Tikot

Dean Koontz

(2010)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Horory

Ta věc vypadala jako obyčejná, nevzhledná panenka z hadrů, když ji Tommy našel jedné noci ležet na prahu svého domu. Jenže pak v ní zatepal život, stehy popraskaly a Tommy spatřil něco, co se vymyká lidskému rozumu a realitě. Hlavně však stanul tváří v tvář protivníkovi, který si s ním hraje jako kočka s myší a proti němuž jsou i nejzápornější postavy z jeho románů, milí společníci. Tik tak, naskočí mu na monitoru počítače a začne odpočítávání k… K čemu, to Tommy netuší, stejně jako neví, jaké síly usilují o jeho život a proč.Zápletky detektivek Tommyho Phana jsou občas hodně přitažené za vlasy, ale pořád to není nic proti situaci, v níž se jedné noci znenadání ocitl. Kdosi zazvonil u jeho dveří, ale když otevřel, nikoho za nimi stát nenašel, jen na prahu ležela neuměle sešitá hadrová panenka a jakýsi vzkaz ve vietnamštině, sice jeho mateřské řeči, kterou však za roky pobytu ve vysněné Americe dávno zapomněl. Bezmyšlenkovitě vzal panenku do domu – a od té chvíle se ocitl ve víru události, vzpírajících se zdravému rozumu. Nevzhledná panna z hadrů ožila, ale už to nebyla panna, nýbrž podivné mstivé stvoření, trochu plaz a trochu krysa, něco, před čím blednou i netvoři z vietnamských bájí a báchorek.Lhůta vyprší za rozbřesku, objevilo se mu na monitoru počítače, a k tomu zlověstná slova tik tak.Tommy neví, jaká lhůta a co by v ní měl učinit, avšak brzy pochopí, že tikot znamená odpočítávání k jeho smrti. O život mu usiluje ďábelské, nezničitelné a měnící se stvoření nalezené na prahu. V domě s ním zůstat nemůže... a od toho okamžiku začíná neuvěřitelný závod se smrtí, který se jeví jako předem ztracený, protože rozbřesk se zdá být v nedohlednu a v tuto noc jako by ožily mýty jeho daleké vlasti.

DEAN

KOONTZ

tikot

Přeložil Roman Lipčík

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art

v roce 2010, Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 1996 by Dean R. Koontz

All rights reserved.

Z anglického originálu Ticktock

(Published by Bantam, New York, 2009)

přeložil © 2010 Roman Lipčík

redakce textu: Zuzana Pokorná

jazyková korektura: Jan Řehoř

grafická úprava obálky © 2010 Bohumil Fencl

tisk: CENT A, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

první vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-734-3

Gerdě s příslibem písku, surfování

a našeho vlastního Scootieho

Zahlédnout, cos nikdy ještě nespatřil,

zažít, cos nikdy ještě neprožil,

zbavit se kukly a k obloze vzlétnout,

opustit zemi a nebes se dotknout,

znovu se zrodit, kýms novým se stát:

prožít to, či nechat si jen o tom zdát?

Lze od životů vezdejších odstřihnout

jak nůžkami budoucnost a od ní se hnout?

Jsme všichni zde stvoření svobody,

či vlečeme za sebou osudu okovy?

Litujme ty, kdož věří v osud.

Bez svobody nic nestalo se posud.

– Kniha sebraných smutků

Ve světě skutečném

i v tom, co se zdá,

je všechno jinačí,

než jak to vypadá.

– Kniha sebraných smutků

JEDNA

Z výšky oblohy bez mraků klenoucí se nad bezvětrným listopadovým dnem padl nenadálý stín a snesl se na akvamarínovou corvettu. Tommy Phan stál vedle vozu v příjemně hřejivém podzimním slunci a natahoval zrovna ruku, aby od obchodníka s auty Jima Shinea přijal klíčky, když se ho přelétavý stín dotkl. Zaslechl úsečný zvuk, jako by nahoře tloukla poplašená křídla. Vzhlédl a očekával, že spatří racka, avšak v dohledu nebyl žádný pták.

Ze stínu ho nevysvětlitelně zamrazilo, jako by jej doprovázel studený závan, ale vzduch se ani nepohnul. Zachvěl se, pocítil na dlani dotyk ledové čepele a ucukl rukou, i když mu opožděně došlo, že to není led, ale pouze klíčky ke corvettě. Stačil včas sklopit oči, aby je viděl dopadnout na dlažbu.

„Odpusťte,“ řekl a začal se shýbat.

Jim Shine mu v tom zabránil: „Ne, ne, já vám je podám.“

Zmatený Tommy pozvedl opět zrak k obloze. Neposkvrněná modř. Nic přes ni neletělo.

Nejbližší stromy, jež rostly na nedaleké ulici, palmy fénix s mohutnými vějířovitými korunami, nenabízely větve, na kterých by mohli posedávat ptáci. Ani na střeše obchodu s automobily žádní neseděli.

„Docela vzrůšo,“ poznamenal Shine.

Tommy mu věnoval poněkud nechápavý pohled: „Co to?“

Shine mu opět podával klíčky. S bezelstnýma modrýma očima vypadal jako obtloustlý zpěváček z kostelního sboru. Když teď mrkl, jeho obličej se svraštil do úšklebku, který měl vypadat komicky, avšak působil znepokojivě jako záblesk nefalšované a obvykle dobře skrývané zvrhlosti. „Dostat se k první corvettě je skoro stejně fajn jako si poprvé zapíchat.“

Tommy se chvěl a pořád mu bylo nevysvětlitelně chladno. Převzal klíčky. Už mu na dotek nepřipomínaly led.

Akvamarínová corvetta čekala, hladká a chladivá jako vysokohorská bystřina klouzající ze svahů po ohlazených kamenech. Celková délka: čtyři sta padesát tři centimetry. Rozvor náprav: dvě stě čtyřicet čtyři centimetry. Sto sedmdesát devět centimetrů na šířku, vysoká sto sedmnáct centimetrů s minimální světlou výškou deset centimetrů.

Tommy znal technické údaje vozu lépe než lecjaký kněz podrobnosti kteréhokoli z biblických příběhů. Byl americký Vietnamec a Amerika pro něj znamenala víru. Dálnice byla jeho svatostánkem a corvetta se měla stát posvěceným plavidlem, jehož prostřednictvím se podílel na svatém přijímání.

Nebyl sice úzkoprsý, ale poněkud se ho dotklo, když Shine přirovnal transcendentní prožitek majitele corvetty k pohlavnímu styku. Přinejmenším pro tuto chvíli byla corvetta lepší než veškeré postelové hrátky, víc vzrušující, čistší, pravé ztělesnění rychlosti, ladnosti a svobody.

Tommy potřásl Jimu Shineovi měkkou a trochu vlhkou rukou a vklouzl za volant, Dvaadevadesát centimetrů volného prostoru pro hlavu. Sto šest centimetrů prostoru pro nohy.

Srdce mu bušilo. Už ho nesvíral chlad. Naopak cítil, že mu stoupá horko do tváří.

Připojil svůj mobilní telefon do cigaretového zapalovače. Corvetta byla jeho.

Shine se krčil u otevřeného okýnka, šklebil se a říkal: „Už nepatříte mezi běžné smrtelníky.“

Tommy nastartoval motor. Vidlicový osmiválec, devadesátistupňový rozestup. Litinový rám. Hliníkové hlavy s hydraulickými zdvihátky ventilů.

Jim Shine pozvedl hlas: „Už nejste jako druzí lidé. Teď jste bůh.“

Tommy chápal, že si Shine dobromyslně střílí z kultu tohoto vozu, avšak napůl věřil, že je to tak. Za volantem corvetty se mu splnil dětský sen a připadalo mu, že ho síla vozu naplnila a povznesla.

Ještě se s corvettou nehnul z místa a jen nohou sešlápl plynový pedál – a motor mu odpověděl hlubokým hrdelním zavrčením. Obsah válců 5,7 litru a kompresní poměr 10,5:1. Tři sta HP.

Shine se zvedl z podřepu, poodstoupil a řekl: „Tak si to užívejte.“

„Díky, Jime.“

Tommy Phan vyjel od obchodníka s chevrolety do kalifornského odpoledne tak modrého, vznosného a plného příslibů, že nebylo těžké uvěřit ve věčný život, který na něj čeká. Bez jiného cíle než vychutnat si corvettu vyrazil na západ k Newport Beach a pak pokračoval na jih po proslulé Pacific Coast Highway, minul obrovský přístav plný jachet, projel Corona Del Mar, mihl se kolem nově vybudovaných návrší nazvaných Newport Coast s pláží po pravici, mírně dotírajícím příbojem a oceánem kropenatým sluncem a poslouchal rozhlasovou stanici zaměřenou na oldies, která pulzovala Everly Brothers, Chuckem Berrym, Little Richardem a Royem Orbisonem.

Na světlech v Laguna Beach zastavil vedle klasické corvetty: stříbrný model Sting Ray z roku 1963 s proudnicovým zadkem a děleným zadním oknem. Řidič, typ stárnoucího surfaře s blond vlasy a mrožím knírem, pohlédl na novou modrou corvettu a pak na Tommyho. Tommy udělal kroužek z palce a ukazováku, aby dal neznámému najevo, že Sting Ray je dobrá mašina, a chlápek mu odpověděl úsměvem a zvednutým palcem, načež se Tommy začal cítit jako člen tajného klubu.

Jak se blížil konec století, někteří lidé říkali, že americký sen téměř vyhasl a z kalifornského snu už zbyl jen popel. Avšak pro Tommyho Phana onoho překrásného podzimního odpoledne žhnuly přísliby jeho země a naděje tohoto pobřeží jasným plamenem.

Na náhlý dopad stínu a nevysvětlitelný chlad dočista zapomněl.

Projel Laguna Beach a Dana Point až do San Clemente, kde konečně obrátil a za nadcházejícího soumraku zamířil opět k severu. Jezdil jen tak nazdařbůh. Přivykal si na to, jak s corvettou zacházet. Vážila 1496 kilogramů, lnula těsně a pevně k dlažbě v důvěrném kontaktu se silnicí a na vnější podnětv reagovala neobyčejně citlivě. Prokličkoval několika obytnými čtvrtěmi, jejichž ulice lemovaly stromy, jen aby si ověřil, že průměr zatáčení corvetty mezi obrubníky dělá skutečně slíbených dvanáct metrů.

Do Dana Point teď vjížděl z jihu. Vypnul rádio, chopil se mobilního telefonu a zavolal matce do Huntington Beach. Zvedla to na druhé zazvonění, mluvila vietnamsky, třebaže do Spojených států utekla před dvaadvaceti lety, nedlouho před pádem Saigonu, když Tommymu bylo teprve osm. Miloval ji, ale někdy z ní málem vyletěl z kůže.

„Ahoj, mami.“

„Tuong?“ zeptala se.

„Tommy,“ připomněl jí, protože své vietnamské jméno už mnoho let nepoužíval. Z Phana Trana Tuonga se už dávno stal Tommy Phan. Nedělal to z neúcty k rodině, ale byl teď mnohem víc Američan než Vietnamec.

Jeho matka si dlouze, ztrápeně povzdechla, protože musela mluvit anglicky. Rok po jejich příchodu z Vietnamu se Tommy rozhodl, že bude používat pouze angličtinu. Už jako dítě toužil, aby ho jednou považovali za rodilého Američana.

„Zníš divně,“ podotkla s těžkým přízvukem.

„To je mobilní telefon.“

„Čí telefon?“

„Telefon v autě.“

„K čemu potřebuješ telefon v autě, Tuongu?“

„Tommy. Ale to je opravdu praktická věc, už bych se bez něj neobešel. Hele, mami, hádej…“

„Telefony v autech pro velký zvířata.“

„Už dávno ne. Dneska to má každý.“

„Já ne. Telefonovat a řídit moc nebezpečné.“

Tommy vzdychl a docela ho vylekalo, když si uvědomil, že jeho povzdech zněl navlas stejně jako matčin. „Ještě jsem neměl nehodu, mami.“

„Budeš mít,“ odpověděla s jistotou.

Dokonce i jednou rukou dokázal snadno ovládat corvettu na dlouhých rovných úsecích či v širokých obloucích Coast Highway. Tyč řízení se segmentem a posilovač. Náhon na zadní kola. Čtyřrychlostní automatická převodovka s měničem momentu. Doslova klouzal.

Matka změnila téma. „Tuongu, neviděla jsem tě celé týdny.“

„V neděli jsme byli spolu, mami. Dneska je teprve čtvrtek.“

V neděli zašli společně do kostela. Otec byl od narození římskokatolického vyznání a matka konvertovala ještě ve Vietnamu, než se vzali, ale k tomu udržovala v rohu obývacího pokoje malou buddhistickou svatyni. Na červeném oltáři zpravidla nescházelo čerstvé ovoce a keramické držáky se ježily vonnými tyčinkami.

„Přijdeš na večeři?“

„Dneska? Propána, to ne, nemůžu. Hele, já jsem si dneska…“

„Máme com tay cam.“

„… zrovna jsem si koupil…“

„Vzpomínáš si, co je to com tay cam – anebo jsi už zapomněl na všechno, co ti tvá matka vařívala?“

„Samozřejmě, že vím, co to je, mami. Kuře a rýže připravené v hliněném hrnci. Výtečná věc.“

„Taky bude polévka z garnátů a řeřichy. Pamatuješ na polévku z garnátů a řeřichy?“

„Pamatuju, mami.“

Na pobřeží se snášela noc. Nad pozemky zvedajícími se k východu stála černá obloha posetá hvězdami. Oceán na západě měl u břehu barvu inkoustu a táhly se po něm pásy stříbřité pěny příbojových vln, ale blíž k obzoru, kde čepel krvavého slunečního svěda ještě odřezávala moře od oblohy, získával indigový odstín.

Tommy křižoval soumrakem a cítil se trošku jako bůh, což mu Jim Shine sliboval. Jenže se z toho nedokázal radovat, protože zároveň se cítil i jako bezohledný a nevděčný syn.

Matka pokračovala: „Taky bude smažený celer, mrkev, zelí, nějaké oříšky do toho. Moc dobré. S mojí omáčkou nuoc mam!“

„Děláš nejlepší nuoc mam a taky nejlepší com tay cam, ale já…“

„Nemáš taky s telefonem v autě i pánev wok? Že bys mohl řídit a zároveň i vařit.“

V zoufalství to už nevydržel: „Mami, koupil jsem si novou corvettu!“

„Ty sis koupil telefon a corvettu?“

„Ale ne, telefon už mám dlouho. Já…“

„Co je to ta corvetta?“

„To je auto, mami, víš? Sportovní auto.“

„Ty sis koupil sportovní auto?“

„Vzpomínáš si, jak jsem vždycky říkal, že až jednou dosáhnu opravdového úspěchu, tak…“

„A jaké sportovní?“

„Cože?“

„Fotbalové?“

Jeho matka byla paličatá a s větším smyslem pro tradici než sama britská královna, měla svoje nezlomné zvyky, ale nebyla natvrdlá ani nevzdělaná. Věděla velmi dobře, co je to sportovní auto, a znala corvettu, protože stěny Tommyho ložnice, když byl ještě malý kluk, byly jejími obrázky doslova vytapetované. Věděla rovněž, co ten vůz pro Tommyho znamená, co symbolizuje. Cítila, že s corvettou se zase o něco víc vzdálí svým etnickým kořenům, a nesouhlasila s tím. Neřešila však věci křikem a také neměla sklony k peskování, takže našla jediný způsob jak dát najevo nesouhlas: předstíráním, že jeho auto a vůbec jeho chování jsou tak abnormální, že to prakticky přesahuje její chápání.

„Baseballové?“ ptala se.

„Říkají té barvě ‚světlá akvamarínová metalíza‘. Je překrásná, mami, ta barva hodně připomíná tu vázu, co stojí v obýváku nad krbem. Má…“

„Drahá?“

„No… Je to ale opravdu dobrý vůz. Chci říct, že nestojí tolik co mercedes…“

„Všichni novináři jezdí v corvettách?“

„Novináři? To ne, ale…“

„Utratil jsi všechny peníze za auto? Jsi na mizině?“

„Ne, ne. To bych nikdy…“

„Jestli na mizině, neber podporu.“

„Nejsem na mizině, mami.“

„Jestli na mizině, přijď bydlet domů.“

„To nebude nutné, mami.“

„Rodinu tu máš vždycky.“

Tommy se cítil jako bídák. I když neprovedl nic špatného, ve světle reflektorů protijedoucích aut se cítil usvědčený, jako kdyby to byly ostré lampy ve výslechové místnosti na policii a on se pokoušel zapírat zločin.

Vzdychl a přejel s corvettou do pomalejšího pravého pruhu. Nedokázal se řádně věnovat řízení, mluvit do mobilu a k tomu se dohadovat s nezdolnou matkou.

„Kde máš svoji toyotu?“

„Přidal jsem ji k platbě za corvettu.“

„Tvoji přátelé novináři jezdí v toyotě. V hondě. Ve fordu. Nikdy jsem neviděla žádného v corvettě.“

„Měl jsem dojem, že nevíš, co je to corvetta.“

„Vím,“ odpověděla. „Ó ano, vím.“ A provedla těmi slovy jeden z oněch náhlých obratů o sto osmdesát stupňů, jakých jsou schopny pouze matky, aniž by ztratily důvěryhodnost. „V corvettě jezdí doktoři. Ty jsi pořád chytrý, Tuongu, máš dobré známky, mohl ses stát lékařem.“

Někdy se zdálo, že většina vietnamských Američanů Tommyho generace studuje medicínu nebo už má lékařskou praxi. Lékařský diplom byl znamením asimilace a uznání a vietnamští rodiče tlačili své potomky do zdravotnických profesí s toutéž agresivní láskou, jakou v předešlé generaci aplikovali vůči svým dětem za týmž účelem židovští rodiče. Tommy s diplomem z žurnalistiky nikdy nebude schopen odebrat někomu slepé střevo nebo provést kardiovaskulární operaci a jeho matka s otcem se z toho důvodu už nikdy nezbaví pocitu určitého zklamání.

„A nakonec, mami, já už nějakou dobu nejsem novinář. Jsem teď spisovatel na plný úvazek, už to nemám jen jako vedlejší činnost.“

„Nemáš zaměstnání.“

„Zaměstnávám se sám.“

„Jen okázalý způsob jak říct, že nemáš zaměstnání,“ trvala na svém matka, třebaže Tommyho otec se sám zaměstnával v rodinné pekárně a s ním i dva Tommyho bratři, kterým se také nepodařilo stát se lékaři.

„Nová smlouva, kterou jsem podepsal…“

„Lidi čtou noviny. Kdo čte knihy?“

„Spousta lidí čte knihy.“

„Kdo?“

„Třeba ty.“

„Ale ne knihy o bláznivých soukromých detektivech s pistolí v každé kapse, kteří jezdí v autech jako šílenci, zaplétají se do rvaček, pijou whisky a loví blondýny.“

„Můj detektiv nepije whisky…“

„Měl by se usadit, oženit se s pěknou vietnamskou dívkou, mít děti, stálé zaměstnání a starat se o rodinu.“

„Ale to je nuda, mami. O takovém soukromém detektivovi by nikdo nechtěl číst.“

„Jestli se ten detektiv z tvých knih ožení s blondýnou, zarmoutí tím svou matku.“

„Je vlk samotář. Nikdy se neožení.“

„I tím svou matku zarmoutí. Kdo touží číst knihy o zdrcené matce? Moc smutné čtení.“

Tommy už byl podrážděný: „Mami, já ti zavolal, abych ti řekl tu dobrou zprávu o corvettě, a ty…“

„Přijď na večeři. Kuře a rýže z hliněného hrnce jsou lepší než odporné cheeseburgery.“

„Dneska večer to nejde, mami. Zítra.“

„Příliš mnoho cheeseburgerů a hranolků a brzo vypadáš sám jako velký tučný cheeseburger.“

„Já si cheeseburger a hranolky dám opravdu jen zřídka, mami. Dbám na životosprávu a…“

„Zítra budeme mít krevetové toasty. Kalmary plněné vepřovým masem. Rýži praženou v kotlíku. Kachnu s nuoc cham.“

Tommymu se sbíhaly sliny, ale nikdy by to nepřiznal, ani kdyby se dostal do spárů mučitelů s bezpočtem důmyslných přesvědčovacích nástrojů. „Tak jo, přijedu zítra večer. A až se najíme, projedeme se v corvettě.“

„Projeď se s otcem. Jemu se možná líbí honosná sportovní auta. Mně ne. Jsem prostý člověk.“

„Mami…“

„Ale tvůj otec je dobrý muž. Nevoz ho v nablýskaném bouráku pít whisky, rvát se a lovit blondýny.“

„Budu se snažit, abych ho nezkazil, mami.“

„Sbohem, Tuongu.“

„Tommy,“ opravil ji, ale už zavěsila.

Bože, jak moc ji miloval.

Bože, zešílel by z ní.

Projel Laguna Beach a pokračoval na sever.

Poslední rudý drápanec slunce se vytratil. Poraněná noc na západě se zahojila od oblohy po hladinu moře a v přirozeném světě vše potemnělo. Jedinou úlevu od temnoty přinášela nepřirozená záře z domů na východních svazích a světla osobních aut a náklaďáků ženoucích se podél pobřeží. Záblesky reflektorů a zadních brzdovek náhle působily horečně a zlověstně, jako kdyby všechny řidiče těch aut stihlo na jejich kvapné pouti k cíli jakési prokletí.

Ve svých knihách nikdy nevylíčil scénu, v níž by hrdinovi cvakaly zuby, protože to vždycky považoval za klišé, navíc za klišé bez reálného základu, jelikož aby se někdo chvěl tak, že by mu cvakaly zuby, nebylo fyzicky možné. Bylo mu třicet a nikdy, ani na jediný den, nežil v chladném podnebí a nedovedl tedy ocenit dopad lezavého zimního větru. Postavám z knih však zuby drkotají strachy a o strachu věděl Tommy Phan své. Jako malý chlapec na útěku z Vietnamu v děravé lodi s rodiči, bratry a sestrou zažil nelítostný útok thajských pirátů, kteří by bývali znásilnili ženy a každého pozabíjeli, kdyby se jim podařilo dostat na palubu. Tommy byl vyděšený, ale takový strach, aby mu zuby klapaly jako kastaněty, ještě nikdy nezažil.

Teď mu ale cvakaly. Zaťal zuby, až mu zacukalo ve svalech, a tím drkotání zarazil. Jen co sevření povolil, začalo nanovo.

Chlad listopadové noci do corvetty ještě nepronikl. Mrazení, které zažíval, přicházelo nepochopitelně z vlastního nitra, přesto však zapnul topení.

Když ho roztřásla další vlna mrazivého chvění, vybavil si zvláštní chvíli, kterou prožil na parkovišti obchodu s automobily: plíživý stín, který nevrhala ani oblaka, ani letící pták, a hluboké zamrazení, jež jím proběhlo jako vítr, který však zasáhl jen a jen jeho.

Odtrhl pohled od silnice před sebou a vzhlédl k obloze, jako kdyby tam měl spatřit nějaký světlý předmět, narušující temnotu.

Jaký světlý předmět, propánaboha?

„Děsíš mě, Tomíku,“ pronesl nahlas. Pak se suše zasmál. „A k tomu teď ještě vedeš samomluvu.“

Pochopitelně že nic neblahého v temnotě nad hlavou nespatřil.

Vždycky měl bujnou obrazotvornost, což mu svědčilo, protože se tak přirozeně pustil do psaní. Možná se narodil se silným sklonem k fantazírování anebo jeho představivost posílily zdánlivě nekonečné zásoby pohádek, kterými ho matka bavila a ukolébávala do spánku, když byl malý, za války, v níž komunisté nemilosrdně bojovali o vládu nad Vietnamem, vybájenou Zemí racka a lišky, kterou znal z pohádek. Za dusných nocí v jihovýchodní Asii rachotila střelba a duněla vzdálená minometná palba a výbuchy bomb, on však měl zřídkakdy strach, protože matčin konejšivý hlas ho okouzloval vyprávěním o démonech, bozích a přízracích.

Když teď sklopil zrak od oblohy k silnici, vybavil si Tommy příběh o Le Loiovi, rybáři, který do svých sítí ulovil kouzelný meč, něco jako Excalibur krále Artuše. Vzpomněl si i na Havranův zázračný klenot a na Hledání blažené země a na Čarovnou kuši, v níž nešťastná princezna My Chau zradila svého ctihodného otce kvůli lásce k milovanému muži a zaplatila za to děsivou cenu, také na Da-Trangovy kraby, na Dítě smrti a bezpočet dalších příběhů.

Kdykoli mu něco připomnělo některou z bájí, jež znal od své matky, obvykle nemohl potlačit úsměv a rozhostil se v něm spokojený pocit, jako kdyby se mu v té chvíli zjevila a objala ho. Tentokrát ale na něj ty příběhy neměly uklidňující účinek. Nepřestával cítit hluboké znepokojení a pořád mu bylo chladno bez ohledu na proud teplého vzduchu z topení vozu.

Zvláštní.

Pustil si rádio v naději, že mu zvedne náladu nějaký klasický rockenroll. Musel ale přístroj nějak rozladit, protože místo stanice, kterou poslouchal předtím, se teď ozvalo jen slabé ševelení, ne typický šum rádiových vln, ale jakoby zvuk vody řítící se v dálce s hlasitým rachotem z kamenného útesu.

Tommy na chvíli odtrhl oči ze silnice a stiskl tlačítko předvolby. Cifry na digitálním displeji se změnily, ale neozvala se žádná hudba, jen zvuk padající a valící se vody, burácivý, ale zdušený dálkou.

Stiskl jiný knoflík. Čísla se opět změnila, zvuk však nikoli.

Zkusil třetí tlačítko, ale zase bezúspěšně.

„To je ohromný. Fakt skvělý.“

Měl auto jen pár hodin a už se mu porouchalo rádio.

V duchu zanadával a hmoždil se za jízdy s tlačítky ve snaze najít Beach Boys, Roye Orbisona, Sama Cookea, Isley Brothers nebo i něco současného, třeba Juliannu Hatfield či Hootie and the Blowfísh. Čert to vem, byl by vděčný i za skočnou polku.

Od jednoho konce stupnice k druhému, na středních i velmi krátkých vlnách, zvuk vody odplavil všechnu hudbu, jako kdyby nějaká zničující vlna zalila vysílací studia po celé délce západního pobřeží.

Když se pokusil rádio vypnout, zvuk neustal. Byl si jistý, že stiskl správný knoflík. Stiskl jej znovu a opět bezvýsledně.

Zvuk se postupně měnil. Bublavý, zurčící, pleskavý a klokotavý rachot teď už tolik nepřipomínal padající vodu jako spíš vzdálený dav, jako množství pozdvižených hlasů skandujících a provolávajících slávu, anebo to také mohlo být rozbouřené mumlání rozezlené, pustošivé hordy.

Tommy Phan nedokázal přesně pojmenovat důvody, proč ho nový rys oné přízračné a rozladěné serenády zneklidnil. Tiskl další tlačítka.

Hlasy. Určitě to jsou hlasy. Stovky, možná tisíce hlasů. Mužské, ženské, také slabé dětské hlasy. Měl dojem, že slyší zoufalé nářky, volání o pomoc, vyděšené výkřiky, úzkostné sténání, mohutný zvuk, i když přidušený, jako kdyby k němu doléhal ozvěnou přes rozlehlý záliv nebo stoupal z temné propasti.

Hlasy budily hrůzu, zároveň ale zněly zvláštně podmanivě, skoro uhrančivě. Přistihl se, že se na dlouhé chvíle soustředí na rádio a nebezpečně přestává věnovat pozornost silnici. Avšak pokaždé, když vzhlédl, stačil mu vždy jen okamžik, aby se orientoval v provozu, a už zase upínal pohled na matně zářící přijímač.

Nyní se za zdušeně šepotavým mnohohlasým burácením pozvedl jeden zkreslený basový hlas kohosi… kohosi, kdo zněl neobyčejně zvláštně, rozkazovačně a autoritativně. Hluboký, hutný hlas, který nepřipomínal lidský a který plival nesrozumitelná slova, jako kdyby si uvolňoval hleny.

Ne. Dobrý Bože, představivost si s ním zahrávala. Ze stereoreproduktorů zněl jen běžný šum, statická elektřina, elektronický praskot.

Navzdory úpornému a neodbytnému chladu ucítil Tommy náhlý čúrek potu, který mu stékal z vlasů po čele. I dlaně měl zvlhlé.

Určitě už zmáčkl každé tlačítko na ovládacím panelu. Přízračný sbor však skandoval dál.

„Ksakru!“

Sevřel pravou ruku pevně v pěst. Naplocho jí udeřil do čelního panelu rádia, nepříliš silně, aby se neporanil, ale zasáhl tři nebo čtyři tlačítka najednou.

Hrdelní, deformovaná slova pronášená podivným hlasem začínala postupně nabývat na zřetelnosti, ale Tommy pořád nedokázal rozluštit jejich význam.

Udeřil do rádia ještě jednou pěstí a překvapilo ho, že přitom vydal přidušený zoufalý výkřik. Zvuk byl sice otravný, ale nijak ho přece neohrožoval.

Nebo ano?

Jen co si tuto otázku položil, dospěl k absurdnímu přesvědčení, že šelestu vycházejícímu ze stereosoupravy nesmí naslouchat, že si musí zacpat rukama uši, že se vystaví smrtícímu nebezpečí, porozumí-li jedinému slovu z těch, jimž naslouchá. Přesto ale zvráceně napínal sluch, aby ze zmatených zvuků vytáhl nějaký smysl.

„…Phan…“

Tohle slovo zaznělo nepochybně zřetelně.

„… Phan Tran…“

Odporný, zahleněný hlas mluvil jasně s bezchybným přízvukem vietnamsky.

„…Phan Tran Tuong…“

Tommyho jméno. Než si ho změnil. Jeho jméno ze Země racka a lišky.

„… Phan Tran Tuong…“

Někdo se na něj obrací. Nejprve zdaleka, ale nyní se blíží. Chce navázat styk. Spojení. Hlas zněl jakoby… lačně.

Chlad se do něj jak cupitající pavouci zavrtal hlouběji a v dutinách kostí spřádal mrazivé pavučiny.

Bacil do rádia potřetí, tentokrát s větší silou, a přijímač utichl. Teď zněl jen rachot motoru, hukot pneumatik, jeho přerývaný dech a zrychlený tlukot jeho srdce.

Zpocená levá ruka mu proklouzla na volantu a on zvedl hlavu včas, aby viděl, že corvetta sjíždí z vozovky. Pravé přední kolo a po něm i pravé zadní zadrnčelo na hrbolaté krajnici. Gejzíry štěrku rachotily a cinkaly o podvozek. Ve světlech reflektorů se objevil příkop zarostlý plevelem a vyschlé křoví škrábalo o bok vozu na straně spolujezdce.

Tommy se chopil volantu oběma zpocenýma rukama a strhl řízení doleva. Vůz nadskočil, otřásl se a vrátil se obloukem zpátky na vozovku.

Za ním zaskřípěly brzdy a on pohlédl do zpětného zrcátka, kde ho do očí bodl odraz reflektorů. S troubením ho předjížděl černý Ford Explorer, který odvrátil náraz do zadní části corvetty jen o pár centimetrů, a míjel ho tak těsně, že Tommy už už slyšel skřípot trhajícího se ocelového plechu. Pak ale nebezpečí minulo a koncová světla vozu mizela ve tmě.

Tommy už získal vládu nad řízením. Mrkáním teď zaháněl pot z očí a těžce polykal. Viděl rozmazaně. V ústech měl trpkou pachuť. Cítil se dezorientovaný, jako kdyby právě procitl z horečnatého snu.

Třebaže to byla chvilička, co ho vyděsil zahleněný hlas v rádiu, už si nebyl tak jistý, že z rozhlasových vln zaslechl svoje jméno. Jak se mu rychle zaostřilo vidění, přemýšlel, zda se mu na tu chvíli taky nezatmělo v hlavě. Snadněji se smiřoval s myšlenkou, že prožil cosi jako lehký záchvat epilepsie, než by připustil, že se ho prostřednictvím tak všedního přístroje, jako je autorádio, pokusila kontaktovat jakási nadpřirozená bytost. Možná dokonce prodělal ischemickou mozkovou příhodu, nevysvětlitelné, ale milosrdně krátké přerušení přívodu krve do mozku, jako se to stalo loni na jaře jeho kamarádovi a kolegovi od novin Salu Delariovi.

Teď mu od pravého oka začala vystřelovat bolest hlavy. A žaludek měl jako na vodě.

Coronou Del Mar projížděl rychlostí hluboko pod povolenou hranicí, připravený přirazit k obrubníku a zastavit, kdyby se mu rozostřilo vidění nebo kdyby se opět začalo dít něco divného.

Znepokojeně pohlédl na rádio. Mlčelo. Jak míjel blok za blokem, opouštěl ho strach, ale nahrazovala jej skleslost. Pořád ho bolela hlava a žaludek měl stále rozbouřený, ale k tomu teď cítil i vnitřní prázdnotu, šedavou, chladnou a pustou.

Tu prázdnotu dobře znal. Byla to vina.

Seděl za volantem vlastní corvetty, auta všech aut, nejameričtějšího vozu, naplnění chlapeckého snu, a měl by se radovat, zářit, zatím však se nořil do moře sklíčenosti. Cítil pod sebou emocionální propast. Vyčítal si, jak jednal s matkou, což bylo absurdní, protože se k ní choval uctivě. Naprosto uctivě. Pravda, neměl s ní vždycky trpělivost a teď ho bolelo pomyšlení, že to možná z jeho hlasu vycítila. Nechtěl jí ublížit. Nikdy. Jenže někdy se zdálo, že uvízla beznadějně hluboko v minulosti, tvrdohlavě a hloupě se držela svých zvyků, a Tommymu vadilo, že se nedokáže sžít s americkou kulturou tak plně jako on. Když byl se svými přáteli, narozenými v Americe, její silný vietnamský přízvuk ho pokořoval stejně jako zvyk udržovat při chůzi uctivou vzdálenost jednoho kroku za jeho otcem. Mami, tohle jsou Spojené státy, říkal jí. Všichni jsou si rovni, nikdo není lepší než druhý, ženy stejně jako muži. Tady nemusíš chodit v něčím stínu. Usmála se na něj jako na milovaného, ale natvrdlého syna a odpověděla: Já nechodím ve stínu proto, že musím, Tuongu. Chodím ve stínu proto, že chci. Podrážděně namítl: Ale to není správné. Pořád pro něj měla ten laskavý úsměv, který ho tak popuzoval, když se zeptala: Tady v těch Spojených státech není správné projevovat někomu úctu? Je špatné dávat najevo lásku? Tommy nikdy nedokázal v těchto debatách zvítězit, ale nevzdával se: To ne, ale existují lepší způsoby, jak dát takové věci najevo. Čtverácky se na něj podívala a zakončila rozhovor otázkou: Myslíš třeba pohlednicí z Hallmarku? Teď, když řídil vytouženou corvettu s o nic větší radostí, než kdyby seděl za volantem ojeté rozhrkané dodávky, cítil Tommy uvnitř chlad a šeď, ačkoli tváře mu žhnuly hanbou z vlastní neschopnosti uznat a pochopit matčiny argumenty.

Nevděčné dítě umí bodnout ostřeji než hadí zub.

Nevděčný syn Tommy Phan. Krade se kalifornskou nocí. Podlý, zlý a nemilující.

Pohlédl dó zpětného zrcátka a skoro očekával, že tam ve vlastní tváři spatří pár lesknoucích se hadích očí.

