, ale nezachytila ji.

Zbraň udeřila o zem a zmizela ve tmě.

Teprve ted se Spencer vzpamatoval. Sehnul se a chtěl nahmatat uzi, ale usměvavý muž znovu vystřelil - pár centimetrů od Spencerových rukou se na podlaze zajiskřilo. Spencer ucukl. Bylo slyšet, jak se kulka odráží od betonových stěn.

Ldálo se, že muž se hzučením odražených kulek nevzrušuje, jako by byl přesvědčen, že jemu se nemůže nic stát.

„Byl bych radši, kdybych vás nemusel zastřelit,“ řekl. „Ar noho. Mám s vámi oběmajiné plány. Aleještějeden takový 1 -a nebudu mítjinou možnost. Kopněte tu uzi ke mně.“

Spencer váhal. Potom, místo aby poslechl, se sehnul k E11 to zlé?“ zeptal se a přitom se dotkl její tváře.

Tiskla si na ránu levou ruku a pokoušela se ovládnout bole oči však mluvily pravdu. „Nic to není. Jenom škrábnutí.“ S1 si všiml, že kradmo pohlédl na psa, který při její lži zaskučel.

Těžké dveře sklepení zůstaly otevřené. Někdo je držel s berettou v ruce ustoupil stranou, aby ho pustil. Vstoupil Ackblom.

Roy byl přesvědčen, že dnešní noc bude jednou z nejzajíi ších v jeho životě. Dokonce si na okamžik pomyslel, že by n hla přinéstještě výjimečnější zažitky, než které zažil v tu prţ s Eve. Vzápětí se však lekl, protože taková myšlenka se tém nala zradě. Bylo to všechno až neuvěřitelné seskupení událo nečně se mu podařilo dopadnout tu ženu a konečně má šanc dět se od Granta informace o případných organizacích zamě proti agentuře a potom toho muže s potěšením zbavit všec trápení. Ale nadto všechno - naskytla se mu jedinečná pří být svědkem okamžiku, kdy jeden z největších umělců dvţ století bude pracovat se svým médiem, a až bude po všem, si on, Roy Miro, bude moci odnést Eleonořiny dokonalé oči chyboval, že do režie dnešní výjimečné noci zasáhly samot mické síly.

Ale to nebylo všechno. Vidět výraz tváře Spencera ţ v okamžiku, kdy vstoupil Steven, stálo za ztrátu dvou he, a jednoho satelitu. V prvním okamžiku se v ní objevil poi vzápětí se všakjejí rysy zkřivily nevýslovným odporem. Je. byl tak absolutní a čistý, že sám o sobě představoval téměř 1 jící krásu. Místo aby se však na svého otce vrhl, ovládl se ke zraněné ženě.

„Ahoj, Miky,“ řekl klidně Ackblom. „Jak ses celou měl?“

Spencer - vlastně Michael - nebyl schopen slova.

„Já se mám docela dobře - až na to, že žiju v trochu nudném prostředí,“ řekl malíř.

Spencer Grant mlčel. Roy pozoroval se vzrušením výraz v jeho očích.

Ackblom přejel pohledem místnost. „Hodili mi na hlavu i tu ženu, kterou jsi tenkrát udělal ty. Ale já jsem vzal i ji na sebe.

Kvůli tobě, chlapče můj.“

„Nikdy se jí nedotkl,“ ozvala se Ellie Summertonová.

„Že ne?“

„Vy víte moc dobře, že ne.“

Ackblom si s lítostí povzdychl. „Dobře, tak nedotkl. Ale byl k tomu takhle blízko.“ Ukázal palcem a ukazovákem vzdálenost ani ne jednoho centimetru. „Takhle blízko.“

„Nikdy nebyl k ničemu takovému blízko,“ řekla. Grant stále mlěel.

„Že nebyl?“ podivil se znovu Ackblom. „Ale já myslím, že byl.

Kdybych byl chytřejší a poradil mu, ať si sundá kalhoty a nejdřív na ni vyleze, pak bych mu ani nemusel ukazovat, k čemu má ten skalpel použít. Viděla byste, jak by se do toho dostal.“

„Ty nejsi můj otec,“ řekl Grant dutým hlasem.

„Mýlíš se, můj sladký chlapče. Tvoje matka by nikdy neporušila slib manželské věmosti. Jájsem byl jediný muž, se kterým kdy něco měla, jsem si tím naprostojist. Tady v té místnosti při svém konci mi nedokázala zamlčet ani to nejnevinnější tajemství.“

Roy měl obavu, aby se Grant na Ackbloma nevrhl, protože pak by bylo obtížné použít zbraň.

„Co je to za dojemného pejska,“ řekl Ackblom. „Podívejte se, jak se třese. Ten se k tobě hodí, Miky. Připomíná mi tě v tu noc tenkrát. Dal jsem ti příležitost, abys nahlédl do vyššího světa, ale ty jsi byl příliš podělaný, než abysji dokázal využít.“

Na Eleonoře Summertonové bylo vidět, žeji víc než strach ovládá těžko potlačovaná zuřivost. Nikdy však neměla krásnější oči než ted.

„Jo, jo, Miky. To už je dlouho a svět se od té doby změnil,“ řekl Ackblom a postoupil pár kroků ke svému synovi a ke zraněné ženě.

Oba ucouvli. „Příli.š jsem předběhl svou dobu, byl jsem tak zaujat avantgardním uměním, že jsem si to ani neuvědomoval. Novináři psali, že jsem šílený. Nemyslíš, že bych mohl požadovat satisfak ci? Ted jsou ulice plné gaunerů, kteří jsou mnohem krutě jsem byl kdy já. Přestřelky za bílého dne, děti zabité na hřiši, nikdo se příliš nevzrušuje. Osvícení duchové jsou příliš zan starostmi, jestli nás konzervační látky přidávané do potra pravují v průměru o dva a půl nebo o tři dny života. A nečet agenti FBI zastřelili v Idahu neozbrojenou ženu, která drže ručí dítě, a potom zezadu odpráskli jejího čtmáctiletého syi se chtěl zachránit útěkem? Četl jsi o tom v novinách, Miky není všechno. Ve vládních službách ted zaujímají zodpověc ta lidé jako tady Roy. Kdybych neseděl šestnáet let ve věze. jsem se stát báječně úspěšným politikem. Mám všechno, cc mu třeba. Nejsem šílený, Miky. Tvůj otec není šílený a ni byl. Ďábel, to ano. Je ve mně. Byl ve mně už od nejútlejţ ství. Mám ho v každé molekule svého těla. Vždycky jser bavil, ale nejsem blázen, chlapče. To tady Roy, strážce vc bezpečí, ochránce národa-ejhle, Miky, toje ten správný š Roy se zasmál, čekal, jaký z toho Steven vyvede žert. věk je skutečně zábavný. Ale Roy neviděl jeho tvář, proto byl k němu otočenv zády.

„Měl bys slyšet, Miky, ty jeho řeči o soucitu, o tom, jţ vedou někteří lidé život a jak je on ochoten jim od něho nebo o redukci populace o devadesát procent, aby se zţ zdravé jádro lidstva. On miluje lidi, rozumí jejich trápení, mi soucit, a když se naskytne příležitost, pošle je do králo beského, aby se měli líp. To je k posrání. Miky. A takový helil,optéry, auta, peníze a k tomu ještě negramoty s těžkýţ lemi pod sakem. Dovolujíjim, aby se proháněli po světě a lepším. Tenhle muž, Miky, ten má červa na mozku, ne já.“

Roy, trochu v rozpacích, opakoval: „Správně, červa nţ velkého tlustého červa.“

„Podívej,“ pokračoval Ackblom. „Je to moc zábavný tenhle Roy. Chce, aby ho všichni měli rádi. Také ho spousta má ráda, nemám pravdu, Royi?“

Roy cítil, že se blíží pointa vtipu. „No, Stevene, nechci ě rozzlobit, ale -“

„Podívejme,“ přerušil ho Ackblom. „Je také skromn Roy, skromný, laskavý a soucitný. Tak co, Royi, mají vá rádi? Ven s tím, nebudte takový upejpavý.“

„Musím přiznat, že mají. Ale proto, že se ke každému chovám s úctou.“

„Takje to správné,“ řekl Ackblom a zasmál se. „Roy se chová ke každému s posvátnou úctou, přitom ještě stačí být příležitostný vrah. Všem naděluje stejně: od prezidentského pobočníka zastřeleného ve washingtonském parku - potom se to samozřejmě zahrálo na sebevraždu - až po obyčejného paraplegika poslaného na věčnost proto, aby se nemusel dál plahočit tím svým bídným životem.

Roy nepochopil, že takové věci nelze dělat vážně. Ty se musí dělat pro zábavu, jenom pro zábavu. Jinak je to naprosté šílenství, jestli se to dělá k nějakému vznešenému ţičelu. Kdybys ho slyšel, Miky, jaký je vážný, když o sobě mluví jako o snílkovi, jako o muži oddaném ideálům. Ale on skutečně má ideály a snaží se pro ně něco dělat - to se mu musí nechat. Žádné předsudky, žádné nadržování, koulí to se všemi stejně — to je ten správný šílenec s pěnou u huby, to je ten největší blázen, jaký kdy žil. Nemám pravdu, pane Rinku?“

Rinku? Roy se polekal. Nechtěl, aby ti dva slyšeli něco z toho, co se tady mluví. Neměl sebemenší zájem, aby viděli, co se tady děje. Byli jen tělesná stráž, vymyté mozky, nepatřili k těm správným členům jejich organizace. Otočil se ke dveřím udivený, že je neslyšel otevírat, ale nikoho neviděl. V tom okamžiku usly.“sel zachrastění uzi o betonovou podlahu, jak ji Steven Ackblom sbíral.

Ve zlomku vteřiny mu došlo, kolik uhodilo.

Příliš pozdě.

Automatická zbraň v Ackblomových rukách zarachotila a Roye srazila salva kulek. Upadl, koulel se po zemi, ale ještě se pokoušel střelbu opětovat. Stále ještě držel berettu v ruce, nedokázal však stisknout spoušf. Nešlo to. Nemohl se pohnout.