Přirozeně věděl, že utápět se ve vině nemá smysl. Někdy kladl na rodiče nereálné nároky, ale byl o mnoho rozumnější než jeho matka. Když si na sebe vzala ao dais, jeden z těch volných hedvábných kompletů pozůstávajících z tuniky a kalhot, které zde vypadaly stejně nemístně jako skotský kilt, vypadala v nich droboučká jako malá dívenka v maminčiných šatech, ale nepůsobila zranitelně. Měla v sobě odhodlání a silnou vůli, uměla se chovat jako malý tyran, když se jí zachtělo, a věděla, jak dát pohledem najevo nesouhlas tak, aby to zabolelo víc než šlehnutí bičem.

Takové kruté myšlenky Tommyho děsily, třebaže se v nich utápěl, a tváře se mu ještě víc rozhořely hanbou. Rodiče značně riskovali a stálo je hodně dostat jeho – a také bratry a sestru – ze Země racka a lišky, z nadvlády komunistů, do země neomezených možností a za to si jich bude vážit a milovat je.

„Já jsem tak sobeckej hajzlík,“ pronesl nahlas. „Ukázkovej kripl, fakt že jo.“

Dupl na brzdu u stopky na hraniční křižovatce mezi Corona Del Mar a Newport Beach a ponořil se ještě hlouběji do moře smutku a výčitek.

Ubylo by mě moc, kdybych přijal její pozvání na večeři? Připravila polévku z garnátů a řeřichy, com tay cam a smaženou zeleninu s omáčkou nuoc mam, tři jeho oblíbená jídla z dětství. Určitě se s tím v kuchyni nadřela a doufala, že ho tak zláká domů, a on ji odmítl, zklamal ji. Pro to odmítnutí neměl omluvu, zvlášť když ji ani otce už týdny neviděl.

Ne. Omyl. To byla její věta: Tuongu, neviděla jsem tě týdny. Do telefonu jí připomněl, že dnes je čtvrtek a že neděli strávili společně. A teď, jen pár minut nato, už se vžívá do jejího vybájeného pocitu opuštěnosti.

Náhle svou matku spatřil jako vtělení všech stereotypních asijských zloduchů ze starých filmů a knih v jedné osobě: manipulativní jako Ming Nemilosrdný z Flashe Gordona, ničemnou jako ďábelský doktor Fu Manchu.

Zavřel oči na červených světlech křižovatky, Šokovaný, že ho napadlo něco tak ošklivého o vlastní matce. Tím se to potvrzuje: Je hajzl.

Tommy víc než po čemkoli jiném toužil být Američanem, nikoli americkým Vietnamcem, ale jen Američanem, bez přídomku. Ale ani když chtěl docílit dokonalé amerikanizace, nemusel odmítat svou rodinu, nemusel být krutý a zlý na svou matku.

Ming Nemilosrdný. Fu Manchu, zvaný Žluté nebezpečí. Proboha živého, stal se z něho zuřivý fanatik. Jako by podlehl sebeklamu a uvěřil, že sám je běloch.

Pohlédl na svoje ruce na volantu. Měly barvu matného bronzu. Ve zpětném zrcátku se zadíval do svých šikmých, tmavých asijských očí a uvažoval, zda mu skutečně hrozí nebezpečí, že zamění svou pravou identitu za vylhanou.

Fu Manchu.

Dokáže-li tak nepěkně smýšlet o matce, jednou se mu to může vymknout a on jí to řekne do očí. To by ji zdrtilo. Ta myšlenka ho natolik vyděsila, že zalapal do dechu, v ústech měl sucho jako v prachárně a hrdlo se mu stáhlo tak, že nedokázal polknout. To už by bylo milosrdnější vzít pušku a zastřelit ji. Normálně ji střelit do srdce.

Tak takový synáček se z něho vyklubal. Syn, který prostřelí matce srdce slovy. Na semaforu naskočila zelená, ale on nedokázal hned zvednout nohu z brzdy. Znehybnilo ho těžké závaží odporu, jaký sám k sobě pociťoval.

Řidič auta za corvettou na něj zatroubil. „Chci jen žít svůj vlastní život,“ prohlásil Tommy zkroušeně, když konečně projel křižovatkou.

Poslední dobou trpěl až příliš často hlasitou samomluvou. Úsilí žít vlastní život a zůstat přitom stále hodným synem ho připravovalo o rozum.

Natáhl se pro mobilní telefon rozhodnutý zatelefonovat matce a zeptat se, zda pozvání na večeři ještě platí.

Telefony v autech pro velký zvířata.

Už dávno ne. Dneska to má každý.

Já ne. Telefonovat a řídit moc nebezpečné.

Ještě jsem neměl nehodu, mami.

Budeš ji mít.

Slyšel její hlas jasně, jako by mu to říkala v téhle chvíli, nikoli jen ve vzpomínce, a odtáhl ruku z telefonu.

Na západní straně Pacific Coast Highway stála restaurace stylizovaná jako jídelní vůz z 50. let. Tommy k ní v náhlém popudu odbočil a zaparkoval v záři červeného neonu.

Vnitřek byl nasáklý pachy cibule, hamburgerů škvířících se na grilu a nakládané zeleniny. Tommy se směstnal do vyvýšeného boxu vyloženého červeným vinylem a objednal si cheeseburger, hranolky a čokoládový mléčný shake.

V hlavě mu matčin hlas zopakoval: Kuře a rýže z hliněného hrnce jsou lepší než odporné cheeseburgery.

„Ty cheeseburgery si dám raději dva,“ opravil se Tommy, když už se číšnice chystala s jeho objednávkou k odchodu.

„Nestihl jste se navečeřet, co?“ konstatovala.

Příliš mnoho cheeseburgerů a hranolků a brzo vypadáš sám jako velký tučný cheeseburger.

„A připište si tam ještě cibulové kroužky,“ dodal Tommy vzdorně a byl si jistý, že na sever odtud, v Huntington Beach, sebou jeho matka trhla, jak mimosmyslově pocítila jeho zradu.

„Mám ráda chlapy, kteří jsou při chuti,“ řekla číšnice.

Byla to štíhlá modrooká blondýna s drzým nosíkem a zarůžovělou pletí, přesně ten typ ženy, který jeho matku zřejmě pronásleduje ve zlých snech.

Tommy uvažoval, zda s ním flirtuje. Úsměv měla vyzývavý, avšak poznámka o jeho chuti mohla být jen součástí nezávazné konverzace. Neuměl to s ženami tak, jak by si přál.

Pokud to z její strany byla výzva, nebyl schopen ji přijmout. Jedna vzpoura za noc stačila. Cheeseburgery ano, ale ne cheeseburgery a ještě k tomu blondýna.

Zmohl se jen na dovětek: „A dejte mi sýr navíc a hodně cibule.“

Nakydal pak na cheeseburgery spoustu hořčice a kečupu a snědl všechno, co si objednal, do posledního drobečku. Sklenici mléčného koktejlu vyprázdnil tak dokonale, že se po něm při srkavých zvucích, jaké vydávalo brčko na dně sklenice, pár dospělých hostů pohoršené ohlédlo, protože dával špatný příklad jejich dětem.

Nechal bohaté spropitné a mířil právě ke dveřím, když ho oslovila číšnice. „Teď na odchodu vypadáte mnohem spokojeněji, než když jste sem vešel.“

„Koupil jsem si dnes corvettu,“ řekl hloupě.

„To je ohromný!“ zareagovala.

„Už jako kluk jsem po ní toužil.“

„Jakou má barvu?“

„Světlá akvamarínová metalíza.“

„To zní dobře.“

„Úplně lítá.“

„To si myslím.“

„Jako raketa,“ dodal a uvědomil si, že se skoro topí v mořské hlubině jejích modrých očí.

Jestli se ten detektiv z tvých knih ožení s blondýnou, zarmoutí tím svou matku.

„Tak se mějte fajn,“ řekl.

„Jo, vy taky,“ odpověděla číšnice.

Došel ke dveřím. Na prahu je podržel otevřené a obrátil se. Doufal, že se za ním bude dívat. Ale odvrátila se a mířila k boxu, který právě opustil. Měla krásné útlé kotníky a štíhlá lýtka.

Zvedl se mírný vítr, ale na listopad byla noc pořád přívětivá. Na druhé straně Pacific Coast Highway u vchodu do obchodního centra Fashion Island Mall osvětlovaly majestátní řady vzrostlých palem fénix kužely reflektorů upevněných k jejich kmenům. Dlouhé vějířovité listy se pohupovaly jako hula sukně. Vítr byl lehce provoněný živočišnou vůní blízkého oceánu. Nemrazil ho, naopak mu příjemně hladil temeno a rozverně čechral husté černé vlasy. Po vzpouře proti matce a vlastnímu původu svět náhle získal příjemnou smyslnost.

V autě zapnul rádio. Fungovalo opět normálně. Roy Orbison právě vystřihl Pretty Woman.

Tommy zpíval s ním. S požitkem.

Vzpomněl si na zlověstný rachotící šum a zvláštní zahleněný hlas, který jako by ho z rádia oslovil jménem, ale teď už mu připadlo těžké považovat tu příhodu za tak tajuplnou, jak se mu v té chvíli zdála. Rozhodil ho hovor s matkou, cítil se zároveň v právu i provinile, zlobil se na ni, ale stejně tak i na sebe, a jeho vnímání nebylo v té chvíli úplně spolehlivé. Sum vzdáleného rachotícího vodopádu byl bezpochyby skutečný, ale to, že slyší vlastní jméno v nesmyslném klokotání a kňourání elektronické statiky, si v převládajícím pocitu viny určitě vybájil.

Po celou cestu domů poslouchal starý rockenroll a znal slova každé skladby.

Bydlel skromně, ale pohodlně v dvoupodlažním domku jednotné zástavby architektonicky důkladně koncipovaného města Irvine. Podobně jako většina zástavby tady v Orange County nenesly domy znaky jiného než středomořského stylu. Převažoval tu do té míry, že místy to působilo neobyčejně konzistentně, místy to ale bylo už otravné, až to člověka dusilo, jako kdyby se k diktátorské moci dostal hlavní šéf restauračního řetězce Taco Bell a rozhodl, že všichni musí žít nikoli v domech, ale v mexických restauracích. Domy, kde bydlel i Tommy, měly střechy z římských tašek, světležluté sádrové stěny a betonové cestičky roubené cihlami.

Protože si k platu z novin přivydělával sérií paperbackových kriminálních románů, které psal po večerech a o víkendech, mohl si dům pořídit už před třemi lety, když mu bylo teprve sedmadvacet. Teď už jeho knihy vycházely nejprve v pevné vazbě a příjem ze psaní vzrostl natolik, že si mohl dovolit ten risk a opustit zaměstnání v Registeru.

Z objektivního hlediska dosáhl většího úspěchu než všichni jeho bratři i sestra. Ti tři však zůstali hluboce svázáni s vietnamskou komunitou, takže rodiče na ně byli pyšní. Nikdy nedokázali být stejně pyšní i na Tuonga, který si změnil jméno, jen co dosáhl příslušného věku, a který dychtivě přijímal všechno americké od chvíle, kdy v osmi letech přistál u břehů tohoto kontinentu.

Předpokládal, že i kdyby se vypracoval na miliardáře, nastěhoval se do domu o tisícovce místností na nejvyšším útesu shlížejícím na pacifické pobřeží, který by měl záchodové mísy z ryzího zlata a z lustrů by nevisel pouhý křišťál, ale velké diamanty, jeho otec s matkou by ho nadále považovali za syna, který „neuspěl“, který zapomněl na své kořeny a odvrhl svůj původ.

Jak Tommy zabočil na příjezdovou cestu k domu, reflektory auta rozehrály měňavými barvami záhony bílých a korálově červených netýkavek, které ji lemovaly. Stíny spěšně utekly po rozbrázděné kůře několika kajeputů a rozprchly se mezi vyšší větve, jejichž listí postříbřené měsíčním světlem se chvělo v nočním vánku.

Když se za ním zavřela velká vrata garáže, zůstal sedět pár minut ve ztichlém autě, nasával vůni kožených potahů a vychutnával si pyšný pocit vlastnictví. Kdyby dokázal usnout ve vzpřímené pozici na sedadle řidiče, udělal by to.

Nerad zanechával corvettu ve tmě. Bylo to nádherné auto a zasloužilo si koupat se v lichotivé záři reflektorů jako umělecký exponát v muzeu.

V kuchyni právě věšel klíčky na panel se skobičkami vedle lednice, když zaslechl zvonek u hlavních dveří. Sice jej poznal neklamně, ale zvonění znělo jinak než obvykle, prázdně a nezřetelně jako ze snu. Prokletí majitele nemovitosti: vždycky se najde něco, co potřebuje opravit.

Nikoho dnes večer neočekával. Zamýšlel strávit pár hodin v pracovně a věnovat se úpravám rukopisu, na kterém právě pracoval. Jeho fiktivní soukromý detektiv Chip Nguyen začínal být coby vypravěč příběhu poněkud upovídaný, takže bylo třeba drsné, ale žvanivé soukromé očko trochu prokrátit.

Když Tommy otevřel domovní dveře, opřel se do něj studený vítr mrazivou silou, která ho připravila o dech. Proti němu se jako stovky malých dranžírovacích nožů vznesl vír spadaného listí kajeputů a šelestily jeden o druhý. Překvapeně vydechl, ucouvl o krok a rukou si zakryl oči.

Jeden vyschlý pergamenový list mu vletěl do úst. Jeho ztvrdlá špička ho bodla do jazyku.

Vylekaně do listu nejprve kousl. Chutnal hořce. Teprve pak ho vyplivl.

Stejně náhle, jako se vedral do dveří, vítr ustoupil, stáhl se do sebe a zmizel, zanechávaje za sebou jen ticho a nehybnost. Vzduch už nemrazil.

Smetl listí z vlasů a ramen, strhal je ze své měkké flanelové košile a džínsů. Dřevěnou podlahu předsíně pokrývaly pomačkané listy, chomáče trávy a jemný štěrk.

„Co to má k čertu znamenat?“

Na prahu nikdo nestál.

Tommy pokročil do dveří a rozhlédl se na obě strany potemnělé přední verandy. S třemi metry délky a dvěma metry hloubky připomínala spíše stupínek.

Nespatřil nikoho ani na dvou schůdcích, ani na cestičce, která protínala úzký přední trávník, nikoho, kdo by byl mohl zazvonit u jeho dveří. Pod potrhanými mraky ozářenými shora měsíčním světlem hleděl na ztichlou a opuštěnou ulici, tak tichou, až měl pocit, že porucha ve strojovně vesmíru všechny a všechno s výjimkou jeho samého zastavila.

Tommy rozsvítil venkovní světlo a spatřil podivný předmět. Byla to panenka, sotva pětadvaceticentimetrová hadrová panenka před ním ležela na zádech, ruce roztažené.

Zamračil se, znovu se zadíval do noci a soustředil se tentokrát na křoví, kde se mohl někdo krčit a pozorovat ho. Nikoho nespatřil.

Panenka u jeho nohou nebyla hotová, celou ji pokrývala jen bílá bavlněná látka a scházely jí detaily tváře i vlasy. Tam, kde měla mít oči, jen dva překřížené stehy černou nití tvořily důlky v bílé tkanině. Patero křížových stehů naznačovalo ústa a další dva se protínaly na místě srdce.

Tommy vykročil přes práh na verandu. Posadil se na bobek k panence.

Hořkou chuť suchého listu už v ústech necítil, nahradilo ji však cosi stejně nepříjemného, třebaže známějšího. Vyplázl jazyk, dotkl se ho a pak pohlédl na koneček prstu: malá červená skvrnka. Špička listu ho zranila do krve.

Jazyk ho nebolel. Zranění bylo droboučké. Přesto ale Tommyho z příčin, které nedokázal vysvětlit, pohled na krev znepokojil.

V jedné z nahrubo tvarovaných rukou, připomínajících palčáky, svírala panenka složený kousek papíru. Držel ho tam pevně špendlík s lesklou emailovou hlavičkou velkou jako zrnko hrachu.

Tommy panenku zvedl. Byla masivní a na svou velikost překvapivě těžká, končetiny jí plandaly a celá byla ochablá, jako by byla naplněná pískem.

Vytáhl jí špendlík z ruky a zcela tichá ulice na krátkou chvíli opět ožila. Verandou zavál chladný vítr. Křoví zapraskalo a stromy se viditelně rozkomíhaly, takže stíny vrhané měsícem na ztmavlý trávník se daly do pohybu. Pak vše opět utichlo a znehybnělo.

Papír měl nepřirozeně zažloutlý odstín, jako by šlo o útržek starodávného pergamenu, trochu mastný s roztřepenými okraji. Byl přeložený napůl a pak ještě jednou napůl. Rozložený mohl mít asi dvacet centimetrů čtverečních.

Sdělení bylo ve vietnamštině. Tři sloupce znaků pečlivě nakreslených silnými tahy inkoustu. Tommy jazyk rozpoznal, ale nedokázal zprávu přečíst.

Vztyčil se, pozorně se zahleděl do ulice a pak sklopil zrak opět k panence spočívající v jeho ruce.

Složil lístek, dal si jej do kapsy košile, vrátil se do domu a zavřel dveře. Zamkl bezpečnostní zámek. A použil i řetěz.

V obýváku Tommy odložil podivnou panenku bez tváře na stolek vedle pohovky, opřel ji tam o lampu ve stylu Stickley se zeleným skleněným stínítkem, takže seděla s kulatou bílou hlavou skloněnou k pravému rameni a pažemi spuštěnými podél těla. Ruce jako v palčácích měla rozevřené stejně, jako když ji poprvé spatřil na verandě, teď ale vypadaly, jako by něco chtěly.

Špendlík položil na stolek vedle ní. Jeho černá emailová hlavička se leskla jako kapka oleje a ostrá špička odrážela stříbřité světlo.

Zatáhl závěsy na všech třech oknech obýváku. Totéž udělal i v jídelně a pak i v druhém pokoji. U okna v kuchyni otočil ovladačem žaluzií.

Dojem, že je pozorován, nezeslábl.

V patře v ložnici, kterou si zařídil jako pracovnu a kde psal svoje romány, se posadil ke stolu, avšak lampu nerozsvítil. Jediné světlo sem dopadalo otevřenými dveřmi z chodby. Zvedl sluchátko, chvíli váhal a pak vyťukal domácí telefonní číslo Sala Delaria, reportéra z redakce Registeru, kde Tommy do předchozího dne pracoval. Přepnulo ho to na záznamník, ale žádný vzkaz nenechal.

Zavolal na Salův pager. Nadiktoval svoje číslo a zprávu označil za naléhavou.

Ani ne za pět minut mu už Sal volal zpátky. „Co je tak naléhavého, ty hovado?“ ptal se. „Zapomněl jsi, kams zastrčil ptáka?“

„Kde jsi?“ zeptal se Tommy.

„Na galejích.“

„V redakci?“

„Zápolím se zpravodajstvím.“

„A máš zpoždění s uzávěrkou,“ hádal Tommy.

„To voláš jen proto, abys zpochybňoval moji profesionalitu? Jsi venku z novin první den a už jsi ztratil pocit sounáležitosti?“

Tommy se naklonil vpřed, shrbil se nad stolem a řekl: „Hele, Sale, potřeboval bych vědět něco o zločineckých bandách.“

„MáŠ na mysli hlavouny, co ovládají Washington, nebo vyvrhele, kteří terorizují obchodníky v Malém Saigonu?“

„Místní vietnamské gangy. Santa Ana Boys…“

„… Cheap Boys, Natoma Boys. Vždyť je taky znáš.“

„Ne tak dobře jako ty,“ odpověděl Tommy. Sal jako reportér zabývající se kriminalitou měl značné znalosti o vietnamských tlupách působících nejen v Orange County, ale i po celé zemi. Když Tommy ještě pracoval v novinách, zabýval se především uměním a šoubyznysem.

„Sale, slyšel jsi někdy něco o tom, že by Cheap Boys nebo Natoma Boys někomu vyhrožovali tak, že by mu poštou poslali třeba otisk černé ruky, lebku a zkřížené hnáty nebo něco na ten způsob?“

„Nebo mu například strčili uříznutou koňskou hlavu do postele?“

„Jo. Něco takového.“

„To sis ale popletl kultury, hošánku. Tihle maníci nejsou tak galantní, aby posílali varování. Vedle nich mafie vypadá jako komorní sdružení.“

„A co starší gangy, ne tyhle teenagerské uliční party, ale ty lépe organizované, Black Eagles nebo Eagle Seven?“

„Black Eagles operují tvrdě v San Francisku, Eagle Seven zase v Chicagu. Tady máme Frogmen.“

Tommy se opřel v křesle, které pod ním zapraštělo. „Od nich se asi taky nedá čekat koňská hlava, co?“

„Tomíčku, pokud by ti Frogmen nechali v posteli uříznutou hlavu, pak jedině tvoji vlastní.“

„Tos mě uklidnil.“

„O co ti vlastně jde? Začínáš mě znepokojovat.“

Tommy si povzdechl a zahleděl se k nejbližšímu oknu. Shlukující se mraky zvolna zakrývaly měsíc a slábnoucí stříbřité svědo ozdobilo jejich mlžné okraje. „Ten článek, co jsem minulý týden napsal do rubriky Show – mám pocit, že mi za něj teď někdo hrozí pomstou.“

„Ten o té malé krasobruslařce?“

„Jo.“

„A o tom zázračném klučinovi, co hraje na piáno? Kdo by se ti za tohle chtěl mstít?“

„No…“

„Koho bys tím asi tak mohl naštvat kromě jinýho šestiletýho kluka, který si myslí, že ten článek měl být o něm, a za to to teď do tebe napálí na svojí tříkolce?“

„No,“ zopakoval Tommy a začal se cítit hloupě, „z toho článku vyplývalo, že většina dětí z vietnamské komunity nechce mít s gangy nic společného.“

„Ó, tak to ano, tak tomu se říká kontroverzní žurnalistika.“

„Nevyjadřoval jsem se právě pěkně o těch, kteří se ke gangům připojují, zvlášť k Natoma Boys a Santa Ana Boys.“

„O gangy ses otřel v jednom odstavci z celého článku. Tommy, ti maníci nejsou tak hákliví. Kvůli pár slovům nezačnou prahnout po pomstě.“

„No nevím…“

„Navíc je jim jedno, co si myslíš, protože pro ně jsi jenom vietnamská obdoba strýčka Toma. A ke všemu je ještě přeceňuješ. Tihle pitomci nečtou noviny.“

Temné mraky se hrnuly od západu k východu a na cestě od oceánu rychle houstly. Měsíc se v nich topil jako obličej tonoucího v chladném moři a odlesk jeho světla na okenních tabulkách zvolna slábl.

„A co ženské gangy?“ napadlo Tommyho.

„Wally Girls, Pomona Girls, Dirty Punks. Ví se o nich, že dovedou být krutější než chlapské bandy. Ale mně se pořád nechce věřit, že by o tebe měly zájem. Kdyby se nechaly tak snadno vytočit, musely by mě už dávno vyvrhnout jako rybu. No tak, Tommy, pověz mi, co se stalo? Co tě vyplašilo?“

„Panenka.“

Salův hlas teď zazněl zmateně: „Jako barbína?“

„O něco hrozivější.“

„Jo, Barbie už není taková hnusná mrcha, jako bývala. Té už by se dneska nikdo nezalekl.“

Tommy pověděl Salovi o podivné figurce z bílé látky s černými stehy, kterou našel na přední verandě.

„To vypadá spíš na to, že v hračkárně Pillsbury Doughboy někdo zešílel,“ prohlásil Sal.

„Je to divné,“ trval na svém Tommy. „Divnější, než jak to asi zní.“

„A ty nemáš tušení, co na tom lístku stojí? Nedokážeš číst ve vietnamštině ani trochu?“

Tommy vyndal lístek z kapsy košile, a zatímco jej rozkládal, přiznal: „Ani slovo.“

„Co se to s tebou děje, hlavo skopová? Ztratil jsi snad úctu ke svým kořenům?“

„Ty se těch svých asi tak držíš, co?“ zeptal se Tommy sarkasticky.

„Samosebou.“ Sal na důkaz pronesl pár slov svižnou, melodickou italštinou. Pak se opět vrátil k angličtině: „A svojí nonně na Sicílii píšu každý měsíc. Minulý rok jsem u ní strávil dva týdny.“

Tommy se v té chvíli cítil jako ještě větší křivák. Zašilhal na tři sloupce znaků na zažloutlém papíru a přiznal: „Pro mě je to stejně nesrozumitelné jako sanskrt.“

„Můžeš mi to odfaxovat? Zhruba do pěti minut najdu někoho, kdo to přeloží.“

„Jistě.“

„Spojím se s tebou, jakmile budu vědět, co to znamená.“

„Díky moc, Sale. Jo, a víš, co jsem si dneska koupil?“

„Co sis dneska koupil? Odkdy si chlapi povídají o nákupech?“

„Koupil jsem si corvettu.“

„Fakt?“

„Jo. El té jedničku kupé. Světlá akvamarínová metalíza.“

„Tak to gratuluju.“

„Před dvaadvaceti lety,“ pokračoval Tommy, „když jsme s rodinou prošli kontrolou přistěhovaleckého úřadu a já poprvé položil nohu na ulici této země, viděl jsem kolem projíždět corvettu a to bylo přesně ono. Vypovídalo to všechno o Americe, to nádherné auto, které tak ladně plulo kolem mě.“

„Přeju ti to, Tommy.“

„Díky, Sale.“

„Teď už konečně budeš schopen balit holky a nebudeš odkázaný pořád jen na nafukovací gumovou Andulu.“

„Idiote,“ opáčil Tommy něžně.

„Odfaxuj mi ten vzkaz.“

„Jdu na to,“ odpověděl Tommy a zavěsil.

V jednom rohu pracovny stála malá kopírka. Aniž si rozsvítil, okopíroval lístek, vrátil jej zpátky do kapsy košile a kopii odfaxoval Salovi do Registeru.

Minutu nato se rozezněl telefon. „Dal jsi ten papír do mašiny obráceně, hovado,“ ozval se Sal. „Vylezl mi jen prázdný list papíru s tvým telefonním číslem navrchu.“

„Jsem si jistý, že jsem to odeslal správně.“

„Z tebe musí být na prášky i ta tvoje nafukovací ženská. Pošli to ještě jednou.“

Tommy nejprve rozsvítil a pak znovu přistoupil k faxu. Dával si pozor, aby do něj papír vložil správně, tajemnými znaky dolů.

Sledoval, jak válce protahují list papíru přístrojem. Na malém displeji viděl Salovo služební telefonní číslo a slovo POSÍLÁM. Stránka se znaky vyjela z přístroje ven a po chvíli naskočilo na displeji nové slovo. ODESLÁNO. Pak se fax odpojil.

Zazvonil telefon. „Mám k tobě zajet a ukázat ti, jak se to dělá?“ ozval se Salův hlas.

„Chceš říct, že ti zase vylezla prázdná stránka?“

„Jen s odesílatelovým ID v záhlaví.“

„Tentokrát jsem to naprosto určitě poslal správně.“

„Tak máš něco s faxem,“ řekl Sal.

„To leda,“ připustil Tommy, i když to vysvětlení ho neuspokojovalo.

„Nechceš mi sem ten vzkaz přinést?“

„Jak dlouho se tam zdržíš?“

„Pár hodin ještě určitě.“

„To bych se mohl stavit,“ souhlasil Tommy.

„Vzbudil jsi ve mně zvědavost.“

„Pokud nedorazím dnes večer, stavím se za tebou zítra.“

Sal na to řekl: „Taky by to mohla být nějaká holčička.“

„Cože?“

„Nějaká jiná krasobruslařka, která žárlí na tu, o které jsi psal. Vzpomínáš si na tu krasobruslařku z olympiády, tu Tonyu Hardingovou? Dávej si bacha na kolena, Tomíčku. Kolem tebe se možná stahují holčičky, co mají na baseballových pálkách vyryté tvoje jméno.“

„Bohudíky, že už neděláme pod jednou střechou. Cítím se hned nějak čistší.“

„Dej za mě pusu gumový Andule.“

„Ať ti uhnije!“

„No, ty se s Andulkou žádných ošklivých přenosných chorob bát nemusíš.“

„Zatím čau.“ Tommy položil sluchátko a zhasl lampu. Znovu k němu doléhala jen slabá záře světel z chodby prvního patra.

Přistoupil k nejbližšímu oknu a pozorně se zadíval na trávník a na ulici. Žlutavý svit pouličního osvětlení neodhalil nikoho, kdo by se krčil v přítmí.

Oblohu zaplavil hluboký oceán bouřkových mračen, ve kterých se měsíc zcela utopil. Nebe bylo černé a hrozivé.

Tommy sešel dolů do obýváku, kde zjistil, že panenka se na stolku vedle pohovky sesula a leží teď na boku. Když od ní odcházel, seděla opřená zády o lampu se zeleným stínidlem.

Tommy se na ni zachmuřeně a s podezřením díval. Zdálo se, že panenka je plná písku, dobře vyvážená, měla tedy zůstat tam, kde ji zanechal.

Připadal si pošetile, když obešel přízemí a zkoušel dveře. Všechny byly bezpečně zamčené a nikde nenarazil na známku nezvané návštěvy. Do domu nikdo nevnikl.

Vrátil se do obývacího pokoje. Možná panenku řádně nevyvážil, když ji opíral o lampu, a písek se tak zvolna přesýpal na jednu stranu, až se celá ta zatracená věc překotila na bok.

Tommy Phan se váhavě panenky chopil, i když neměl tušení, proč váhá. Pozvedl ji k obličeji a zkoumal ji podrobněji než doposud.

Černé stehy, jež naznačovaly oči a ústa, tvořilo pevné vlákno silné jako chirurgická nit. Tommy přejel lehce bříškem palce po dvojici zkřížených vláken, která vyznačovala jedno z očí panenky… a pokračoval po pěti dalších, jež tvořila její trpce stažená ústa.

Jak hmatal po řadě černých stehů, zaskočila Tommyho chmurná představa, jež mu vytanula na mysli: nitě náhle praskají, v bílé bavlněné látce se otevírají skutečná ústa, v nich se ježí drobné, ale jako břitva ostré zuby, následuje rychlé, divoké rafnutí a nemá palec, z ukousnutého pahýlu se valí krev.

Vnitřně se zachvěl a téměř panenku upustil.

„Proboha!“

Připadal si hloupě a dětinsky. Stehy nepraskly a v té proklaté věci se neotevřela žádná hladová ústa.

Vždyť je to jen panenka, pro boha živého.

Zajímalo by ho, jak by si v takové situaci počínal jeho detektiv Chip Nguyen. Chip byl drsný, chytrý a houževnatý. Byl přeborníkem v taekwon-do, dokázal propít celou noc, aniž to uškodilo jeho bystrosti a aniž by ho ráno sužovala kocovina. Ovládal šachy tak, že jednou porazil Bobbyho Fishera, když je oba uvěznil hurikán v hotelovém letovisku na ostrově Barbados. Jako milenec dosahoval takových kvalit, že jedna plavovlasá dívka z vyšších společenských kruhů kvůli němu zabila jinou ženu. Sběratel historických corvett, které dokázal vlastnoručně rekonstruovat prakticky z ničeho, a hloubavý filozof, který věděl, že lidstvo je odsouzeno k záhubě, přesto však chrabře bojoval na straně dobra. Chip by si už sehnal překlad vzkazu, vystopoval by původ bílé tkaniny i černého vlákna, jen tak ze cviku by odrovnal nějakého grázla a k tomu (protože v milování vyznával zásadu rovnosti) by skočil do postele buď s agresivní rusovláskou s přenádherně vytvarovaným tělem, nebo s křehkou vietnamskou dívkou, která stydlivým chováním překrývá hluboce smyslnou povahu.

Omezení realitou znamenalo přítěž. Tommy si povzdechl a zatoužil, aby zázrakem dokázal vstoupit do stránek vlastní knihy, do fiktivních bot Chipa Nguyena, a poznat tak, jak nádherně se má člověk plný naprosté sebedůvěry, který si svůj život řídí zcela sám.

Večer už pokročil a bylo pozdě na to, aby se vydal do redakce za Salem Delaniem. Tommy chtěl už jen chvíli pracovat a pak si jít lehnout.

Hadrová panenka byla podivná, ale nepředstavovala ani z poloviny takovou hrozbu, jakou jí ve svých představách přikládal. Jeho bujná fantazie si s ním zase zahrávala.

Byl mistrem v sebedramatizaci, což, jak říkal jeho starší bratr Ton, byl jeho nejameričtější rys. Američané, prohlásil kdysi Ton, si myslí, že svět se točí kolem nich, a každého jednotlivce považují za důležitějšího než celou společnost či rodinu. Ale jak mohou být jedinci nejdůležitější? Každý přece nemůže být nejdůležitější, jeden druhému rovný, zároveň ale všichni nejdůležitější. To nedává smysl. Tommy namítal, že se necítí důležitější než kdokoli jiný, že Ton opomněl podstatnou složku amerického individualismu, kterou je právo jít za svým snem, nikoli ovládnout druhé, avšak Ton na to odpověděl: Když si tedy nemyslíš, že jsi lepší než my, pojď pracovat do pekárny s otcem a bratry, zůstaň s rodinou a naplň tak její sen.

Ton zdědil po matce určité debatní schopnosti a také potřebnou tvrdohlavost.

Teď Tommy obracel v rukou panenku, a čím déle ji držel, tím méně zlověstná mu připadala. Nakonec se určitě všechno vysvětlí docela prozaicky. Pravděpodobně jde o žert dětí z okolí.

Špendlík s černou emailovou hlavičkou, kterým byla zpráva připíchnutá do rukou panenky, už neležel na stolku, kde ho Tommy zanechal. Jak se panenka převrátila, shodila jej nejspíš na zem.

Na krémovém koberci ho nespatřil, třebaže jeho lesklá černá hlavička se stěží dala přehlédnout. Až bude příště luxovat, vysavač si s ním poradí.

Z ledničky v kuchyni vyndal láhev piva. Značka Coors, kterou vaří vysoko v coloradských Skalistých horách.

S pivem v jedné ruce a s panenkou v druhé se vydal znovu do pracovny v patře. Rozsvítil stolní lampu a panenku o ni opřel.

Usadil se pohodlně v čalouněném křesle potaženém čokoládově hnědou kůží, zapnul počítač a vytiskl poslední hotovou kapitolu nového dobrodružství Chipa Nguyena. Měla dvacet stránek.

Usrkával coors z láhve a červenou tužkou vyznačoval v rukopisu změny.

Zprvu panovalo v domě hrobové ticho. Pak nadcházející bouřkové mraky konečně rozvířily i nižší vrstvy atmosféry a listím zavyl vítr. Přerostlá větev jednoho čajového stromu škrábala o stěnu domu, což vydávalo chřestivý zvuk. Z obývacího pokoje zdola sem dolehlo slabé, ale zřetelné skřípění šoupátkové uzávěrky v krbu, k níž vítr pronikl komínem a pohrával si s ní.

Tu a tam Tommy blýskl okem po panence. Seděla skrápěná jantarovým světlem stolní lampy, o niž ji opřel, paže svěšené a dlaně jakoby prosebně obrácené vzhůru.

Úpravu kapitoly dokončil současně s poslední kapkou piva. Než začal zanášet opravy do počítače, vydal se na toaletu pro hosty v chodbě prvního patra.

Když se pár minut nato vrátil do pracovny, skoro čekal, že najde panenku opět ležet na boku. Avšak seděla rovně, tak, jak ji zanechal.

Zavrtěl hlavou a rozpačitě se pousmál nad svou touhou po dramatu.

Usazoval se v křesle, když na původně prázdné obrazovce počítače spatřil čtyři slova: LHŮTA VYPRŠÍ ZA ROZBŘESKU.

„Co to k čertu…“

Jak naplno dosedl, pravým stehnem mu projela ostrá pichlavá bolest. Polekaně vyskočil a křeslo na kolečkách od sebe prudce odstrčil.