Z doznívajícího rachotu výstřelů a bzučení odražených kulek vyrostl další zvuk. Připomínalo to divoké chrčení rozběsněné šelmy, zvukjako z filmových hororů, znějící mezi čemými zdmi děsivěji než rachot střelby. Roy chvíli nevěděl, co se děje a odkud to přichází. Už si téměř myslel, že propukla naplno Grantova zuřivost, ale potom uviděl, že se Ackblomovi vrhá na hruájakýsi čemý stín. Malíř se pokusil uhnout a odrazit psův útok, ten už mu však visel na rukou a zuřivě je rval. Uzi třískla o zem, ale pes se rval dál, s divokým vrčením chňapal malíři po hrdle a po obličeji.

Ackblom vykřikl.

Roy mu chtěl říct, že nejnebezpečnější lidé - a u psů to zřej platilo stejně -jsou ti, kteří byli životem nejvíce biti. Když už př o svoji hrdost a naděje, když byli zahnáni do toho nejvzdátenějš kouta, pak nemají co ztratit. Aby k takovýmto krajnostem v o dech lidí nedocházelo, je třeba nacházet tu správnou míru souc k jejich utrpení a uplatňovat ji pokud možno brzy. Je to nejen vy ce morální řešení - ale i nejpraktičtější a nejmoudřejší. Bohu nemohl nic z toho umělci sdělit, protože se nejen nemohl pohn ale nedokázal ani promluvit.

Pusť, Rocky! Pusť!“

Spencer stáhl psa za obojek a bojoval s ním, dokud se neul nil.

Maliř zůstal sedět na zemi s nohama přitaženýma k tělu, krv jící ruce skřížené před obličejem.

Ellie už předtím zvedla uzi ze země a ted ji od ní Spencer vzal.

„Byla jsi zasažena ještě jednou,“ ozval se starostlivě, kd všiml, že krvácí na levém uchu.

„Jenom mě škrábla odražená kulka,“ řekla a tentokrát poh Rockymu do očí zpříma.

Spencer se podíval na zem. Tam seděl muž, který byl jer cem.

Vrah pomalu spustil ruce. „Jeho lidé obsadili celou f, V téhte budově nejsou, ale ven se nemáte šanci dostat, roz Miky, nemáte šanci.“ Byl klidný, ale v jeho klidu pulsoval vz „Když odtud nikdo nikd nesl šel křik“ ak ne ronikl vi výstřely,“ řekla Ellie. „Pořád máme šanci.

Vrah žen zavrtěl hlavou. „Pokud mě a toho Miro necháte tak nemáte.“

„Ale on je mrtvý,“ řekla Ellie.

„Na tom nezáleží. Dokonce nám jako mrtvý bude užite Člověk nikdy neví, co by chlap jako on mohl provést, takžţ klidnější, když je mrtvý. Vezmeme ho mezi sebe, chlapče. l Tamti nahoře si budou myslet, že je zraněný. Třeba z něho n kový respekt, že se budou držet zpět.“

„Nechci, abys mi pomáhal,“ řekl Spencer.

„Samozřejmě že nechceš, jenže moji pomoc potřebuješ, „ odpověděl Ackblom. „Vašeho auta se ani nedotkli. Mají přikázáno čekat, dokud nedostanou od toho chlapa tady další instrukce, takže když ho povedeme mezi sebou do auta, nebudou vědět, co se děje.“

S bolestnou grimasou se zvedl ze země.

Spencer couvl, jako by se u jeho nohou objevil had. Rocky zavrče) a couvl také.

Ellie stála ve dveřích a opírala se o zárubně. O ty dva se ted nestarala. Spencer měl psa - a jakého psa! - a ještě pistoli. Jeho otec nebyl ozbrojen, navíc měl pokousané ruce. Jenže Spencer vypadal, jako by se ho pořád ještě bál.

„Budeme ho potřebovat?“ zeptal se Ellie.

„Ne.“

„Máš jistotu, že to, cojsi chystala přes počítač, bude fungovat?“

„Větší, než bych kdy mohla mít v něho.“

„Co se s tebou stane, jestli tě tu nechám?“ zeptal se Spencer otce.

Malíř si prohlížel pokousané ruce s takovým zájmem, jako by to nebyla krvavá poranění, ale nějaký esteticky zajímavý objekt, který nikdy předtím neviděl. „Co se se mnou stane, Miky? Myslíš, až se vrátím zpátky do vězení? Budu si trochu číst, aby mi ubíhal čas.

A víš, že ještě občas maluju? Myslím, že namaluju tu tvou malou ím ředstavit ţak vypadá nahá ajak by mohla vypadat, kdybych měl příležitost trochu si s ní pohrát a dostat z ní všechno, co v ní je. Vidím, chlapče, že se na mne tváříš zle, ale řekni - nestálo by za to dovolit mi takové malé potěšení, když uvážíš, že nikdy nebyla krásnější, než jak by mohla být na mém plátně? A navíc bychom ji takhle mohli mít oba.“ Povzdychl si a zvedl pohled od svých rukou. Vypadal, jako by si ani neuvědomoval bolest. „Co se se mnou stane, když mě tu necháš, Miky? Nic. Jen mě pošleš zpátky do života, který ničí můj talent a moji chuf žít, do ubohé a prázdné existenee za šedivými zdmi. To se se mnou stane, můj malý nevděčný Miky.“

„Řekl jsi, že jsou horší než ty.“

„Ano,já vím, cojsem.“

„Co tím míníš?“

„Chybí jim schopnost sebeuvědomění.“

„Ale pustili tě. „

„Dočasně. Jen abych jim pomohl chytnout vás.

„Pustí tě znovu.“ „

„Doufám, že to nebude trvat dalších šestnáct let. usmál se, ja by poranění na jeho rukou byly jen nevinné oděrky. „Ale nesm propadat beznaději. Žijeme v době, ve které se rodí nová pokolţ fašistů. Věřím, že si čas od ěasu na mne vzpomenou a požádají o konzultaci.“

„Naznačuješ, že se nemáš chuť vrátit do vězení,“ řekl Spenc „Máš v úmyslu dnes v noci utéct „Je jich příliš mnoho, Miky. Velcí muži s velkými pistolemi 1 saky, s velkými čemými chryslery, a pokud je třeba s`helikoptÉ mi. Ne, ne, asi budu muset počkat na další konzultaci.

„Lžeš, ty vrahu mé matky,“ řekl Spencer.

„Oh, nepokoušej se mě strašit,“ řekl Ackblom. „Vzpomínár na tuto místnost před šestnácti lety. Tenkrát jsi byl malý cucák a jsi jím pořád. Vidím, že máš na tvári pěknou` ozdobu, chlapče. dlouho trvalo, než ses mohl pořádně najíst.

„Viděl jsem, jakjsiji ztloukl u bazénu.“

Jestli si tím ulevíš, tak běž přímo k věci.“

„Byl jsem si v kuchyni pro sušenky, slyšel jsemjejí křik.“

Nevzpomínám si, že bys byl dřív otravný.

Ten člověk byl až neskutečně klidný. Z celé jeho osobnosti zařovala téměř neotřesitelná síla a v jeho očích nebylo nic z pohledu šílence. Mohl kázat a nikdo by nepochyboval, že je to kněz. to však dábel, sám to o sobě řekl.

Spencer se nezmohl na odpověd. Nevěřil, že něco takovél možné.

„Víš, že jsi mi, chlapče, moc dlužen? Nebýt mne, tak jsi v neexistoval. Nesejde na tom, co si o mně myslíš, ale já jsem otec, ať se ti to líbí, nebo ne.“

„Ano, nebýt tebe, tak bych neexistoval… a bylo by to jen d Ale nebýt mé matky, mohl jsem být přesně takový jako ty. Jí žím. Jenomjí. Jí děkuju za záchranu své duše.

„Miky, ty snad chceš, abych se rozplakal. No dobře. Ale když mluvíš o své matce, musím ti říct, že pro mne neznamenala nic.

Vůbec nic. Měl jsem ji jen jako clonu, takový užitečný podvod s pěknýma nárazníkama. Jenže byla moc zvědavá. A kdyžjsem byl nakonec nucen vzít ji sem dolů, byla stejná jako ty ostatní nebo spíš horší.“

„Tak ted ti to za ni vynahradím,“ řekl Spencer sevřenými rty.

Zjeho rukou vyšlehla krátká dávka.

Nemusel se obávat odražených kulek, každá našla svůj cíl. Tělo padajícího muže se zhroutilo k zemi a zůstalo nehybně ležet v kaluži krve, temnéjako noc.

Rocky při výstřelech nadskočil leknutím, potom naklonil hlavu a zíral na tělo mrtvého muže. Několikrát k němu čichl, jako by jeho pach byl něčím zcela mimo jeho zkušenost. Spencer s hlavou skloněnou si všiml, že se na něho pes udiveně dívá. Po chvíli se Rocky pohnul a přešel k Ellü stojící u dveří.

Spencer psa váhavě následoval. Hlavu měl sklopenou a bál se Ellü pohlédnout do očí.

„Měla jsem strach, že to nedokážeš,“ řekla. „Kdybys to neudělal, musela bych to udělatjá.“

Konečně se odvážil zvednout hlavu a podívat se na ni. Věděl, že to neřekla pouze proto, aby ho uklidnila. Vyslovilajen to, co cítila.

„Nechtěl jsem to udělat. Nemám potěšení ze zabíjení,“ řekl.

„V jeho případě bych to potěšení měla.“

„To si jen říkáš.“

„Nesmímé potěšení.“

„Nenávidím to v každém případě.“

„Proč? Musíš přece zašlápnout švába, když se naskytne příležitost.“

„Jak to máš s ramenem?“

„Bolí jako čert, ale naštěstí moc nekrvácí.“ Pokusila se pohnout ruku, ale sykla bolestí. „Snad budu schopná ovládat klávesnici oběma rukama. Doufám, že dokážu pracovat dostatečně rychle.“

Prošli prázdnými katakombami do modře osvětlené místnosti, po schodech do nažloutlého vestibulu a vyšli ven z podzemí do toho podivného světa nahoře.

Ro necítil bolest. Vlastně necítil vůbec nic, což mu usnadňova lo vě óhodněji hrát i roli mrtvého. Bál se, že by ho mohli dorazit, okud by si všimli, že je stále živ. Spencer Grant alias Michael Ackblom byl nepochybně stejně šílený jako jeho otec a schopen ` naprosto všeho. Roy tedy zavřel oči a poddal se stavu, který mu ne dovoloval se pohnout.

Kromě strachu ho však přemohl ještě jiný poţit-pocit zklamání nad tím, jak se mu odvděčil člověk, kterému dal takjedinečnou prí ležitost. Jaká krutá zrada!

Navíc cítil zklamání i sám nad sebou. Jak hluboce se v Stevenu Ackblomovi mýlil, jak špatně ho odhadl. Neobyčejná vnímavosta lesk osobnosti - vlastnosti, kterými ho malíř tak fascinoval - nebyly iluzí, dopustil se však neodpustitelné chyby, že uvěřil, že je to vše. Nikdy nedohlédl na tu druhou, temnější stránku jeho osobnos ti.

Bylo to samozřejmě tím, že příliš miloval lidi a že příliš rychle podléhal jejich kouzlu, což mu ostatně řekl sám Ackblom. Byl už takový, že si naléhavě uvědomoval bolesti druhých, aniž se s nimi pořádně seznámil. Dokonce to považoval za svoji přednost a ani nechtěl být jiný. Umělcovo postavení na něho hluboce zapůsobilo, nedovedl se smířit s tím, že tak oslňující a talentovaný člověk musí strávit zbytek svého života v kamenné kobce vězení ve společnosti pomatenců nejrůznějšího druhu. Soucit Roye zaslepil tak, že nedo kázal rozpoznat plnou pravdu.

Ted tu ležel na studené podlaze neschopen se pohnout, ale stále ještě doufal, že se odtud dostane živý a znovu se setká s Eve.

Necí til, že by umíral. Vlastně necítil téměř nic.

Přesto ho hřálo vědomí, že pokud by se skutečně jeho život kon čil, přivítají ho v té velké kosmické společnosti všichni jeho přáte lé které tam už poslala dřív jeho soucitnost a láska k lidem.

Kvůli Eve chtěl ztistat živ, ale do jisté míry toužil po tom vyšším světě, kde neexistuje rozdíl mezi lidmi různého pohlaví, kde všichni mají stejnou zářivě bledou kůži kde jsou všichni dokonale krásní v té bezpohlavní namodralé podobě, kde nikdo není méněcenný, ale ni kdo také příliš chytrý, kde všichni mají stejný životní prostor a ni ěím se od sebe neodlišují, kde pijí pouze nejkvalitnější minerální vodu a í to nejkvalitnější čerstvé ovoce. Někdo by ho musel před stavit všem těm, které znal na tomto své tě, protože by je v jejich nové podobě nepoznal. Zdálo se smutné, že by už nemohl vidět lidi takové, jací byli na tomto světě, na druhou stranu však ani netoužil sdílet prostor věčné blaženosti se svou drahou matkou, pokud by se musel dívat najejí zkrvavenou tvář, jakou měla krátce po tom, coji odeslal tam do toho lepšího světa.

Pokusil se promluvit a zjistil, že se mu hlas vrátil. „Jste mrtvý, Stevene, nebo to jen tak hrajete?“

Malíř zhroucený u protější čemé stěny neodpovídal.

„Myslím, že už jsou pryč a nevrátí se, takže jestli to jen hrajete, můžete s tím skončit.“

Žádná odpověd.

„Takže jste už tam nahoře a všechno zlé, co ve vás bylo, zůstalo tady. Jsem si jistý, že vás trápí výčitky svědomí a že byste si ted přál být ke mně soucitnější. Ale jestli vynaložíte alespoň malou část své kosmické síly, sáhnete přes tu oponu a dokážete udělat malý zázrak, abych mohl zase chodit, myslím, že budeme vyrovnáni.“

Jeho slova zanikla v tichu.

Pořád necítil své tělo. Od krku dolů necítil vůbec nic.

„Doufám, že nebudu muset použít spiritistických technik, aby`ch na sebe upozomil,“ řekl Roy. „V mém stavu by to bylo dost obtížné.“

Ticho. Nehybné mrtvé ticho. Střed čemého prostoru probodával úzký kužel bílého světla.

„Stále čekám. Vím, že není lehké udělat, oč vás žádám.“

Zázrak nepřicházel.

V okamžiku, kdy Spencer otevíral dveře auta, přepadl ho strach, že ztratil klíče. Naštěstí byly v kapse kabátu.

Spustil motor. Ellie už seděla na vedlejším sedadle s laptopem na klíně a čeka.la, až počítač po zapnutí naběhne.

„Zatím ještě nikam nejed,“ řekla.

„Sedíme tu přímo na ráně.“

„Musím se dostat zpátky na Godzillu.ţ „Na Godzillu?“

„Systém, na který jsem byla připojená předtím, nežjsme vystoupili a šli dolů.“

„Co je to za systém`?“

„Psst. Musím se soustředit.“

Spencer vyhlédl přes postranní okno na bílé pláně a hory v pozadí. Sníh už tak nezářil, jako když sem přijeli, protože měsíc se přesunul níž k obzoru. Přestože měl z působení u armády i u policie zkušenosti v pozorování okolí, neviděl žádné známky přítomnosti agentů. Věděl však, že tu někde jsou.

Ellie pracovala, jak nejrychleji mohla. Klávesnice jemně tikala, obrazovky s daty se střídaly v rychlém sledu.

Znovu se podíval na zimní krajinu a vzpomněl si na pevnosti, ledové jeskyně a tunely, které tu stavěl jako dítě ze sněhu. Co však bylo zajímavější, na pozadí připomínek dětský`ch her se začala matně a poznenáhlu objevovat radost. Vzpomínky na dobu, kdy byl ještě nevinný, kdy se v jeho mysli odehrávaly pouze dětské fantazie, kdy byl šfastný. Mlhavé nezřetelné vzpomínky, ale přesto natolik živé, že je byl schopen po jistém úsilí vydolovat z prázdnoty zapomnění. Nekonečně dlouhou dobu si nedokázal připomenout ze svého dětství jediný šťastný okamžik. Ta červencová noc ne změnila pouze dny, které po ní následovaly, ale i pohled na všech no to, co bylo před sovou, před krysami, před skalpelem a nožem.

Někdy s ním stavěla sněhové pevnosti i matka. Živě si vzpomí nal, jak s ním sjížděla z kopce na saních. Takové vzpomínky si z šera zapomnění vyvulával s obzvláštním potěšením a rozechvělostí.

Noci byly tenkrát tak mrazivé a svět v čemých a bílých odstínech tak tajemný. S miliardami hvězd nad hlavou jste si mohli představovat, že místo na saních sedíte na raketě letící k jiným vzdáleným světům.

Vzpomněl si na matčin hrob v Denveru a najednou se mu chtělo rozjet se tam a zastavit se před ním — poprvé od chvíle, kdy ho jeho prarodiče přestěhovali do San Franciska. Chtěl se posadit na zem vedle ní a vzpomínat na večerv, kdy jezdili na saních pod oblohou posetou hvězdami a kdy se její smích nesl přes bílé pláně jako nád hemá hudba.

Rocky se vzadu postavil, s předními tlapami na opěradle se na klonil ke Spencerovi a cituplně mu olízl tvář.

Spencer se natáhl a pohladi.l ho po hlavě n po krku. „Poslyš, ka maráde, netušil jsem, že jsi silnější než lokomotiva, rychlejší než vystřelená kulka a že jsi schopen p`reskočit jedním skokem dům a nahnat strach všem kočkám a dobrmanům dohromady. Kde se to v tobě najednou vzalo, hmmmm?“ Podrbal psa za ušima a špičkami prstů jemně přejel zlomenou chrupavku, která byla příčinou, že Rockyho levé ucho neustále viselo schlíple dolů. „Nevypadal člověk, který ti to udělal, podobně jako ten tam dole v té čemé kobce?

Nebo byli oba stejného druhu a ty jsi to poznal čichem? Že by tak páchl dábel?“ Rocky se tetelil blahem, že je středem pozomosti.

„Rocky, mocný hrdina - měl bys mít svůj komiksový seriál. Vyceň na nás zuby, ukaž, jaký z tebe jde strach.“ Rocky jen pokyvoval hlavou. „No tak. ukaž nám ty svoje tesáky,“ řekl Spencer. Zavrčel a sám na psa vycenil zuby. Rocky se nedal ke hře nikdy dlouho pobízet a za chvíli na sebe vrčeli a cenili zuby oba.

„Hotovo,“ ozvala se Ellie.

„Díky bohu,“ řekl Spencer. „Už jsem se z toho čekání málem zblánil.“

„Musíš mi pomoct je najít,“ řekla Ellie. „Já se budu také dívat, ale sama bych je mohla přehlédnout.

Spencer ukázal na obrazovku a zeptal se: „To je Godzilla?“

„Ne. To je hřiště, na kterém budeme já a Godzilla hrát. Tahle souřadnicová síf zobrazuje pět akrů bezprostředně okolo domu a stodol. Každ čtvereček má velikost šest krát šest metrů. Ted se jen modlím, aby vstupní data z pozemkových map byla dostatečně přesná. Pro tak vzdálené zaměřování by bylo potřeba pracovat s podstatně přesnějšími údaji, ale af jsou alespoli blízko. Vidíš ten zelený útvar? To je dům. A vidíš tady? ,Stodola. Tamhle na konci cesty jsou stáje a ten blikající bod jsme my. Podívej na tu linku tady - to je okresní silnice, kam se musíme dostat.“

„Toje nějaká hra, kteroujsi programovala?“

„Ne. To není hra, jenom obyčejná ošklivá a nobezpečná skutečnost,“ řekla. Po chvíli dodala: „Spencere, af se stane, co stane, chtěla jsem ti říct… že tě miluju. Nedovedla bych si představit nic lepšího, než strávit zbytek života s tebou. Tedjen doufám, že ta doba bude delší než pět minut.“

Chystal se zařadit rychlost, ale pojejích posledních slovech zaváhal. Chtělo se mu naklonit se k ní a políbit ji, poprvé, hned ted a tady, pro případ, že by to bylo zároveň naposledy.

Vzápětí ale ztuhl a zíral na ni v úžasu, jak se mu začínalo rozsvěcet v hlavě. „Godzilla se na nás dívá tam shora. Je to tak?“

„Jo.“

„Je to satelit a ty ho ovládáš „Schovávala jsem si ty kódy pro situaci, kdy nebudu mít jinou volbu, protože pak už nikdy nebude šance použít je znovu. Když se odtud dostaneme ajá se z Godzilly odhlásím, zastaví celý program a přeprogramují ho.“ svrchu?“

A co vlastně dělá, kromě toho, že se na nás dívá „Vzpomínáš si na filmy.