Chytil se za stehno, nahmatal malý špičatý předmět, který pronikl látkou džínsů, a vytáhl jej z ní i z vlastního masa. Držel v ruce špendlík s černou emailovou hlavičkou velikou jak semínko hrachu.

Ohromeně obracel špendlík mezi ukazovákem a palcem a nespouštěl oči z lesknoucí se špičky.

Přes skučení větru v okapech a hukot laserové tiskárny v pohotovostním režimu zaslechl nový zvuk: tiché pukání… a znovu. Jako když se trhají nitě.

Zabloudil očima k panence koupající se ve světle stolní lampy. Seděla stejně jako dřív, avšak dvojice křížících se stehů na místě, kde má člověk srdce, popraskala a nitě teď ležely volně na její bavlněné hrudi.

Tommy Phan si neuvědomil, že upustil špendlík, dokud ho neuslyšel s cvaknutím dopadnout na tvrdou plastovou krytinu pod svým kancelářským křeslem.

Neschopen pohybu zíral na panenku tak dlouho, že mu to připadalo jako hodina, ačkoli to nemohlo trvat déle než minutu. Jakmile se už mohl pohnout, přistihl se, jak k té podivné věci natahuje ruku. Když už mu scházelo jen pár centimetrů, konečně se vzpamatoval.

V ústech mu vyschlo, až se mu jazyk lepil na patro. Přiměl se vyprodukovat trochu slin, avšak jazyk kladl i potom odpor jako suchý zip.

Poplašené srdce mu bušilo tak prudce, že mu každý tep rozmlžoval periferní vidění, jak v arteriích pulzovaly přívaly krve. Měl pocit, jako by se o něj pokoušel infarkt.

V lepším a akčnějším světě, který obýval, by Chip Nguyen panenku bez váhaní popadl a prozkoumal ji, aby zjistil, co v sobě skrývá. Možná miniaturní bombu? Nebo ďábelsky vykoumaný hodinový strojek, který vystřelí otrávenou šipku?

Tommy nesahal Chipu Nguyenovi ani po kolena, ale zase úplný zbabělec taky není, u všech čertů. Sice se zpěčoval chopit se panenky, ale opatrně natáhl ukazovák a zkusmo zatlačil na dvojici popraskaných stehů v bílé bavlněné hrudi.

Uvnitř té děsivé maličké figurky lidských tvarů sebou přímo pod Tommyho prstem cosi škublo, zapulzovalo a pak ještě jednou. Ne jako hodinový strojek, ale jako něco živého.

Ucukl rukou.

Z toho, co ucítil, ho ze všeho nejdřív napadl svíjející se hmyz, odporně tlustý pavouk, kroutící se šváb, nebo dost možná i malý hlodavec, nějaká ohavně vybledlá, holá, narůžovělá myš, jakou nikdy předtím v životě neviděl.

Uvolněné černé nitě náhle vklouzly do dírek po jehle, zmizely v panenčině hrudi, jako by je zevnitř někdo vtáhl.

„Proboha!“

Tommy klopýtl o krok dozadu, div že nepadl do křesla. Zachytil se o jeho opěradlo a získal rovnováhu.

Pop-pop-pop.

Stehy v pravém oku té věci popraskaly, protože látka pod nimi se nadouvala vnitřním tlakem. Pak rovněž vklouzly do panenky, jako když dítě vcucává špagety.

Tommy odmítavě vrtěl hlavou. To musí být jen nějaký sen.

Když potrhané nitě zmizely v panenčině obličeji, látka s tichým trhavým zvukem pukla.

Zdá se mu to.

Trhlina v drobném bílém obličeji se otevřela na jeden centimetr, jako řezná rána.

Určitě se mu to zdá. Moc toho snědl, dva cheeseburgery, hranolky, cibulové kroužky, tolik cholesterolu by porazilo i koně, a navrch ještě láhev piva. Zadřímal u stolu. Zdá se mu to.

V trhlině zazářila barva. Zelená. Ostře jasná zelená.

Bavlněná tkanina se shrnula z otvoru a v měkké kulaté hlavě se ukázalo oko. Nebylo to lesklé oko, jaké mívají panenky, ne pouhé pomalované umělohmotné kolečko, ale oko stejně skutečné, jako měl Tommy (jen o mnoho zvláštnější), naplněné jemným přízračným světlem, nenávistné a bdělé oko s černou elipsovitou zřítelnicí, jakou mají hadi.

Tommy se pokřižoval. Měl římskokatolickou výchovu, a třebaže v uplynulých letech zřídkakdy zašel na mši, náhle byl zbožný.

„Svatá Marie, Matko Boží, vyslyš mě…“

Tommy byl připraven zbytek života strávit – šťastně strávit – mezi zpovědnicí a zábradlím oltáře, žít dál jen z eucharistie a víry a nedopřát si jinou zábavu než varhanní hudbu a bingo na církevních slavnostech.

„… k Tobě přicházím, před Tebou stojím.“

Panenka sebou škubla. Natočila mírně hlavu k Tommymu. Upřela na něj své zelené oko.

Cítil, jak se mu obrací žaludek, vzadu v hrdle měl hořkou pachuť, a tak ztěžka polkl a překonal to, teď však věděl, že se mu to nezdá. Ze snu nikdy nezvracel. Sny tak mocné nebývaly.

Na obrazovce počítače se rozblikala ona čtyři slova: LHŮTA VYPRŠÍ ZA ROZBŘESKU.

I stehy na druhém oku panenky popraskaly a zmizely v její hlavě. Tkanina se nadouvala a začala pukat.

Pahýlovité paže toho stvoření sebou trhly. Ručičky jako palčáky se sevřely. Panenka se odstrčila od stolní lampy a strnule se postavila. I při zanedbatelných třiceti centimetrech výšky působila ta drobná figurka děsivě.

Dokonce i Chip Nguyen, nejtvrdší soukromý detektiv, přeborník v taekwon-do a neohrožený bojovník za pravdu a spravedlnost, by udělal přesně to, co teď udělal Tommy Phan: dal by se na útěk. Ani autor, ani jeho postava nebyli padlí na hlavu.

Tommy si uvědomil, že skepticismus by ho v tomto případě mohl stát život, a vystřelil od neuvěřitelné věci, která se klubala z panenky. Odstrčil křeslo na kolečkách, napíchl se na roh stolu, klopýtl o vlastní nohu, neztratil rovnováhu a vyrazil z místnosti.

Práskl za sebou dveřmi pracovny tak důrazně, že se dům a s ním i jeho kosti tím nárazem rozechvěly. Dveře neměly zámek. Chvíli uvažoval, že by z ložnice přitáhl křeslo a zaklínil je o kliku, ale pak mu došlo, že se dveře otevírají dovnitř, takže z chodby zabezpečit nejdou.

Zamířil ke schodům, pak si to ale rozmyslel a vběhl do ložnice, kde rozsvítil.

Byla pečlivě upravená. Bílý žinylkový přehoz na posteli byl napnutý jako kůže na bubnu.

Dbal na čistotu v celém domě a znepokojovalo ho pomyšlení na to, že ho poskvrní krev, k tomu ještě jeho vlastní.

Co to ksakru je? A co to po něm chce?

Noční stolek z růžového dřeva se temně leskl mořidlem a trvalou péčí a v horní zásuvce, hned vedle krabice Kleenexu, ležela neméně dobře udržovaná pistole.

DVA

Zbraň, kterou Tommy vyndal ze zásuvky nočního stolku, byla Heckler & Koch P7 M13. Pořídil si ji před pár lety, po bouřích v Los Angeles, které vyvolal případ Rodneyho Kinga.

V té době ho jeho nemilosrdná představivost zaplavovala živými sny o zhroucení civilizace. Jeho strach se ale neomezil na noční můry. Tíseň ho neopouštěla další jeden či dva měsíce a neklid pociťoval ještě minimálně rok, po který očekával, že každou chvíli vypuknou společenské nepokoje, a poprvé po deseti letech se ve vzpomínkách vrátil do dětství, v němž zažil krvavý masakr po pádu Hanoje, v týdnech, než s rodinou uprchl po moři. Protože už jednou zažil apokalypsu, věřil, že se může opakovat.

Orange County však nezaplavily zdivočelé tlupy, které Tommyho pronásledovaly ve snech, a Los Angeles se brzy vrátilo do normálního stavu, třebaže normální stav neznamená v dnešních časech ve Městě andělů slušnost. Pistoli nikdy nepotřeboval.

Až do této chvíle.

Teď zoufale potřeboval zbraň ne proto, aby držel v šachu očekávanou bandu lupičů, ani proto, aby ochránil svůj domov před jedním jediným zlodějem, ale aby se ubránil hadrové panence. Nebo čemusi, co se v té hadrové panence skrývá.

Jak tak znovu vybíhal zpět na chodbu prvního patra, napadlo Tommyho Phana, jestli nepřichází o rozum.

Pak se pozastavil i nad tou myšlenkou. Samozřejmě že přichází o rozum. Už překročil jeho hranici, padá z útesu, řítí se na saních nepřičetnosti nezměrným korytem, které ho dovede do temných, ledových hlubin naprostého šílenství.

Hadrová panna nemůže ožít.

Třiceticentimetrová lidská stvoření se zeleně zářícíma hadíma očima neexistují.

V mozku mu praskla cévka. Nebo možná rakovinový nádor vybujel do toho kritického stadia, kdy začíná tlakem blokovat okolní mozkové buňky. Blouznil. To bylo jediné přijatelné vysvětlení.

Dveře do pracovny byly zavřené tak, jak je zanechal.

Dům byl ponořený do ticha jako klášter plný spících mnichů, dokonce ani mumlavě šeptanou modlitbu neslyšel. V okapech nehvízdal vítr. Neslyšel ani tikot hodin, ani praskání podlahových prken.

Tommy se rozechvělý a zpocený kradl chodbou a ke dveřím pracovny se blížil s vrcholnou opatrností.

Pistole se mu chvěla v ruce. Plně nabitá vážila asi kilo a čtvrt, ale za daných okolností mu připadala hrozně těžká. Díky pojistce squeeze-cocker si bezpečností nezadala s jinými pistolemi s dvojčinným spoušťovým mechanismem na trhu, přesto ale mířil jen do stropu a prst na spoušti držel lehce. Zbraň měla komoru pro zásobník Smith & Wesson ráže.40 a dovedla napáchat velké škody.

Dospěl k zavřeným dveřím, zastavil se a zaváhal.

Panenka, či to, co se v ní skrývalo, byla příliš malá na to, aby dosáhla na otočný knoflík dveří. I kdyby se k němu vyšplhala, neměla dost síly – nebo nedokázala vyvinout dostatečný tlak –, aby dveře otevřela. Uvnitř byla v pasti.

Avšak co ho na druhé straně vede k jistotě, že panna nemá dost sil na otočení knoflíkem? To stvoření bylo od základu nemožné, něco ze sci-fi filmu, a stejně jako ve filmech či snech v této situaci logika neplatila.

Tommy hleděl na knoflík dveří a téměř čekal, že se otočí. Vyleštěná mosaz odrážela nástropní svítidlo chodby. Když se podíval pořádně, dokázal na lesklém kovovém povrchu rozeznat i rozmazaný odraz vlastního zpoceného obličeje. Vypadal strašidelněji než to, co se skrývalo v hadrové panně.

Po chvíli přiložil ke dveřím ucho. Nic za nimi neslyšel, přinejmenším nic, co by nepřekryl zběsilý buchot jeho srdce.

Cítil, že má nohy jako z gumy, a zdálo se mu, že pistole ztěžkla na deset, možná dvanáct kilogramů, což bylo podstatnější než její skutečná váha. Tou zátěží ho rozbolela paže.

Co tam to stvoření provádí? Proklubává se pořád ještě z bavlněné látky jako probuzená mumie zbavující se své pohřební bandáže?

Snažil se znovu sám sebe přesvědčit, že celá tato příhoda je jen blouznění v důsledku mrtvice.

Jeho matka měla pravdu. Cheeseburgery, hranolky, cibulové kroužky, vydatné čokoládové koktejly, ty ho dostaly. Třebaže mu bylo jenom třicet let, jeho přetížený oběhový systém se zhroutil pod náporem ohromného množství cholesterolu, které do něj násilím vpravil. Až tahle závěrečná fáze skončí a patologové ho rozpitvají, zjistí, že v žilách a tepnách má tolik hutného tuku, že by jím promazal kola všech vlakových souprav Ameriky. Jeho sice vzlykající, ale tichou důstojnost neztrácející matka se postaví nad rakví a řekne: Vidíš, Tuongu, snažila jsem se tě varovat, ale ty neposlouchals, nikdy neposlouchals. Příliš mnoho cheeseburgerů a brzo vypadáš sám jako velký tučný cheeseburger, začínáš vidět malé příšery s hadíma očima, padáš mrtvý hrůzou na chodbě v prvním patře, s pistolí v ruce, jako pitomý detektiv v knize, který vypil moc whisky. Hloupý kluku, cpal ses jako ti šílení Američané a podívej, co se ti stalo.

V pracovně cosi tiše zaharašilo.

Tommy přitiskl ucho těsně k mezeře mezi dveřmi a zárubní uzoučké jako papír. Nic dalšího nezaslechl, ale byl přesvědčen, že první zvuk se mu nezdál. Ticho v místnosti teď nabylo na hrozivosti.

Na jednu stranu ho znechucovalo a zlobilo, že se nepřestává chovat tak, jako by v pracovně opravdu byla malá loutka s hadíma očima, stála na jeho stole a zbavovala se bílé bavlněné kukly.

Současně však instinktivně věděl, že ve skutečnosti nezešílel, i když to bylo jeho toužebné přání. Věděl také, že neprodělal infarkt nebo záchvat mozkové mrtvice, třebaže ten stav by mu vyhovoval víc než nutnost připustit existenci hadrové panny, kterou na něj seslalo samo peklo.

Nebo odkud se vlastně vzala. Určitě ne od výrobce hraček Toys „R“ Us. Jistě ne z některého obchodu v Disneylandu.

To není přelud. Žádný výplod bujné fantazie. Je tam uvnitř.

Dobrá, je-li v pracovně, nedokáže otevřít dveře, aby se dostala ven, a nejrozumnější tedy bude nechat ji tam, sejít dolů nebo dokonce opustit úplně dům a zavolat policii. Sehnat pomoc.

Okamžitě spatřil jednu závažnou vadu takového scénáře: policejní oddělení v Irvinu nemělo jednotku rychlého nasazení proti pekelným panenkám, kterou by mohlo na požádání vyslat. Nemělo ani zásahovou jednotku proti vlkodlakům ani protiupírský tým. Koneckonců jsme v jižní Kalifornii, nikoli v temné Transylvánii či v New Yorku.

Bezpečnostní orgány by ho zřejmě vyhodnotily jako dalšího pošuka z řady těch, kteří hlásí znásilnění yettim nebo nosí podomácku vyrobené pokrývky hlavy z aluminiové fólie, aby čelili ďábelským mimozemšťanům, protože ti si je údajně chtějí podmanit mikrovlnnými paprsky vysílanými z mateřské lodi. Policajti by se nenamáhali někoho na jeho zavolání poslat.

Mohlo by dojít i k horší situaci, kdy by policie dospěla k úsudku, že zažívá akutní psychické selhání a může ohrozit sebe i druhé. Pak by ho dopravili na pozorování do psychiatrické léčebny.

Mladý spisovatel usilující o čtenáře zpravidla potřebuje publicitu všeho druhu. Tommy si ale nedokázal představit, jak by jeho nakladatel posílil prodej jeho budoucích románů, kdyby do tiskových materiálů zařadil i jeho oddechový pobyt na uzavřeném oddělení a jeho fotky ve slušivé svěrací kazajce. John Grisham má poněkud jinou image.

Tiskl hlavu ke dveřím tak silně, až ho rozbolelo ucho, ale pořád zevnitř neslyšel žádný další zvuk.

O krok odstoupil a levou rukou se chopil mosazného knoflíku dveří. Zastudil ho do dlaně.

Pistole v ruce mu ztěžkla na dvacet kilo. Vypadala hrozivě. Její zásobník na třináct nábojů by mu měl dodat sebedůvěry, přesto se nepřestával chvět.

Třebaže by rád odešel a už se nevrátil, nemohl to udělat. Dům mu patřil. Byla to investice, kterou si nemohl dovolit zahodit, a bankéři zřídka anulují hypotéku kvůli invazi ďábelských panenek.

Doslova se nedokázal pohnout. Taková nerozhodnost ho hluboce zahanbovala. Chipa Nguyena, drsného detektiva, jehož příběhy Tommy spřádal, zřídkakdy trápily pochybnosti. Chip si věděl rady i v těch nejošidnějších situacích. Jeho řešení zpravidla představovaly pěsti nebo pistole, jakýkoli tupý předmět, jenž se právě namanul, nebo nůž, který vykroutil z ruky běsnícímu útočníkovi.

Tommy měl zbraň, opravdu dobrou, prvotřídní zbraň, a potenciální útočník měřil jen třicet centimetrů, ale on se nedokázal přinutit otevřít ty proklaté dveře. Ti, kteří usilovali o život Chipu Nguyenovi, měřili zpravidla hodně přes metr osmdesát (s výjimkou té choromyslné jeptišky v knize Vražda je špatný zvyk), často to byli vyložení obři, kulturisté napumpovaní steroidy s ohromnými svaly, vedle nichž Schwarzenegger vypadal jako oušlapek.

Tommy přemýšlel, zda ještě někdy dokáže psát o akčním hrdinovi, když se sám v klíčovém okamžiku nesvede k rozhodné akci přimět, a konečně ze sebe setřásl okovy strnulosti a pomalu otočil knoflíkem. Dobře promazaný mechanismus nezaskřípěl, ale pokud panna pozorovala dveře, viděla, že se klika otáčí, a mohla se na něj vrhnout v okamžiku, kdy vstoupí dovnitř.

Tommy právě otočil knoflíkem až nadoraz, když domem otřásla hromová rána, až se rozechvěly okenní tabulky. Hrklo v něm, pustil knoflík, zacouval chodbou a zaujal střeleckou pozici: pistoli Heckler & Koch uchopil oběma rukama a zamířil na dveře pracovny.

Pak mu došlo, že rána byla hromová proto, že šlo skutečně o hrom.

Když odezněla do tichého rachotu na vzdáleném obzoru, pohlédl na konec chodby. Po okenním skle přejelo bělavé mihotání blesku a nocí otřásl druhý mohutný úder.

Vzpomněl si, jak zvečera sledoval postup smolně černých mraků z moře, které zvolna zatahovaly měsíc. Brzy začne pršet.

V rozpacích ze své přemrštěné reakce Tommy odhodlaně vykročil ke dveřím pracovny. Otevřel je.

Nic na něj nevyskočilo.

Jediné světlo vydávala stolní lampa, která rozhodila po celé místnosti hluboké a hrozivé stíny. Tommy ale dokázal zaregistrovat, že na zemi hned za dveřmi panenka není.

Překročil práh, nahmatal vypínač na stěně a rozžal stropní světlo. Stíny se rozprchly za nábytek a pod něj rychleji než smečka potulných koček.

V náhlém jasu panenku nikde neviděl. Na stole už nebyla, ledaže se krčila u vzdálenější strany monitoru počítače a čekala, až přistoupí blíž.

Tommy vcházel do pracovny s tím, že za sebou nechá otevřené dveře, aby odtamtud mohl rychle uniknout, pokud by se kvapný ústup ukázal jako moudré východisko. Teď si ale uvědomil, že kdyby se panna z této místnosti dostala, neměl by moc velkou šanci ji najít, protože by musel pročesat celý dům.

Zavřel dveře a zůstal stát zády k nim.

Rozum velel počínat si jako při lovu krysy. Vymezit té potvoře jedinou místnost. Metodicky hledat pod stolem. Pod pohovkou. Pod oběma registračkami. Prohledat každou škvíru, kde by se havěť mohla schovávat, a tak ji nakonec vystrnadit z úkrytu.

Pistole nebyla pro hon na krysu zrovna ideální zbraň. Lopata by se hodila lépe. Lopatou by mohl tu bestii utlouct, kdežto trefit malý cíl dávkou kulek nemusí být jednoduché, i když střílel dobře.

Na rozdíl od střelby na terč tady nedostane příležitost k rozvážnému míření a dobře zacílenému výstřelu. Bude si muset počínat jako pěšák ve válce, spolehnout se na instinkt a rychlé reflexy, leč o potřebné výbavě jedním i druhým pochyboval.

„Nejsem Chip Nguyen,“ přiznal si polohlasem.

Navíc měl podezření, že ta věc se umí pohybovat rychle. Šeredně rychle. Ještě rychleji než krysa.

Chvíli uvažoval, zda si nemá zajít dolů do garáže pro lopatu, ale pak se rozhodl, že pistole musí stačit. Kdyby teď odešel, neměl jistotu, že by posbíral dostatek odvahy k návratu do pracovny.

Vyplašilo ho náhlé cupkání, jaké mohly vyvolat drobné nožky. Máchl pistolí doleva, doprava, doleva, ale pak mu došlo, že zaslechl jen první velké kapky deště dopadající na střešní tašky.

Žaludek mu zaplavil nával kyseliny, jež by snad dokázala rozleptat i ocelové hřebíky v okamžiku, kdy by je pozřel. Ostatně měl pocit, že jich už tak půl kila snědl. Zatoužil po tom, aby si byl místo cheesburgerů dal k večeři com tay cam a smaženou zeleninu s omáčkou nuoc mam místo cibulových kroužků.

Váhavě se vydal přes místnost a pak kolem stolu. Kapitola jeho nové knihy s červenými poznámkami a prázdná láhev od piva ležely tam, kde je zanechal.

Loutka s hadíma očima se neskrývala vedle monitoru. Neschovávala se ani za laserovou tiskárnou.

Pod esovitě prohnutou stolní lampou ležely dva zmuchlané kusy bavlněné tkaniny. Přestože byly potrhané, dal se rozeznat tvar palčáků – evidentně látka, která pokrývala ruce té věci. Vypadala, jako když ji někdo odtrhl – či snad odkousal – u zápěstí, tak aby si to stvoření vysvobodilo své skutečné ruce.

Tommy nechápal, jak se v panence, kterou sebral a odnesl do patra, mohlo skrývat něco živého. Měkký bavlněný obal působil jako naplněný pískem. Uvnitř té proklaté věci nenahmatal nic tvrdého, žádný náznak kostry, žádnou lebku, chrupavky, pevnou hmotu tkáně, vnitřek byl měkký, přesýpavý, působil amorfně.

Na obrazovce už nesvítil nápis LHŮTA VYPRŠÍ ZA ROZBŘESKU. Místo onoho záhadného, ale zlověstného sdělení spatřil dvě slova: TIK TAK.

Tommy měl pocit, že podobně jako nebohá Alenka i on spadl do divného alternativního světa, nikoli do králičí nory, ale do videohry.

Odstrčil křeslo na kolečkách. S pistolí v pravé ruce namířenou před sebe se obezřetně sklonil a nahlédl do prostoru pod stolem. Po stranách stály bloky zásuvek a vzadu jej stínil perforovaný panel, přesto tam dopadalo tolik světla, aby se ujistil, že ta věc se tam neskrývá.

Bloky zásuvek spočívaly na krátkých nožkách a Tommy musel sklonit obličej až k podlaze, aby nahlédl i pod ně. Nic nenašel, a tak opět vstal.

Blok nalevo sestával z jedné zásuvky na dokumenty a z jedné běžné, pravý blok tvořily tři obyčejné zásuvky. Otevíral jednu po druhé a čekal, kdy na něj vyskočí loutka, avšak našel jen svoje obvyklé kancelářské potřeby, sešívačku, lepicí pásku, nůžky, tužky a šanony.

Venku déšť, popohnaný náhlým poryvem větru, zabušil o střechu a zadunělo to jako pochodující armáda. Kapky dopadající na okenní tabulky zněly jako vzdálená střelba.

Hřmot bouře mohl přehlušit kradmé cupitání loutky, pokud by obíhala místnost, aby mu unikla. Nebo kdyby se zezadu připlížila až k němu.

Ohlédl se přes rameno, ale žádný bezprostřední útok mu nehrozil.

Zatímco hledal dál, snažil se sám sebe přesvědčit, že tak malé stvoření pro něj neznamená vážnou hrozbu. I krysa je přece odporný a hrozivý tvor, ale pro dospělého muže nepředstavuje žádné nebezpečí a lze se s ní vypořádat, aniž by dostala možnost člověka kousnout. Navíc k předpokladu, že to divné stvoření má v úmyslu mu ublížit, měl asi tolik důvodů jako k tomu, že by krysa, kdyby na to mela dost sil, moci a vůle, toužila po likvidaci člověka.

Nedokázal však sám sebe přesvědčit, že mu nehrozí smrtelné nebezpečí. Srdce mu nepřestávalo divoce bušit a hruď měl téměř bolestně sevřenou obavami.

Vybavoval si až příliš jasně zářivě zelené oči s černými elipsovitými zřítelnicemi, které ho z hadrové tváře tak hrozivě sledovaly. Byly to žhnoucí dravčí oči.

Mosazný odpadkový koš byl do poloviny zaplněný zmačkanými kancelářskými papíry a žlutými stránkami z trhacího bloku. Kopl do něj a čekal, zda neuslyší poplašenou reakci čehokoli, co by se na dně koše mohlo ukrývat.

Papíry zareagovaly na kopanec zašustěním, ale pak slehly do mlčenlivé hromady.

Z mělké zásuvky na tužky ve stole vytáhl Tommy pravítko, které použil na prohrabání papírů v koši. Několikrát je do něj prudce zarazil, ale neozvalo se žádné zapištění, ani se mu nikdo nepokusil pravítko vykroutit z ruky.

Venku v rychlém sledu blýskalo a vířící černé stíny větrem šlehaných stromů přebíhaly pavoučí rychlostí po okenním skle. Nocí se jak po skluzném uhelném žlabu rozléhal hřmot, rachot a dunění hromů.

Na druhém konci místnosti stála u stěny pohovka a nad ní visely zarámované reprodukce dvou plakátů jeho oblíbených filmů. Fred MacMurray, Barbara Stanwycková a Edward G. Robinson v Pojistce smrti podle Jamese M. Caina a Bogart s Bacallovou v Temné pasáži.

Když mu občas psaní nešlo, obzvlášť když se zasekl na nějakém náročném zvratu zápletky, natáhl se Tommy na pohovku, hlavu si podložil dvěma ozdobnými červenými polštáři a dal si dechové cvičení, čímž uvolnil mysl a umožnil rozlet představivosti. Často problém během hodiny vyřešil a vrátil se k práci. Častěji ale usnul a probouzel se návalem hanby za vlastní lenost, ulepený potem a s pocitem viny.

Teď Tommy oběma červenými polštáři vyšívanými hedvábím opatrně pohnul. Loutka se neskrývala ani pod jedním z nich.

Pohovka neměla nohy, spočívala přímo na podlaze, takže se pod ní nemohlo nic schoulit.

Mohlo se to schovávat za pohovkou, a aby odsunul tak těžký kus nábytku od zdi, k tomu potřeboval Tommy obě ruce. Bude muset odložit pistoli, ale moc se mu do toho nechtělo.

Úzkostlivě zkoumal místnost.

Jediný pohyb pocházel od mírně světélkujících pramínků deště stékajících po okenních tabulkách.

Položil pistoli na polštář pohovky, aby ji měl po ruce, a oběma rukama odtáhl těžký kus nábytku od stěny s jistotou, že se na něj s ječením vrhne cosi ohavného, jen zpola zahaleného do potrhaných kusů bavlněné látky.

Znepokojeně si uvědomil, jak nechráněné má kotníky proti malým ostrým zubům.

Měl si zastrčit nohavice džínsů do ponožek nebo je stáhnout gumičkami, což by při skutečném lovu krysy udělal. Otřásl se při pomyšlení, že mu cosi vklouzne do nohavice a cestou nahoru ho bude škrábat a kousat.

Loutka se za pohovkou neukrývala.

S úlevou, ale také se znepokojením nechal Tommy poněkud neskladný kus nábytku odsunutý od stěny a chopil se pistole.

Opatrně nadzvedl jeden po druhém všechny tři čtvercové polštáře pohovky. Pod nimi nenašel nic.

V koutku pravého oka ho zaštípal pot. Otřel si obličej o rukáv flanelové košile a zuřivě zamrkal, aby si projasnil zrak.

Zbývalo mu prohledat už jen poslední kus nábytku, mahagonovou skříň, kde přechovával balíky papíru a další potřeby. Když se k ní postavil ze strany, dokázal nahlédnout do úzké mezery za ní a ujistit se tak, že mezi ní a stěnou nic nečíhá.

Skříň měla dvojitá dvířka. Zvažoval, že je nejprve prostřílí několika ranami z pistole, než se odváží nahlédnout dovnitř, nakonec je ale otevřel a prohrabal se věcmi, aniž malého vetřelce našel.

Tommy stál uprostřed pracovny a zvolna se otáčel kolem dokola ve snaze najít možnou skrýš, kterou přehlédl. Dokončil otočku o tři sta šedesát stupňů a stanul stejně bezradný jako předtím. Zdálo se mu, že prohledal všechno.

Přitom si byl jistý, že ta věc se nalézá stále v této místnosti. Za tu krátkou chvíli, během níž si došel pro pistoli, nemohla uprchnout. Kromě toho její zlověstnou přítomnost cítil, tušil akumulovanou energii její dravčí trpělivosti.

I v tomto okamžiku měl dojem, že ho něco pozoruje.

Ale odkud ho to pozoruje?

„No tak, ksakru, vylez ven,“ promluvil.

Navzdory potu, který po něm stékal, a chvění, jež čas od čas proběhlo jeho podbřiškem, nabýval Tommy s každou minutou sebedůvěry. Cítil, že tuto abnormální situaci zvládá s pozoruhodnou sebejistotou, že si počíná dostatečně zmužile a rozvážně, aby to udělalo dojem i na Chipa Nguyena.

„No tak! Kde jsi? Kde?“

Blesk se zářivě odrazil od okna, po skle a stékajícím dešti přeběhly hbitě jako pavouci stíny stromů a hromová rána jako by varovným hlasem obracela Tommyho pozornost k závěsům.

Závěsy. Nesplývaly až k zemi, končily jen pár centimetrů pod spodním okrajem oken, takže ho nenapadlo, že by se loutka mohla skrývat za nimi. Mohla se však nějakým způsobem vyšplhat toho necelého půlmetru po stěně – nebo mohla tak vysoko vyskočit –, aby se zachytila látky, a pak se mohla vytáhnout výš a tam se skrýt.

Místnost měla dvě okna, obě obrácená k východu. Každé lemovaly těžké draperie, imitace zlatočerveného brokátu, pravděpodobně z polyesteru a s bílou podšívkou, jež visely na obyčejných mosazných háčcích a dávaly vyniknout řasení.

Všechny čtyři díly měly úhledné záhyby. Na žádném z nich nespatřil vybouleninu, která by nasvědčovala tomu, že vzadu se na něm přichytilo stvoření velké jako krysa.

Tkanina závěsů však byla těžká a ta věc by musela vážit víc než krysa, aby viditelně narušila plisování.

S pistolí namířenou před sebe a s prstem pevně svírajícím spoušť přistoupil Tommy k prvnímu z obou oken.

Levou rukou uchopil závěs, zaváhal a pak jím silně zatřásl.

Nic nedopadlo na podlahu. Neozvalo se žádné trhání, neznělo žádné drápání svědčící o snaze udržet se na látce.

Tommy sice narovnal závěs a odtáhl ho od zdi, ale musel ještě nahlédnout za něj, aby se přesvědčil, že se vetřelec nedrží podšívky. Nic neobjevil.

Zopakoval stejný postup i u protilehlého závěsu, ale ani na jeho rubu nevisela loutka s hadíma očima.

U druhého okna ho upoutal vlastní bezbarvý odraz na okenním skle smáčeném deštěm, ale odvrátil zrak, protože tak mocný strach, jaký spatřil ve svých očích, podkopával jistotu a odvahu, k nimž si před chvílí blahopřál. Necítil se tak vyděšený, jak vypadal, ale možná jen strach s úspěchem potlačoval, aby dokončil naléhavý úkol. Nechtěl o tom moc přemýšlet, protože kdyby si připustil to, co spatřil ve vlastních očích, mohla by ho opět paralyzovat nerozhodnost.

Pečlivou prohlídkou zjistil, že pod levým závěsem druhého okna se neskrývá nic zvláštního.

Zbývalo poslední křídlo z falešného brokátu. Zlaté a červené. Těžce a splývavé.

Bez výsledku jím zatřepal. Měl přitom stejný pocit jako u tří předešlých závěsů.

Tommy nadzvedl látku a odtáhl ji od zdi a od okna, nakoukl za ni, pak vzhlédl a okamžitě spatřil loutku. Nevisela na podšívce závěsu, ale na mosazném háčku, za který se v pozici hlavou dolů zachytila odporně lesklým černým ocasem, jenž se vinul z bílé bavlněné tkaniny, která ještě před nedávnem zdánlivě neobsahovala nic jiného než obyčejnou výplň hadrové panny. Dvě ruce té věci, které už nepřipomínaly palčáky, trčely z bílých bavlněných rukávů, pokrývaly je černé a jedovatě žluté skvrny a křečovitě se svíraly na bílé bavlněné hrudi. Se čtyřmi kostnatými prsty a vratiprstem vypadaly docela jako lidské, zároveň v nich ale bylo i něco plazího, jak každý končil drobným, ale ďábelsky ostrým drápem.

Během dvou či tří neskutečných a neuvěřitelně protažených vteřin, kdy se mu zdálo, že běh času se téměř zastavil, měl Tommy dojem, že žhnoucí zelené oči na něj hledí z volné látky na hlavě, jež vypadala jako pytel, který nosil Sloní muž ve filmu Davida Lynche, zdálo se mu, že vidí i bezpočet drobných žlutých zubů, které prokousaly pětici překřížených černých stehů, jimiž měla panna sešitá ústa, a dokonce i šupinatý černý jazyk s kmitavou rozeklanou špičkou.

Pak výboj blesku roztavil tuhle chvíli konfrontace, jež mu zmrazila srdce. Čas, který postupoval stejně neznatelně jako ledovec, se teď proměnil v zaplavující příval.

Loutka zasyčela.

Ocas se odvinul z mosazného háčku.

Vrhla se Tommymu přímo do obličeje.

Vtáhl hlavu mezi ramena, ucouvl.

Jak za bleskem následoval hrom, vystřelil z pistole.

Stiskl však kohoutek ve slepé panice. Střela nejspíš prolétla neškodně horním okrajem závěsu a skončila ve stropě.

Věc dopadla se zlostným syčením Tommymu na hlavu. Malými drápy ho rvala za husté vlasy a zraňovala mu kůži pod nimi.

Se zakvílením se po ní ohnal levačkou.

Loutka se držela jako klíště.

Tommy ji chytil zezadu za krk, nemilosrdně jí sevřel hrdlo a strhl si ji z hlavy.

Stvoření se v jeho sevření zuřivě kroutilo. Bylo silnější a pružnější než kterákoli krysa, svíjelo se, ohýbalo a vrtělo s tak překvapující silou, že je stěží udržel.

Zamotal se do závěsu. Zapletl se do něj. To mu scházelo. Přední muška pistole Heckler & Koch nebyla nijak ohromující, jen takový malý výčnělek, ale ten se teď zachytil o podšívku závěsu, která ho polapila stejně spolehlivě jako rybářský háček.

Loutka ochraptěle hrdelně zavrčela, zaskřípala zuby a snažila se ho kousat do prstů a zároveň do něj opět zabořit své drápy.

Podšívka závěsu s trhavým zvukem vysvobodila mušku pistole.

Studený, hladký ocas stvoření se ovinul kolem Tommyho zápěstí a byl to tak nechutný pocit, že se mu zvedl žaludek odporem.

Zuřivě se vyhrabal ze záhybů brokátu a vší silou stvoření odmrštil jako při baseballovém odpalu.

Zaslechl bestii ječet, jak letěla přes místnost, a pak si uvědomil, že jekot náhle ustal, když tvrdě narazila do protilehlé stěny, snad natolik tvrdě, aby si zlomila vaz. Neviděl však, jak se rozplácla o zeď, protože když se vymotával ze závěsu, vytrhl ze zdi bronzovou tyč, na níž látka visela, a všechno, tyč, obě draperie i naváděcí lanka, se na něj zřítilo.

S nadáváním a oslepený se snažil setřást z hlavy kápi z falešného brokátu a zbavit se šňůr a připadal si jako Guliver vzdorující zajetí v zemi Liliputů.

Odporná loutka ležela zhroucená na koberci u podlahové lišty na protilehlém konci pokoje, hned u dveří. V první chvíli si Tommy pomyslel, že je mrtvá, nebo alespoň silně omráčená. Ale v témže okamžiku se zachvěla a pohnula.

Tommy mířil pistolí před sebe a pokročil k vetřelci se záměrem zlikvidovat ho. Hromada popadaných závěsů se mu připletla pod nohy. Klopýtl, ztratil rovnováhu a praštil sebou o zem.

S levou tváří přitisknutou ke koberci sdílel teď perspektivu loutky, byť poněkud vychýleně. Zrak se mu na chvíli zakalil, jak hlavou udeřil o podlahu, ale hned se zase projasnil. Zíral na svého maličkého protivníka, který už stál na nohou.

Stvoření se tyčilo vzpřímeně jako člověk, za sebou táhlo patnácticentimetrový ocas a na sobě mělo pořád ještě potrhané zbytky obalu panenky, které ho z větší části skrývaly.

Venku vrcholila bouře crescendem, burácejícím nocí za doprovodu blesků a hromobití silnějších než dosud. Stropní světlo i stolní lampa pomrkávaly, ale proud nevypadl.

Stvoření se rozběhlo k Tommymu a bílá bavlněná tkanina na něm vlála jak potrhaná vlajka.

Tommy měl pravou ruku nataženou před sebe a v ní pořád pevně svíral pistoli. Zvedl zbraň sotva deset centimetrů z podlahy, pojistkou ji připravil k výstřelu a pak rychle za sebou vypálil dvě rány.

Jedna střela musela loutku zasáhnout, protože ji to srazilo k zemi. Odkutálela se zase zpátky ke stěně, proti níž ji předtím Tommy mrštil.

Zásah nábojem Smith & Wesson ráže.40 musel s ohledem na jeho rozměry pro tohle stvoření znamenat totéž, jako kdyby člověka zasáhlo polní dělo. Ta prokletá věc by měla být vyřízená, mrtvá tak, jako by byl mrtvý člověk, který schytal čelní výstřel přímo do hrudi. Měla by být na kusy, na cucky, na hadry.

Vypadalo to ale, že je netknutá. Ležela tu jako spleť končetin a bílé tkaniny. Svíjela se v křečích. Ocas trhaně zametal podlahu. Stoupaly z ní obláčky kouře. Ale byla celá.

Tommy pozvedl rozbolavělou hlavu, aby lépe viděl. Na koberci ani na stěně nespatřil žádné cákance krve. Ani kapku.

Stvoření se přestalo svíjet a převrátilo se na záda. Pak se posadilo a vzdychlo. Neznělo to ale jako povzdech z vyčerpání, nýbrž slastné vydechnutí, jako kdyby mu přímý zásah do hrudi přinášel zajímavý a uspokojivý prožitek.

Tommy se vyškrábal na kolena.

Na druhém konci pracovny si loutka přiložila svoje černožluté skvrnité ruce na ožehlé a kouřící břicho. Vlastně si sáhla rukama až dovnitř, rýpala se drápy v břiše a cosi odtamtud vytáhla.

I z téměř pětimetrové vzdálenosti bylo Tommymu jasné, že beztvarý předmět, který stvoření drželo v ruce, byla zdeformovaná kulka ráže.40. Loutka ten kousek olova odhodila stranou.

Tommy, pořád ještě otřesený, s koleny jako z gumy a s rozhoupaným žaludkem, povstal.

Sáhl si na kůži na hlavě, kde ho pořád ještě pálily rány po pařátech té bestie. Když pohlédl na konečky prstů, spatřil na nich jen malé krvavé skvrnky.

Nemá žádné vážnější zranění.

Zatím.

Jeho protivník se rovněž vztyčil.

Třebaže měřil sedmkrát tolik co on a vážil snad třicetkrát víc, Tommy byl tak vyděšený, že cítil, že mu moc neschází a strachy se počurá.

Tvrdý detektiv Chip Nguyen by nikdy neztratil sebekontrolu až do takových ponižujících konců, ale Tommymu Phanovi už bylo fuk, jak by si počínal Chip Nguyen. Chip Nguyen byl pitomec, tupý ožrala, který přikládal příliš velkou váhu zbraním, bojovým uměním a svalnatým řečem. Ani ten nejrozvážnější a nejdokonaleji provedený kop taekwon-do by nezastavil ďábelsky oživlou panenku, do které můžete napumpovat dávku ze čtyřicítky a s ní to ani nezamává.

Tady byla ta nezpochybnitelná pravda. Ne ten druh pravdy, který slýcháme ve večerních zprávách nebo čteme v novinách. Ne ta pravda, jíž se učíme ve školách nebo kterou vstřebáváme z kazatelen. Ne ta aklamovaná astronomem Carlem Saganem nebo vědeckou obcí. Ale pořád to byla pravda, přinejmenším z Tommyho pohledu, i když by mohla zaznít leda tak z bulváru typu National Enquirer v článku o zlověstném povstání ďábelských sil v našich apokalyptických časech a o nevyhnutelné nadcházející bitvě mezi vtělením Satana a svatým Elvisem v předvečer nového milénia.

Tommy mířil pistolí na loutku a bojoval s pokušením bláznivě se rozesmát, ale potlačil je. Nezešílel. Tuhle obavu už vyloučil. To sám bůh musel být šílený – a celý vesmír jeden velký blázinec –, když dal při aktu stvoření prostor pro něco takového, jako je tento dravý skřet převlečený za panenku.

Pokud je loutka nadpřirozené zjevení, jak tomu všechno napovídalo, pak je každý vzdor nesmyslný a zbytečný, ale Tommy nemohl jen tak odhodit zbraň, odhalit hrdlo a čekat na smrtící kousnutí. Výstřel z pistole tu nestvůru přinejmenším srazil a na nějakou chvíli ochromil. Zbraní ji asi zabít nedokáže, může však odrážet její útoky.

Dokud mu nedojde munice.

Vypálil třikrát. Poprvé, když se mu ta věc spustila z garnýže na hlavu. Dvě další rány padly, když ležel na podlaze.

V zásobníku na třináct nábojů jich zbývalo ještě deset. A v ložnici ve skříni má krabici s municí, díky které by získal další čas navíc, kdyby se k ní dokázal dostat.

Ta věc si jej prohlížela hladovým pohledem pronikavých zelených očí, hlavu ovinutou cáry látky lehce skloněnou na stranu. Proužky bavlny, jež jí splývaly přes obličej, vypadaly jako bílé dredy.

Dosud střelbu zřejmě velmi dobře překrývalo hromobití. Časem ale sousedé v tomto poklidném městečku Irvine zjistí, že vedle zuří bitka, a zavolají policii.

Ta věc na něj zasyčela.

Co to propánaboha znamená? Dostal se do westernu v Zóně soumraku?

Až přijede policie, bude jí muset říct, co se tu děje, i když bude působit jako zářný příklad paranoidní demence. Loutka se pak bude muset buď chrabře představit všem, a tak bude spolu s Tommym vržen do toho šílenství celý svět, nebo se ten mazaný démon skryje a nechá policii, ať si odveze svého šílícího svěřence do místnosti sice bez oken, ale výtečně osvětlené a s pěnovým obložením.

V této chvíli bylo Tommymu fuk, který scénář se nakonec odehraje. V jednom i druhém případě bezprostřední hrůza pomine a on odvrátí nebezpečí, že si zevnitř promočí kalhoty. Dostane čas vydechnout, popřemýšlet o všem, možná dokonce i dojít k nějakému vysvětlení, co se to děje – ačkoli to se zdálo asi tak stejně pravděpodobné jako to, že pochopí smysl života.

Démon opět zasyčel.

Tommyho napadla ještě jedna možnost a nelíbila se mu. Možná ho to nenávistné stvoření bude tajně následovat i na psychiatrickou kliniku a tam ho bude terorizovat až do konce jeho života a dá si přitom dobrý pozor, aby ho nespatřil nikdo z ošetřovatelů ani lékařů.

Místo aby opět zaútočila, vrhla se loutka znenadání k pohovce odsunuté od zdi od chvíle, kdy Tommy prohledával pracovnu.

Tommy stvoření sledoval hledím pistole, ale nedařilo se mu to tak přesně, aby si dovolil vyplýtvat další ze zbývajících nábojů.

Věc zmizela za pohovkou.

Protivníkův ústup Tommyho trochu pozvedl na duchu. Začal se utěšovat myšlenkou, že výstřel ráže.40 přeci jen nějaké následky zanechal, přinejmenším v tom smyslu, že stvoření už si dává větší pozor. Když viděl, jak před ním loutka prchá, znovu nabýval přesvědčení, že mu jeho velikost dává nespornou převahu. Vrátil se mu malý díl ztracené sebedůvěry.

Tommy se vydal pracovnou, aby nahlédl za pohovku. Její vzdálenější konec zůstal na místě a stále se ještě dotýkal zdi, takže prostor za ní se otevíral do písmene V, ale loutka tam nebyla.

Pak si všiml potrhaných cárů a střapaté díry v čalounění. Bestie se zavrtala do pohovky a teď se v ní ukrývá.

Proč?

Proč si vůbec klást takovou otázku?

Od okamžiku, kdy se obličej panenky zbavil stehů a štěrbinou v látce na něj vyhlédlo první ďábelské oko, Tommy se přestal ptát proč. To se hodilo lépe do příčetného vesmíru, kde vládla logika, a ne sem, kde se právě ocitl. Teď šlo hlavně o to jak – jak tu příšeru zastavit, jak si zachránit život. A musel se také ptát co dál. Třebaže naprostá iracionalita událostí znemožňovala předvídat, jak tahle noc před svítáním skončí, měl by se snažit přijít na to, co se skrývá za děsivou panenkou a za tím vším.

LHŮTA VYPRŠÍ ZA ROZBŘESKU.

Tomu sdělení vůbec nerozuměl. Jaká lhůta, proboha? Kdo ji stanovil? Co by měl udělat, aby ji dodržel?

TIK TAK.

Téhle zprávě naopak rozuměl dobře. Čas běží. Noc uplývá stejně rychle jako venku dešťová voda, a když se nevzpamatuje, padne za oběť dřív, než vyjde slunce.

TIK TAK.

Za oběť lačné loutce.

TIK TAK.

Chrup chrup. Mňam mňam.

Hlava se mu točila, avšak ne pouze z toho, že si ji narazil o podlahu, když upadl.

Obešel pohovku a bedlivě ji přitom zkoumal.

Oheň. Možná ohněm docílí lepšího výsledku než výstřelem.

Zatímco si nestvůra uvnitř buduje hnízdo, nebo co tam u všech čertů vlastně dělá, Tommy by se mohl vytratit dolů do garáže, odčerpat z corvetty litr benzinu, ze zásuvky v kuchyni vzít zápalky, vrátit se a pohovku podpálit.

Ne. Ne, to by zabralo moc času. Ten odporný malý hnus by si všiml, že odešel, a až by se vrátil, Tommy by ho pravděpodobně už v pohovce nenašel.

Loutka teď ztichla, což neznamenalo, že si dala dvacet. Něco kuje.

Tommy potřeboval taky něco ukout. A to zoufale.

Mysli. Mysli!

Vzhledem ke světlebéžovému koberci přechovával Tommy jednu plechovku s čističem skvrn v přízemí a druhou nahoře v koupelně, aby dokázal zlikvidovat omylem rozlitou pepsi nebo něco podobného dřív, než vytvoří trvalou skvrnu. Plechovka obsahovala zhruba půllitr tekutiny a nálepka varovala tučnými červenými písmeny, že jde o prudkou hořlavinu.

Prudká hořlavina. To znělo dobře. Prudká hořlavina, masivní hořlavina, fantastická hořlavina, výbušná hořlavina – žádné slovo neznělo tak omamně jako tahle.

Na římse malého krbu v hlavní ložnici ležel elektrický zapalovač, kterým zažehával plynový plamen pod keramickými poleny. Mohlo by se mu povést opustit pracovnu, popadnout čistič skvrn, na krbu chňapnout po zapalovači a během minuty, možná i dřív, se sem vrátit.

Pouhá minuta. Jakkoli mazaně působila, loutka by si nemusela všimnout, že Tommy na tak krátkou dobu opustil pracovnu.

Kdo komu teď padne za oběť?

Tommy se při té myšlence pousmál.

Z hloubi tajemného vypolstrovaného úkrytu příšery se ozval praskot a pak ostré zařinčení.

Tommy ucukl a jeho úsměv se vytratil.

Potvora opět utichla. Něco chystala, nepochybně, ale co?

Kdyby Tommy zašel pro čistič skvrn a zapálil pohovku, plameny by se rozšířily po koberci ke stěnám. Celý dům by mohl zachvátit požár, i kdyby zavolal hasiče vzápětí poté, co ho založil.

Samozřejmě měl komplexní pojištění, ale pojišťovna odmítne plnění, jakmile začne mít podezření, že jde o žhářství. Velitel požárníků by pravděpodobně provedl šetření a v sutinách by našel stopy po katalyzátoru, čističi skvrn. Tommymu by se nikdy nepodařilo přesvědčit jej, že založil oheň v sebeobraně.

Rozhodl se ale přesto potichu otevřít dveře, tiše vyjít do chodby, doběhnout pro plechovku s čističem a zkusit…

Z vetřelcova úkrytu se ozval zvuk trhané látky a jedna z matrací se vyboulila, jak se příšera prorvala ven přímo před Tommym. V jedné tmavé kostnaté ruce držela patnácticentimetrový kus zlomené pružiny z pohovky, spirálu z lesklého ocelového drátu o průměru tří milimetrů.

Stvoření se vztekle a s nesmyslnou nenávistí rozječelo hlasem, který bodal do uší jako elektronická oscilace, a odrazilo se od pohovky přímo proti Tommymu takovou silou a rychlostí, až se zdálo, že umí létat.

Po čtyřech mu hbitě uhnul z cesty a veden reflexem vyplýtval další dávku z P7.

Příšera na něj ale neútočila. Výpad zamýšlela jako lest. Dopadla na koberec, mihla se kolem Tommyho, přeběhla pracovnu a ztratila se za rohem stolu. Pohybovala se snad rychleji než krysa, třebaže běžela po zadních, jako člověk.

Tommy vyrazil za ní s nadějí, že ji zastihne ve slepé uličce, přirazí jí ústí pistole k hlavě a vypálí dvě tři rány z naprosté blízkosti, takže jí rozemele mozek, pokud pochopitelně nějaký má, což by ji snad zlikvidovalo, když to nedokázal jeden výstřel do břicha.

Tommy pronásledoval loutku kolem stolu a dostihl ji u elektrické zásuvky, zrovna když se po něm ohlédla. Zdálo se, že se skrz hadrovou masku ušklíbá, když vrážela ocelovou pružinu do zásuvky.

Proud projel se zapraskáním po kusu obnažené oceli až k venkovním pojistkám, kde cvakl jistič a všechna světla pohasla s výjimkou záplavy zlatých a modrých jisker, skrápějících loutku. Ohňostroj trval jen chvíli a pak se místnost ponořila do tmy.

TŘI

Žlutavý přísvit pouličních lamp tlumila vzdálenost i stromy, takže se stěží dotýkal oken. Déšť se řinul po tabulkách, odrážel matné mosazné odlesky, ale do místnosti nic z nich neproniklo.

Tommy v šoku strnul, tma ho dokonale oslepila, takže neviděl nic kolem sebe a snažil se ignorovat hrozivé obrazy, které mu v mysli kouzlila představivost.

Slyšet bylo jen bubnování deště do střechy a hvízdání větru v okapových rourách.

Panenka bezesporu žila. Elektřina jí neublížila o nic víc než výstřel ze čtyřicítky přímo do břicha.

Tommy sevřel P7, jako by měla magickou moc a dokázala ho uchránit před všemi známými i neznámými hrůzami vesmíru, hmotnými i nehmotnými. V tak neproniknutelné tmě mu ale zbraň byla k ničemu. Nedokázal by ochromit loutku dobře mířeným výstřelem, i když by ji neviděl.

Předpokládal, že už se zbavila ocelové spirály a vzdálila se od elektrické zásuvky. Pozoruje ho z temnoty. Šklebí se skrz obinadla mumie.

Možná by měl začít střílet, vypálit všech devět ran, které ještě zbývaly v zásobníku, zhruba do míst, kde se stvoření nalézalo, než zhasla světla. Byl si téměř jistý, že jedním či dvěma výstřely z devíti by ji s pomocí boží zasáhl, i když nebyl žádný Chip Nguyen. Zatímco by se zmítala ochromená v křečích, vyběhl by na chodbu prvního patra, zabouchl za sebou dveře a úprkem by to bral po dvou schodech dolů a ven z domu.

Netušil, co by udělal pak, kam ke všem čertům by se vydal v téhle deštivé noci, ke komu by se obrátil pro pomoc. Věděl pouze, že jedinou šanci na přežití má, vypadne-li odtud pryč.

Váhal zmáčknout kohoutek a vyprázdnit zásobník.

Pokud loutku výstřelem naslepo neochromí, nikdy se nedostane ke dveřím. Polapí ho, rychlostí stonožky se mu vyšplhá po noze a po zádech, zahryzne se mu do týla, proklouzne k hrdlu a začne mu z něj trhat a vykusovat tepnu, zatímco on kolem sebe bude jen neúčinně mlátit, nebo vyšplhá až k hlavě, aby mu vydloubla oči.

Tentokrát se nedal unášet představivostí. Zřetelně cítil záměry toho stvoření, jako kdyby s ním byl jakýmsi způsobem psychicky propojený.

Kdyby ta věc zaútočila poté, co vystřílí všechny náboje, zpanikařil by, začal by se potácet, vrážet do nábytku, upadl by. Jakmile by ležel na zemi, už nikdy by nedostal šanci znovu se zvednout.

Raději munici ušetří.

Ucouvl o krok, o další, ale pak se zastavil, protože dospěl ke zdrcujícímu pocitu, že malá příšera se už přece jenom nenalézá před ním, tam, kde byla v okamžiku, kdy zhaslo svědo, nýbrž za ním. Zatímco se rozmýšlel, obešla ho a teď se k němu krade.

Otočil se o sto osmdesát stupňů a namířil pistoli směrem, odkud očekával hrozbu.

Střed místnosti, do nějž teď hleděl, se nořil do ještě větší temnoty než prostor kolem oken. Stejně dobře se mohl vznášet v nejzazší končině vesmíru, do které hmota ani energie stvoření ještě nepronikly.

Zadržel dech.

Naslouchal, ale loutku neslyšel.

Jen déšť.

Déšť.

Rachotící déšť.

Na vetřelci ho ani tolik neděsilo příšerné a nepochopitelné vzezření, ani jeho nepřátelská zuřivost, fyzická hbitost a rychlost či rozměry hlodavce, jež rozněcovaly primitivní strach, a dokonce ani zásadní záhada pouhé jeho existence. Mrazení v jednotlivých obratlech a studený pot v Tommym vyvolávalo nové poznání, že ta věc je nadaná vysokou inteligencí.

Zprvu se domníval, že čelí zvířeti, neznámému a mazanému tvoru, ale přece jen zvířeti. Když však vrazilo ocelovou pružinu do elektrické zásuvky, odhalilo svou složitou a hrozivou podstatu. Svedlo-li proměnit obyčejné péro z pohovky v potřebný nástroj, porozumělo-li elektrickému systému domu natolik, že dokázalo vyřadit z provozu obvod v pracovně, znamenalo to, že stvoření dokáže nejen myslet, ale že má i důmyslné znalosti, k nimž by se obyčejné zvíře nedobralo.

Nejhorší by teď bylo spoléhat na vlastní zvířecí instinkty, když čelí protivníkovi vybavenému chladným rozumem a logickým uvažováním. Jelen někdy unikne lovci vrozenou lstí, to jistě, avšak mnohem častěji dává vyšší inteligence lovci takovou výhodu, jakou jelen nemůže ani ve snu překonat.

Musí tedy pečlivě promýšlet každý pohyb dřív, než jej uskuteční. Jinak je s ním konec.

Možná je s ním konec i tak.

Tohle už nebyl lov na krysu.

Skřetovo strategické využití temnoty napovídalo, že jde o souboj rovných soupeřů. Přinejmenším Tommy doufal, že jde o souboj rovných protivníků, protože pokud ne, pak tu přece jen probíhal lov na krysu a on byl ta krysa.

Pakliže stvoření zvolilo tmu, zamýšlelo tím jen neutralizovat převahu Tommyho velikosti a ohrožení zbraní, nebo mu tma poskytla vlastní výhodu? Možná že podobně jako kočka vidí stejně dobře, nebo i lépe, v noci jako za denního světla.

Nebo ho stejně jako ohař dokáže vystopovat po pachu.

Pokud ta věc využívá zároveň vysokou inteligenci lidské bytosti i jemnější smysly zvířete, je Tommy ztracený.

„Co chceš?“ zeptal se nahlas.

Nepřekvapilo by ho, kdyby mu odpověděl tenký šeptavý hlas. Téměř doufal, že na něj promluví. Ať už by artikulovala nebo jen zasyčela, odpověď by mu umožnila lokalizovat ji, možná dokonce natolik přesně, aby po ní vystřelil.

„Proč já?“ ptal se.

Loutka nevydala žádný zvuk.

Tommy by byl překvapený, i kdyby takové stvoření jednoho dne vylezlo z dřevěného obložení nebo z díry na dvorku. Domníval by se, že jde o mimozemskou bytost nebo něco, co uprchlo z tajné laboratoře zaměřené na genetické inženýrství, kde vědci bez svědomí usilovně vyvíjejí biologické zbraně. Viděl všechny příslušné strašidelné filmy. Měl náležité podklady pro takové domněnky.

Ale skutečnost, že se ta věc prodrala nebo se bleskurychle proměnila z téměř beztvaré hadrové panenky, která ležela na prahu jeho dveří, ho udivovala o hodně víc. Neviděl nikdy film, který mu dokázal poskytnout náležité vysvětlení takového jevu.

Hlavní pistole mířil ze strany na stranu a opět se snažil z malého vetřelce dostat slyšitelnou reakci: „Co jsi zač?“

Loutka ve své původní bílé bavlněné podobě sváděla k myšlenkám na voodoo, ale panenka voodoo neměla s tímto stvořením nic společného. Voodoo panenka byla jen krutý fetiš, obdařený domnělou magickou silou, stvořený k podobě toho, komu má uškodit, a doplněný o pramen jeho vlasů, ústřižek nehtu či kapku jeho krve. Mučitel, vážně přesvědčený o tom, že každá křivda, jež postihne panenku, se přenese i na skutečnou osobu, ji pak propíchá špendlíky nebo ji spálí či „utopí“ v nádobě s vodou, ale panenka nikdy doopravdy neožije. Nikdy se nezjeví u dveří zamýšlené oběti, aby jí škodila či na ni zaútočila.

Přesto to ale Tommy ve tmě a za neutuchajícího bubnování deště vyslovil: „Voodoo?“

Ať už šlo o voodoo, nebo ne, nejdůležitější bylo zjistit, kdo panenku vyrobil. Někdo nastříhal kusy bavlněné látky a sešil je do podoby panáčka z perníkového těsta a někdo prázdnou formu naplnil čímsi, co na omak připomínalo písek, ale vyklubalo se z toho něco setsakra podivnějšího než písek. Tvůrce panenky byl jeho hlavní protivník, nikoli zakrslé stvoření, které na něj útočilo.

Výrobce té věci nikdy nenajde, bude-li vyčkávat, jaký další krok panenka podnikne. Zdrojem řešení bývá akce, nikoli reakce.

Jelikož s malou příšerou navázal dialog, byť její jedinou odpovědí bylo rozhodnutí neodpovídat, cítil se Tommy nejjistější od okamžiku, kdy pod palcem ucítil, jak se z tlukotu jejího srdce klube ven cosi hmyzího. Byl spisovatel a používání slov mu dodávalo utěšující pocit, že zvládá situaci.

Možná otázky, které směroval do tmy, snížily sebejistotu loutky stejnou měrou, jako jeho vlastní posílily. Pokud je vyslovoval jasně a autoritativně, mohly jeho dotazy přesvědčit nestvůru, že oběť z ní nemá strach a že se nedá jen tak snadno přemoci. Přinejmenším se nutil k tornu, aby právě takový výklad považoval za skutečnost.

Jeho strategie připomínala chování někoho, kdo čelí vrčícímu psu: Nesmí dát najevo strach.

Bohužel už projevil víc než dost strachu a potřeboval teď poněkud napravit dojem. Přál si, aby se přestal potit. Zajímalo by ho, zda stvoření jeho pot cítí.

Za pancířem energicky položených otázek našel odvahu pohnout se k centru stěny protilehlé k oknům, kde by měl najít dveře. „Co jsi ksakru zač? Jakým právem jsi vnikl do mého domu? Kdo tě vytvořil, kdo tě položil na verandu, kdo zazvonil?“

Tommy narazil do dveří, zašmátral po knoflíku, našel jej – a loutka na něj nezaútočila.

Když škubl dveřmi a otevřel je dokořán, zjistil, že ani v chodbě nesvítí světla, protože sdílela stejný elektrický obvod s těmi v pracovně. Svítilo se v přízemí a po schodech se nahoru linula mdlá záře.

Tommy na odchodu z pracovny právě překračoval práh dveří, když mu loutka proběhla mezi nohama. Zprvu ji neviděl, ale zaslechl její syčení a pocítil, jak se mu otřela o džínsy.

Kopl, ale netrefil se, a znovu kopl.

Cupitání a zavrčení mu napovědělo, že se stvoření od něho vzdaluje, a to rychle.

Na horní podestě schodiště je spatřil rýsovat se proti světlu stoupajícímu zespoda. Obrátilo se k němu a pohlédlo na něj zářivýma zelenýma očima.

Tommy odjistil P7.

Loutka v hadrech pozvedla sukovitou pěst, zahrozila a vyzývavě zavřískla. Bylo to krátké zavřeštění, ale pronikavě a řezavě, a nepřipomínalo žádný hlas z tohoto světa.

Tommy zamířil.

Stvoření se vrhlo po schodech dolů a zmizelo Tommymu ze zorného pole dřív, než stačil vystřelit.

Překvapilo ho, že před ním utíká, a pak mu to přineslo úlevu. Pistole a nová strategie nedát najevo strach zřejmě přiměly příšeru změnit postoj.

Stejně rychle však, jako se překvapení změnilo v ulehčení, pocítil náhle neklid. V přítmí a na dálku neměl jistotu, ale zdálo se mu, že stvoření pořád třímá v ruce patnácticentimetrový kus ocelové pružiny, ne v té, kterou mu hrozilo, ale v druhé, kterou mělo spuštěnou u těla.

„A do prdele!“

Čerstvě nabitá sebedůvěra se rapidně vytrácela. Tommy doběhl ke schodišti.

Loutku nikde nespatřil.

Rozběhl se po schodech dolů a bral je po dvou. Na odpočívadle téměř upadl, musel se zachytit sloupku zábradlí, aby neztratil rovnováhu, ale ani na dolním ramenu schodiště nikoho nespatřil.

Jeho pozornost upoutal pohyb. Loutka se hnala malou předsíní a zmizela v obývacím pokoji.

Tommyho napadlo, že si měl zajít do ložnice pro baterku, kterou má v zásuvce nočního stolku. Už bylo pozdě se pro ni vracet. Musí reagovat rychle, jinak se dostává do stále neudržitelnější pozice: buď lapený v domě, kde je tma jak pytli, protože všechny elektrické obvody zkratovaly, nebo vyhnaný ven do bouřky, kde na něj loutka může opakovaně útočit a opět se ukrývat pod roušku noci a deště.

Třebaže ta věc měla jen zlomek jeho síly, její nepřirozená vytrvalost a houževnatá posedlost vyrovnávaly její relativní slabost. Na rozdíl od Tommyho, který si slovy probojovával cestu z pracovny, svou nebojácnost nepředstírala. Stvoření mělo sice trpasličí rozměry, ale jeho troufalá odvaha byla opravdová. Počítalo s tím, že zvítězí, že ho uštve, že ho dostane.

Tommy s proklínáním seběhl zbytek schodů. Nacházel se zrovna na posledním, když zaslechl zapraskání, načež zhasla světla v předsíni a v obýváku.

Zahnul doprava do jídelny. Lustr z mosazi a mléčného skla vrhal příjemné světlo na leštěný povrch stolu z javorového dřeva.

Zahlédl se v zrcadle ve zdobeném rámu nad příborníkem. Vlasy měl rozcuchané. Oči vytřeštěné, samé bělmo. Vypadal jako šílenec.

Tommy právě procházel lítacími dveřmi do kuchyně, když za sebou zaslechl zakňučení loutky. Opět se ozvalo známé zapraštění elektrického oblouku a světla v jídelně zhasla.

Naštěstí bylo osvětlení kuchyně napájené z jiného obvodu než světlo v jídelně. Žárovky nad hlavou stále zářily.

Z háčku strhl klíčky od vozu. Zacinkaly, a třebaže jejich zvonění znělo nevýrazně, nemelodicky a ničím nepřipomínalo zvonkohru, Tommy pomyslel na zvonky rozeznívané v kostele při mši: Je to má vina, má veliká vina. Na okamžik si nepřipadal jako potenciální oběť, v niž se proměnil, ale pocítil přetěžké břemeno viny, jako kdyby si za neobyčejné útrapy, které mu přivodila dnešní noc, mohl sám a jako kdyby si je zasloužil.

Čepové klouby dveří do jídelny se ovládaly tak snadno, že i třiceticentimetrová postavička se dokázala protáhnout do kuchyně Tommymu v patách. Klíče mu zvonily v ruce a on si vybavil i vůni kadidla, sladčí a silnější, než když jako malý hoch ministroval. Nedopřál si chvilku, aby se ohlédl, avšak slyšel cvakání drobných drápků malé příšery o dlážděnou podlahu.

Vstoupil do prádelny a zabouchl za sebou dveře dřív, než stvoření stačilo proklouznout za ním.

Neměly zámek. Nevadí. Panenka na druhé straně se nedokáže vyšplhat a otočit kulovou klikou. Dál se za ním nedostane.

Tommy se zrovna odvracel od dveří, když světla v prádelně zhasla. Musela být napojená na stejný obvod jako světla v kuchyni, která nestvůra právě zkratovala. Po hmatu vykročil vpřed tmou.

Na druhém konci této malé obdélníkové místnosti, za pračkou a sušičkou, se proti dveřím, jež za sebou právě zavřel, nacházely spojovací dveře do garáže. Měly samozápadku, která se na vnitřní straně uvolňovala tlakem palce.

Světla v garáži ještě svítila.

Z vnější strany se daly dveře do prádelny zamknout pouze klíčem. Neviděl důvod, proč by se tím měl zdržovat.

Když Tommy stiskl vypínač na stěně, velká zdvihací vrata se začala s rachotem otevírat ke stropu a zvětšujícím se průduchem u země vtrhl dovnitř bouřlivý vítr jako horda psů.

Spěšně obešel corvettu ke dveřím řidiče. Světla v garáži zhasla a vrata se zastavila, blokujíce ještě napůl výjezd z garáže.

Ne!

Stvoření se nemohlo dostat přes dvoje zavřené dveře do garáže, aby tu způsobilo krátké spojení. Nemělo ani čas proběhnout celým domem, najít hlavní pojistky, vyšplhat se po vedení, otevřít rozvodnou schránku a zmáčknout vypínač.

Avšak garáž tonula ve tmě jako nejtemnější polokoule jakéhosi podivného měsíce, jíž se nikdy nedotklo slunce. A vrata se zarazila v polovině cesty.

Možná vypadl proud v celém okolí v důsledky bouřky.

Tommy horečně hmatal v temnotě nad hlavou, až našel volně visící řetízek, jímž se vrata odpojovala od elektrického motoru, který je ovládal. S pistolí sevřenou v ruce si pospíšil k vratům a vytlačil je nahoru, až byla dokořán.

Ryčný poryv listopadového větru mu vmetl do tváře spršku studeného deště. Vlahé odpoledne bylo minulostí. Od chvíle, kdy v corvettě vyjel od obchodníka s auty a vydal se po pobřeží k jihu, spadla teplota o dobrých deset stupňů.

Očekával, že spatří panenku s planoucíma zelenýma očima na příjezdové cestě, avšak nažloutlá záře nedaleké sodíkové pouliční lampy mu prozradila, že je cesta volná.

Z oken domů přes ulici se hnulo vlídné světlo a svítilo se i v příbytcích napravo a nalevo od jeho domu.

Výpadek elektřiny v jeho garáži neměl s bouří nic společného. Stejně tomu ani na chvíli nevěřil.

Třebaže byl přesvědčený, že bude čelit útoku, než se vrátí ke corvettě, usedl za volant a zabouchl dveře, aniž se malé stvoření ukázalo.

Položil pistoli na vedlejší sedadlo, kde ji měl pohotově při ruce. Třímal zbraň tak silně a tak dlouho, že pravá ruka zůstala i pak sevřená. Donutilo ho to soustředit se na rozcvičení zpola ochromených prstů, aby se uvolnily a mohl je opět používat.

Motor naskočil bez problémů.

Reflektory zalily světlem zadní stěnu garáže a odhalily pohled na pracovní stůl, úhledně srovnané nářadí, parádní, čtyřicet let starý firemní znak z pumpy Shell a zarámovaný plakát Jimmyho Deana, na němž se opíral o mercury z roku 1949, kterým jezdil v Rebelovi bez příčiny.

Tommy couval z garáže a čekal, že se na něj z krovu spustí ta malá bestie po vlastním vláknu a přistane mu přímo na předním skle. I když ji pořád ještě ze značné části pokrývala stále špinavější a potrhanější tkanina, jež jí v panenkovském stadiu sloužila jako kůže, zdálo se, že příšera je zčásti plazího původu, čemuž nasvědčovaly šupiny a hadí oči, ale Tommy cítil, že v sobě má i něco z hmyzu, vlastnosti a dovednosti, které ještě nedala plně najevo.

Couval po příjezdové cestě, zapnul stěrače proti přívalům deště a pokračoval na ulici. Vrata do garáže nechal otevřená a zbylé dveře v domě neuzamčené.

Kdo se v nejhorším případě může dostat za jeho nepřítomnosti do domu? Zatoulaná kočka či pes? Možná zloděj? Pár připitomělých, nafetovaných výrostků s červenou barvou ve spreji, pomýšlejících na vandalismus?

Po úniku z dosahu panenky byl Tommy připravený a schopný čelit jakémukoli počtu běžných nezvaných hostů.

Když však na vozovce přestal couvat a vyrazil s corvettou pryč, přepadla ho nepříjemná předtucha: Tenhle dům už nikdy neuvidím.

Na poměry obytné čtvrti jel moc rychle, skoro se hnal, na zaplavených křižovatkách se mu od kol zvedala třímetrová křídla z bělavé vody, ale nehodlal zvolnit. Cítil, že brány pekel se otevřely a každá ze zástupu příšer, které se odtamtud vyhrnuly, si vyhlídla stejnou oběť, Tommyho Phana.