„Na filmy s Godzillou?“

„Na jeho bílý žhnoucí dech?“

„To si vymýšlíš „

„Tím dechem byl schopen roztavit i tank.

„To snad…“

„Ted, anebo nikdy,“ řekla.

„Ted,“ řekl Spencer a zařadil z átečku. Přál si, ab to měli za sebou dřív, než bude mít čas přemýšlet.

Rozsvítil světla, couvl dál od stodoly a zamířil zpět,0dkud přijeli.

„Nejed moc rychle,“ řekla Ellie.“Není třeba zbytečně budit podezření, že odtud prcháme.“

Spencer uvolnil plynový pedál.

Projeli okolo přední části stodoly a pokračovali dál. Napravo byla zahrada s bazénem.

Z otevřeného okna v prvním poschodí zablesklo prudké bílé světlo reflektoru a ozářilo místo asi deset metrů před nimi po pravé straně. Spencer pohlédl k domu, aby zjistil, jestli v ostatních oknech nejsou ostřelovači, ale silné světlo reflektoru ho zcela oslnilo.

Ellüny prsty zarachotily po klávesnici.

Spencer mrkl na displej a uviděl na něm žlutou indikační čáru, která reprezentovala brázdu mezi nimi a domem přibližně dva metry širokou a podle souřadnicové sítě dvacet čtyři metry dlouhou.

Ellie stiskla klávesu ENTER.

„Nedívej se tam!“ vykřikla a v týž okamžik Spencer houkl na Rockyho: „Rocky, dolů!“

Z tmavé hvězdnaté oblohy nad jejich hlavami vyšlehla modrobílá záţr. Nebyla sice tak prudká, jak očekával, i když jasnější než světlo reflektoru z okna domu, ale zato nekonečně zvláštnější než cokoliv, co dosud v prostoru mezi zemí a nebem viděl. Paprsek byl ostře ohraničen a zdálo se, že spíš světlo obsahuje a unáší, než že by z něj vyzařovalo. Vzduchem se nesl zvuk pronikající až do morku kostí, který se snad dal přirovnat k rozhoukání velkých reprodukčních soustav působením zpětné vazby, současně se ve vzduchu rozpoutaly divoké vzdušné turbulence. Jak se paprsek pohyboval po vyznačené linü mezi jejich autem a domem, narůstal hukot tak, až se podobal počáteční fázi zemětřesení, které Spencer před lety zažil - snad jen s tím rozdílem, že tento zvuk byl mnohem silnější a pronikavější. I v autě bylo cítit, jak se země chvěje.

V dva metry širokém pásmu, kudy světelný paprsek prošel, vzplály země i sníh plamenem a vše se okamžitě tavilo v jediném žhavém víru.

Paprsek přejel středem velikého fíkovníku, který zmizel, jako by nikdy neexistoval. Hmota stromu se téměř okamžitě proměnila ve světelnou a tepelnou energü, jejíž vlnu cítili i uvnitř auta téměř třicet metrů od ničivého epicentra. Všude okolo se rozprskly přesahující větve, které v místech, kde je paprsek odřízl, hořely.

Modrobílý žhavý nůž projel přes zahradu, zasáhl okraj patia, jehož beton se vypařil stejně jako kmen fíkovníku, a pokračoval až tam, kam Ellie jeho dráhu naplánovala. Potom jako mávnutím kouzelného proutku zmizel.

Dva metry široký a dvacet čtyři metry dlouhý pás spálené země se však stále ještě zmítal v žhnoucím víru podobném proudu čerstvě vyvřelé lávy. Žhavé magma klokotalo ve vypáleném příkopu, prskalo a rozstřikovalo okolo spršky bílých a rudých jisker, jeho zář zbarvovala okolní sníh do červenooranžového odstínu.

Dokud paprsek nepohasl, byli oba tak ohromeni, že se nezmohli na slovo, ale i kdyby se chtěli dorozumívat, museli by na sebe křičet, aby jeden druhého slyšeli. Nyní se však rozhostilo stejně hluboké ticho, jaké panovalo v čemé podzemní kobce pod stodolou.

Světlo reflektoru v okně domu zhaslo.

„Jed dál, nezastavuj,“ řekla Ellie naléhavě.

Spencer si ani neuvědomil, že při té děsivé podívané mimovolně zastavil.

Z.novu se rozjeli. Spencer si nyní dovolil větší rychlost, protože se spoléhal, že agenti uvnitř domu se teprve vzpa.matovávají ze zážitku, na který nebyli připravení a který si těžko mohli nějak vysvětlit.

„Bůh žehnej Americe,“ řekl Spencer roztřeseně.

„Godzilla není americká záležitost.“

„Není? A čí tedy?“

„Japonská.“

„Takže Japonci mají paprsky smrti vysílané ze satelitu „Je to jen dokonale propracovaná aplikace laserové technologie.

Celý systém tvoří osm satelitů.“

„Myslel jsem, že se Japonci soustředují na to, aby vyráběli nejlepší barevné televizory.“

Stále ještě usilovně ťukala do klávesnice počítače a připravovala se na situaci, kdyby byli znovu ohroženi. „Ta pravá ruka bolí jako čert,“ řekla po chvíli.

Podíval se na displej a uviděl, že zaměřuje soustavu na dům.

„My máme podobný systém, ale k tomu našemu nemám kódy.

Někteří hlupáci ho nazývají Kosmické kladivo, což vůbec nevystihuje jeho podstatu. Zřejmě ten termín přejali z počítačových her.

„Ale to, co ted děláš, se počítačovým hrám dost podobá.

„Máš pravdu.

„Právě projížděli okolo domu. Ani jeden z nich se neodvážil podívat směrem k oknům, nechtěli pokoušet osud.

„Takže ty jsi schopná ovládatjaponský satelit?“

Prostřednictvím MO,“ řekla.

„Ministerstva obrany.“

„Japonci nevědí, že se MO může zmocnit mozku Godzilly, kdykoliv se mu zachce. Já pouze využívám vstupní brány, kterou tam MO už instalovalo.“

Spencer si vzpomněl, co řekla dnes ráno, když byli ještě v poušti a on vyjádřil pochybnost o možnostech satelitního sledování.

Nyní si tu větu připomněl: „Byl bys překvapen, co všechno tam je. vidím, že překvapen je to správné slovo.

„Také Izrael má svůj vlastní systém.“

„Izrael?“

„Ano, malý Izrael. Ten však ve mně budí daleko menší obav než všichni ostatní, kteří podobný systém mají. Jen si pomysli, že ho má i Čína. A možná i Francie takže už žádné vtípky o paříž ských taxikářích. Bůh ví, kdo všechno to svinstvo ještě má.“

Ještě pár metrů a dům bude za nimi.

V postranním okénku za Ellünou hlavou se uděial kulatý otvor a zlomek sekundy po tom, co Spencer ucítil náraz kulky do opěradla sedadla, zazněl třesk výstřelu. Rychlost kulky byla tak velká, že tvrzené sklojen lehce popraskalo, ale nevysypalo se dovnitř.

Podle Rockyho štěkotu se dalo soudit, že ani on nebyl zasažen.

„Kreténi!“ vyrazila ze sebe Ellie a znovu stiskla klávesu ENTER.

Z kosmického prostoru vyšlehl sloup modrobílého světla a okamžitě vypálil jádro viktoriánského farmářského domu. Zbytek konstrukce explodoval a noc se rozjasnila září plamenů. Jestli zůstal v troskách domu někdo živý, měl ted jiné starosti než zachraňovat zbraň a střílet po odjíždějícím autě.

„Nemohlajsem připustit, aby se nám pověsili na paty. To už by bylo pozdě.“

„A Rusové ten systém nemají?“

„Mají aještějiné, mocnější.“

„Mocnější?“

„Ano. To je důvod, proč se všichni ostatní zoufale snaží získat svoji verzi Godzilly. Žirinovskij. Slyšel jsi už o něm?“

„Ruský politik.“

Zatímcojejí prsty vyťukávaly další instrukce do počítače, pokračovala ve své myšlence: „Žirinovskij a lidé okolo něhojsou komunisté starého ražení, kteří nemají jiný cíl než ovládnout svět.

Dokoncejsou schopni vyhodit ho do povětří, pokud by sejim to nedařilo prosadit. V dnešní době už není prostor pro milosrdné porážky.

A i kdyby se našel někdo natolik chytrý, že by dokázal Žirinovského stranu vymazat, povstanou někde okamžitě noví mocní dobrodruzi, kteří se začnou prohlašovat za politiky.

Asi čtyřicet metrů před nimi se z úkrytu v křoví po pravé straně vynořil ford bronco. Vůz vjel na krajnici a zablokoval jim jedinou možnost úniku.

Spencer zabrzdil.

Řidič fordu zůstal za volantem, ale z auta vyskočili další dva muži s puškami a zaklekli do pozic ostřelovačů.

„Dolů!“ vykřikl Spencer a strhl Ellünu hlavu pod úroveň palubní desky.

„To nemohou být oni,“ zaúpěla Ellie, kteráje ani nestačila zpozorovat, protože byla soustředěná na počítač.

„Jsou to oni.“

„Blokují silnici?“

„Jo. Dva ostřelovači a auto.“

„Jak to, že jsme je neviděli?“

„Dolů, Rocky!“ vykřikl Spencer.

Pes stál s předními tlapami na opěradle sedadla a vzrušeně pokyvoval hlavou.

„Rocky, dolů!“ vykřikl Spencer zuřivě.

Pes zakňučel, jako by se urazil, ale poslušně se schoulil na podlahu.

,Jakjsou daleko?“ zeptala se.

Spencer se odvážil vystrčit hlavu, ale zase se rychle schoval.

Vzápětí prorazila přední sklo další kulka. „Řekl bych tak čtyřicet metrů.“

Ellie vyťukala údaj na klávesnici. Na displeji se objevila žlutá čára směřující z pole k fordu bronco, byla dvanáct metrů dlouhá a končila metr nebo dva od okraje cesty.

„Nechtěla bych poškodit silnici,“ řekla. „Přes roztavený asfalt bychom se těžko dostávali.“

„

Mohu dát ENTER?“ zeptal se.

„Posluž si.“

Stiskl klávesu a opatmě vystrčil hlavu, aby viděl, jak se hork dech Godzilly zařezává do pole. Země se zatřásla a nad jejich hlavami rostlo dunění, jako by se planeta právě trhala na kusy.

Noční temnotou zněl ohlušující hukot a nemilosrdný svazek světla tavil vše, co mu v určeném úseku přišlo do cesty.

Ještě než však stačil dospět do poloviny své dráhy, oba ostřelovači odhodili zbraně a naskočili do rozjíždějícího se auta, které vyrazilo přes silnici na druhou stranu, vjelo na promrzlé pole, přerazilo bílý plot a řítilo se přes ohrazené pastvisko směrem ke stájím.

Když ohnivý paprsek končil svou krátkou ničivou pouf, ford bron co ujížděl pryč cesta necesta, jako by se řidič rozhodl objet tímto směrem zeměkouli.

Spencer dojel k místu, kde se cesta napojovala na okresní silnici.

Zastavil a rozhlédl se na obě strany: nikoho neviděl. Odbočil do prava a rozjel se směrem na Denver.

Dalších několik mil jízdy ani jeden z nich nepromluvil.

Rocky se opět postavil na zadní s tlapami opřenými o opěradlo a pozoroval cestu vpředu. Co ho Spencer znal, nikdy neměl rád po hled dozadu.

Ellie seděla tiše a levou rukou si držela zraněné rameno.

Spencer doufal, žejejí přátelé v Denveru budou schopni obstaratjí lékařské ošetření. Její perfektně vybavená lékámička totiž zůstala v havarovaném range roveru.

Konečně promluvila: „Nejlépe by bylo zastavit se v Měděných horách a poohlédnout se po nějakém novém autě. Tohle je příliš lehce rozpoznatelné.“

„Jsem pro.“

Vypnula počítač a odpojila napájení.

V dáli se rýsovaly temné masivy hor.

Vzadu za jejich zády se skláněl k obzoru měsíc a noční obloha plála miliony hvězd.

VE JAMMEROVA NENAVIDţLA WASHINGTON V SrpnU.

Vlastně nenáviděla Washington ve všech měsících roku stejně, i když připouštěla, že během krátkého období, kdy rozkvétaly třešně, tady bylo docela příjemně, jinak to však bylo otravné a vyčerpávající město. Bylo tu příliš mnoho lidí, velká vlhkost, špína, zločinnost, ale také spousta nudných hloupých a poživačných politiků, kteří nosili inspiraci ke svým ideálům budto pod kalhotami nebo v kapsách kalhot. Podle jejího názoru byl Washington naprosto nevhodným místem pro hlavní město státu a občas se přistihla, že sní o tom, jak by přestěhovala vládu kamkoliv jinam, možná třeba i do Las Vegas.

Ted jela Eve úmomým srpnový horkem, a i když měla klimatizaci nastavenou na nejnižší teplotu a ventilátory jí foukaly studený vzduch přímo do tváře a na celé tělo, přesto byla stále rozpálená vnitřním horkem. Nutno podotknout, že teplota letního dne se na tomtojejím stavu podepisovalajen částečně, byla totiž tak rozparáděná, že by asi vyhrála duel v přestrkávání čelem i s beranem.

Chrysler nenáviděla téměř tak vášnivě jako Washington. S jejími penězi a s její pozicí by se měla vézt v mercedesu, pokud ne přímo v rolls-roycu, alc žena politika musela být ve vystupování na veřejnosti opatmá - alespoň ted ještě. Řídit auto, které nebylo vyrobeno v Americe, se obecně považovalo za projev špatného politického postoje.

Ode dne, kdy se setkala s Royem Miro a naučila se poznávat svoji skutečnou a opravdovou předurčenost, uplynulo osmnáet měsíců. A už šestnáct měsíců byla provdaná za všemi obdivovaného senátora E. Jacksona Haynese, který měl být volebním lídrem své strany pro nadcházející volby v příštím roce. Nešlo o žádné spekulace, bylo to už zařízeno a také všichni jeho soupeři v primárkách pro nominaci kandidátů pokazili, co se dalo, takže tu zůstával sám jako osamělý obr na světové politické scéně.

Osobně si E. Jacksona Haynese ošklivila a nedovolila mu, aby se jí vůbec dotkl - samozřejmě s výjimkou vystoupení na veřejnosti. A i pro tyto příležitosti sestavila několik stránek pravidel, která se musel naučit nazpaměť, v nichž přesně popsala, jak má vypadat něžné objetí, polibek na tvář a držení ruky. Ve svém lasvegaském úkrytu měla uložené nahrávky usvědčující ho z pohlavních styků s větší.m počtem děvčátek a chlapců mladších dvanácti let a tyto informace jí zajistily, že okamžitě a bez výhrad přijal její nabídku k sňatku i se striktními podmínkami, jimiž se bude jejich vztah řídit.

Jackson se tomuto aranžmá ani příliš nevzpíral. Byl posedlý myšlenkou stát se prezidentem a bez knihovny Eviných nahrávuk inkriminujících všechny jeho nejvážnější politické rivaly by neměl nejmenší šanci přiblížit se Bílému domu byťjen ojediný krok.

Nějakou dobu se obávala, že někteří z těchto politiků a obchodníkú s mocí, jejichž nenávist si vysloužila, budou natolik hloupí, že si neuvědomí, že schránky, ve kterých má všechny nahrávky uložené, jsou nedobytné. Dalajim na vědomí, že pokudji zabijí, stanou se všichni aktéry největší a nejšpinavější série politických skandálů v historü. A možná by se jednalo o víc než skandá.ly, ninozí z těchto služebníků lidu totiž spáchali tolik nemravností a násilností, že jejich prozrazení by mohlo vést až k masovým protestům a nepokojům.

Někteří z těch nejnatvrdlejších se nedali přesvědčit anijejím tvrzením, že ukryla kopie nahrávek po celém světě nebo že se v případě její smrti rozšíří automaticky na veřejnost z mnoha nezávislých zdrojů. Otočili však, když se napojila na jejich domácí televizní přijímače prostřednictvím satelitu a různých kabelových zařízenízatímco blokovala všechny ostatní uživatele - a přehrálaj im, jeden po druhém, vzorky z inkriminujících záznamů. Když ve svých ložnicích s úžasem a hrůzou zírali na obrazovku, nemohlo je napadnout nic jiného, než že to, co vidí, je vysíláno do celého světa.

Počítačová technika zase jednou odvedla skvělou práci.

Mnoho z nich bylo právě se svými manželkami nebo milenkami, když se to nečekané vysílání objevilo najejich televizních přijímačích. Jejich udavači byli ve většině případů stejně vinni nebo stejně posedlí mocí jako oni sami, a proto měli eminentní zájem držet se stranou a být zticha. Jeden vlivný senátor ajeden člen prezidentova týmu poradců měli ženy tak přísných morálních zásad, že to, co spolu se svými manžely viděly, odmítly držet v tajnosti. Ještě než však mohla začít rozvodová řízení s tím, že by se v`se dostalo na veřejnost, byly obě v týž večer zastřeleny u dvou různých bankomatů. Tyto tragédie měly za následek to, že na vládních budovách v celém městě byly na dvacet čtyři hodin vyvěšeny národní vlajky na půl žerdi, ale také vyvolaly předložení návrhu do Kongresu požadujícího, aby na všech bankomatech byly umístěny varovné tabulky.

Eve přepnula klimatizaci vozu na nejvyšší stupeň chlazení. Pouhá vzpomínka na výrazy těch žen ve chvíli. když jim přikládala pistoli ke spánku, v ní vyvolávala vlnţţ horka.

Nacházela se právě dvě míle od Cloverfie.ldu a hustota provozu byla stále nemožná. Už už chtěla na některé z těch blbcú, kteří svou neschopností způsobovali nepřehledné situace na křižovatkách, vztekle zatroubit, ale musela se ovládat. Budoucí první dáma Spojených států si nemohla dovolit projevovat se na veřejnosti přezíravě a arogantně. Kromě toho si vzpomněla na slova Roye Miro, že hněv je projevem slabosti. Hněv a podrážděnost musí člověk ovládnout a transformovat do jediné skutečně povznášející emoce - do soucitu. Ti špatní řidiči přece neměli v úmyslu zablokovat do pravu, jejich chyby byly způsobenv pouze nedostatkem inteligence a neschopností řídit dobře. Ostatně jejich životy byly pravděpo dobně zbabrány i v mnoha dalších ohledech a projevy hněvu vúči nim nemohly v žádném případě světu pomoci. Smysl mělo pouze mít s nimi soucit, soucit uplatňovaný při každé vhodné příležitosti.

UvaŤovala, jestli by si neměla poznamenat poznávací značky aut těch ubožáků, aby je později mohla vyhledat a dát jim ten dar darů, bohužel však měla tak naspěch, že nemohla svoji soucitnost dovést do konce.

Už se nemohla dočkat, až bude konečně v Cloverfieldu a podělí se o tu skvělou zprávu o otcově štědrosti. Její otec - první náměstek ministra spravedlnosti Spojených států Thomas Summertonpřevedl na její konto prostřednictvím složitého řetězu mezinárodních obchodních společností tři sta milionů dolarů, což byla suma, kterájí mohla zajistit stejnou porci svobody jako záznamy na počítačových médüch pečlivě shromaždované v pavouky zamořeném bunkru ve Vegas.

Nejchytřejší věc, kterou ve svém životě, plném chytrých tahů, udělala, bylo, že po tom, co se před lety dověděla pravdu o svém otci, ho nestiskla a nežádala na něm peníze, ale místo toho pouze chtěla, aby jí zařídil místo u agentury. Otec si tehdy myslel, že práci v odposlouchávacím bunkru chce proto, že si myslí, že je to nenáročná záležitost, která od ní nebude vyžadovat nic jiného než sedět, číst časopisy a brát za to sto tisíc dolarů ročně. Chudák, dopustil se obrovské chyby, když se domníval, žejeho dceraje obyčejná, nepříliš chytrá lehká holka.

Někteří muži zkrátka nejsou schopni přemýšlet ojistých věcech ničím jiným než orgánem, který si nosí v kalhotách. Tom Summerton byl jedním z nich.