Asi bylo bláhové věřit v existenci démonů, a pokud existovali, určitě bylo bláhové věřit, že jim může uniknout jen proto, že vlastní sporťák s třemi sty koňských sil. Přesto se ale hnal, jako by měl ďábla v patách.

O pár minut později na University Drive, když míjel kampus Irvine Kalifornské univerzity, došlo Tommymu, že se každých pár vteřin dívá do zpětného zrcátka, jako kdyby některý z vozů na deštěm smáčené ulici lemované stromy za ním měla řídit panenka. Nesmyslnost takové myšlenky se proměnila v kladivo, jež mu pomohlo rozbít část okovů, jimiž ho poutal strach, a on konečně uvolnil nohu na plynovém pedálu.

Ještě pořád byl vlhký studeným potem i cákanci deště pronikajícího předtím otevřenými vraty garáže a teď se prudce rozechvěl chladem. Zapnul topení.

Byl napůl omámený, jako by dávka hrůzy, které se mu dostalo, působila jako silná droga s vleklým uspávacím účinkem. Myšlenky měl zamlžené. Nedokázal se soustředit na to, co musí udělat v další chvíli, na rozhodnutí kam – a ke komu – se obrátit.

Přál si být Chipem Nguyenem a žít ve fiktivním světě detektivek, kde štěkající pistole, tvrdé pěsti a cynický důvtip vždy vedly k uspokojivému řešení. Kde ničemové měli prosté pohnutky – hrabivost, nevraživost, žárlivost. Kde se pocitu úzkosti dalo vysmát a kde pobavená misantropie zvyšovala hodnotu morálního profdu soukromého detektiva. Kde návaly alkoholické melancholie měly spíš povznášející než zdrcující účinek. A kde, bůh ví, zloduchové neměli nikdy hadí oči, ani ostré zažloutlé zuby či krysí ocasy.

Tommy však v Chipově světě žít nemohl, a tak musel uvažovat o tom, kde by přespal. Zamýšlel sjet z vozovky, lehnout si, stočit se jako zárodek v děloze a na pár hodin usnout. Byl vyčerpaný. Končetiny měl zesláblé. Jako kdyby se země náhle otáčela mnohem rychleji než dosud, na jeho mysl i srdce tlačila větší tíha.

Přestože z průduchů topení proudil horký vzduch, nebylo mu tepleji. Mrazení, které na něj doléhalo, nepramenilo z listopadové noci či z deště. Vycházelo z něj.

Bušení metronomu stěračů ho uspávalo a nejednou se probral z jakéhosi bdělého snění, aby zjistil, že se ocitl v jiné části čtvrti, než kterou viděl chvíli předtím. Neúnavně projížděl obydlenými ulicemi, jako kdyby hledal adresu přítele, avšak kdykoli se probral ze svých podivných dřímot, nikdy nepoznával končiny, kde by bydlel nějaký jeho známý.

Chápal, v čem je problém. Byl vzdělaný člověk s neochvějně racionálním přístupem k životu. Vždycky se domníval, že v jeho nezměrné mapě dokáže dobře číst a že na sebejisté cestě do budoucnosti svírá pevně oběma rukama řízení vlastního osudu. Od okamžiku, kdy popraskaly dva černé stehy a z potrhané tváře panenky na něj vyhlédlo zelené oko, se však začal jeho svět hroutit. A hroutil se dál. Může zapomenout na fyzikální zákony, na matematickou logiku i na skalpelem prokazatelné pravdy biologie, které se jako student namáhavě snažil osvojit. Možná nadále platí, ale neposkytují dostatečné vysvětlení, už ne. Svého času se domníval, že vysvětlují všechno, avšak ukázalo se, že v té době znal jen polovinu příběhu. Byl zmatený, ztracený a skleslý jako každý přesvědčený racionalista, který narazil na nezvratný důkaz toho, že ve vesmíru působí jakési nadpřirozené síly.

Vyrovnal by se s existencí ďábelské panenky snáz, kdyby ještě žil ve Vietnamu, Zemi racka a lišky, dějišti matčiných báchorek. V onom asijském světě pralesů, křišťálových vod a modrých hor podobajících se přeludům bylo snadnější věřit ve fantastické jevy, jako třeba v příběhu o mandarínovi Tu Thucovi, který vylezl na horu Phi Lai a na jejím vrcholu našel Zemi blaženosti, kde v dokonalém souladu a šťastně žili nesmrtelní. Za dusných nocí na březích řeky Mekong či na pobřeží Jihočínského moře se zdálo, že ovzduší ztěžklo magií, což si Tommy vybavoval dobře i po těch dvaadvaceti letech, a v oněch dalekých krajích nebylo těžké najít špetku pravdy třeba na pověsti o dobrém džinovi-léčiteli Tien Thaiovi a jeho létající hoře či na zkazce o krásné Nhan Diep, nevěrné manželce, která se po smrti vrátila na zem v podobě prvního bzučícího hejna komárů, jaké kdy kdo viděl, aby sužovala zprvu svého muže a pak celé lidstvo. Kdyby byl Tommy zase zpátky ve Vietnamu – a vrátil se do dětství –, dokázal by uvěřit i v ďábelské panenky, třebaže vietnamské báchorky byly ve své podstatě laskavé a nevystupovaly v nich příšery typu ječící loutky s ostrými zuby.

Toto však byly Spojené státy americké, země svobodných a statečných lidí, země velkého obchodu a velkého vědění, odkud se muži vydávali k Měsíci a zase zpět, kde vymysleli filmy i televizi, kde poprvé rozštěpili atom, kde vědci kvapem mapovali lidský genom, rozvíjeli nanotechnologie a vrhali světlo na nejskrytější tajemství existence; ano, kde se pětaosmdesát procent populace prohlašovalo za hluboce věřící, kde však jen tři z deseti chodili do kostela. Tohle byla Amerika, u všech všudy, kde lze každý problém vyřešit s pomocí šroubováku a francouzského klíče nebo počítače či pěstmi a pistolí anebo v nejhorším za pomoci terapeuta a dvanáctistupňového programu vedoucího k osobnímu prozření a proměně.

Šroubováky, francouzské klíče, počítače, pěsti, pistole ani terapeuti by mu nepomohli vypořádat se s malou příšerou, kdyby se vrátil a našel ji v domě. A našel by ji tam určitě, o tom nepochyboval.

Čeká na něj.

Musí dokončit rozdělanou práci.

Poslali ji, aby ho zabila.

Tommy netušil, kde bere jistotu o skutečném poslání panenky, ale věděl, že ho intuice neklame. Malý vrah.

Stále ještě pociťoval mírně bolavý bod na jazyku, kam ho píchl větrem hnaný list kajeputu, když otevřel dveře domu a našel panenku ležet na verandě.

Uchopil volant jen levou rukou a pravou si přitiskl ke stehnu. Neměl problém nahmatat místo, kam se mu zabodl špendlík s černou emailovou hlavičkou.

Dvě zranění. Malá, avšak neklamně symbolická.

Tommy teď projížděl po Spyglass Drive, řídil corvettu kolem hřebenů posetých obytnými domy za milion dolarů, shlížejícími na Newport Beach, kolem spanilých kalifornských pepřovníků zmítaných větrem a jeho myšlenkám scházel řád stejně, jako jeho cestě chyběl cíl. Z temného oceánu šlehaly ledové přívaly deště, a třebaže na něj teď nemohly dosáhnout, jako by z něho vymývaly sebejistotu i rozvahu a zanechávaly ho ochablého napospas pochybám a horečnatým pověrčivým úvahám.

Nejraději by zajel do útulného domu rodičů v Huntington Beach a našel útočiště v lůně rodiny. Jeho matka by jako první ze všech uvěřila jeho vyprávění. Matkám velí zákon – ne však zákon lidí, nýbrž přírodní zákon – dokázat rozpoznat pravdu, když ji slyší od svého dítěte, a pohotově je bránit před nedůvěrou druhých. Kdyby se zpříma zadíval matce do očí a pověděl jí o ďábelské panence, věděla by, že nelže. Pak už by přestal být ve své hrůze sám.

Matka by přesvědčila otce, že hrozba, jakkoli fantastická, je skutečná, a otec by zase přesvědčil Tommyho dva bratry a sestru. Už by jich bylo šest, celá rodina, kdo by čelil nadpřirozené síle, která na něj seslala odporného malého netvora. Společně by nad ní mohli vyhrát podobně, jako kdysi dávno zvítězili nad komunisty ve Vietnamu a thajskými piráty v Jihočínském moři.

Avšak místo aby obrátil corvettu k Huntington Beach, zabočil Tommy na El Capitan a pokračoval vzhůru do noci a bouře. Křižoval Spyglass Hill ulici za ulicí, míjel domovy neznámých lidí, z nichž žádný by mu v životě neuvěřil, kdyby zazvonil u jeho dveří a pověděl mu svůj nevěrohodný příběh.

Zdráhal se jet za rodiči, protože měl obavy, že mezi sebou a jimi vztyčil citovou bariéru, která by jim zabránila bezvýhradně ho přijmout, jako by to byli učinili dříve. Vykoktal by historku o ďábelské panence a pak by se díval na to, jak matka vraští tvář v nesouhlasu, a slyšel by ji říkat

„Piješ whisky jako ten tvůj přihlouplý detektiv?“

„To není whisky, mami.“

„Cítím whisky.“

„Měl jsem jedno pivo.“

„Jedno pivo, brzy whisky.“

„Whisky mi nechutná.“

„Po kapsách nosíš pistole…“

„Mami, jednu pistoli.“

„…jezdíš autem jak šílenec, naháníš blondýny…“

„Žádné blondýny, mami.“

„… piješ whisky jako čaj a pak se divíš, když vidíš démony a draky…“

„Žádné draky, mami.“

„…démony a duchy…“

„Mami, ani duchy.“

„…démony, draky, duchy. Měl by ses vrátit sem domů, Tuongu.“

„Tommy.“

„Měl bys začít vést řádný život, Tuongu.“

„Tommy.“

„Měl bys přestat pít whisky jako drsný chlapík, přestat být pořád tak americký, tak moc americký.“

Tommy si bolestně povzdechl.

V hlavě mu stále ještě zněl smyšlený rozhovor, když corvettou opatrně objížděl mohutnou větev korálového stromu, která se v bouři ulomila a blokovala teď půlku vozovky.

Rozhodl se, že nepojede do Huntington Beach, protože se obával, že až by tam dorazil, zjistil by, že už to není jeho domov. Kdyby přišel na to, že už do rodiny Phanových nepatří tak jako dřív, a do svého bydliště v Irvine, obsazeného malým netvorem, by se vrátit nemohl, kterému místu by mohl říkat domov} Žádnému. Zůstal by bez domova v hlubším slova smyslu než pobudové potulující se ulicemi se vším, co na tomto světě mají, naskládaným do nákupního vozíku.

Takové odhalení ještě nebyl připravený učinit, i kdyby se měl malému netvoru postavit sám.

Rozhodl se, že by mohl matce aspoň zavolat, a chopil se telefonu. Hned nato jej však zase položil, aniž vyťukal číslo.

Telefony v autech pro velký zvířata. Jsi taky velký zvíře? Telefonovat a řídit je nebezpečné. Pistoli v jedné ruce, láhev whisky v druhé, a čím vůbec držíš telefon?

Tommy se natáhl k sedadlu spolujezdce a na krátkou chvíli položil ruku na Heckler & Koch. Tvar pistole, pocit božské moci odlité v oceli, ho neuklidnil.

O pár minut později, když ho rytmické údery stěračů opět napůl zhypnotizovaly, se probral z omámení a zjistil, že se nachází na MacArthur Boulevardu, na jižním konci Newport Beach. Mírný provoz ho nesl na západ.

Hodiny na palubní desce ukazovaly za čtyři minuty půl jedenácté.

Takhle nemohl pokračovat, jezdit nazdařbůh nocí, dokud mu nedojde palivo. Byl tak duchem nepřítomný, že v nepozornosti by mohl dostat na deštěm kluzké vozovce smyk a narazit do jiného vozu.

Nakonec se rozhodl přece jen vyhledat pomoc v rodině, ale ne u matky a otce. Zajede za svým starším a milovaným bratrem Gi Minh Phanem.

Gi si také změnil jméno. Pořadí Phan Minh Gi obrátil tak, aby příjmení přišlo až nakonec. Chvíli uvažoval, že by jako Tommy také přijal americké jméno, ale nakonec si to rozmyslel, čímž zabodoval u rodičů, kteří byli příliš konzervativní na to, aby si sami zvolili nová jména. Svým čtyřem dětem dal Gi americká jména Heather, Jennifer, Kevin a Wesley, ale proti tomu rodiče nic neměli, protože všechny čtyři děti se narodily ve Spojených státech.

Prvorozený ze tří bratrů Phanových, Ton That, o osm let starší než Tommy, měl pět dětí. Všechny se narodily ve Spojených státech a každé nosilo vietnamské i americké jméno. Nejprve se Tonovi narodila dcera, která se právoplatně jmenovala Rebecca, ale které se říkalo i Thu-Ha. Tonovy děti si v přítomnosti prarodičů nebo jiných tradicionalisticky smýšlejících starších lidí říkaly vietnamskými jmény, americká jména používaly mezi kamarády a vrstevníky a ve styku s rodiči jména střídaly podle dané situace, aniž by tím kterékoli z nich utrpělo krizi totožnosti.

Nádavkem k hryzající neschopnosti definovat vlastní identitu po vzoru bratrů a způsobem, který by ho plně uspokojil, trpěl Tommy i krizí z pokračovatelů rodu. Neměl děti. V matčiných očích to bylo horší než krize: byla to přímo tragédie. Jeho rodiče patřili ještě do starého světa, kde se o dětech neuvažovalo jen jako o břemenu odpovědnosti či rukojmích budoucnosti, ale v první řadě jako o bohatství a požehnání. Podle nich čím víc se rodina rozroste, tím větší má šanci na přežití ve vřavě světa a tím většího úspěchu se nevyhnutelně dočká. Třicetiletý, bezdětný a svobodný Tommy bez vyhlídek – kromě šance na úspěšnou kariéru autora hloupých románů o maniackém detektivovi upíjejícím se whisky – podkopával jejich rodičovský sen o rozmáhajícím se impériu Phanů a o bezpečí, jež v jejich očích zajišťovala pouhá kvantita.

Jeho bratru Tonovi bylo šestnáct, když utíkali z Vietnamu, a tak na něm ulpělo něco ze starosvětských názorů, díky kterým rozčarování ohledně Tommyho s rodiči částečně sdílel. Jako bratři si byli Tommy i Ton blízcí, ale jejich krevní pouto nikdy nerozkvetlo v přátelství. Na druhou stranu Gi, třebaže o šest let starší než Tommy, byl bratr, přítel i důvěrník – nebo alespoň býval –, a pakliže někdo na tomto světě vážně vyslechne vyprávění o ďábelské panence, bude to právě Gi.

Tommy křižoval San Joaquin Hills Road necelou míli od Pacific Coast Highway a přitom promýšlel nejvýhodnější cestu na sever k rodinné pekárně v Garden Grove, kde Gi šéfoval noční směně, a tak okamžitě nezareagoval na podivné zvuky ozývající se z motoru corvetty. Když si jich konečně všiml, uvědomil si, že podvědomě zvuk vnímá už několik minut: pod monotónními údery stěračů se ozývalo tiché chrastění, nezřetelný skřípot, jako když se tře kov o kov.

Už mu konečně bylo teplo. Vypnul topení, aby zvuky lépe slyšel.

Něco se uvolnilo… a uvolňovalo se to čím dál tím víc. Zamračil se, naklonil se nad volant a pozorně naslouchal.

Zvuk neustával, sice tichý, ale znepokojující. Vnímal i jeho vytrvalost.

Pod nohama pocítil zvláštní chvění. Zvuk nezesiloval, ale vibrace narůstaly.

Tommy pohlédl do zpětného zrcátka. V blízkosti za ním nejel žádný vůz, a tak povolil nohu na plynovém pedálu.

Sportovní vůz postupně zpomalil z devadesátky na sedmdesátku, avšak zvuk se v souladu s rychlostí neztlumil, nýbrž zněl dál s neztenčenou silou.

Na téhle straně měla silnice jen úzkou krajnici, pak svah a pod ním leželo temné pole nebo rokle a Tommy by byl nerad přinucen zůstat tady trčet v oslepující průtrži. Kousek odsud viděl budovu knihovny v Newport Beach, která v těchto hodinách vypadala opuštěně, a o něco dál se ve stříbřitých závojích deště tyčily vysoké kancelářské budovy a hotely Fashion Islandu. Tento úsek cesty, třebaže se nacházel v živé obchodní a obytné zóně, však pojmenování MacArthur Boulevard čest nedělal, protože ve směru k západu nelemovaly vozovku žádné chodníky ani pouliční lampy. Nebyl si jistý, zda tady dokáže zajet ke krajnici tak bezpečně, aby vyloučil riziko nárazu do boku svého vozu projíždějícím autem nebo ještě něčeho horšího.

Náhle zvuky ustaly.

Přestalo i chvění.

Corvetta předla jemně jako vůz snů, jímž měla být.

Zkusmo se rozjel rychleji.

Chrastění a skřípot se neozvaly.

Tommy se opřel dozadu a poněkud uklidněný, i když stále ve střehu, vypustil zatajený dech.

Zpod kapoty se ozvalo ostré zařinčení kovu praskajícího pod ohromným tlakem.

Volant v Tommyho rukách se rozechvěl. Začal táhnout silně doleva.

„Proboha!“

Auta v protisměru zdolávala mírné stoupání. Dva osobní vozy a dodávka. V takové deštivé noci nejely rychlostí, jakou by zvolily za lepšího počasí, přesto se ale blížily velmi rychle.

Tommy oběma rukama otáčel volantem doprava. Vůz zareagoval, třebaže zpomaleně.

Automobily začaly uhýbat doprava, když si řidiči všimli, že přejíždí půlicí čáru. Všem se ale nepodaří uhnout mu z cesty. Bránil jim v tom chodník a betonová zeď obklopující obytné sídliště.

Varovné zařinčení pod kapotou vzápětí vystřídal rachot, mlácení, skřípot a vrzání, jež okamžitě přerostly v kakofonii.

Tommy potlačil silné nutkání přidupnout brzdový pedál až k podlaze, což by mohlo corvettu nebezpečně roztočit. Místo toho na něj rozvážně šlápl. Stejně tak dobře by ale mohl na pedál dupnout oběma nohama, protože brzdy nefungovaly.

Nic. Kulový. Ani ťuk. Nula. Vůz nebrzdil.

A zdálo se, že plynový pedál se zasekl. Auto nabíralo rychlost.

„Ach bože můj, ne!“

Zápasil s volantem tak vehementně, až měl pocit, že si vykloubí ramena. Konečně auto prudce změnilo směr a zařadilo se do západního jízdního pruhu, do nějž patřilo.

Záře světel ženoucí se po mokrém asfaltu pruhů mířících k východu odrážela zděšení řidičů v protisměru.

A potom řízení corvetty vypovědělo službu nadobro. Volant se naprázdno protáčel v jeho rozbolavělých rukou.

Auto bohudíky nezamířilo k protijedoucím vozům, ale vystřelilo z vozovky na krajnici, kde vířilo štěrk, který rachotil o podvozek.

Tommy pustil protáčející se volant, než mu tření stačilo spálit kůži na dlaních. Zakryl si obličej rukama.

Vůz smetl malou značku silniční obsluhy, prosvištěl vysokou trávou a nízkým křovím a vyrazil ze silničního náspu. Letěl vzduchem.

Motor nepřestal řvát a domáhat se akcelerace.

Tommyho přepadl bláznivý pocit, že corvetta poletí jako letadlo, že bude stoupat a ne padat, že se majestátně vznese nad trs palem fénix na rohu MacArthur Boulevardu a Pacific Coast Highway, pak nad kancelářské budovy a obytné domy, zabírající posledních pár bloků před pobřežím, rozletí se nad širé temné vody rozlehlého Pacifiku do bouře, požene se výš a výš z dosahu deště a turbulencí do poklidné říše ticha s hvězdnou věčností nahoře a hlubokými mraky dole vstříc Japonsku daleko na západě, avšak čím dál bližšímu. Jestliže džin-léčitel Tien Thai mohl poletovat světem na své bezmotorové hoře, mnohem snáz by to možná svedla corvetta s třemi stovkami koňských sil a pěti tisíci otáček za minutu.

Vyletěl ze silnice, když už se blížil ke konci MacArthur Boulevardu, kde svah nebyl už tak příkrý, jako kdyby byl ztratil vládu nad vozem o čtyři sta metrů dřív. Přesto ale úhel, pod kterým se auto odlepilo od země, způsobil, že letělo vzduchem dostatečně dlouho na to, aby se ve vzduchu stočilo lehce k pravému boku a posléze dopadlo jen na pravou dvojici pneumatik, z nichž jedna praskla.

Bezpečnostní pás se bolestně zařízl Tommymu do hrudníku a vyrazil mu dech. Neuvědomoval si, že má ústa dokořán, ani že křičí, dokud mu zuby necvakly o sebe silou, která by rozlouskla vlašský ořech.

Spolu s Tommym utichl nárazem i silný motor, a jak se corvetta převracela, zaslechl děsivé a dobře známé vřískání malé bestie. Pronikalo do vozu ventily topení z motoru a byl to radostný jekot.

Corvetta se valila s příšerným rachotem, který si příliš nezadal s osmistupňovým zemětřesením v továrně na hliníkové nádobí. Celní bezpečnostní sklo pokryla pavučina milionů prasklinek a pak, když vůz dokončil jeden kotrmelec, se neškodně provalilo dovnitř. Jakmile načal další, rozletěla se boční skla. Kryt kapoty se se skřípotem vylomil a začal se odtrhávat, pak ho ale další otočka rozervala, poskládala, zmačkala a nacpala do motoru.

Po dvou a čtvrt obrátkách se corvetta s jedním reflektorem stále svítícím konečně zastavila. Nebo po třech obrátkách, nevěděl přesně. Byl vyděšený, dezorientovaný a točila se mu hlava, jako kdyby strávil uplynulou hodinu na horské dráze.

Tam, kde měl mít vůz střechu, bylo sedadlo řidiče a jen soustava bezpečnostních pásů zabránila, že nespadl na místo spolujezdce, které teď bylo na místě podlahy.

V relativním tichu, jež nyní nastalo, slyšel Tommy svůj poplašený dech, žhavý cvakot přehřátých součástek motoru, cinkání padajících kousků skla, hvízdání chladicí kapaliny unikající pod tlakem z protržené hadičky a bubnování deště na vrak.

Panenku však slyšet nebylo.

Tommy si nenamlouval, že při nehodě zahynula. Určitě žila a právě si horečně klestila cestu vrakem k němu. Každým okamžikem mohla vyrazit ventilační mřížku nebo proniknout dovnitř vytlučeným čelním oknem a zaskočit ho ve stísněném prostoru, odkud by před ní nedokázal dostatečně rychle uprchnout, aby se zachránil.

Benzinové výpary. Studený vítr k němu donesl zápach, který si přál cítit ze všech nejméně: čpící odér benzinových výparů tak pronikavý, že ho na okamžik připravil o dech.

Baterie byla pořád nabitá. Hrozila velmi reálná možnost, že se drát dotkne drátu a přeskočí jiskra.

Tommy si nebyl jistý, jaký osud je strašnější, zda si nechat vyškrábat oči a rozervat krční tepnu syčící malou potvorou, nebo uhořet v autě svých snů právě v den, kdy si je pořídil. James Dean se těšil ze svého Porsche Spydera alespoň devět dnů, než v něm zahynul.

I přes závrať nahmatal Tommy tlačítko bezpečnostního pásu. Jednou rukou se přidržoval volantu, aby nespadl na sedadlo spolujezdce, a vyprostil se z popruhů.

Nahmatal dveřní kličku. Zdálo se, že funguje, jak má. Avšak zámek se rozbil nebo se zkřivily dveře – Tommy se mohl namáhat vší silou, ale za nic na světě nedokázal dveře otevřít.

Boční sklo se při nehodě vysypalo tak, že v rámu nezbyl jediný střep. Otvorem se dovnitř řinul déšť a Tommyho skrz naskrz promáčel.

Vytáhl nohy zpod palubní desky a natočil se tak, aby je zapřel o konzolu řadicí páky mezi sedadly. Vystrčil okénkem hlavu, pak ramena a paže a vysoukal se z vraku.

Odkutálel se stranou od převrácené corvetty do polehlé hnědé trávy nasáklé deštěm, do ledové kaluže, do bláta.

Cítil benzin intenzivněji než předtím.

Nejistě a kymácivě povstal a zjistil, že auto se zřítilo na prázdný pozemek, kde se na lukrativním křížení MacArthur Boulevardu a Pacific Coast Highway začne stavět nové obchodní centrum. V uplynulých letech se tu každý prosinec prodávaly vánoční stromky a někdy o Halloweenu i tykve, ale vyhraněnému komerčnímu účelu pozemek nesloužil. Měl z pekla štěstí, že byl začátek listopadu a on se prokutálel v autě prázdným polem a nikoli zástupem svátečně naladěných švitořících rodinek.

Corvetta ležela na boku a on stál kousek od podvozku. Z mechanických vnitřností vozu zaznělo zavřísknutí malého netvora plné vzteku a bezmoci.

Tommy se pozpátku odpotácel od vozu, šlápl do další louže a skoro do ní padl zadkem.

Jak vřeštění pronikající do morku kostí přecházelo ve vrčení a pak jen v repetění, Tommy slyšel, jak bestie uvnitř do něčeho tluče a drápe a čímsi cloumá, přičemž se ozývalo skřípění kovu o kov. Do temného podvozku neviděl, ale odhadoval, že příšera je momentálně uvězněná v deformovaném vraku a snaží se zběsile vyprostit.

Laminátová karoserie corvetty byla nadranc. Své vysněné auto mohl odepsat.

Měl štěstí, že vyvázl bez úhony. Ráno ho samozřejmě bude trápit hyperflexe krku a všechno ho bude bolet – pokud rána dožije.

Lhůta vyprší za rozbřesku.

Tik tak.

Začal se zabývat bláznivou myšlenkou, na kolik ho přišla hodina jeho krátkodobého vlastnictví. Sedm tisíc dolarů? Osm tisíc? Podíval se na hodinky, aby spočítal, kolik času uplynulo od okamžiku, kdy si vůz koupil a převzal od něj klíčky, pak si ale uvědomil, že na tom nezáleží. To byly jen peníze.

Podstatné je přežít.

Tik tak.

Hni sebou.

Hýbej se.

Obešel předek převráceného auta, prošel kuželem jediného fungujícího světla, avšak do motoru neviděl, protože kapota se vmáčkla dovnitř. Slyšel ale, jak příšera zuřivě buší do stěn svého vězení.

„Chcípni, ty mrcho!“ popřál jí Tommy.

V dálce někdo křičel.

Tommy zatřepal hlavou, aby se zbavil posledních stop závratě, a mžoural skrz dešťovou clonu. Na jižní straně McArthur Boulevardu, poblíž místa, kde s corvettou vyletěl z vozovky, zastavila dvě auta.

Na nevysokém náspu ve vzdálenosti osmdesáti metrů stál muž s baterkou. Znovu na Tommyho zavolal, ale obsah slov pohltil vítr.

Provoz na silnici se zpomalil a pár aut na Pacific Coast Highway dokonce zastavilo, i když z nich zatím nikdo nevystoupil.

Muž s baterkou začal sestupovat po náspu a přicházel mu na pomoc.

Tommy zvedl ruku a důrazně mával, aby zachránce pobídl k větší rychlosti, aby i on slyšel skuhrajícího démona uvězněného ve zdemolovaném stroji, aby tu neuvěřitelnou podivnou panenku spatřil na vlastní oči, pokud se jí podaří se vyprostit, aby nad její existencí užasl, aby se stal svědkem.

Benzin, který se zjevně hromadil pod corvettou po celé její délce, vzplál. Modré a oranžové plameny vyrážely vysoko do noci a v dešti se vypařovaly.

Obří žhavá ruka požáru udeřila Tommyho tak divoce, až ho pálila tvář, a pod jeho náporem odklopýtal o několik kroků. Nedoprovázel jej výbuch, ale žár byl tak mocný, že by od něj sám okamžitě vzplanul, kdyby neměl vlasy i šaty skrz naskrz promoklé.

Uvězněný malý netvor nelidsky zavyl.

Dobrý samaritán zaskočený ohněm se zarazil těsně pod náspem.

„Pospěšte si! Pospěšte!“ volal Tommy, i když věděl, že burácení větru a deště zabrání, aby muž s baterkou slyšel ať už jeho, nebo démona.

Se zaduněním a zvukem, jako když se lámou kosti, se z motoru utrhla deformovaná hořící kapota, v oblaku kouře a jisker proletěla kolem Tommyho a valila se k ostrůvku palem fénix.

Jako zlý duch vysvobozený z lampy se z planoucího pekla vynořil malý démon a přistál na nohou v blátě jen asi tři metry od Tommyho. Celý planul, ale nezdálo se, že by ho ohnivý plášť, který nahradil někdejší bílou tkaninu, nějak znepokojoval.

Stvoření už neječelo v bezduché zuřivosti, ale zdálo se, že ho plameny rozjařily. Zvedlo paže nad hlavu jakoby v radostném aleluja, pohupovalo se jako u vytržení a pozornost neupínalo na Tommyho, ale na vlastní ruce, jež jako lojové svíčky na jakémsi temném oltáři plály modrým plamenem.

„Je větší,“ vydechl Tommy nevěřícně.

Bylo to neuvěřitelné, ale ta věc vyrostla. Panenka, kterou našel na zápraží, měřila asi třicet centimetrů. Démon, jenž se před ním kymácel v extázi, mohl mít snad pětapadesát čísel, skoro jednou tolik, než když ho viděl naposledy, jak uhání předsíní do obývacího pokoje, aby způsobil zkrat. Nohy a i paže měl teď silnější a také tělo bylo mohutnější než předtím.

Oheň skrýval před Tommyho pohledem detaily podoby toho stvoření, ale měl dojem, že zahlédl ježící se špičaté výrůstky podél celé jeho páteře, které tam předtím nemělo. Zdálo se, že záda má shrbenější než dříve a ruce jako by se mu vzhledem k pažím neúměrně zvětšily. Ať už se v těchto podrobnostech mýlil, nebo ne, Tommy si byl jistý, že se neplete ohledně démonovy velikosti.

Čekal, že malý netvor bude v plamenech trpět a nakonec padne, a teď se nechal nebezpečně fascinovat pohledem na to, jak v ohni naopak pookřává.

„To je šílený,“ zamumlal.

Déšť zachytával světlo divokých plamenů a zanášel je do kaluží na zemi, které se leskly jak kelímky s roztavenými zlaťáky a mihotaly se stínem skotačícího démona.

Jak mohl tak rychle vyrůst? Takhle přibrat, to vyžadovalo výživu, kalorie, které by podnítily tak zběsilý růst.

Co snědl?

Dobrý samaritán už se zase blížil za rozmlženým světlem baterky, ale pořád mu scházelo nějakých šedesát metrů. Hořící corvetta ležela mezi ním a démonem, kterého by mohl spatřit, teprve až by došel až k Tommymu.

Co snědl?

Zdálo se to neuvěřitelné, ale rozvášněný netvor jako by rostl i ve chvíli, kdy z něho šlehaly plameny.

Tommy začal pomalu couvat, protože ho přepadlo nutkání uprchnout, ale zároveň se rozpakoval otočit se a dát se na útěk. Jakýkoli náhlý pohyb z jeho strany by mohl vytrhnout démona z extáze a připomenout mu, že oběť má nablízku.

Muž s baterkou se přiblížil na čtyřicet metrů. Byl to udělaný chlap ve vlajícím pršiplášti s kapucou. Jak klopýtal kalužemi a klouzal blátem, připomínal mnicha v kutně.

Tommy náhle začal mít strach o jeho život. Zprvu toužil po svědkovi, to se ale domníval, že malého netvora pozřou plameny. Teď cítil, že démon svědka nepřipustí.

Byl by na neznámého zavolal, aby se odtud klidil, i kdyby tím měl vzbudit netvorovu pozornost, avšak tu zasáhl osud, deštivou noc proťal výstřel a po něm druhý a ještě jeden.

Udělaný muž zjevně rozpoznal charakteristický zvuk a klouzavě se v blátě zastavil. Pořád je dělilo asi třicet metrů, hořící vůz mu bránil ve výhledu, takže démona v plamenech pravděpodobně nezahlédl.

Zazněl čtvrtý výstřel a pak pátý.

Ve zmatku, s jakým se po nehodě drápal z corvetty, si Tommy na pistoli nevzpomněl. Stejně by ji nedokázal najít. Nyní silný žár odpaloval náboje.

Tommymu došlo, že přišel i o tak nedostatečnou ochranu, jakou mu skýtal Heckler & Koch, přestal couvat od démona a rozechvělý stanul nerozhodně na místě. Třebaže ho bouřka promočila na kost, v ústech měl sucho jako na srpnové pláži plné sluncem vyběleného písku.

Déšť ho zaplavoval trýznivou panikou a strach ho jako horečka pálil v čelní dutině, v očích, v kloubech.

Obrátil se a utíkal jako o život.

Nevěděl, kam běží, nevěděl, zda má šanci uniknout, ale hnal ho čirý pud sebezáchovy. Možná že na krátký čas dokáže malé příšeře uprchnout, ale nedělal si velké iluze, že se mu podaří unikat z jejího dosahu dalších šest či sedm hodin do svítání.

Rostla.

Sílila.

Stával se z ní stále hrozivější dravec.

Tik tak.

Bláto se lepilo Tommymu na sportovní boty. Chomáče odumřelé trávy a vinoucí se úponky libory po něm chňapaly a téměř ho poslaly k zemi. Utržený palmový list hnaný větrem se vynořil ze tmy jak péro ohromného ptáka a šlehl ho do tváře, když prolétal kolem něj. Zdálo se, že i příroda se s malým netvorem spikla proti němu.

Tik tak.

Tommy se ohlédl přes rameno a všiml si, že plameny z corvetty sice ještě jasně šlehají do noci, ale už polevují. Malý ohýnek, jenž vyznačoval démona, utuchal o poznání rychleji než výheň vozu, netvor se však nadále nacházel v transu a dosud se za ním nepustil.

Lhůta vyprší za rozbřesku.

Zítřejší svítání bylo už nedaleko, jen pár minut cesty po téhle straně věčnosti.

Skoro až u silnice se Tommy odvážil znovu ohlédnout skrz zatemňující šedivé závěsy deště. Z malého netvora stále ještě šlehaly plameny, ale pomalu skomíraly. Zjevně už většina benzinu, kterým nasákl, vyhořela. Z ohně zbývaly jen ojedinělé žluté záblesky, jež Tommymu neumožňovaly dobře vidět tu zlověstnou věc, stačily však k tomu, aby si všiml, že už se vydala po jeho stopách.

Nepronásledovala ho takovou rychlostí, jakou dokázala vyvinout předtím, možná proto, že byla ještě poblouzněná extází z ohně. Ale byla mu v patách.

Tommy prchal přes prázdný pozemek diagonálně, takže se dostal na roh Pacific Coast Highway a Avocado Street, když posledním blátivým úsekem projel jako bruslař na zamrzlém rybníku a na křižovatce zapadl z obrubníku až po lýtka do vody v přeplněné strouze.

Zaburácel klakson. Zaječely brzdy.

Nepodíval se, jestli něco nejede, protože se ohlížel přes rameno, a pak věnoval pozornost zrádnému terénu pod nohama. Když překvapeně zvedl hlavu, stála tam úžasně barevná dodávka ford, zářící žlutě a rudě a zlatě a oranžově a černě a zeleně, jako kdyby se tu kouzlem – voilá! – vynořila z jiného rozměru. Oslnivá dodávka zastavila na svém houpavém pérování okamžik předtím, než ji Tommy dostihl, ten to však už neubrzdil a v plném rozběhu do ní narazil. Odmrštilo ho to od nárazníku, stočil se k předku auta a tam upadl na silnici.

Chytil se vozu a okamžitě se z asfaltu zvedl.

Extravagantní výzdoba dodávky nebyla psychedelická, jak se mu na první pohled zdálo, ale měl to být pokus přetvořit automobil do jukeboxu ve stylu Art Deco: gazely ve skoku mezi stylizovanými palmovými listy, proudy světélkujících stříbřitých bublin v pruzích lesklé černi a ještě více světélkující zlaté bubliny v proužcích lakované čínské červeni. Jak se dveře vozu otevřely, noc se zahoupala v rytmu bigbandové klasiky Bennyho Goodmana One O’clock Jump.

Tommy ještě sbíral ztracenou rovnováhu, když řidička už stála u něj. Mladá žena v bílých botách, oblečení, jež mohlo patřit ke stejnokroji zdravotní sestry, a v černé kožené bundě se ho ptala: „Hele, nestalo se vám nic?“

„Ne, nic,“ zasípal Tommy.

„Opravdu ne?“

„Ne, opravdu ne, nechte mě být.“

Vrhl pohled na prázdný pozemek.

Malý netvor už nehořel a červeně zářící nouzová světla vzadu na dodávce nepronikla příliš daleko do tmy. Tommy neměl tušení, kde se příšera nachází, věděl však, že se vzdálenost mezi nimi zkracuje, že se pohybuje sice pomaleji, ale blíží se.

„Jeďte,“ vyzval ji a zaháněl ji od sebe máváním ruky.

Žena se ale nedala odradit: „Musíte být…“

„Jeďte! Rychle!“

„…zraněný. Nemůžu…“

„Zmizte odsud!“ vykřikl divoce, protože nechtěl, aby uvázla v pasti mezi ním a démonem.

Odtrhl se od ní s úmyslem přejít všech šest jízdních pruhů Pacific Coast Highway. Momentálně na ní utichl provoz, jen pár aut se zastavilo o půl bloku jižněji a jejich řidiči sledovali hořící corvettu.

Žena ho však zachytila a nenechávala se odbýt: „To bylo vaše auto, tam dole?“

„Ježišmarjá, ženská, za chvíli je tady!“

„Co je za chvíli tady?“

„To!“

„Co?“

„To!“ Snažil se jí vykroutit.

„Byla to ta vaše nová corvetta?“ zeptala se.

Došlo mu, že ji zná. Ta blonďatá servírka. Dnes večer mu přinesla cheeseburgery a hranolky. Restaurace byla tady přes silnici.

Na noc se tam zavíralo. Jela právě domů.

Tommyho opět přepadl pocit, že se ohromným korytem řítí na saních osudu vstříc jakémusi předurčení, jež ani trochu nechápal.

„Měl byste si zajít k lékaři,“ naléhala.

Nedokázal ji setřást. Až malý netvor dorazí, nestrpí svědky.

Pětapadesát centimetrů a pořád roste. Ostnatý hřeben podél páteře. Větší drápy, větší zuby. Roztrhá jí hrdlo, znetvoří jí obličej.

Její štíhlé hrdlo.

Její hezký obličej.

Tommy neměl čas se s ní přít. „Dobrá, tedy lékař. Tak mě odsud odvezte.“

Držela ho za paži, jako by byl vetchý stařec, a vedla ho ke dveřím pro spolujezdce, které se nacházely nejblíž prázdnému pozemku.

„Sedněte si sakra za volant!“ přikázal jí a konečně ji setřásl.

Tommy došel ke dveřím spolujezdce a dokořán je otevřel, ale servírka pořád ještě stála před svou dodávkou připomínající jukebox ohromená jeho výbuchem.

„Hněte sebou, nebo je po nás!“ rozkřikl se zoufale. Ohlédl se k prázdnému pozemku a čekal, že na něj ze tmy a deště vyskočí malá bestie, ale ještě nedorazila, a tak se vyšplhal do fordky.

Žena vklouzla hbitě za volant a zabouchla dveře zlomek vteřiny po Tommym.

Vypnula One O’clock Jump a zeptala se: „Co se tam dole stalo? Viděla jsem vás, jak jste se vyřítil na MacArthur Boulevard…“

„Jste pitomá, hluchá, nebo obojí?“ obořil se na ni a hlas mu přeskakoval do jekotu. „Musíme odtud okamžitě odjet!“

„Jakým právem se mnou mluvíte takovým tónem?“ zeptala se tichým hlasem, ale v průzračně modrých očích měla viditelný hněv.

Beznaděj zbavila Tommyho řeči a zmohl se jen na prsknutí.

„I když vás něco bolí a jste rozrušený, nemůžete se mnou takhle mluvit. To není pěkné.“

Pohlédl bočním okénkem na nezastavěný pozemek vedle vozu.

„Nesnáším hrubost,“ dodala.

Tommy se přinutil ke klidnějšímu tónu: „Promiňte, mrzí mě to.“

„Nezní to, jako kdyby vás to mrzelo.“

„Ale mrzí.“

„Nezní to tak.“

Tommy uvažoval, že by ji snad měl sám zabít, než čekat, až to udělá ten malý netvor.

„Je mi to skutečně líto,“ řekl.

„Opravdu?“

„Je mi to opravdu, opravdu, opravdu líto.“

„To už je lepší.“

„Odvezete mě do nemocnice?“ zeptal se, jen aby ji přiměl vyrazit.

„Samozřejmě.“

„Děkuju vám.“

„Zapněte si bezpečnostní pás.“

„Prosím?“

„Je to předpis.“

Vlasy barvy tmavého medu mokré deštěm se jí lepily na obličej. Stejnokroj měla promočený. Uvědomil si, že jí způsobil problém.

Odvinul ramenní pás, zapnul si jej přes hruď a do dalších slov vložil tolik trpělivosti, kolik jen dokázal: „Slečno, prosím vás, moc vás prosím, vy nemáte tušení, co se tady děje…“

„Tak mi to vysvětlete. Nejsem ani pitomá, ani hluchá.“

Nepravděpodobnost noční situace jej opět na okamžik zbavila řeči, ta se mu ale vzápětí vrátila v dlouhém hysterickém výronu: „Ta věc, ta panenka na prahu mého domu, popraskaly jí stehy a ona měla opravdové oko, zelené, a taky krysí ocas, spadla mi na hlavu nahoře ze závěsu a kulky z pistole si dává k snídani, což je zlé, a navíc je prohnaná a roste…“

„Kdo roste?“

Beznaděj ho zase postrčila nebezpečně blízko k hrubému jednání: „Ta malá hadí panenka, rychlá jako krysa! Roste!“

„Malá hadí panenka, rychlá jako krysa?“ zopakovala a podezíravě na něj hleděla.

„Ano!“ přisvědčil podrážděně.

S vlhkým bouchnutím narazila vřeštící malá příšera do okénka na straně spolujezdce, jen pár centimetrů od Tommyho hlavy.

Tommy vykřikl.

„Do prdele!“ uklouzlo ženě.

Netvor rostl, ano, ale zároveň se měnil v cosi méně lidského, než jak se jevil, když se začal zpočátku klubat z panenčí kukly. Hlavu měl přiměřeně větší než dříve, byla odporně deformovaná, a zářící zelené oči lezly z hlubokých důlků pod znetvořenými kostnatými nadočnicovými oblouky.

Servírka uvolnila ruční brzdu. „Shoďte to z toho okna.“

„To nejde!“

„Říkám, shoďte to z toho okna.“

„Jak, proboha?“

Malý démon měl sice na každé ruce pět prstů, ale prsty to byly jen zčásti a zčásti mu sloužily jako lopatkovitě rozšířená chapadla chobotnici. Držel se pevně přichycený na skle narůžovělými přísavkami na rukou i na nohou.

Tommy nehodlal stáhnout okénko a pokusit se tu věc shodit. V žádném případě.

Blondýnka se s fordkou rozjela. Dupla na plyn takovou silou, jako by dodávce chtěla dát rychlost, jež by je za osmnáct sekund přenesla na opačný konec galaxie.

Motor vřeštěl hlasitěji než malá příšera, pneumatiky se zuřivě protáčely na kluzkém asfaltu, ale fordka nevystřelila na druhý konec galaxie, ba ani na konec bloku, protože stála na místě a od všech čtyřech kol jí stříkaly gejzíry špinavé vody.

Netvor měl tlamu dokořán. Zakmital v ní černý lesklý jazyk. Černé zuby udeřily o sklo.

Pneumatiky konečně zabraly a dodávka vyrazila vpřed.

„Nepouštějte to dovnitř,“ vyzvala ho důrazně.

„Proč bych to dělal?“

„Nepouštějte to sem.“

„Myslíte si, že jsem blázen?“

Fordka se burácivě jako raketa hnala na sever po Pacific Coast Highway a Tommymu se zdálo, že nabrali rychlost několika gé, která mu znetvoří obličej jako kosmonautovi při startu. Déšť bušil do čelního skla tak hlasitě, že to skoro připomínalo střelbu ze samopalu, ale houževnatá příšera se držela přilepená na skle.

„Snaží se dostat dovnitř,“ poznamenala.

„No jo.“

„Po čem jde?“

„Po mně,“ odpověděl.

„Proč?“

„Něčím ji prostě seru.“

Netvor měl pořád převážně černou barvu se žlutými skvrnami, ale na břiše přitisknutém ke sklu měl barvu hnisu. Po celé délce spodní poloviny těla se mu rozevřela štěrbina a z útrob mu vyhřezly odporně se kroutící trubice s přísavkami podobnými ústům a přichytily se ke sklu.

V dodávce nebylo dost světla na to, aby viděl, co se přesně děje, avšak Tommy si všiml, že ze skla se začíná kouřit.

„Ježiš!“ řekl.

„Co je?“

„Propaluje se sklem.“

„Propaluje?“

„Rozežírá ho.“

„Cože?“

„Žíravinou.“

Aniž výrazně přibrzdila, zatočila ostře doprava ze silnice ke vjezdu do Country Clubu v Newport Beach.

Dodávka se nebezpečně naklonila k pravému boku a odstředivá síla mrštila Tommym o dveře, takže přitiskl tvář na okénko, za nímž se netvorovy vyhřezlé vnitřnosti hemžily na kouřícím skle.

„Kam jedete?“

„Do Country Clubu.“

„Proč?“

„K náklaďáku.“

Prudce zabočila doleva na parkoviště manévrem, který odtrhl Tommyho od dveří a naleptávaného okna.

V tuto pozdní hodinu byla plocha téměř prázdná. Na asfaltu stálo jen pár aut, mezi nimi i menší nákladní vůz.

Zamířila k jeho zadku a přidala plyn. „Co to děláte?“ zeptal se naléhavě. „Klídek.“

V poslední chvíli strhla volant doleva a projela kolem zaparkovaného nákladního auta tak těsně, že si odřela důmyslnou malbu z předního nárazníku a urazila vnější zpětné zrcátko dodávky. Z odíraného kovu vyšlehla záplava jisker a příšera zůstala sevřená mezi okno dodávky a boční stranu náklaďáku. Dodávce upadla zboku stupačka, ale zdálo se, že netvor má větší výdrž než fordka – když tu se náhle jeho přísavky uvolnily se zvukem, který Tommy slyšel i přes veškerý ostatní kravál. Okno na straně spolujezdce prasklo a temperované sklo se vysypalo na Tommyho, který se obával, že mu příšera spadne do klína, avšak v té chvíli už minuli náklaďák a jemu došlo, že netvor se od dodávky odtrhl.

„Mám to otočit a párkrát ten hnus přejet?“ křikla na něj, aby přehlušila vítr vyjící vytlučeným okénkem.

Naklonil se k ní a zvýšil hlas: „V žádném případě. K ničemu by to nevedlo. Zachytilo by se to pneumatiky, jak byste přes to přejížděla, a tentokrát bychom se toho už nezbavili. Dostalo by se to do podvozku, prolezlo by to skrz něj a tak či onak by to proniklo sem k nám.“

„Tak odtud bereme dráhu.“

Na konci příjezdové cesty ke Country Clubu zabočila doprava na silnici takovou rychlostí, že Tommy měl obavy, aby jim nepraskla guma nebo aby se fordka nepřevrátila, ale zvládli to a ona přišlápla plynový pedál k podlaze s mnohem menší úctou k předpisové rychlosti, než jakou dala najevo v případě bezpečnostních pásů.

Tommy stále očekával, že na ně malý netvor opět vyskočí z bouře. Necítil se v bezpečí, dokud nepřejeli Jamboree Road a nezamířili dolů k newportskému přístavu.

Vyskleným oknem ho zboku déšť bičoval do hlavy. Nevadilo mu to. Už nemohl být mokřejší, než byl.

V rychlosti, jakou jeli, vítr hučel a vyl tak, že ani jeden z nich se nepokusil o konverzaci.

Teprve když přejížděli most nad kanálem zátoky ve vzdálenosti dobrých pár mil od parkoviště, kde se zbavili démona, blondýna konečně zpomalila. Hluk větru trochu polevil.

Pohlédla na Tommyho způsobem, jakým se na něj ještě nikdo předtím nepodíval, jako by byl zelený, bradavičnatý, s hlavou jako meloun a právě vystoupil z létajícího talíře.

Ne, i jeho matka se na něj tak dívala, když se jí poprvé svěřil s tím, že chce psát detektivky.

Nervózně si odkašlal a řekl: „Jste zatraceně dobrá řidička.“

Překvapivě se usmála: „Opravdu si to myslíte?“

„Dokonce ohromná řidička.“

„Díky. Ale vy taky nejste špatný.“

„Já?“

„Ten kaskadérský kousek s corvettou…“

„Moc vtipné.“

„Letěl jste krásně vzduchem, ale pak jste ji za letu přestal ovládat.“

„Je mi líto vaší dodávky.“

„Riziko podnikání,“ odpověděla poněkud záhadně.

„Uhradím opravu.“

„Jste milý.“

„Měli bychom zastavit a něčím ucpat to vytlučené okno.“

„Nepotřebujete se dostat co nejrychleji do nemocnice?“

„Nic mi není,“ ujistil ji. „Ale déšť vám poničí potahy.“

„Tím si nelamte hlavu.“

„Ale přece…“

„Jsou modré.“

„Co?“

„Ty potahy.“

„Ano, modré. No a?“

„Nemám ráda modrou barvu.“

„Ale škody…“

„Jsem na ně zvyklá.“

„Jak to?“

„Pořád dochází k nějakým škodám,“ vysvětlila. „Jak to?“

„Protože vedu rušný život.“

„Vážně?“

„Se škodami jsem jedna ruka.“

„Jste zajímavá žena,“ řekl. Usmála se: „Díky.“

Začal se opět cítit zmateně. „Jak se jmenujete?“

„Deliverance,“ odpověděla.

„Jak?“

„Deliverance Payneová. P-a-y-n-e. Byl to těžký porod a moje matka má zvláštní smysl pro humor.“1

Nechápal to. Pak mu to došlo. „Aha.“

„Lidi mi říkají prostě Del.“

„Del. To je hezké jméno.“

„A vaše?“

„Tuong Phan.“ Zarazil se. „Chci říct Tommy.“

„Tuong Tommy?“

„Žádný Tuong. Jmenuju se Tommy Phan.“

„Jste si tím jistý?“

„Většinou ano.“

„Jste zajímavý člověk,“ řekla, jako by ji těšilo vrátit mu poklonu. „Tím oknem sem teče opravdu hodně vody.“

„Už brzo zastavíme.“

„Kde jste se naučila takhle řídit, Del?“

„Od své matky.“

„To tedy máte ohromnou matku.“

„Moje máti je číslo. Závodí.“

„Tak to moje matka ne,“ poznamenal Tommy.

1 Deliverance – v angličtině porod. Payne – vyslovuje se stejně jako „pain“, což znamená bolest. Jméno lze tedy přeložit jako „porodní bolesti“.

„Závodí i na motorových člunech. A taky na motorkách. Jakmile má něco motor, moje matka na tom chce hned závodit.“

Del zastavila na červenou.

Chvíli oba mlčeli.

Déšť se valil, jako by se hráz oblohy právě protrhla.

Konečně Del promluvila: „Takže tamto… to byla tedy ta malá hadí panenka, rychlá jako krysa, jo?“

ČTYŘI

Za jízdy Tommy vyprávěl Del o panence, kterou našel přede dveřmi svého domu, všechno až do chvíle, kdy zkratovala světla v jeho pracovně. Del nedala najevo sebemenší náznak, že o jeho příběhu pochybuje, ale ani to, že ji nějak zvlášť ohromil. Občas pronesla „ale!“ nebo „hmmm“ či „jasně“ a asi dvakrát nebo třikrát řekla „jo, to dává smysl“, jako by nevyprávěl nic neuvěřitelnějšího, než co lze spatřit ve večerních televizních zprávách.

Pak vyprávění přerušil, když zastavili u nonstop otevřeného supermarketu. Trvala na tom, že koupí pár věcí, aby vyčistila dodávku a zaslepila rozbité okno, a Tommy šel na její žádost s ní. Tlačil nákupní vozík.

V obrovském obchodě bylo tak málo zákazníků, až se Tommy téměř vžil do situace, že se s Del přenesli do jednoho z oněch sci-fi filmů 50. let, kde z povrchu zemského zmizí až na pár jedinců všichni lidé v důsledku jakési záhadné katastrofy, která ponechala budovy a další lidské artefakty netknuté. Až na tiché hučení kompresorů chladicích boxů bylo v dlouhých, širokých uličkách mezi regály ticho a nepřirozeně prázdno a shora je zalévalo jasné světlo panelů zářivek.

Del Payneová si to cílevědomě rázovala přízračnými prostorami v bílých botách, bílém stejnokroji a v rozepnuté bundě z černé kůže, mokré světlé vlasy hladce sčesané dozadu a zastrčené za uši, vypadala jako zdravotní sestra křížená s Pekelným andělem, schopná stejně tak posloužit churavému, jako nakopat zdravého.

Vybrala krabici velkých plastových pytlů na odpadky, cívku široké izolepy, balík čtyř rolí papírových ručníků, balíček žiletek, svinovací metr, skleničku gramových tablet vitaminu C, skleničku kapslí s vitaminem E a dvě třetinkové lahve pomerančového džusu. Z předčasné nabídky vánočních ozdob hmátla po špičaté mikulášské čepičce z červeného flanelu obšité umělou bílou kožešinou a s bílou bambulí.

Když míjeli oddíl s mléčnými výrobky a lahůdkami, zastavila se u jednoho chladicího boxu a ukázala hromadu krabic: „Jestlipak máte rád tofu?“

Její otázka mu přišla tak nezvyklá, že se v prvotním ohromení zmohl jen na zopakování: „Jestli mám rád tofu?“

„Já se zeptala první.“

„Ne. Nemám rád tofu.“

„Ale měl byste.“

„Proč?“ zeptal se. „Protože jsem Asiat? Já nejím ani hůlkami.“

„Reagujete na takové věci vždycky tak přecitlivěle?“

„Nejsem přecitlivělý,“ bránil se.

„Ani bych nevěděla, že jste Asiat, kdybyste se o tom nezmínil,“ ujistila ho.

Zvláštní, že jí to spolkl. I když ji nijak zvlášť neznal, věděl už, že se liší od ostatních lidí, a přinutil se věřit, že si až teď všimla jeho zešikmených očí a pleti odstínu ohořelé mosazi.

Ztrápeně se omluvil: „Odpusťte.“

„Ptala jsem se, jestli jíte tofu jen proto, že kdybyste ho jedl pětkrát týdně, nemusel byste si dělat starosti s rakovinou prostaty. Působí jako preventivní homeopatikum.“

Ještě se nesetkal s nikým, s nímž by vedl tak nepředvídatelný hovor jako s Del Payneovou. „Nedělám si starosti s rakovinou prostaty.“

„No ale to byste měl. U mužů je to třetí nejčastější příčina úmrtí. Nebo možná čtvrtá. Každopádně muži si už i tak přijdou na své chorobami srdce a drcením pivních plechovek o čelo.“

„Mně je teprve třicet. Rakovina prostaty nepostihuje muže před padesátkou nebo dokonce šedesátkou.“

„Takže až vám bude devětačtyřicet, jednou ráno se probudíte a budete mít prostatu jako basketbalový míč, čímž zjistíte, že jste statistická anomálie, ale to už bude pozdě.“

Popadla krabici tofu z chladicího boxu a hodila ji do nákupního vozíku.

„Já to nechci,“ bránil se Tommy.

„Nebuďte bláhový. Nikdy nejste tak mladý, abyste o sebe nemohl začít pečovat.“

Chopila se madla vozíku a tlačila jej uličkou, čímž ho přinutila vydat se za ní a nedala mu šanci vrátit tofu zpět do boxu.

Spěchal za ní a namítal: „Co vám je do toho, jestli se od této chvíle za třicet let probudím s prostatou velkou třeba jako Cleveland?“

„Oba jsme lidské bytosti, ne? Co bych to byla za člověka, kdybych neměla starost o to, co se vám přihodí?“

„Vždyť mě ani neznáte,“ opáčil.

„Ale jistěže ano. Jste Tuong Tommy.“

„Tommy Phan.“

„Přesně tak.“

U pokladny trval Tommy na tom, že zaplatí. „Koneckonců za to rozbité okno i nepořádek v dodávce můžu já.“

„Budiž,“ souhlasila, když vytahoval peněženku, „ale to, že mi zaplatíte izolepu a nějaké papírové ručníky, ještě neznamená, že se s vámi vyspím.“

Chip Nguyen by odpověděl pohotově a s laškovnou duchaplností, která by ji okouzlila, protože kromě toho, že to byl hodně dobrý soukromý detektiv, vedl si skvěle i v romantických slovních výměnách. Tommy však jen hloupě pomrkával, namáhal si mozek, ale nepřišel na nic, čím by Del opáčil.

Kdyby tak mohl na pár hodin usednout ke svému počítači a vypilovat několik skvostných dialogů, přišel by s odpovědí, po níž by slečna Deliverance Payneová prosila o milost.

„Vy se červenáte,“ podotkla pobaveně.

„Nečervenám.“

„Ale ano.“

„Ne, nečervenám se.“

„Ale ano, červenáte.“

„Ne ne.“

Del se obrátila k pokladní, Hispánce středního věku s malým zlatým křížkem na řetízku na krku, a zeptala se jí: „Červená se, nebo ne?“

Pokladní se zahihňala: „Červená.“

„Jasně že ano,“ řekla Del.

„Je roztomilý, když se červená,“ poznamenala pokladní.

„Vsadím se, že si to uvědomuje,“ odpověděla Del, kterou poznámka pokladní zlomyslně potěšila. „Pravděpodobně to používá jako pomůcku ke svádění, dovede se červenat, kdy se mu zachce, stejně jako někteří opravdu dobří herci se na povel rozpláčou.“

Pokladní se znovu zahihňala.

Tommy si trpitelsky povzdechl a přejel očima po téměř opuštěném supermarketu s úlevou, že nablízku se nenacházejí žádní jiní zákazníci, kteří by naslouchali. Červenal se tak silně, až měl pocit, že mu uši hoří plamenem.

Když pokladní projela krabici tofu čtečkou čárových kódů, Del se opět ozvala: „Má strach z rakoviny prostaty.“

Tommy zkoprněl: „Nemám,“ řekl.

„Ale ano, máte.“

„Ne, nemám.“

„Můžu do něj mluvit horem dolem, stejně mi nevěří, že tofu je proti ní dobrá prevence,“ sdělovala Del pokladní.

Ta ťukla na tlačítko, které vyhodilo konečnou sumu za jejich nákup, zamračila se na Tommyho a starostlivým hlasem, z něhož se vytratilo předešlé melodické hihňání, řekla, jako by mluvila k děcku: „Poslyšte, ale to byste jí měl věřit, protože má pravdu. Japonci jedí tofu denně a rakovina prostaty se u nich téměř nevyskytuje.“

„Vidíte?“ komentovala to Del samolibě.

Tommy zavrtěl hlavou: „Čím se zabýváte, když neobsluhujete hosty u stolů? Řídíte nemocnici?“

„To je obecně známá skutečnost, nic víc.“

„Japonští zákazníci u nás nakupují spoustu tofu, taky Korejci,“ pokračovala pokladní poté, co naskládala nákup do igelitek a přijala od Tommyho peníze. „Vy ale nejste Japonec.“

„Američan,“ řekl Tommy.

„Americký Vietnamec?“

„Američan,“ zopakoval zarytě.

„I spousta amerických Vietnamců jí tofu,“ oznámila mu pokladní, zatímco mu vracela drobné, „i když ne tolik co Japonců.“

S úšklebkem, který vypadal skoro šíleně, Del řekla: „Skončí s prostatou velkou jako basketbalový míč.“

„Poslouchejte tady slečnu a pečujte o sebe,“ nabádala ho pokladní.

Tommy si nacpal drobné do kapes džínsů a popadl dvě igelitky s nákupem v touze vypadnout z obchodu.

„Poslouchejte slečnu,“ zopakovala pokladní svoje doporučení.

Déšť venku ho opět zchladil a smyl horký ruměnec. Pomyslel na malou příšeru, jak putuje kdesi nocí a není už tak malá, jak bývala.

Na pár minut tam v obchodě na tu zatracenou věc skutečně zapomněl. Ze všech lidí, jež kdy potkal, jen Del Payneová dokázala docílit, aby třebas jen nakrátko zapomněl na to, že ho před slabou půlhodinou ohrožovalo cosi příšerného a nadpřirozeného.

„Zbláznila jste se?“ zeptal se cestou k dodávce.

„Myslím, že ne,“ odpověděla zvesela.

„Neuvědomujete si, že ta věc tady někde pořád je?“

„Myslíte ta malá hadí panenka, rychlá jako krysa?“

„Co jiného bych asi tak myslel?“

„No, na světě je spousta divných věcí.“

„Cože?“

„Vy se nedíváte na Akta X?“

„Je někde tady a jde po mně…“

„Nejspíš už i po mně,“ opravila ho. „Musela jsem ji hodně naštvat.“

„Řekl bych, že je to víc než jisté. Jak tedy můžete žvanit o mojí prostatě a o přednostech tofu, když máme v patách takovou pekelnou stvůru?“

Vydala se ke dveřím řidiče a Tommy si pospíšil na druhou stranu dodávky pomalované jako jukebox. Neodpověděla mu, dokud oba neseděli ve voze.

„Bez ohledu na to, jakým jiným problémům čelíme,“ řekla, „skutečnost, že tofu by vám prospělo, to nemění.“

„Jste blázen.“

Nastartovala motor a odpověděla mu: „Vy jste tak vážný, tak střízlivý a takový suchar, že mi to nedá vás trochu poškádlit.“

„Poškádlit?“

„S váma je sranda,“ řekla, zařadila rychlost a vyjela s dodávkou z parkoviště supermarketu.

Zachmuřeně pohlédl na dvě igelitové tašky mezi svýma nohama na podlaze auta. „Nedokážu uvěřit, že jsem koupil to proklaté tofu.“

„Bude vám chutnat.“

Několik bloků od supermarketu, ve čtvrti skladišť a průmyslových objektů, zaparkovala Del dodávku pod silničním nadjezdem, který ji chránil před deštěm.

„Vezměte ten nákup,“ požádala ho.

„Vypadá to tady pěkně opuštěně.“

„Svět pozůstává převážně z opuštěných koutů.“

„Nevím, jestli je to tu bezpečné.“

„Nikde nejste v bezpečí, pokud nechcete,“ řekla a tou poznámkou se vrátila do tajemného rozpoložení.

„Co tím chcete říct?“

„Co tím nechci říct?“

„Už si ze mě zase utahujete.“

„Nevím, jak to myslíte,“ odpověděla.

Už se neusmívala. Rozvernost, jež ji prozářila, když ho mučila tofu, se vytratila.

Nechala motor běžet, vystoupila z dodávky, která nebyla uzpůsobena na převoz osob, nýbrž patřila mezi ta malá nákladní auta, jaká používají například květináři a jiné drobné profese, přešla dozadu a otevřela zadní dveře fordky. Vzala Tommymu z rukou tašky ze supermarketu a vysypala jejich obsah na podlahu nákladního prostoru.

Tommy tam stál, sledoval ji a chvěl se. Byl promočený skrz naskrz a teplota musela s přibližující se půlnocí klesnout notně pod deset stupňů.

„Vyrobím něco, čím bychom zakryli rozbité okno. Vy se zatím papírovými ručníky pokuste vysušit sedadla a podlahu vepředu a vysbírejte střepy.“

V okolí nestály žádné obytné ani obchodní budovy, které by sem sváděly dopravu, a ulice vypadala jako další scéna z téhož sci-fi filmu o vylidněném, postapokalyptickém světě, který Tommymu připomněl supermarket. Na nadjezdu nad jejich hlavami duněly nákladní vozy, ale protože je neviděli, bylo snadné si představit, že ten hluk vydávají mohutné stroje mimozemského původu zapojené do důkladně promyšleného vyhlazovacího procesu.

Vzhledem k tomu, jak bujně mu pracovala fantazie, měl by se možná pokusit o barvitější žánr než jen o detektivky.

V nákladním prostoru stál lepenkový karton plný menších krabic s psími suchary. „Dnes odpoledne jsem vyrazila na nákup pro Scootieho,“ vysvětlovala, zatímco vyprazdňovala velký lepenkový obal.

„To je váš pes, jo?“

„To není jen tak můj pes. To je pan pes. Zosobnění všeho psího. Nejohromnější psisko na světě. Nepochybně poslední vtělení, než dosáhne nirvány. To je můj Scootie.“

Čerstvě pořízeným svinovacím metrem proměřila přesné rozměry vytlučeného okna a potom použila jednu z žiletek na to, aby z lepenkového kartonu vyřízla právě takový obdélník. Vsunula jej do jednoho plastového pytle na odpadky, ten těsně ovinula kolem kusu lepenky a vše stáhla vodotěsnou izolační páskou. Další izolepa pak zvenku i zevnitř upevnila obdélník do rámu vyskleného okna ve dveřích pro spolujezdce.

Zatímco Del pracovala na ochraně proti dešti, Tommy se motal kolem ní a zbavoval přední sedadla vody a blyštivých úlomků tvrzeného skla. Při práci jí líčil, co se stalo od chvíle, kdy malá příšera zkratovala světla v pracovně, až do okamžiku, kdy se vysvobodila z hořící corvetty.

„Větší?“ přeptala se. „O kolik větší?“

„Skoro dvakrát tak velká než původně. A jiná. Ta věc, kterou jste spatřila nalepenou na okně dodávky, je sakramentsky děsivější, než když se začala klubat z té panenky.“

Po celou dobu, co pracovali, neprojelo kolem jediné auto, a Tommyho začala víc a víc znepokojovat jejich odloučenost. Znovu a znovu se rozhlížel na obě otevřené strany jejich betonového přístřeší, kde tuny prudkého deště padající z nebe svíraly suchý prostor, v němž našli útočiště. Čekal, že spatří nestvůru se zeleně zářícíma očima, jak se k nim hrozivě blíží bouřkou, zbytnělá do větších a podivnějších proporcí.

„Co to tedy podle vás je?“ zeptala se.

„Nevím.“

„Odkud se to vzalo?“

„Nevím.“

„Jaké to má úmysly.“

„Zabít mě.“

„Proč?“

„Nevím.“

„Je toho dost, co nevíte.“

„To vím.“

„Čím se živíte, Tuongu Tommy?“

Přešel úmyslně zkomolení svého jména a odpověděl: „Píšu detektivky.“

Zasmála se. „Jak je tedy možné, že tady v tomhle vyšetřování si nedohlédnete ani na špičku vlastního nosu?“

„Tohle je skutečný život.“

„Ne, to není,“ odpověděla.

„Prosím?“

Se zjevnou vážností dodala: „Nic takového neexistuje.“

„Skutečný život že neexistuje?“

„Skutečnost je vjem. Vjemy se mění. Skutečnost je prchavá. Představujete-li si pod pojmem skutečnost spolehlivě hmatatelné předměty a neměnné události, pak nic takového neexistuje.“

Tommy vypotřeboval dvě role papírových ručníků na vysoušení sedadla spolujezdce a prostoru pro nohy před ním. Přihodil poslední na vršící se malou nasáklou hromadu, kterou vytvořil u stěny podjezdu, a řekl: „Co jste zač? New Age? Koncentrace mysli, samoléčba krystaly…?“

„Ne. Jen jsem řekla, že skutečnost je vjem.“

„Zní to jako New Age,“ odpověděl a vrátil se k ní, aby sledoval, jak dokončuje svůj úkol.

„No, ale není. Někdy vám to vysvětlím, až budeme mít víc času.“

„A do té doby,“ postěžoval si, „budu bezcílně bloudit divočinou vlastní nevědomosti.“

„Ironie vám nesluší.“

„Už to budete mít? Umrznu tu.“

Del poodstoupila od otevřených dveří na místě spolujezdce, v jedné ruce cívku izolační pásky, v druhé žiletku, a přehlížela své dílo. „Myslím, že déšť to zadrží spolehlivě, ale že by to byl estetický vrchol motoristické výbavy, to tedy není.“

V mizerném světle Tommy pořádně neviděl propracované kresby ve stylu Art Deco naznačující jukebox, ale povšiml si, že na straně spolujezdce je jejich velká část odřená. „Ten nátěr mě moc mrzí. Byl nádherný. Musel stát balík.“

„Jen trochu barvy a spoustu času. Netrapte se tím. Stejně jsem ho chtěla předělat.“

Opět ho překvapila. „To jste malovala sama?“

„Jsem malířka,“ odpověděla.

„Myslel jsem, že jste servírka.“

„Servírku dělám. Malířkou jsem.“

„Rozumím.“

„Opravdu?“

„Sama jste to dneska řekla – jsem citlivý člověk.“

Na silnici nad jejich hlavami zanaříkaly vzduchové brzdy velkého náklaďáku a znělo to jako rozzuřený křik šupinaté příšery ženoucí se jurskou bažinou.

Tommymu to připomnělo démona. Ohlédl se nejprve k jednomu konci krátkého betonového tunelu, pak k druhému, ale velkého ani malého démona, blížícího se k nim deštěm, nespatřil.

U zadních dveří dodávky podala Del Tommymu jednu třetinkovou láhev pomerančového džusu a druhou si otevřela pro sebe.

Zuby mu drkotaly. Spíš než lok studeného džusu potřeboval hrnek horké kávy.

„Kávu nemáme,“ překvapila ho, jako by mu četla myšlenky.

„Džus ale nechci,“ odpověděl.

„Ale chcete.“ Ze dvou skleniček s vitaminy odpočítala čtyři jednogramové tablety céčka a čtyři želatinové kapsle s éčkem, půlku si nechala a zbytek mu podala. „Po vší té hrůze a stresu naše těla totálně zaplavily nebezpečné volné radikály. Tisíce neúplných molekul kyslíku nám řádí v organismu a poškozují každou buňku, na kterou narazí. Potřebujete antioxydant, přinejmenším vitamin C a E, aby volné radikály navázal a zneškodnil je.“

Třebaže Tommy se příliš nestaral o zdravou výživu či vitaminovou terapii, vzpomněl si, že o molekulách volných radikálů a antioxydantech čed, a připadalo mu, že ta teorie má jistou lékařskou váhu. Proto zapil džusem tablety.

Navíc mu byla zima a cítil únavu a spoluprací s Del mohl ušetřit hodně energie. Byla nezdolná, zatímco na něj dolehlo vyčerpání.

„Dáte si teď tofu?“

„Teď ne.“

„Tak třeba později, s kousky ananasu, třešněmi naloženými v maraschinu a hrstkou vlašských ořechů.“

„To zní dobře.“

„Nebo jenom trochu posypané strouhaným kokosem.“

„Nebo i tak.“

Del popadla červený flanelový mikulášský čepec s bílým lemem a bílou bambulí, který objevila v regálu s vánoční výbavou.