Evina matka býţvala Tomovou milenkou a on se k ní choval docela slušně, ale když otěhotněla a odmítla nechat si dítě vzít, odhodil ji jako použitý ubrousek. Už tenkrát byl velmi bohatým mladým mužem a příslib ještě většího bohatství na něho čekal ve formě dědictví. Přestože v té době ještě nedosáhl žádné velké politické kariéry, byly jeho ambice značné. I tak pro něho nemohlo být problémem zachovat se ke své milence slušně. Jenže když mu pohrozila, že se vším vyjde na veřejnost a zničí jeho pověst, poslal na ni dva najaté pacholky, kteří ji tak zbili, že málem potratila. Od té doby se z Eviny matky stala zahořklá ustrašená žena a taková zůstala až do smrti.

Otcova neschopnost posuzovat některé věci rozumem se projevila už tím. že si vydržoval tak mladou milenku, jako byla ve svých patnácti letech matka. I později se obracel na radu ke svým kalhotám, i když kousek vedle - k jejich k.apsám, a to v situacích, kdy měl používat hlavu nebo srdce.

A opět si nechal poradit od kalhot tehdy, když se nechal svést od ve. Omluvou mu nemohlo bvt ani to, že ji nikdy předtím neviděl a ani neměl tušení, že je jeho dcerou. V té době už na ubohou Evinu matku dočista zapomněl, jako by pro něho byla náhodným dobrodružstvím jedné noci, ve skutečnosti, než ji zapudil, s ní udržoval poměr celé dva roky. A pokud si na ni přece jen uchovával mlhavou vzpomínku, možnost, že by mohla přivést na svět jeho dítě, vymazal z paměti zcela.

To, co s ním Eve provedla, nebylo ovšem pouhé svedení, dokázala v něm probudit neovladatelný zvířecí chtíč a během několika týdnů si ho doslova omotala okolo prstu. Když mu nakonec navrhla malou erotickou hru, při které by se chovali jako otec a znásilňovaná dcera, vzrušeně souhlasil. Její předstíraný odpor a žalostné výkřiky v něm vyvolávaly jen další návaly vzrušení a podněcovaly ho k ještě větší agresivitě. Samozřejmě neměl tušení, že ho snímají kamery ze čtyi-různých úhlů a vše je zaznamenáváno nejlepšími audiovizuálními prostředky. Eve si dokonce schovala i vzorek jeho ejakulátu, aby mohla prokázat genetickou shodu se svou vlastní krví. Tímto způsobem ho hodlala přesvědčit, že je opravdujeho milovanou dceruškou. A na videozáznamjejich před stírané hry na znásilnění nemohli odbomíci pohlížetjinak, nežjako na přesvědčivý důkaz o vynuceném incestu.

Když mu to všechno předvedla, začal její otec snad poprvé v životě přemýšlet mozkem. Do.“slo mu, že by ho nezachránilo, ani kdyby ji zabil, takže projevil ochotu zaplatit jakoukoliv sumu, na kterou si ona ocení svou mlčenlivost. Proto byl příjemně překvapen, když po něm místo peněz žádalajistotu v podobě slušně placeného místa ve státní službě. Menší radost už měl z toho, že chtěla vědět víc o tajných operacích, jimiž se před ní jednou nebo dvakrát ehlubil v posteli. Po několika dnech nelehkého rozhodování došel k názoru, že nejlepším řešením bude, když ji umístí přímo v agentuře.

„Jsi taková malá prohnaná kurvička,“ řekl jí, když se konečně dohodli, a s opravdovým citemji objal okolo ramen.

Byl samozřejmě zklamán když zjistil, že po tom, co jí zajistil teplé místečko, už s ním nechce spát, ale časem se s tím vyrovnal.

Bylo mu jasné, že slovo „prohnaná“ se na ni hodí jako ušité, ale je jí schopnost využívat své pozice v odposlechovém bunkru v Las Vegas ke svému vlastnímu prospěchu objevil až teprve tehdy, když se s ní po divokých dvoudenních námluvách oženil E. Jacksona Haynese a navíc jí zobala z ruky většina nejvlivnějších politiků ve městě. To byla také chvíle, kdy ho navštívila k přátelskému rozhovoru ohledně jejího dědictví - a milý tatínek zjistil, že slovo „prohnaná“je slabé na to, aby stačilo vystihnoutjejí schopnosti.

Eve dorazila na příjezdovou eestu ke Cloverfieldu a zaparkovala blízko vstupních dveří hned vedle tabule PŘfSNÝ ZÁKAZ PARKOVÁNÍ. Umístila pod přední sklo Jacksonovu kartičku „Člen Kongresu“, nastavila na chvíli tvář proudu ledového vzduchu z klimatizace a potom vystoupila do srpnového horka a vlhkosti.

Cloverfield - okázalá stavba s přemírou bílých sloupů - byla jednou z nejvýznačnějších institucí svého druhu ve Spojených státech. Sluha, stojící v livreji u dveří, ji uctivě pozdravil. Za stolem vrátnice ve vstupní hale seděl Danfield, věmá kopie britského džentlmena. Eve však nevěděla, jestli je to jeho jméno nebo přijmení.

Když si ji Danfield zapsal a vyměnil s ní několik lehkých konverzačních frází, vydala se Eve známým směrem tichými chodbami. Originály slavných amerických malířů minulých století vhodně doplňovaly perské běhouny položené na temně mahagonových podlahových deskách, nalakovaných do vysokého lesku.

Když vstoupila do předpokoje Royovy kanceláře, uviděla svého miláčka, jak přejíždí v invalidním vozíku od jednoho konce místnosti ke druhému a cvičí. Péče nejlepších specialistů a terapeutů v zemi ho dostala do takového stavu, že byl schopen plně ovládat své paže. Ostatně Roy byl přesvědčen, že během několika měsíců vstane z vozíku a bude moci chodit - i když pouze s pomocí berlí.

Eve ho políbila suchým polibkem na tvář. Roy jí vyjádřil svou náklonnost podobným, snadještě sušším polibkem.

„Ty jsi snad každou návštěvu krásnější a krásnější,“ přivítal ji.

„Musím přiznat, že se za mnou muži stále ještě otáčejí,“ řekla“

„ale už to není ono, když musím chodit oblečená v takových šatech, jaké mám ted.“

Budoucí první dáma Spojených států se musela samozřejmě vzdát způsobu oblékání, jaký si mohla dovolit jako showgirl v Las Vegas, kde přitahovala takovou pozomost, že muži naráželi při chůzi do kandelábrů a řidiči ztráceli přehled, kam vlastně jedou.

Už dokonce nosila podprsenku, která přece jen krotila bujnost jejích ňader, lakže ted vypadala méně vybavená, než byla ve skutečnosti.

Její minulost byla nenávratně pryč. Nikdy nebyla showgirl a nikdy se nejmenovala Jammerová, ale Lincolnová, podle Abrahama Lincolna. Navštěvovala školy v pěti rúzných státech a také v Z.ápadním Německu, protože její otec byl voják z povolání a byl často přel:ládán z mísla na místo. Absolvovala Sorbonnu v Paříži a řaůu let strávila jeko učitelka chudých dětf v Království Tonga, alespoň takové informace o sobě podávala i těm nejhorlivějším reportérům, vyzbroieným těmi nejlepšími počítači a navíc ještě chytrou hlavou.

Oba seděli vedle sebe na pohovce. Před nimi stály na půvabném malém stolečku v chippendaleském stylu dva šálky horkého čaje, našlehaná smetana a talířky s džemem.

Zatímco usrkávali z šálků, vypravovala mu, jak na ni její otec převedl tři sta milionů dolarů. Roy s ní její radost sdílel tak upřímně, že se mu v očích objevily slzy. Byl to skutečné zlatý muž.

Potom spolu mluvili o budoucnosti.

Doba, kdy budou opět moci být spolu, každou noc a bez jakýchkoliv výmluv a složitých konstrukcí, se zdála být zoufale vzdálená.

E. Jaekson Haynes předpokládal, že bude zvolen do úřadu prezidenta za sedmnáct měsíců v únoru roku dva tisíce. Následující rok pak bude i se svým víceprezidentem zavražděn - s tímto detailem už Jackson samozi-ejmě nepočítal. Se souhlasem odboroíků na ústavní právo a po potvrzení Nejvy`sšího soudu Spojených států uskuteční obě komory Kongresu bezprecedentní rozhodnutí a vyhlásí zvláštní prezidentské volby. Na kondidátce bude Eve Marie Lincolnová-FIaynesová, vdova po prezidentovi, který zahynul mučednickou smrtí, bude zvolena velkou většinou hlasů a ujme se svého prvního funkčního období.

„Myslím, že rok je dostatečná doba na truchlení,“ řekla Eve.

„Co si o tom myslíš, drahý?“

„Víc než dostatečná, zvlášté, když tě veřejnost bude milovat a bude si přát, abys byla šfastná.“

„A pak si budu moci konečně vzít hrdinného agenta FBI, který vyţstopoval a zabil uprchlého maniaka Stevena Ackbloma.` „Čtyři roky a pak už budeme navždy spolu,“ řekl Roy. „Myslím, že to opravdu není tak dlouho, a já ti, Eve, slibuji, že tě učiním šťastnou a budu dělat čest pozici prvního džentlmena Spojených států.“

„Vím, že budeš, drahý,“ řekla Eve.

„A do té doby, kdokoliv by se našel, komu by se nelíbilo něco z toho, co děláš - „

„- zachováme se k němu s nejvyšším možným soucitem.“ „Přesně tak.“

„A ted už nechme úvahy, jak dlouho budeme muset čekat, ale promluvme si trochu víc o tvých skvělých myšlenkách.“

Ještě dlouho potom diskutovali o uniformách pro nejrúznější nové federální organizace, které měli v plánu zřídit. Zvláštní pozomost věnovali problému, jestli kovové přesky a zipy jsou víc vzrušující než tradiční kostěné knoflíky.

PLÁŽ BYLA PLNÁ MLADÝCH MUŽŮ SE štíhlými pevnými těly a krásných dívek a žen v těch nejúspomějších bikinách, ja ké si jen lze představit, všichni leželi a vystavovali svá těla prudké sluneční lázni, jen občas se někdo jakoby náhodou zvedl a protáhl se, aby ukázal druhým své tělo v celé kráse. Děti stavěly z mokrého písku hrady, zatímco starší lidé většinou hledali stín a se slaměnými klobouky na hlavách se drželi pod velkými slunečníky.