„Na co to je?“ zeptal se Tommy.

„To je čepička.“

„Ale k čemu vám bude dobrá?“ ptal se, protože pro všechno ostatní, co v obchodě koupili, měla velmi přesné využití.

„K čemu mi bude dobrá? Abych si ji dala na hlavu,“ odpověděla mu, jako by byl natvrdlý. „K čemu používáte čepice vy?“

Nasadila si ji. Vahou bambule se špička čepice ohnula ke straně.

„Vypadáte legračně.“

„Mně se zdá rozkošná. Cítím se v ní dobře. Navozuje mi sváteční náladu.“ Zabouchla zadní dveře dodávky.

„Vídáte se pravidelně s psychiatrem?“ zeptal se.

„Jednou jsem chodila se zubařem, ale s psychiatrem jsem nebyla nikdy.“

Když seděli zase v autě, nastartovala motor a zapnula topení.

Tommy natáhl třesoucí se ruce k ventilům v palubní desce a vychutnával si proud horkého vzduchu. Se zakrytým oknem měl šanci proschnout a ohřát se.

„Takže, detektive Phane, zahájíme naše pátrání tím, že se pokusíme ji najít?“

„Co najít?“

„Špičku vašeho nosu.“

„Než jsem zdemoloval corvettu, mířil jsem ke svému bratrovi Giovi. Mohla byste mě tam hodit?“

„Hodit vás tam?“ opakovala nevěřícně.

„Nic víc už po vás chtít nebudu.“

„Hodit vás tam – a co potom? Jet prostě domů, sedět a čekat, až přijde malá hadí panenka, rychlá jako krysa, vyrve mi z těla játra a dá si je jako dezert?“

„Přemýšlel jsem…,“ začal Tommy.

„Není to znát.“

„… a myslím si, že vám od ní nehrozí žádné nebezpečí…“

„Myslíte si.“

„… protože podle vzkazu, který mi zřejmě ta věc zanechala v počítači, vyprší lhůta za rozbřesku.“

„A jak mě tohle má uklidnit?“ zeptala se.

„Má do svítání čas na to, aby mě dostala. Já musím do svítání zůstat naživu. Tím okamžikem hra končí.“

„Hra?“

„Hra, hrozba, říkejme tomu jakkoli.“ Sjel pohledem skrz přední sklo k stříbřitému závoji deště řinoucího se za hranicí podjezdu. „Mohli bychom vyrazit? Znervózňuje mě trčet tady tak dlouho.“

Del uvolnila ruční brzdu a přidala plyn. Nespustila však nohu z brzdového pedálu a nevyjela z podjezdu. „Řekněte mi, co tím myslíte – hra?“

„Ať panenku zhotovil kdokoli, zamýšlí řídit se pravidly. Nebo možná musí, možná to ono kouzlo tak vyžaduje.“

„Kouzlo?“

Zabouchl dveře. „Kouzlo, kletba, voodoo, něco takového. Každopádně když vydržím do svítání, budu zřejmě v bezpečí.“ Natáhl se přes Del a zabouchl i dveře na její straně. „Ta příšera… nepůjde po vás, když ji poslali, aby dostala mě, a když na to má jenom omezené penzum času. Hodiny odtikávají mně, pochopitelně, ale tikají i vrahovi.“

Del zamyšleně pokyvovala hlavou. „To dává smysl,“ přisvědčila tak věcně, jako kdyby diskutovali o zákonech termodynamiky.

„Ne, je to šílené,“ opravil ji. „Jako celá ta situace. Ale má to v sobě jakousi zvrácenou logiku.“

Bubnovala prsty o volant. „Jedna věc vám ušla.“

Zamračil se. „Která?“

Podívala se na hodinky. „Teď máme sedm minut po půlnoci.“

„Doufal jsem, že je víc. Pořád zbývá ještě hodně času do cíle.“ Ohlédl se přes rameno do nákladního prostoru na zadní dveře dodávky, jež nebyly zamčené.

„A do svítání zbývá… možná pět a půl, nanejvýš šest hodin,“ pokračovala Del.

„No a?“

„Tommy, při rychlosti, jakou postupujete, vás ta bestie do hodiny dostane, utrhne vám hlavu a pořád bude mít po ruce čtyři nebo pět hodin. Pokud tedy má ruce. A půjde po mně.“

Zavrtěl hlavou: „To si nemyslím.“

„Já si to myslím.“

„Neví, kde vás hledat,“ namítal trpělivě. „Jak by vás našla?“

„Na to si nepotřebuje najímat vašeho přihlouplého detektiva,“ odpověděla.

Tommy se ošil, protože v tom rozpoznal svou matku, a moc si přál, aby ze všech žen mu zrovna tahle jeho matku nepřipomínala. „Neříkejte o něm, že je přihlouplý.“

„Ta zpropadená věc mě vystopuje stejným způsobem, jakým právě teď sleduje vaši stopu.“

„A to jak?“

Zamyšleně sklonila hlavu ke straně. Nadýchaná bílá bambule se rozhoupala. „No… podle vzorku vašich psychických emanací, telepaticky. Nebo pokud každý z nás má duši, která vydává zvuk či záření, viditelné jen v určitém spektru, jež obyčejný člověk nedokáže přijímat, záření stejně jedinečné jako otisk prstu, pak tahle věc ho dokáže vycítit.“

„Dobře, souhlasím, možná by něco takového svedla, kdyby šlo o nadpřirozenou bytost.“

„Kdyby šlo o nadpřirozenou bytost? Kdyby? A co jiného si myslíte, že to je, Tommy? Robot se schopností měnit formu, kterého za vámi poslali MasterCard, aby vám dali za vyučenou pro případ, že byste se zase chtěl zpozdit s měsíční platbou?“

Tommy si povzdechl: „Je možné, že jsem se zbláznil, že se nacházím v laskavé péči nějakého útulného ústavu a tohle všechno se odehrává jen v mojí hlavě?“

Konečně Del vycouvala na vozovku a vyjela od nadjezdu. Zapnula stěrače, protože do dodávky zabušila silná kanonáda deště.

„Zavezu vás k vašemu bratrovi,“ rozhodla se, „ale ne že vás tam jen tak hodím, tofu hochu. Jedeme v tom oba… přinejmenším až do svítání.“

Pekárna Novosvětský Saigon v Garden Grove se nacházela ve velké montované průmyslové budově obklopené asfaltovým parkovištěm. Byla natřená na bílo, se jménem podniku vyvedeným jednoduchými velkými písmeny broskvové barvy, a nevlídný vzhled stavby zmírňovalo jen pár fíkovníků a několik trsů azalek, jež lemovaly vchod do kanceláří firmy vpředu. Bez nápovědy firemního štítu by si kolemjdoucí mohl pomyslet, že se zde zabývají vstřikováním plastů do forem nebo montáží elektronických zařízení či jiným odvětvím lehkého průmyslu.

Na Tommyho pokyn objela Del budovu až dozadu. V tak pozdní hodinu byly přední dveře zamčené a dovnitř se muselo vcházet přes kuchyň.

Zadní parkoviště přetékalo vozy zaměstnanců a více než čtyřiceti poměrně velkými nákladními vozy.

„Představovala jsem si malou rodinou pekárničku,“ poznamenala Del.

„Jo, taková bývala před dvaceti lety. Pořád si ještě drží dvě prodejny, ale jinak odtud zavážejí chlebem a pečivem spoustu obchodů a restaurací, a to nejen vietnamských, v Orange County a taky nahoře v L. A.“

„Úplné malé impérium,“ řekla, zatímco parkovala dodávku, zhasínala světla a vypínala motor.

„Ale i když se to takhle rozrostlo, pořád dbají prvořadě na kvalitu, což je hlavní příčina jejich růstu.“

„Zdá se, že jste na ně pyšný.“

„To jsem.“

„Proč jste tedy nezůstal taky v rodinném podniku?“

„Nemohl bych tu dýchat.“

„Myslíte kvůli horku z pecí?“

„Ne.“

„Máte alergii na pšeničnou mouku?“

Povzdechl si: „Kéž by. To by mi usnadnilo způsob, jak se z toho vyvázat. Mně dělalo problém, že je to… příliš tradiční.“

„Chtěl jste zavádět radikálně nové metody pečení?“

Tiše se zasmál. „Líbíte se mi, Del.“

„Nápodobně, tofu hochu.“

„I když jste trochu cvok.“

„Já jsem ta nejpříčetnější osoba, kterou znáte.“

„Jde o rodinu. Vietnamské rodiny jsou někdy příliš semknuté, rozvrstvené, s neústupnými rodiči, s tradicí jako… jako okovy.“

„Ale trochu se vám po tom stýská, ne?“

„Ani ne.“

„Ale ano,“ trvala na svém. „Máte v sobě hluboký smutek. Přišel jste o část svého já.“

„Nepřišel.“

„Nadobro.“

„Fajn, ale možná v tom spočívá princip dospívání – přicházíte o části svého já, abyste se mohla stát v jiném směru větší, jinačí, lepší.“

„Ta věc uvnitř panenky se taky stává větší a jinačí.“

„Co tím chcete říct?“

„Jinačí neznamená vždycky lepší.“

Tommy jí pohlédl do očí. Měla je modré, ale ve slabém světle byly tak tmavé, že mohly být černé, a číst se v nich dalo ještě hůř než obvykle.

„Kdybych si byl nenašel jiný způsob života, takový, který mi vyhovuje, uvnitř sebe sama bych zemřel – mnohem jistěji než tím, že jsem přišel o určitý stupeň propojení s rodinou.“

„Pak to tedy bylo správné rozhodnutí.“

„Ať správné, nebo ne, udělal jsem je a tak to je.“

„Vzdálenost, která vás od nich dělí, je jen trhlina, nikoli propast. Můžete ji překlenout.“

„Nikdy ne úplně,“ ujistil ji.

„Ale pořád ta vzdálenost neznamená nic v porovnání se světelnými roky, jimiž jsme všichni prošli od velkého třesku, s těmi miliardami mil, které jsme urazili od stavu prahmoty.“

„Nezkoušejte to už zase na mě, Del.“

„Co na vás nemám zkoušet?“

„Já jsem tady Asiat. Pokud tu někdo má být nevyzpytatelný, pak jsem to já.“

„Někdy,“ řekla Deliverance Payneová, „slyšíte, ale nenasloucháte.“

„To je, co mě drží při smyslech.“

„To je, co vám způsobuje problémy.“

„Pojďme, půjdeme za bratrem.“

Pospíchali deštěm a mezi dvěma řadami zásobovacích nákladních aut se Del zeptala: „Jak si myslíte, že vám Gi může pomoct?“

„On už měl s gangy co do činění, tak ví jak na ně.“

„S gangy?“

„Cheap Boys. Pomona Boys. Tahle sorta.“

Pekárna Novosvětský Saigon jela na tři osmihodinové směny. Od osmi hodin ráno do čtyř odpoledne tu pracoval Tommyho otec jako šéf směny a zároveň z kanceláře vepředu řídil chod podniku. Od čtyř hodin do půlnoci sloužil jako vedoucí směny a hlavní pekař nejstarší z bratrů Phanových Ton That a od půlnoci do osmi ráno zastával tyto funkce Gi Minh.

Organizované gangy zaměřené na vybírání výpalného fungovaly čtyřiadvacet hodin denně. Avšak když se v zájmu prosazení svých cílů uchylovaly k sabotáži, dávaly přednost roušce tmy, z čehož plynulo, že Gi Minh vzhledem k tomu, že pracoval na noční směně, měl službu v okamžicích nejtvrdších střetnutí.

Po čtyři roky pracovali všichni tři v sedmihodinovém týdnu, každý plných padesát šest hodin, protože většina zákazníků požadovala po pekárně denně čerstvé zboží. Když si jeden z nich potřeboval udělat o víkendu volno, zbylí dva si jeho pracovní dobu rozdělili mezi sebe a bez námitek odsloužili čtyřiašedesátihodinový týden. Američtí Vietnamci s podnikatelskými sklony patřili mezi nejpracovitější lidi v zemi a nikdy se o nich nedalo říct, že by se vyhýbali povinnostem. Tommy se však někdy zamýšlel nad tím, kolik příslušníků Tonovy a Giovy generace – někdejších uprchlíků, dětí ze člunů, silně motivovaných ranými vzpomínkami na bídu a teror jihovýchodní Asie – se dožije tak vysokého věku, aby mohli odejít na odpočinek a užívat si pohodlí, které si tak tvrdě vybojovávali.

Rodina nakonec zaškolila bratrance, syna mladší sestry Tommyho matky, narozeného v Americe, který vedl směny ve střídavém režimu, což umožnilo každému z vedení pracovat zhruba čtyřicet hodin v týdnu a konečně vést normální život. Bránili se přizvat bratrance, protože dlouhou dobu tvrdohlavě čekali, že se Tommy vrátí do rodného hnízda a chopí se práce sám.

Tommy tušil, že jeho rodiče věří, že ho jednou zlomí pocit viny, již musel zakoušet při pohledu na otce a bratry, kteří div nevypustili duši, aby zachovali základní vedoucí pozice v podniku v nejužší rodině. A on skutečně cítil takovou vinu, že se mu zdávalo o tom, jak řídí auto a jede s ním otec s bratry a on v nedbalosti vyletí ze silnice na vysokém útesu, všechny zabije a sám zázračně přežije. Měl sny o tom, jak pilotuje letadlo, ve kterém s ním letí jeho rodina, zřítí se a v šatech potřísněných jejich krví odkráčí jako jediný zachráněný. Zdávalo se mu, že jejich malý člun na nočním Jihočínském moři stáhl vír a všichni utonuli až na nejmladšího a nejméně rozvážného z rodiny Phanů, jeho samotného, syna hbitějšího než hadí zub. Naučil se však s touto vinou žít a odolávat nutkání vzdát se svého cíle stát se spisovatelem.

Nyní, když Del vcházela zadními dveřmi do pekárny Novosvětský Saigon, zmítaly Tommym protichůdné emoce. Cítil se tu doma, a přece na nebezpečném území.

Vonělo to tu pečícím se chlebem, hnědým cukrem, skořicí, sýrem, hořkou čokoládou a dalšími svůdnými aromaty, jež se v té omamné směsi daly hůře rozpoznat. Byla to vůně jeho dětství a ponořila ho do smyslné řeky nádherných vzpomínek, do proudu obrazů z minulosti. Byla to i vůně budoucnosti, kterou kategoricky zavrhl, a pod chutěmi, na něž se sbíhaly sliny, pocítil Tommy sladkou příchuť tak intenzivní, že měla v pravý čas zhořknout, až se z toho zvedal žaludek a až jazyk ve všech příchutích rozpoznával jen trpkost.

V rozlehlé hlavní hale pilně kmitala asi čtyřicítka zaměstnanců v bílých stejnokrojích a s bílými čepci – cukráři, pekaři chleba, pomocní pekaři, úklidový personál – u pracovních stolů, u míchaček těsta, u ploten a pecí. Znělo tu víření čepelí mísících strojů, zvonily tu vařečky a kovové roztěrky, chrastily tu pečicí fólie rozprostírané na plechy, tlumeně burácely plynové hořáky v ocelových dutinách jen minimálně izolovaných průmyslových pecí. Tenhle hluk představoval pro Tommyho hudbu, avšak stejně jako vše ostatní zde spojoval v sobě dvě protichůdné vlastnosti: radostnou a strhující melodii, ale pod ní neblahý rytmus.

Horký vzduch okamžitě zahnal chlad noci a deště. Avšak téměř v téže chvíli Tommy konstatoval, že je tak horký, až se mu špatně dýchá.

„Který z nich je váš bratr?“ zeptala se Del.

„Asi ho najdeme v kanceláři vedoucího směny.“ Tommy si všiml, že Del už nemá na hlavě mikulášskou čepičku. „Díky, že jste dala dolů tu pitomou čepici.“

Vytáhla ji z kapsy kožené bundy: „Sundala jsem ji proto, aby ji déšť neponičil.“

„Prosím, nenasazujte si ji, neztrapňujte mě,“ požádal ji.

„Nemáte smysl pro stylovost.“

„Prosím vás. Chci, aby mě můj bratr bral vážně.“

„Váš bratr nevěří na Mikuláše?“

„Prosím. Moje rodina jsou seriózní lidé.“

„Prosím, prosím,“ opičila se po něm, ale jen škádlivě, bez přídechu zlomyslnosti. „To se možná místo na pečení měli dát na pohřebnictví.“

Tommy očekával, že si s charakteristickou vzdorovitostí legrační čepici nasadí, ale ona ji nacpala zpátky do kapsy bundy.

„Děkuju,“ řekl s vděčností.

„Teď mě zaveďte k zachmuřenému a smutnému Gi Minh Phanovi, neblaze proslulému antimikulášskému aktivistovi.“

Tommy ji vedl po straně haly zaplněné pekařským zařízením, podél dveří z nerezové oceli, vedoucích do chladíren a skladišť. Prostoru bohatě osvětlovaly baterie zářivek zavěšených u stropu a všude kolem bylo čisto skoro jako na operačním sále.

Nebyl se v pekárně podívat už minimálně čtyři roky, během kterých se podnik rozrostl, takže mnohé z pracovníků noční směny neznal.

Zdálo se, že jsou to všechno Vietnamci a převážně muži. Většina se tak silně soustředila na práci, že si ani nevšimli návštěvy.

Těch několik, kteří vzhlédli, se soustředilo na Del Payneovou a Tommymu věnovalo jen letmou pozornost. I promočená a urousaná to byla přitažlivá žena. V mokrém přiléhavém bílém stejnokroji a černé kožené bundě kolem sebe šířila neodolatelný nádech tajemnosti.

Byl rád, že na sobě nemá tu mikulášskou čapku. Takové vytržení by nesvedla ignorovat ani hala plná činorodých Vietnamců soustředěných na práci. Každý by na ni hleděl.

Kancelář vedoucího směny se nacházela v pravém rohu haly a stála čtyři schůdky nad její úrovní. Dvě stěny měla prosklené, takže šéf směny viděl na celou pekárnu, aniž vstal od stolu.

Gi nejčastěji pobýval v hale, kde pracoval po boku pekařů a jejich pomocníků. V tomto okamžiku však seděl u počítače zády ke skleněným dveřím, k nimž vedly z haly schody.

Z pohledu na data na obrazovce Tommy odhadl, že jeho bratr sestavuje počítačový model složení nové receptury. Zjevně nějaký druh pečiva neopouštěl pece v tom stavu, v jakém měl, a zaměstnanci v hale nedokázali přijít na příčinu prostým pekařským instinktem.

Gi se neohlédl, když Tommy s Del vstoupili a zavřeli za sebou dveře. „Chviličku,“ řekl jen a prsty mu běhaly po klávesnici.

Del dloubla Tommyho loktem a ukázala mu červenou flanelovou čepičku, povytaženou z kapsy.

Zamračil se.

Zakřenila se a čepičku schovala.

Když Gi přestal ťukat na klávesnici, otočil se k nim na židli v domnění, že spatří některého ze zaměstnanců, a civěl teď vykulenýma očima na bratra. „Tommy!“

Na rozdíl od jejich bratra Tona se Gi nezdráhal používat Tommyho americké jméno.

„To je překvapení,“ řekl Tommy.

Gi vstal ze židle, ve tváři široký úsměv, pak si ale povšiml, že ani člověk stojící vedle Tommyho není zaměstnanec. Soustředil pozornost na něj a v té chvíli mu úsměv ztuhl.

„Veselé Vánoce,“ řekla Del.

Tommy by jí nejraději zalepil ústa, a to ne proto, že by její přání bylo úplně mimo – koneckonců do Vánoc zbývalo jen sedm týdnů a v supermarketech už se prodávaly ozdoby –, ale protože ho skoro rozesmála a smích mu nepomůže přesvědčit Gia o vážnosti situace, do které se dostal.

„Gi,“ obrátil se k bratrovi, „chtěl bych ti představit svou kamarádku. Slečna Del Payneová.“

Gi ji pozdravil zdvořilou úklonou hlavy a ona mu podala ruku, které se po krátkém zaváhání chopil: „Slečno Payneová…“

„Těší mě,“ řekla.

„Jste úplně promočená,“ poznamenal Gi.

„Ano. Mám to ráda,“ odpověděla Del.

„Prosím?“

„Je to osvěžující,“ vysvětlovala. „Během první hodiny bouře zbaví déšť ovzduší všech nečistot a voda je pak krásně průzračná, zdravá, dobrá pro pleť.“

„To ano,“ souhlasil Gi a vypadal zmateně.

„Taky vlasům to prospívá.“

Tommyho napadlo: Bože, zaraz ji, aby ho nevarovala před nebezpečím rakoviny prostaty.

S metrem sedmdesát byl Gi o sedm centimetrů menší než Tommy, a třebaže tělesnou stavbou za ním nezaostával, na rozdíl od Tommyho měl kulatý obličej. Když se usmál, připomínal Buddhu, a také mu jako dítěti někteří rodinní příslušnici říkali „malý Buddha“.

Úsměv, trochu strnulý, mu ve tváři zůstal, když pustil Delinu ruku a pohlédl dolů na loužičky vody, které ona i Tommy zanechávali na podlaze kanceláře. Když zrak opět pozvedl, už se neusmíval a v žádném případě nevypadal jako Buddha.

Tommy chtěl bratra obejmout. Předpokládal, že Gi by objetí opětoval, i když trochu upjatě. Žádný z nich ale nedokázal dát najevo city jako první, možná z oboustranného strachu před odmítnutím.

Než stačil Gi promluvit, vzal si Tommy spěšně slovo: „Bratře, potřebuju tvou radu.“

„Moji radu?“ Zadíval se Tommymu do očí se znepokojující přímočarostí. „Dlouhé roky jsi na moje rady příliš nedal.“

„Jsem ve velkém průšvihu.“

Gi pohlédl na Del.

„Já nejsem ten průšvih,“ ujistila ho.

Gi však o tom ujištění zjevně pochyboval.

„Naopak,“ vložil se do hovoru Tommy, „ona mi dnes večer zachránila život.“

Giova tvář zůstávala zachmuřená.

Tommy ve strachu, že se mu nepodaří obnovit citové pouto, začal drmolit páté přes deváté: „No fakt, opravdu, zachránila mi krk, riskovala kvůli mně život, úplně neznámý člověk, kvůli mně si zničila dodávku, jenom díky ní tady teď stojím, takže bych ocenil, kdybys nám nabídl židli a…“

„Úplně neznámý člověk?“ ověřil si Gi.

Tommy mluvil tak o překot, že ztratil nit a nepochopil bratrovu reakci.

„Cože?“

„Úplně neznámý člověk?“ opakoval Gi.

„No ano, ještě před hodinou a půl, a přece kvůli mně riskovala život…“

„On tím chce říct,“ vysvětlila Del Tommymu, „že si myslel, že jsem vaše přítelkyně.“

Tommy cítil, jak se mu do tváře vlévá ruměnec horký jako rošt pece. Giův zachmuřený výraz trochu roztál po zjištění, že nejde o dlouho očekávanou blondýnu, která zlomí srdce matky Phanové a navždy rozštěpí rodinu. Pokud Del s Tommym nechodí, pořád ještě zbývá šance, že nejmladší a nejvzdornější z chlapců Phanových jednoho dne přijde k rozumu a vezme si za ženou pěknou vietnamskou dívku.

„Nejsem jeho přítelkyně,“ uklidnila Del Gia.

Zdálo se, že ten je ochoten tomu věřit.

Del pokračovala: „Nikdy jsme spolu nic neměli. A popravdě, vzhledem k tomu, že náš vkus na čepice se silně liší, nedokážu si představit, že bychom někdy mohli. Nemohla bych chodit s někým, komu je proti mysli můj vkus, pokud jde o pokrývky hlavy. Dívka si musí stanovit určitou hranici.“

„Pokrývky hlavy?“ zeptal se Gi zmateně.

„Prosím,“ oslovil Tommy stejně tak Del jako Gia, „mohli bychom si sednout a popovídat si o tom?“

„O čem?“ zeptal se Gi.

„O někom, kdo se mě snaží zabít, o tom!“

Gi Minh Phan se zaraženě posadil na židli zády k počítači. Pokynutím ruky jim nabídl dvě židle z druhé strany svého stolu.

Tommy a Del usedli a Tommy řekl: „Myslím, že mám problém s vietnamským gangem.“

„S kterým?“ zeptal se Gi.

„Nevím. To nedokážu odhadnout. Neodhadne to ani Sal Delano, můj kamarád z redakce, který je odborník na gangy. Já doufám, že je identifikuješ podle jednání, až ti povím, co udělali.“

Gi měl na sobě bílou košili. Rozepl si levou manžetu, vyhrnul rukáv a ukázal Del spodní stranu svalnatého předloktí, na kterém měl dlouhou, nepěknou červenou jizvu.

„Osmatřicet stehů,“ informoval ji Gi.

„To je strašné,“ vydechla už bez náznaku lehkomyslnosti, s opravdovou účastí.

„Ta ničemná chamraď se tu motá kolem a vyhrožuje, že musíme platit, jestliže chceme dál podnikat, platit pojistné, a když ne, pak my nebo naši zaměstnanci přijdeme k úrazu, při nehodě, nebo se porouchá nějaký stroj, nebo to tady někdy v noci zachvátí požár.“

„A policie…“

„Dělají, co mohou, což se ve výsledku často rovná nule. A když gangům zaplatíte, co požadují, budou chtít víc a ještě víc, podobně jako politici, až to jednoho dne skončí tak, že váš podnik bude vynášet víc jim než vám. A tak jednu noc zase přišli, bylo jich deset, z tě party, co si říká Fast Boys, a všichni měli nože a železně tyče, přeřízli telefonní vedení, abychom nemohli zavolat policii, a domnívali se, že se jen tak projdou po pekárně a porozbíjejí všechno v cestě, zatímco my před nimi utečeme a poschováváme se. Jenže jsme je zaskočili, a můžu vám říct, že pár našich lidí utrpělo zranění, ale ti gangsteři na tom byli hůř. Hodně z nich se narodilo už tady ve Státech a myslí si o sobě, jak nejsou drsní, ale nepoznali utrpení. Nevědí, co to obnáší být tvrdý.“

Del už opět nedokázala potlačovat svou přirozenost a neodpustila si poznámku: „Nikdy se nevyplácí vzdorovat partě rozlícených pekařů.“

„Ano, Fast Boys to už poznali,“ přisvědčil Gi smrtelně vážně.

Tommy se obrátil k Del: „Giovi bylo čtrnáct, když jsme utekli z Vietnamu. Po pádu Saigonu byli komunisté přesvědčeni, že mladí muži, teenageři, jsou potenciální kontrarevolucionáři, pro režim nejnebezpečnější občané. Gia a Tona – to je můj nejstarší bratr – několikrát zatkli a pokaždé je drželi týden nebo dva a vyslýchali je ohledně domnělé protikomunistické činnosti. Výslech je eufemistický výraz pro mučení.“

„Ve čtrnácti?“ řekla Del s hrůzou v hlase.

Gi pokrčil rameny. „Mě mučili ve dvanácti. Tonu Thatovi, mému bratru, bylo čtrnáct, když to zakusil poprvé.“

„Policie je pokaždé pustila, ale pak se můj otec z důvěryhodného zdroje dozvěděl, že Gi a Ton mají být zatčeni a posláni na sever do převýchovného tábora. Čekala by je tam otrocká práce a vymytí mozku. Vypluli jsme na moře ve člunu s třiceti dalšími lidmi noc předtím, než si pro ně měli přijít.“

„Někteří z našich zaměstnanců jsou starší než já,“ podotkl Gi. „Vytrpěli si toho mnohem víc než já… doma.“

Del se obrátila na židli a pohlédla na muže v pekárenské hale, kteří všichni vypadali klamně obyčejně ve svých bílých stejnokrojích a čepicích. „Nic není tak, jak se to jeví,“ pronesla tiše a zamyšleně.

Gi se obrátil k Tommymu: „Proč by po tobě měly gangy jít?“

„Nejspíš kvůli něčemu, co jsem napsal, když jsem ještě pracoval v novinách.“

„Oni nečtou.“

„Ale to musí být ten důvod. Jiný neexistuje.“

„O co víc bys o nich psal, jak jsou špatní, tím víc by se jim to líbilo, kdyby to četli,“ nenechal se přesvědčit Gi. „Touží po pověsti zlých hochů. Žijí z ní. Co ti tedy provedli?“

Tommy blýskl pohledem po Del.

Obrátila oči v sloup.

Třebaže Tommy zamýšlel vylíčit Giovi každou podrobnost dnešní zvláštní noci, náhle zaváhal při představě, že si tím vyslouží bratrovy pochyby a posměch.

Gi byl mnohem méně tradicionalisticky založený a mnohem tolerantnější než Ton nebo jejich rodiče. Možná dokonce Tommymu záviděl, jak si osvojil všechno americké, a před lety měl možná sám obdobné tajné touhy. Ale na druhé straně jako hodný syn v plném vietnamském významu toho pojmu neschvaloval cestu, kterou se Tommy vydal. I pro Gia znamenala přednost vlastních zájmů před zájmy rodiny neomluvitelnou slabost a úcta k mladšímu bratrovi v uplynulých letech soustavně vyprchávala.

Tommyho teď překvapilo, jak zoufale nechce v bratrových očích klesnout ještě níž. Myslel si, že se naučil žít i proti rodinné vůli, že už mu nemohou ublížit neustálým připomínáním, jak moc je zklamal, a že na tom, co si o něm myslí, mu záleží méně než na tom, kým se ve svých očích stal. Ale mýlil se. Stále toužil po jejich uznání a děsil se toho, že Gi odvrhne jeho vyprávění o vražedné panence jako blouznění zdrogované mysli.

Rodina je zdrojem všeho požehnání – a útočištěm všeho smutku. Pokud tohle nebylo vietnamské přísloví, pak by být mělo.

Přesto by si troufl vyprávět o démonovi, kdyby sem přišel sám. Ale přítomnost Del Payneové proti němu Gia poštvala.

Proto Tommy dobře promýšlel, co řekne, a nakonec spustil: „Gi, slyšel jsi někdy o Černé ruce?“

Gi pohlédl na Tommyho ruce s obavou, že mu Tommy začne líčit, jak se nakazil nějakou odpornou pohlavní chorobou, která postihuje horní končetiny, a pokud to nechytl od téhle „úplně neznámé“ blondýny, pak od nějaké jiné, kterou zná lépe.

„La mano nera,“ vysvětlil Tommy. „Černá ruka. Šlo o tajnou organizaci mafie, sdružující vyděrače a vrahy. Když někoho určili k likvidaci, občas ho varovali tím, že mu poslali list bílého papíru s otiskem ruky černým inkoustem. Jen proto, aby ho vyděsili a aby mu způsobili utrpení předtím, než ho sejmou.“

„To je směšná smyšlenka z detektivek,“ řekl Gi chladně, stáhl si rukáv a zapnul manžetu.

„Ne, to je skutečnost.“

„Fast Boys, Cheap Boys, Natona Boys, Frogmen a jim podobní, ti neposílají předem černou ruku,“ ujistil ho Gi.

„Ne, to vím, že ne. Ale slyšel jsi někdy o gangu, který by posílal něco jiného… jako varování?“

„Co jiného?“

Tommy zaváhal, zavrtěl se na židli. „No třeba… řekněme panenku.“

Gi se zamračil a zeptal se: „Panenku?“

„Hadrovou panenku.“

Gi sklouzl zrakem k Del pro pomoc.

„Nehezkou malou hadrovou panenku,“ upřesnila.

„Se vzkazem na kousku papíru přišpendleným k ruce,“ vysvědoval Tommy.

„S jakým vzkazem?“

„Nevím. Byl psaný ve vietnamštině.“

„Kdysi jsi uměl číst vietnamsky,“ připomněl mu Gi hlasem plným nelibosti.

„Když jsem byl malý,“ připustil Tommy. „Teď už to neumím.“

„Ukaž mi tu panenku,“ požádal ho Gi.

„Já… já ji tady teď nemám. Ale mám ten vzkaz.“

Tommy si chvíli nemohl vzpomenout, kam papírek založil, a sáhl po peněžence. Pak se mu rozsvítilo, dvěma prsty vklouzl do kapsy své flanelové košile a vzkaz z ní vytáhl. Byl celý promočený, což ho rozladilo.

Naštěstí však papír na způsob pergamenu měl v sobě dostatek tuku, takže se nerozmočil v beztvarou masu. Když jej Tommy opatrně rozložil, konstatoval, že tři sloupce ideogramů jsou stále viditelné, i když notně vybledlé a rozmazané.

Gi od něj vzkaz převzal a položil si jej do dlaně, jako kdyby poskytoval útočiště vyčerpanému, krásnému motýlu. „Inkoust se rozpil.“

„Dokážeš to přečíst?“

„Nebude to snadné. Mnoho ideogramů vypadá stejně a liší se od sebe jen jediným drobným detailem. To není jako anglická písmena nebo slova. Každá malá odlišnost v tahu perem může vytvářet zcela nový význam. Musím to nechat uschnout, vzít na to lupu a prostudovat to.“

Tommy se na židli naklonil kupředu a zeptal se: „Jak dlouho ti může trvat to vyluštit, pokud se ti to vůbec zdaří?“

„Pár hodin – pokud.“ Gi zvedl oči od papírku. „Ještě jsi mi neřekl, co ti provedli.“

„Vloupali se mi do domu, poničili to tam. Později… mě vytlačili ze silnice, takže jsem se dvakrát převrátil.“

„Nejsi zraněný?“

„Ráno mě bude bolet celé tělo, ale z auta jsem vyvázl bez šrámu.“

„Jak ti tahle žena zachránila život?“

„Del,“ ozvala se Del.

„Prosím?“ řekl na to Gi.

„Jmenuji se Del.“

„Ano,“ přitakal Gi. Pak se obrátil k Tommymu: „Jak ti tahle žena zachránila život?“

„Dostal jsem se z auta právě včas, než začalo hořet. A potom… pak po mně šli a…“

„Kdo oni? Ti gangsteři?“

„Ano,“ lhal Tommy, přesvědčený, že Gi Minh každý jeho klam prohlédne. „Pronásledovali mě a já utíkal, a když už mě skoro měli, zastavila tam Del se svojí dodávkou a ujela se mnou pryč.“

„Neobrátil ses na policii?“

„Ne. Nemůžou mě ochránit.“

Gi přikývl beze stopy údivu. Jako mnoho Vietnamců své generace neměl plnou důvěru v policejní orgány ani tady v Americe. V jejich vlasti, předtím, než padl Saigon, byla policie vrcholně zkorumpovaná a po převzetí moci komunisty se situace ještě zhoršila – sadističtí mučitelé a vrazi se státním svolením páchat jakékoli ohavnosti. I více než dvacet let poté a půl světa vzdálený od té zkoušené země se měl Gi na pozoru před všemi uniformovanými složkami.

„Dali mi lhůtu,“ vysvědoval Tommy, „takže je opravdu důležité, abys zjistil co nejdříve, co v tom vzkazu stojí.“

„Lhůtu?“

„Ten, kdo mi poslal tu panenku, mi taky zanechal zprávu v mém počítači. Zní takhle: Lhůta vyprší za rozbřesku. Tik tak.“

„Gangsteři používají počítače?“ podivil se Gi pochybovačně.

„To dneska všichni,“ ubezpečila ho Del.