Všichni bez rozdílu si však užívali krásného letního počasí, anižje znepokojovala myšlenka, že je odněkud svrchu sledují neviditelné oči a že je může během vteřiny zasáhnout smrtící paprsek spuštěný z rozmaru jakéhosi politika na druhém konci zeměkoule - anebo pomateného počítačového fa.natika v Clevelendu, Londýně, Kapském městě nebo Pittsburghu.

Šel těsně u vodyţ podél pobřeží, které po pravé straně ohraničovala téměř souvislá řada velkých hotelů, a občas si rukou lehce poškrábal tvář. Svědil ho vous. Měl ho teprve šest měsíeti a Ellie tvrdila, že vypadá lépe, než když měl bradu holou. Přesto však ho vous v horku srpnového dne na pláži v Miami Beach svědil, jako by v něm měl blechy, a on toužil být hladce oholen.

Snad to také bylo proto, že se mu jeho tvář bez vousů líbila.

V průběhu osmnácti měsíců od noci, kdy Godzilla zaútočil na far mu ve Vail, podstoupil tři operace u nejlepšího soukromého plas tického chirurga v Anglü. Jeho rozkšklebenájizva byla zredukována na vlasově tenkou linku, která byla téměř neviditelná a to i tehdy, když měl tvář opálenou. Ale i s jeho bradou a nosem provedl chirurgjisté dodatečné změny.

Během těch osmnácti měsíců používal spoustu jmen, ale ani jedno z nich nebylo Spencer Grant a Michael Ackblom. Mezi svými nejbližšími přáteli byl znám jako 1hil Richards. Ellie si ponechala svéjméno a k tomu přijalajeho nynější příjmení - Ellie Richardsová. Rocky si už navykl slyšet na nové jméno Killer.

Phil se otočil zády k oceánu a začal se proplétat mezi nahými těly ke vchodu do jednoho z novějších hotelů. V sandálech, bílých krátkých kalhotách a pestrém havajském tričku se ničím nelišil od nesčetných turistů, kterými se to tu jen hemžilo.

Hotelový bazén byl větší než fotbalové hřiště a svým nepravidelným tvarem, imitací skalnatého pobřeží na okrajích a umělým skaliskem uprostřed připomínal tropickou lagunu. Vše pak doplňoval dvoustupňový vodopád, jehož vody se tříštily a pěnily v místě zastíněném palmami.

V jeskyni pod vodopádem byl umístěn bar, který byl přístupný jak pro ty, kteří přišli po břehu, tak pro plavce. Byl to pavilonek v polynéském stylu s bambusovými stěnami, doplněný výzdobou ze suchých palmových listů a skořápek lastur. Servírky měly oblečené sukénky z pestrých látek, potištěných vzorem z květů orchidejí, stejně pestré vrchní díly bikin a ve vlasech upevněné čerstvé květy.

Rodina Padrakianova - Bob, Jean a jejich osmiletý syn Markseděla u malého stolku blízko kamenné stěny jeskyně. Bob usrkával havajský rum s kolou, Mark měl před sebou nealkoholické pivo s bylinným výtažkem a Jean cupovala koktailový ubrousek a nervózně se kousala do spodního rtu.

Phil přistoupil ke stolu a doslova vyděsil Jean, pro kterou byl neznámým cizincem, hlasitým pozdravem „Ahoj, Sally, vypadáš skvěle!“ a objetím s polibkem na tvář. Potom projel Markovými vlasy a řekl: „Jak se máš, Pete? Hodlám tě naučit potápět se šnorchlem, co tomu říkáš?“ Nakonec si živě potřásl ruce s Bobem.

„Uklidni se, kamaráde, nebo budeš samým rozčilením vypadat ja= ko strýc Morty.“ Pak si k nim přisedl a tiše řekl: „Bažanti a draci.“

Když po několika minutách Phil dopil sklenici ananasové limonády a opatmě obhlédl ostatní přítomné v baru, aby se ujistil, že nikdo z nich nejeví o Padrakianovy nijak zvláštní zájem, zaplatil útratu za celý stůl a všichni se zvedli. Vedl je do hotelu a cestou mezi sebou rozmlouvali o společných neexistujících příbuzných.

Prošli příjemně chladným foyer a vyšli na druhé straně budovy ven do dusivého horka a vlhkosti. Phi I si nevšiml, že by je někdo sledoval nebo pozoroval.

Padrakianovi se zachovali přesně podle instrukcí. Byli oblečeni jako běžní turisté, kteří přijeli za sluncem z New Jersey, i když Bob to trochu přehnal s kombinací čemých mokasín a čemých ponožek s bermudami.

K hotelu přijel vyhlídkový mikrobus a řidič zastavil u okraje chodníku pod stříškou kryjící vchod. Na předních dveřích byl nápis VODNf DOBRODRUŽSTVÍ KAPITANA BLACKBEARDA.

Pod nápisem byl obrázek šklebícího se piráta a vedle menšími písmeny vysvětlení: POTÁPĚNÍ S INSTRUKTOREM, VODNÍ LYŽOVÁNí, RYBAŘENÍ VE VELKÝCH HLOUBKÁCH.

Řidič vystoupil a obešel mikrobus, aby jim otevřel odsouvací postranní dveře. Měl na sobě módně pomačkanou bílou proužkovanou košili, lehké bílé kalhoty a zářivě oranžové plátěné boty se zelenými tkaničkami. Dokonce i s hlavou ověnčenou množstvím drobných copánků a se stříbmou naušnicí v jednom uchu si uchovával dojem intelektuála a váženého muže, tak, jak působil v uniformě kapitána západní divize losangeleského policejního oddělení v době, kdy pod ním Phil sloužil. Jen jeho čemá kůže se zdála ještě temnější a hladší než tenkrát v Los Angeles.

Padrakianovi nastoupili do zadní části mikrobusu a Phil se usadil vpředu vedle řidiče, kterého nyní znal jako Ronalda - Rona Trumana. „Vidím, že jsi do těch bot úplně zamilovaný,“ řekl Phil.

„Vybrali mi je dcery.“

„Ale líbí se ti.“

„Nenuť mě lhát. Je to prý poslední móda.“

„Úplnějsi v nieh tančil, kdyžjsi nám šel otevřít.“

„Vy bílí jste nám vždyeky záviděli, jak se pohybujeme,“ zašklebil se Ron a rozjel se.

Ron mluvil s tak přesvědčivým britským akcentem, že když Phil zavřel oči, viděl Big Ben. V kurzu, který Ron absolvovai, aby se zbavil svého karibského p`rízvuku, se ukázalo, že má velký cit pro odstínění různých dialektů a hovorových stylú. Byl ted pro jejich společenství mužem mnoha hlasů.

„Řeknu vám,“ ozval se nervózně ze zadního sedadla Bob Padrakian, „že užjsme nevěděli,jak dál.“

„Ted se už nemusíte ničeho bát,“ řekl Phil. Otočil se a usmál se na ně uklidňujícím úsměvem.

„Nikdo nás nesleduje, leda tak svrchu,“ řekl Ron, i když Padrakianovi zřejmě nevěděli, co tím míní. „A to je dost nepravděpodobné.“ ` „Ani vlastně nevíme, kdo jste,“ ozval se znovu Padrakian.

„Jsme vaši přátelé,“ uklidňoval ho Phil. „Jestli se vaše situace vyřeší podobně jako moje nebo tady Rona a jeho rodiny, pak se zřejmě staneme nejlepšími přáteli.“

„Víc než přáteli,“ řekl Ron. „Budete patřit do naší společné rodi Bob a Jean však vypadali stále nejistě a vystrašeně. Mark byl ještě příliš mladý, aby si dělal starosti.

„Jen ještě chvíli vydržte a nestrachujte se o budoucnost,“ řekl jim Phil. „Brzy se všechno dozvíte.“

Zaparkovali před velkým nákupním střediskem a vešli dovnitř.

Minuli spoustu obchodů, až se dostali do křídla, kde nebyl tak velký ruch jako jinde. Prošli dveřmi s označením WC a telefonem a ocitli se v dlouhé chodbě pro obsluhu a personál. Schodiště na konci chodby vedlo dolú do velkého meziskladu, který sloužil pro příjem zboží těm malým obchodům, které neměly svůj vlastní sklad s venkovní rampou.

Dvoje ze čtyř vyklápěcích vrat byly otevřené a uvnitř stály kamiony, které jimi nacouvaly k vykládce. Tři zaměstnanci v kombinézách s firemním označením obchodu prodávajícího sýry, uzeniny a lahůdkářské výrobky vykládali v posledním ětvrtěm oddělení.

Z korby auta skládali krabice na ruční vozíky a převáželi je do nákladního výtahu. Na mnoha krabicích bylo označení OBSAH PODLÉHÁ ZKÁZE, SKLADLTJTE V CHLADÍRENSKÝCH BOXECH. Ani jeden z mužů si Phila, Rona a Padrakianových nevšímal.

Z temného nákladního prostoru auta, kte.ré stálo v oddělení číslo jedna - bylo podstatně menší než osmnáctikolový kamion ve čtyřce-se vynořil řidič. Když se blížili, právě seskakoval dolů na betonovou podlahu. Všech pět si vlezlo dovnitř, jako by nebylo nic sa mozřejmějšího, než vyjet si na projížďku v uzavřeném nákladním prostoru dodávky. Řidič za nimi zavřel dveře a auto vyjelo ven.

Nákladní prostor dodávky byl prázdný až na hromadu matrací, jaké se používají při stěhování nábytku. Všichni si na ně v hluboké tmě sedli. Nikdo nemluvil, protože v hluku motoru a rachocení ple chových stěn by si stejně stěží rozuměli.

Asi po dvaceti minutách jízdy auto zastavilo a řidič vypnul mo tor. Asi pět minut se nic nedělo a potom se zadní dveře dodávky otevřely. V osluňujícím slunečním světle se objevil řidič.

„Rychle.

Právě ted není nikdo v dohledu.“

Když seskočili na zem, zjistili, žejsou na okraji parkoviště přilé hajícího k veřejné pláži. Sluneční paprsky se odrážely od předních skel a chromovaných dílů zaparkovaných aut a oblohu křížovali bí lí rackové. Phil nabral do nosu slaný mořský vzduch.

„Ted půjdeme už jen kousek pěšky,“ řekl Ron Padrakianovi.

Kemp nebyl vzdálený víc než čtvrt míle od místa, kde nechali dodávku. Král silnic byl velký žlutočemý obytný vůz, jakých tu však mezi palmami stálo víc.

Stromy se lehce kývaly ve vlhkém vánku přicházejícím od moře a sto metrů odtud, tam, kde se lámal příboj, si sem a tam upjatě vy kračovali zpěněnou vodou dva pelikáni. Vypadali, jako by nacvi čovali nějaký prastarý egyptský tanec.

Uvnitř Krále silnic pracovali u videoterminálů tři lidé, jednou z nich byla Ellie. Když uviděla, jak přicházejí, vstala a přivítala se s Philem polibkem. ` Phil něžně pohladil její břicho a prohodil: „Ron má nové boty.

„Už jsem je viděla dřív.“

„Řekni mu, že se v nich pohybuje jako tanečník. Dělá mu to dobře.“

„Opravdu?“

„Utvrzuje ho to v pocitu, žeje čemý.“

„Ale on je čemý.“

„Samozřejmě že je čemý.“

Oba se připojili k Padrakianovým, které Ron usazoval ke stolu ve tvaru podkovy v rohu obytného prostoru.

Ellie si sedla vedle Jean Padrakianové, podalají ruku a přivítala ji do nového života. Držela její ruku, jako by Jean byla její sestra, kterou už dlouho neviděla, a dotek s ní jí přinášel potěšení.

Ellie v sobě měla zvláštní teplo, které v druhých lidoch rychle vyvolávalo pocit uvolnění.

Phil ji sledoval pohledem plným pýchy a lásky, ale také závisti nadjejí schopností navazovat s lidmi okamžité přátelské vztahy.

Bob Padrakian, který se zřejmě stále ještě držel mlhavé naděje, že se jednoho dne vrátí do svého dřívějšího života, a proto nebyl schopen zcela přijmout to nové, co mu nabízeli, řekl: „Ale my jsme ztratili všechno. Naprosto všechno. Dobře, budu tedy mít nové jméno a minulost, kterou nikdo nebude moci zpochybnit. Ale kam se odtud podějeme? Jak budeme dál žít?“

„Jestli budete chtít, budete pracovat s námi,“ řekl Phil.

„Pokud byste o tuto nabídku neměli zájem, pomůžeme vám usadit se najiném místě a vybavíme vás počáteěním kapitálem, se kterým byste se mohli postavit opět na vlastní nohy. Můžete žít zcela mimo naše společenství. Dokonce vám můžeme pomoci najít slušné zaměstnání.“

„Ale nikdy se už nevrátíte do života, najaký jste byli zvyklí.

Nikdy nepoznáte svůj dřívější klid,“ řekl Ron, „protože ted už víte, že v tomto novém skvělém světě se nemůže nikdo cítit zcela bezpeč „Dostalijste se s nimi do kont7iktů kvůli vašim výjimečným počítačovým znalostem,“ řekl Phill. „A právě zkušenosti, jako máte vy dva, bychom potřebovalijako sůl.“

Bob se zamračil. „A co by bylo přesně naším úkolem?“

„Působit proti nim, jak jen je to možné. Pronikat do jejich počítačových systémů, zjišťovat, které osoby jsou na seznamech jejich úhlavních nepřátel, a pomáhat těmto lidem uniknout dřív, než na ně spadne jejich sekera. Ale také ničit ilegální policejní databázové soubory o nevinných občanech, kteří se neprovinili ničím jiným než tím, že mají nějaký názor. Jak vidíte, je tu práce dost a dost.“

Bob se rozhlédl po vnitřním prostoru obytného auta a jeho pohled se zastavil u dvou lidí, kteří pracovali u počítačů. „Zdá se, že jste velmi dobře organizováni a také financováni. Mám tomu rozumět tak, že jsou v tom peníze pocházející ze zahraničíI“

Významně se podíval na Rona Trumana. „Bez ohledu na to, co se v této zemi ted děje nebo se bude dít v dohledné budoucnosti, stále se cítím a vždycky budu cítit Američanem.“

Ron opustil svůj britský přízvuk a promluvil protáhlým louisianským dialektem: „Nemějte obavy, Bobe. Jsem Ameriěan jako poleno.“ Vzápětí se přepnul na virginský akcent: „Mohu vám citovat pasáže z Thomase Jeffersona. Znám je nazpaměf. Před rokem a půl jsem nic z toho neznal, tedjsou pro mnejeho spisy něčímjako biblí.“

„Peníze získáváme tak, že je krademe zlodějům,“ řek.la Ellie.

„Manipulujeme jejich databázemi a důmyslnými metodami převádíme peníze z jejich účtů na naše - v jejich účetnictví je totiž tţzkový nepořádek, že nejméně polovinu takových úniků financí ani nezaznamenají.“

„Kradete zlodějům,“ řekl Bob. „Jakým zlodějům?“

„Politikům. Ilegálním vládním agenturám s `čemými fondy, kterými financují své tajné programy.“

Rychlé cvakání drápů na podlaze signalizovalo, že se Killer probudil a přichází rozšířitjejich společnost. Aniž se pozdravil s novými návštěvníky. vlezl si pod stůl a Jean Padrakianovou vyděsil tím, že ji šlehal ocasem po nohách. Potom se najednou vynořil mezi hranou stolu a Markovýma nohama a položil chlapci přední tlapy na klín.

Chlapec se potěšeně zasmál, když uhýbal pokusům psa. olíznout jeho tvář. „Jak se jmenuje?“

„Killer,“ odpověděla Ellie.

„Ale není nebezpečný, že ne?“ strachovala se Jean.

Phil a Ellie si vyměnili pohledy a usmáli se na sebe. „Killer je naším velvyslancem dobré vůle,“ řekl Phil. „Od doby, kdy`ten úřad blahosklonně přijal, jsme se neocitli v diplomatické krizi.` Stejně jako Phil změnil v uplynulém roce a půl i Killer svúj zevnějšek. Už neměl žlutohnědou srst s bílými a čemými t7eky, jako když byl Rvcky, ted byl celý čemý - psí inkognito. Byl psanec stejnějako oni, ale Phill sejiž rozhodl, že až se oholí - a to plánoval brzy - dovolí také Killerovi změnit postupně barvu srsti na přirvzený odstín.

Bobe,“ vrátil se Ron zpátky k tématu, „žijeme v době, kdy „ nejmodemější technika umožňuje hrstce dobrodruhů ničit demokratickou společnost a chytře a Istivě ovládat velkou čţrst vlţidního aparátu, ekonomiky a vůbec eelého života země. Pokud se jejich vliv bude rozšiřovat a nikdo jim v tom nebude bránit, paţc budou čím dál drzejší a budou chtít řídit všechno, každou stránku života lidí. Postupem času se bude vytrácet schopnost společnosti uvědomovat si, co se tu děje, a s tím také vůle bránit se tomu stavu.“

„Takové skryté ovládání společnosti může kdykoliv přejít v otevřený totalitní režim využívající těch nejhrubších sil,“ dodala Ellie.

„Proto by chtěli otevírat `převýchovné tábory, ve kterých by nám, nepohodlným vštěpovali ten správný životní náhled.“

Bob na ni zíral téměř v šoku. „Vy si opravdu myslíte, že k něčemu tak zrůdnému může u nás v Americe dojít.“

Místo odpovědi mu Ellie pohlédla do očí a nechala ho přemýšlet o tom,jak kruté nespravedlnosti už byly spáchány proti němu ajeho rodině, že ho přivedly až sem.

„Panebože,“ zašeptal po chvíli a sklopil oči ke svým sepnutým rukám.

Jean se podívala na svého syna, který šťastně hladil a drbal Killera, a potom se zastavila pohledem u Ellüna břicha. „Bobe, patříme sem, tady je naše budoucnost. Tito lidé žijí v naději a my naději zoufale potřebujeme.“ Otočila se opět k Ellü. „Kdy to čekáte?“

„Za dva měsíce.“

„Bude to chtapec nebo děvče?“

„Chtěli bychom děvčátko.“

„A máte už pro ně vybrané jméno?“

„Ano. Jennifer Conine.“

„Toje krásné,“ řekla Jean.

Ellie se usmála. „Na památku Philovy a mé matky.“

Phil se obrátil na Boba Padrakiana: „Opravdu máme naději. Dokonce větší, nežjakáje nutná pro založení rodiny a smíření se s životem, jaký vedeme. Nejmodemější produkty techniky mají totiž také své dobré stránky a vy to víte. Já jsem jejich jednoznačným příznivcem, protože výhody, které lidstvu přinášejí, převažují nad průvodními problémy. Ale každá doba má své Hitlery a nám nezbývá než bojovat nový druh boje, ve kterém se častěji používá informací a vědomostí než klasických zbraní.“

„I když i na ty občas dojde,“ řekl Ron.

Bob se podíval na Ellüno břicho a pak na svou ženu. „Jsi rozhodnutá?“

„Oni mají naději,“ řekla Jean prostě.

Její manžel přikývl. „Pak tedy s ní spojíme i naši budoucnost.“

Později, když se den klonil ke konci a začínalo se šeřit, vyšli si Phil, Ellie a Killer na procházku po pobřeží.

Slunce stálo nízko jako obrovská rudá koule a zakrátko zmizelo za západním horizontem.

Na východě nad Atlantikem už obloha potemněla a najejí nekonečné rozlehlosti se začínaly objevovat hvězdy umožňující lodím orientovat se na moři.

Phil a Ellie mluvili o Jennifer Conine a o všech nadějích, které sjejím příchodem spojovali. Oba se střídali v házení malého balonku, ale jeho honění a přinášení zpět zvládl Killer sám.

Phil, který byl kdysi Michaelem, synem dábla, a potom také dlouho Spencerem, vězněm jednoho okamžiku dávné červencové noci, objal svoji ženu okolo ramen. S pohledem obráceným k věčně zářícím hvězdám si znovu uvědomil, že lidský život není spoután řetězem osudovosti - s jedinou výjimkou: Osudem člověka je být svobodný.