Tommy pokračoval: „Chtějí mě dostat do svítání a z toho, co jsem zatím zažil, vyvozuju, že udělají všechno pro to, aby dodrželi časový plán.“

„No,“ ozval se Gi, „tak můžeš zůstat tady, zatímco budu luštit ten vzkaz, dokud nepřijdeme na to, co chtějí nebo proč tě zamýšlejí dostat. Tady se ti nemůže nic stát, když je tu tolik chlapů, kteří by ti pomohli.“

Tommy zavrtěl hlavou a vstal: „Nechci sem ty… ty gangstery přilákat.“ Del rovněž vstala a přistoupila k němu. „Nechci ti působit potíže, Gi.“

„Vypořádáme se s nimi tak jako v předešlých případech.“

Tommy věděl, že tihle umělci chleba a pečiva z pekárny Novosvětský Saigon dokážou vzdorovat každé bandě lidských ničemů. Avšak démona, který vzešel z panenky, by pekaři nezdolali, kdyby se rozhodl se tady objevit, aby dostal Tommyho, podobně jako ho nezmohly střely x pistole. Prosekal by se jimi stejně snadno, jako projde motorová pila svatebním dortem – obzvlášť jestliže vyrostl a pokračoval ve zjevné evoluci do zběsilejší dravé formy. Tommy nechtěl, aby kvůli němu někdo přišel k úrazu.

Řekl tedy: „Díky, Gi. Myslím si ale, že je lepší být stále v pohybu, aby mě nenašli. Zavolám ti za pár hodin, abych zjistil, jestli se ti podařilo přeložit ten vzkaz.“

Gi povstal, ale stůl na jejich stranu neobešel: „Říkal jsi, že sis přišel pro radu, ne pouze pro překlad toho vzkazu. A já ti tedy radím… budeš-li důvěřovat rodině, nehrozí ti nebezpečí.“

„Já ti důvěřuji, Gi.“

„Ale neznámému člověku důvěřuješ víc,“ odpověděl Gi významně, třebaže na Del nepohlédl.

„Mrzí mě, žes tohle vypustil z pusy, Gi.“

„Mě mrzí, že jsem to musel říct,“ odvětil Gi. Tommy v tom vycítil stejný smutek, jaký sám vložil do své poznámky.

Giův výraz nezračil jen zlost a zatvrzelost. Něco horšího: byl flegmatický, skoro klidný, jako kdyby se ho Tommy nemohl v ničem dotknout, v dobrém, ani ve zlém.

„Za pár hodin,“ vypravil ze sebe konečně Tommy, „ti zavolám.“

S Del opustili kancelář a po schodech sestoupili do obrovské pekárny.

Tommy se cítil hluboce zmatený, zbytečný a zarputilý, připadal si hloupě, provinile a bídně – tak, jak si slavný soukromý detektiv Chip Nguyen nikdy nepřipadal a jak by si ani připadat nedokázal.

Vůně čokolády, skořice, hnědého cukru, muškátu, pečeného nakynutého chleba a intenzivní citronové polevy mu už nepřipadaly lákavé. Z těch aromat se mu dělalo téměř nevolno. Dnes v noci mu symbolizovala ztrátu a osamění a pošetilou pýchu.

Jak s Del mířili kolem chladicích boxů a skladišť k zadním dveřím budovy, kterými sem vešli, ozvala se: „Díky, že jste mě na to připravil.“

„Na co?“

„Na to slavnostní přijetí, kterého se mi dostalo.“

„Říkal jsem vám, jak to mezi mnou a mou rodinou je.“

„Vyznělo z toho, že mezi vámi panuje napětí. Tohle ale je, jako kdybyste na jednu hromadu nasypal Kapulety s Monteky a Hatfieldovy s McCoyovými a přejmenoval je na Phanovi.“

„Tak hrozné to není,“ namítl.

„Mně se to zdálo dost hrozné, tiché, ale hrozné, jako kdybyste oba tikali a měli každou vteřinou vybuchnout.“

V půli cesty pekárenskou halou se Tommy zastavil a ohlédl se směrem ke kanceláři vedoucího směny.

U jednoho z velkých oken toho šéfovského hřadu stál Gi a díval se za nimi.

Tommy zaváhal, pak zvedl ruku a zamával mu. Když mu Gi na pozdrav neodpověděl, zápach pekárny ještě zhousd a Tommy vyrazil k zadnímu vchodu o něco rychleji.

Del Payneová natáhla nohy, aby mu stačila, a řekla: „Myslí si o mně, že jsem babylonská děvka.“

„T o ne.“

„Ale ano. Staví se ke mně odmítavě, třebaže jsem vám zachránila život. Tvrdě odmítavě. Má mě za běhnu, prostopášnou bílou svůdnici, která vás vleče rovnou do žhnoucí propasti věčného zatracení.“

„Nakonec ale máte štěstí. Představte si, co by si pomyslel, kdybyste měla na hlavě tu mikulášskou čepičku.“

„Těší mě, že o své rodinné situaci dokážete ještě vtipkovat.“

„Nedokážu,“ odvětil drsně.

„A co kdybych opravdu byla?“ zeptala se.

„Co kdybyste byla?“

„Prostopášná bílá svůdnice.“

„O čem to mluvíte?“

Došli k zadnímu vchodu, ale ona položila ruku Tommymu na paži a zadržela ho, než stačil otevřít dveře. „Cítil byste pokušení?“

„Vy jste cvok.“

Našpulila rty a předstírala, že se jí to dotklo. „To nebyla lichotivá odpověď, jakou jsem očekávala.“

„Zapomněla jste, o co tu jde?“

„O co jako?“ zeptala.

Rozhořčeně jí odpověděl: „O přežití.“

„Jistě, jistě. Ta malá hadí panenka, rychlá jako krysa. Ale poslyšte, Tommy, jste velice hezký chlap bez ohledu na svou zachmuřenost, na svůj niterný strach a hru na tajemného Asiata. Holka by vám mohla podlehnout. Ale byl byste svolný, kdyby k tomu došlo?“

„Jako mrtvý sotva.“

Usmála se: „To znamená jednoznačné ano.“

Zavřel oči a počítal do deseti.

Když došel k číslu čtyři, zeptala se Del: „Co to děláte?“

„Počítám do deseti.“

„Proč?“

„Abych se uklidnil.“

„U kterého čísla jste?“

„U šestky.“

„A teď?“

„Sedm.“

„A teď?“

„Osm.“

Když otevřel oči, stále se usmívala: „ Vzrušuju vás, že?“

„Děsíte mě.“

„Čím vás děsím?“

„Protože když se budete chovat takhle, jak se nám může podařit zabránit té nadpřirozené bytosti, aby nás zabila?“

„Jak takhle?“

Zhluboka se nadechl, aby promluvil, usoudil však, že nemá náležitou odpověď, a tak jen zprudka vydechl a řekl: „Byla jste někdy v ústavu?“

„Počítá se do toho i peněžní?“

Zamumlal vietnamskou kletbu, první slova, jaká v tom jazyce pronesl přinejmenším za dvacet let, a opřel se do kovových dveří. Otevřel je a vystoupil do hvízdajícího větru a deště – a okamžitě toho zalitoval. Ve vedru pekárny se zahřál poprvé od chvíle, kdy se vysoukal z rozbité corvetty, a šaty na něm začaly pomalu schnout. Teď mu okamžitě projel mráz až do morku kostí.

Del vyšla za ním radostně jako malé děcko. „Heleďte, viděl jste Gena Kellyho ve Zpívání v dešti?“

„Ne abyste začala tancovat,“ varoval ji.

„Chce to víc bezprostřednosti, Tommy.“

„Já jsem bezprostřední až dost,“ odpověděl a sklopil hlavu, aby mu nepršelo do očí. Sklonil se proti větru a zamířil k odřené dodávce zářící pod vysokou lucernou jako freska.

„Jste bezprostřední asi tak jako šutr.“

Brodil se po kotníky hlubokými kalužemi, roztřesený a balancující na hraně sebelítosti, a neunavoval se s odpovědí.

„Počkejte, Tommy,“ řekla a znovu ho chytila za paži. Obrátil se k ní, prochlazený, mokrý a netrpělivý, a vyhrkl: „Co zase?“

„Je tam.“

„Cože?“

Spadla z ní předchozí lehkomyslnost a koketerie, stála ostražitá jako jelen větřící vlka skrývajícího se v mlází a hleděla za Tommyho. „Je tam.“

Podíval se tím směrem. „Kde?“

„V dodávce. Čeká na nás v dodávce.“

PĚT

Olejnatě černý déšť zazářil jako roztavené zlato, jak padal kolem lampy, rozprskl se o dodávku a opět černal v kalužích kolem pneumatik.

„Kde?“ ptal se Tommy, mrkáním se snažil zbavit oči vlhkosti a proniknout přítmím za čelním sklem, aby tam spatřil nějaké známky démonovy přítomnosti. „Nevidím ho.“

„Já taky ne,“ ujistila ho. „Ale určitě tam je, je v dodávce. Cítím ho.“

„Stalo se z vás najednou médium?“

„Ne najednou,“ odpověděla hlasem, který se začal vytrácet, jako kdyby na ni šel spánek. „Vždycky jsem měla silnou a spolehlivou intuici.“

Deset metrů od nich stála dodávka a vypadala přesně tak, jak ji opustili, když mířili do pekárny. Tommy nepociťoval nic z toho co Del. Nevnímal kolem dodávky žádnou zlověstnou auru.

Pozoroval dívku, jak na auto soustředěně hledí. Po obličeji jí stékal déšť, odkapával jí ze špičky nosu i z brady. Nemrkala a zdálo se, že se propadá do transu. Pohnula rty, jako kdyby chtěla promluvit, ale žádný zvuk se neozval.

„Del?“

Po chvíli z jejích tiše se pohybujících rtů splynulo nesrozumitelné zamumlání a pak začala šeptat: „Čeká… studený jako led… uvnitř temný… temná ledová věc… tik tak… tik tak.“

Obrátil pozornost opět k dodávce a teď mu připadalo, že se tu tyčí jako katafalk. Delin strach se přenesl na něj a srdce se mu rozbušilo, jak ho zachvátil pocit hrozícího útoku.

Její šepot splynul se šuměním deště dopadajícího na mokrou vozovku.

Tommy se k ní naklonil blíž. Měla hypnoticky zlověstný hlas a on nechtěl přijít o nic z toho, co říká.

„…tik tak… je už o hodně větší… hadí krev a říční kal… slepé oči vidí… mrtvé srdce bije… musí… musí… musí jíst…“

Tommy nedokázal říct, co ho v této chvíli děsí víc, zda dodávka a nelidské stvoření, které se v ní možná ukrývá, nebo tato neobyčejná žena.

Znenadání se probrala z hypnotického stavu. „Musíme odtud. Vezmeme si jedno tady z těch aut.“

„Myslíte vůz některého zaměstnance?“

Už mířila pryč od dodávky mezi více než třicítku vozů, náležících zaměstnancům pekárny Novosvětský Saigon.

Tommy s obavami pohlédl k dodávce a pak si pospíšil za Del. „To nemůžeme.“

„Ale jistěže můžeme.“

„To je krádež.“

„To je záchrana života,“ opravila ho a zkusila dveře modrého chevroletu, ale byly zamčené.

„Pojďme zpátky do pekárny.“

„Lhůta vyprší za rozbřesku, zapomněl jste?“ řekla a přešla k bílé hondě. „Nebude čekat věčně. Došel by si pro nás dovnitř.“

Otevřela dveře bílé hondy, vnitřní světlo se rozžalo a ona vklouzla za volant. V zapalování nevisely klíčky, a tak jednou rukou zašmátrala pod sedadlem, zda je nenajde tam.

Tommy stál u otevřených dveří auta a naléhal: „Tak odtud odejděme pěšky.“

„Po svých bychom se nedostali daleko a měl by nás. Budu ji muset zkratovat, jinak tu kraksnu nenastartujeme.“

Tommy sledoval, jak poslepu hmatá pod palubní deskou po drátech zapalování, a namítal: „To byste neměla.“

„Pozorujte radši moji fordku.“

Ohlédl se přes rameno. „Čeho si mám všímat?“

„Čehokoli, pohybu, podezřelého stínu,“ odpověděla nervózně. „Nezbývá nám příliš mnoho času. Necítíte ho?“

Až na déšť hnaný větrem panoval kolem Deliny dodávky klid.

„No tak, no tak,“ mumlala si Del pro sebe, zatímco pracovala s dráty, až náhle motor hondy naskočil a rozběhl se.

Tommymu se z toho zvuku sevřel žaludek, protože se mu zdálo, že teď se sune ještě rychleji po kluzkém svahu k záhubě – když ne z rukou démona, tedy vlastními činy.

„Rychle, nastupte si,“ pobídla ho Del a uvolnila ruční brzdu.

„Tohle je krádež auta,“ namítl.

„Já odjíždím, ať nasednete, nebo ne.“

„Za to nás můžou zavřít.“

Zabouchla svoje dveře a donutila ho tak ustoupit z cesty.

Ve světle výbojkové lampy vypadala tmavá dodávka opuštěně. Všechny dveře měla zavřené. Nejnápadnější na ní byla Art Deco výzdoba. Její zlověstná aura se vytratila.

Tommy se nechal nakazit Delinou hysterií. Teď se musí ovládnout, dojít k dodávce a dokázat jí, že z ní žádné nebezpečí nehrozí.

Del šlápla na plyn a honda se rozjela vpřed. Tommy se rychle postavil před auto, dlaněmi plácl o kapotu, čímž jí zablokoval cestu a donutil ji zabrzdit. „Ne. Počkejte, počkejte.“

Zařadila zpátečku a začala z parkoviště couvat.

Tommy doběhl ke dveřím spolujezdce, otevřel je a naskočil dovnitř. „Proboha, můžete na chvilku zastavit?“

„Ne,“ odpověděla, zabrzdila a přeřadila. Jak dupla na plyn, vůz vyrazil parkovištěm a dveře na Tommyho straně se přibouchly.

Chvíli je oslepoval déšť, než Del našla ovládání stěračů.

„Nepromýšlela jste to dostatečně,“ naléhal.

„Vím, co dělám.“

Motor vyl a od pneumatik se rozstřikovaly spršky vody.

„Co když nás zastaví policajti?“ nedal pokoj Tommy.

„Nezastaví.“

„Jestli pojedete i dál takhle, pak určitě ano.“

Na rohu velké budovy, kde měla zahnout, dupla Del na brzdu. Gumy zaječely a zadek vozu smykem vybočil z dráhy, než se auto zcela zastavilo.

Dívala se do zpětného zrcátka a pak ho vyzvala: „Podívejte se dozadu.“

Tommy se na sedadle obrátil. „Co je?“

„Dodávka.“

Pod vysokou lucernou jen déšť tančil na holém asfaltu.

Tommy si chvíli myslel, že se dívá na nesprávné místo. Za pekárnou stály tři další lucerny. Dodávku však neviděl ani pod jednou z nich.

„Kam odjela?“ zeptal se.

„Možná ven do uličky, možná na druhou stranu budovy nebo je tam za těmi nákladními vozy. Nechápu, proč nevyrazila přímo za námi.“ Pokračovala v jízdě, zahnula za roh, jela podél boku budovy směrem k její čelní straně.

Tommy se zmateně zeptal: „Ale kdo ji řídí?“

„Ne kdo. Co.“

„To je absurdní.“

„Teď už je o hodně větší.“

„To určitě ano. Ale…“

„Prodělalo to proměnu…“

„A udělalo si to řidičák, ne?“

„Vypadá o hodně jinak, než když jsme to naposledy viděli.“

„Jo? Jak?“

„Nevím. Nedokážu to vidět.“

„Zase intuice?“

„Jo. Prostě vím, že… je jiný.“

Tommy se pokusil představit si nestvůrnou bytost, něco jako jedno z prabožstev z letité povídky H. P. Lovecrafta, s odulou hlavou, řadou zlých šarlatových očí rozmístěných na čele, násoskou na místě, kde by měl být nos, a s odpornou tlamou věnčenou kruhem svíjejících se chapadel, jak sedí pohodlně za volantem dodávky, neohrabaným chapadlem hmatá po ovladači vytápění, mačká knoflíky předvoleb na rádiu a hledá stanici, která hraje starý rock’n’roll a v odkládací skřínce šmátrá po větrových bonbonech.

„Absurdní,“ zopakoval.

„Radši se připoutejte,“ doporučila mu. „Možná nás čeká divoká jízda.“

Tommy si zapjal bezpečnostní pás přes prsa, zatímco Del vyjela rychle, ale obezřetně ze stínu budovy a mířila přes prázdné přední parkoviště. Zjevně očekávala, že dodávka vyzdobená ve stylu Art Deco na ně vyrazí ze tmy a nabourá do nich.

U výjezdu z parkoviště se vinou kanálu ucpaného smetím naneseným bouřkou utvořilo malé jezero. Po zčeřené hladině vířily papíry a listí.

Del zpomalila, projela špinavou vodou a zahnula vpravo do ulice. V dohledu nebylo žádné jiné auto.

„Kam jel?“ lámala si hlavu Del Payneová. „Jak to, k čertu, že nás nepronásleduje?“

Tommy pohlédl na luminiscenční ciferník svých náramkových hodinek. Jedna hodina a jedenáct minut.

Del řekla: „To se mi nelíbí.“

Tik tak.

Půl míle od pekárny Novosvětský Saigon Tommy v ukradené hondě prolomil mlčení, které mu vydrželo přes tři bloky. „Kde jste se naučila zkratovat auto?“

„Od máti.“

„Od vaší máti?“

„Je bezva.“

„Ta, co miluje rychlost a závodí v autech i na motorkách?“

„Jo, přesně ta. Jediná máti, kterou mám.“

„Neživí se jako řidička gangsterů?“

„V mládí byla baletka.“

„Jasně. Každá baletka umí zkratovat auto.“

„Každá ne,“ namítla Del.

„A když skončila s tancem…“

„Tak si vzala tátu.“

„A ten dělá co?“

Podívala se do zpětného zrcátka, zda v něm nespatří pronásledovatele, a pak odpověděla: „Táta hraje poker s anděly.“

„Už zase nestíhám.“

„Umřel, když mi bylo deset.“

Tommy zalitoval ironie, kterou vložil do svého hlasu. Připadal si hrubý a necitlivý. Aby to napravil, řekl: „Odpusťte. To je tvrdé. V deseti letech.“

„Máti ho zastřelila.“

V ohromení ze sebe vypravil: „Vaše matka baletka?“

„Tehdy už bývalá baletka.“

„Zastřelila ho?“

„No, on ji o to požádal.“

Tommy přikývl a cítil se hloupě, že litoval svého sarkasmu. Ochotně se k němu vrátil. „No jasně, jak jinak.“

„Nemohla mu odmítnout.“

„To je určitě ve vašem náboženství manželská povinnost. Zabít partnera na jeho žádost.“

„Umíral na rakovinu.“

Tommy se opět cítil pokořený: „Kristepane, promiňte.“

„Rakovinu slinivky, jednu z nejzákeřnějších.“

„To jste si jako dítě vytrpěla…!“

Už se nenacházeli v průmyslové čtvrtí. Širokou třídu lemovaly malé firmy. Salony krásy. Obchody s videokazetami. Zlevněná elektronika, zlevněný nábytek, zlevněné skleněné zboží. Kromě občasné provozovny z řetězce 7-Eleven a pár bufetů otevřených nonstop měly všechny zhasnuto a zavřeno.

Del pokračovala: „Když bolest narostla do takové míry, že už se nedokázal soustředit na karty, byl připravený odejít. Miloval karty a bez nich měl pocit, že ztratil smysl života.“

„Karty?“

„Vždyť jsem to říkala – táta byl profesionální hráč pokeru.“

„Ne, vy jste říkala že teď hraje poker s anděly.“

„No a proč by s nimi asi hrál poker, kdyby nebyl profesionální hráč?“

„Bod pro vás,“ přiznal Tommy, protože občas měl dost rozumu na to, aby poznal, že utrpěl porážku.

„Táta cestoval po celé zemi, hrál na turnajích o vysoké sázky, vesměs ilegálních, i když odehrál i spoustu legálních partií v Las Vegas. Dokonce dvakrát vyhrál mistrovství světa v pokeru. Máti a já jsme jezdili všude s ním, takže do deseti let jsem viděla většinu míst v téhle zemi minimálně třikrát.“

Tommy by rád držel jazyk za zuby, ale vyprávění ho tak fascinovalo, že neodolal a zeptal se: „A vaše matka ho tedy zastřelila, jo?“

„Ležel v nemocnici, bylo to s ním hodně zlé a věděl, že se z toho už nedostane.“

„A ona ho zastřelila přímo v nemocnici?“

„Přiložila mu hlaveň pistole k hrudi, velmi pečlivě ji namířila k srdci, táta jí řekl že ji miluje tak, jak ještě žádný muž nikdy ženu nemiloval, a ona mu řekla, že ho taky miluje a že se setkají na druhé straně, a pak stiskla kohoutek a on okamžitě zemřel.“

Zděšený Tommy se zeptal: „Ale vy jste u toho nebyla, že ne?“

„Propána, ne! Co si to o mé máti myslíte? Něčím takovým by mě nikdy nenechala projít.“

„Odpusťte. Mělo mě…“

„Vyprávěla mi to všechno hodinu poté, než k nám domů přijela policie, aby ji zatkli, a dala mi vystřelenou nábojnici, která ho zabila.“

Del sáhla pod promočenou blůzu svého stejnokroje a vytáhla zlatý řetízek. Jako přívěsek na něm visela prázdná mosazná patrona.

„Když ji držím v ruce,“ pokračovala Del a sevřela dlaň kolem nábojnice, „cítím lásku, tu neuvěřitelnou lásku, kterou vůči sobě navzájem chovali. Není to ten nejromantičtější příběh, jaký jste kdy slyšel?“

„Rozhodně,“ přitakal Tommy.

Povzdechla si a zastrčila přívěsek zpět pod blůzu. „Kdyby táta býval nedostal rakovinu dřív, než jsem byla blíž pubertě, nemusel by umřít.“

Tommy se chvíli namáhal pochopit, jak to myslela, a pak se zeptal: „Blíž pubertě?“

„No ale tak to být nemělo. Osud je osud,“ dodala záhadně.

Půl bloku před nimi v protisměru široké ulice právě zabočoval policejní hlídkový vůz na cestu vedoucí západním směrem k parkovišti u celonočně otevřeného bistra.

„Policajti,“ ukázal na ně Tommy.

„Vidím je.“

„Asi byste měla zpomalit.“

„Ale já opravdu spěchám, abych už byla doma.“

„Jedete ale dvacet nad povolenou hranici.“

„Mám starost o Scootieho.“

„Sedíme v ukradeném autě,“ připomněl jí.

Prosvištěli kolem hlídkového vozu, aniž zpomalili. Tommy se obrátil na sedadle, aby vyhlédl zadním oknem.

„Nemějte strach,“ uklidňovala ho Del, „nepustí se za námi.“

Hlídkový vůz zabrzdil, když kolem něj prolétli. „Kdo je Scootie?“ zeptal se Tommy a nepřestával sledovat policejní auto za nimi.

„Už jsem vám to říkala. Můj pes. Posloucháte občas?“ Po chvíli váhání hlídkový vůz pokračoval na parkoviště u bistra. Vidina kávy s koblihami zjevně zvítězila nad smyslem pro povinnost.

Tommy s úlevou vydechl a otočil se zase dopředu. Del se ho zeptala: „Zastřelil byste mě, kdybych vás o to poprosila?“

„To si pište.“

Usmála se na něj: „Vy jste kouzelný.“

„Šla vaše matka do vězení?“

„Jen co trval proces.“

„Porota ji osvobodila?“

„Jo. Radila se pouze čtrnáct minut a všichni pak brečeli jako děcka, když hlavní porotce četl výrok. Plakal i soudce a soudní zřízenec taky. V jednací síni byste nenašel suché oko.“

„To mě nepřekvapuje,“ ujistil ji Tommy. „Je to neuvěřitelně dojemný příběh.“ Nebyl si jistý, myslí-li to ironicky, nebo ne. „Proč máte starost o Scootieho?“

„V mojí dodávce se projíždí nějaká odporná věc, chápete, a možná zná i moji adresu a snad dokonce i ví, jak moc miluju svého Scootieho.“

„Vy si opravdu myslíte, že se vzdal našeho pronásledování jen proto, aby mohl zabít vašeho psa?“

Zamračila se: „Připadá vám to nepravděpodobné?“

„To mě odsoudili k smrti, to na mě ho nasadili, aby mě dostal.“

Nesouhlasně na něj pohlédla a řekla: „Hleďme, z koho se nám najednou vyloupl pan Ego. Vy ale nejste středem vesmíru, víte?“

„Co se toho démona týče, pak jsem! Jsem jediný důvod jeho existence!“

„I kdyby, nehodlám v případě Scootieho nic riskovat,“ odsekla paličatě.

„Doma je ve větším bezpečí než s námi.“

„Nejbezpečnější je se mnou.“

Zabočila k jihu na Harbour Boulevard. I v téhle hodině a navzdory dešti tam panoval silný provoz.

„Každopádně,“ pokračovala, „pokud se nepletu, nemáte nějaký chytrý plán jak přežít, podle kterého bychom se od této chvíle mohli začít řídit.“

„Prostě zůstat stále v pohybu, řekl bych. Když se nehýbáme, je pro tu věc snazší nás dostat.“

„Jistě to ale vědět nemůžete.“

„I já mám intuici, jasné?“

„To jo, ale vesměs klamnou.“

„To tedy ne,“ ohradil se. „Mám dobrou intuici.“

„Tak proč jste si tu ďábelskou panenku vtáhl do baráku?“

„Znepokojovala mě.“

„Potom jste měl pocit, že jste před ní z domu uprchl, a netušil jste, že si ji vezete s sebou v motoru corvetty.“

„Nikdo se nemůže plně spolehnout na intuici.“

„A co řeknete na tohle, můj milý? Tam u pekárny jste zamýšlel nastoupit do dodávky.“

Tommy se rozhodl neodpovídat. Kdyby tu měl počítač – nebo jen tužku a papír – a dostatek času, vyrukoval by s odpovědí, která by její námitku vyvrátila, zahanbila by ji logikou, pronikavým úsudkem a oslnila důvtipem. Neměl však ani počítač, a jak se od zatím temného východu nezadržitelně blížilo svítání, neměl ani čas, takže ji musel ušetřit decimující zkušenosti s jeho drtivou formulační schopností.

Del pokračovala smířlivým tónem: „Zastavíme se u mě, jen abychom sebrali Scootieho, a pak zase vyrazíme a budeme jezdit nazdařbůh, dokud nenadejde čas zavolat vašemu bratrovi a zeptat se ho, jestli se mu podařilo přeložit ten vzkaz.“

Newport Harbour, přístav největší flotily soukromých jachet na světě, uzavírala na severu křivka pevninského pobřeží a na jihu pětikilometrový poloostrov, který se táhl od západu k východu, odděloval stovky doků a kotvišť od Pacifiku a chránil je před jeho nápory.

Domy na pobřeží a na pěti ostrovech v přístavu patřily k nejdražším v jižní Kalifornii. Del nebydlela v některé méně drahé stavbě na jednom z pozemků poloostrova Balboa, nýbrž v pěkném moderním dvoupatrovém domě obráceném k přístavu.

Jak se k němu blížili, Tommy se předklonil a s údivem vyhlížel předním sklem.

Del nechala dálkové ovládání garážových dveří v dodávce, a tak zaparkovala ukradenou hondu na ulici. Policie ji ještě hledat nebude; začne, až v pekárně dojde na střídání směn.

Tommy dál hleděl ven, třebaže mu výhled rozpíjel déšť, když Del vypnula stěrače. V jasném zahradním osvětlení, které podsvěcovalo královské palmy, viděl, že dům má všechny hrany lehce zaoblené. Podobně zaoblené rohy měla i obdélníková okna z patinované mědi a omítka domu byla vyhlazená tak, že vypadala jako leštěný mramor, obzvlášť pod náporem deště. Víc než dům to připomínalo malou, elegantní výletní loď, vyvrženou na pevninu.

„Tady bydlíte?“ zeptal se v úžasu.

„Jo.“ Otevřela dveře vozu. „Pojďte. Scootie nechápe, kde jsem se zdržela. Dělá si o mě starost.“

Tommy vysedl z hondy a následoval ji deštěm k bráně zboku domu, kde rychle vyťukala číselný kód na klávesnici, čímž vypnula poplašný systém.

„Tady musíte platit astronomický nájem,“ poznamenal a s nelibostí ho napadlo, že nemusí být nájemnicí a žije tu s mužem, kterému tohle místo patří.

„Žádný nájem. Žádná hypotéka. Je to moje,“ odpověděla, zatímco odemykala bránu klíčem, který vylovila z kabelky.

Když Tommy bránu za sebou zavíral, povšiml si, že je zhotovená z patinovaných měděných panelů nejrůznějších tvarů, struktury i hloubky. Výsledný dojem stylu Art Deco mu připomněl malbu na dodávce.

Šel za ní po kryté cestě ze světlého křemence, v níž se vločky slídy třpytily v záři lamp umístěných podél ní jako úlomky diamantů, a řekl: „Ale to muselo stát celé jmění.“

„Taky že ano,“ přisvědčila zvesela.

Cesta ústila na romantický dvorek vydlážděný týmž křemencem, chráněný pěti dalšími efektně nasvícenými královskými palmami. Zjemňovaly jej záhony kapradin a naplňovala ho vůně jasmínu.

Ohromeně vydechl: „Myslel jsem, že jste servírka.“

„A já vám přece už vysvětlila, že servírku dělám. Že jsem ale malířka.“

„Prodáváte své obrazy?“

„Zatím ne.“

„Na tohle jste si nevydělala ze spropitného.“

„To jistě ne,“ souhlasila, ale k vysvětlení se neměla.

Z jedné z přízemních místností obrácených do dvora se linulo měkké světlo lamp. Jak se Tommy blížil Del v patách k domovním dveřím, okna zhasla.

„Počkejte,“ zašeptal naléhavě. „Světla!“

„To je v pohodě.“

„Možná se sem ta věc dostala dřív než my.“

„Ne, to si se mnou jen Scootie hraje,“ uklidnila ho.

„Pes že umí zhasínat?“

Zachichotala se: „Počkejte a uvidíte.“ Odemkla domovní dveře a při vstupu do haly řekla: „Rozsvítit světla.“

Na její hlasový povel se rozzářil stropní lustr a dvě svítilny.

„Kdybych nebyla nechala mobil v dodávce,“ vysvětlovala, „mohla jsem se spojit s domovním počítačem a předem nastavit jakoukoli kombinaci světel, připravit koupel, zapnout reprosoustavu nebo televizi. Dům je kompletně automatizovaný. Mám i software přizpůsobený pro Scootieho, který si může v kterékoli místnosti rozsvítit jedním štěknutím a dvěma štěknutími zase zhasnout.“

„A vám se ho k tomu podařilo vycvičit?“ zeptal se Tommy, zatímco za sebou zavíral dveře a zajišťoval je otočnou západkou.

„Samozřejmě. Normálně vůbec neštěká, takže systém nemůže zmást. Chudáček, je tu po večerech sám dlouhé hodiny. Musí si přece umět zhasnout, když si chce zdřímnout, a rozsvítit, když se cítí osamělý nebo vystrašený.“

Tommy předpokládal, že na ně pes bude čekat u dveří, avšak nikde ho neviděl. „Kde je?“

„Schovává se,“ odpověděla a odložila kabelku v hale na stolek s žulovou deskou. „Chce, abych ho našla.“

„Pes si hraje na schovávanou?“

„Hrát scrabble se bez rukou nedá.“

Tommyho mokré boty mlaskaly a kvičely na naleštěné travertinové podlaze. „Pěkně tu naděláme.“

„K Černobylu to má daleko.“

„Prosím?“

„To se uklidí.“

Na jednom konci rozlehlé haly byly pootevřené dveře. Del k nim zamířila a na mramoru za ní zůstávaly mokré šlápoty.

„Jestlipak se moje neposlušná chlupatá kulička neschovává na záchodě?“ ptala se nepříjemně afektovaným, šišlavým tónem. „Cóó? Ten můj rošťáček se schovává před maminkou? Schoval se před ní na záchod?“

Otevřela dveře, cvakla vypínačem, ale pes tam nebyl.

„Myslela jsem si to,“ konstatovala a vedla Tommyho do obývacího pokoje. „To by bylo příliš snadné. I když někdy si uvědomuje, že mě jednoduchým řešením přelstí, protože je neočekávám. Rozsvítit světla.“

Ve velkém obýváku s travertinovou dlažbou stály pohovky a křesla z dílny J. Roberta Scotta čalouněné platinovými a zlatými potahy, černé stolky z exotického dřeva a bronzové lampy stylu Art Deco ve tvaru nymf třímajících zářící křišťálové koule. Ohromný perský koberec měl složitý vzor a jeho měkké barevné odstíny vypadaly vybledlé působením času, takže muselo jít o starožitnost.

Delin hlasový povel rozsvítil tlumená světla umístěná tak nízko, že se téměř neodrážela v prosklené stěně a Tommymu umožnila vyhlédnout na venkovní terasu a na lodní kotviště. Spatřil i deštěm přitlumená světla přístavu.

Scootieho v obývacím pokoji nenašli. Nebyl ani v pracovně, ani v jídelně.

Tommy prošel za Del lítacími dveřmi a ocitl se ve velké, stylové kuchyni se skříňkami z leštěného javoru a pracovními plochami z černé žuly.

„Jejda, ani tady není,“ řekla Del a opět se začala pitvořit. „No kdepak by ten můj drobeček Scootie mohl být? Že by rychle zhasnul světla a pelášil jako králíček nahoru?“

Tommyho pozornost přikovaly nástěnné hodiny se zeleným neonovým rámem. Ukazovaly 1.44 ráno. Čas kvapí a démon je určitě hledá s narůstajícím vztekem.

„Najděme toho zatraceného psa a kliďme se odtud,“ řekl Tommy nervózně.

Del ukázala na úzké dveře, u kterých Tommy stál a jež vedly zřejmě do úložného prostoru, a požádala ho: „Podejte mi, prosím, odtamtud smeták.“

„Smeták?“

„Tam ukládám smetáky.“

Tommy dveře otevřel.

Ve skříni na smetáky se tísnilo velké stvoření černé jako noc s vyceněnými zuby a tlustým růžovým jazykem visícím mu z tlamy. Tommy ucouvl, uklouzl na mokrých podrážkách a přistál na zadku, než si stačil uvědomit, že to na něj neciví démon. Byl to pes, ohromný černý labrador.

Del se radostně zasmála a zatleskala: „Já věděla, že tam jsi, ty moje ošklivá chlupatá kuličko!“

Scootie se na oba šklebil.

„Já věděla, že Tommyho pořádně vyděsíš,“ promlouvala ke psu.

„Jo, přesně to mi scházelo,“ přisvědčil Tommy a vstával.

Scootie se s hekáním vyprošťoval ze skříně. Byla tak úzká a pes tak velký, že to připomínalo vytahování korkové zátky z láhve. Tommy skoro čekal, že zazní tlumené plop.

„Jak se tam dostal?“ žasl.

Scootie divoce máchající ocasem zamířil přímo k Del a ta si klekla, aby ho mohla hladit a drbat za ušima. „Stýskalo se ti po mamince, viď? Cóó? Bylo ti smutno, viď, ty moje chundelaté děťátko, ty můj maličký Scootie?“

„Nemohl tam vlézt a otočit se,“ uvažoval dál Tommy. „Na to tam měl málo místa.“

„Patrně tam zacouval,“ navrhla Del a tiskla k sobě Scootieho.

„Psi couvat neumějí, stejně jako to nedokážou motorky. A kromě toho, jak za sebou zavřel dveře?“

„Ty se zavírají samy,“ vysvětlila mu Del.

A skutečně, poté, co se labrador vysoukal ze skrýše, dveře skříně se pomalu zavřely.

„Budiž, ale jak si je vůbec otevřel?“ nedal se odbýt Tommy.

„Packou. Je šikovný.“

„Proč jste ho to naučila?“

„Co jsem ho měla naučit?“

„Hru na schovávanou.“

„Neučila jsem ho to. Odjakživa ho bavilo se schovávat.“

„To je zvláštní.“

Del našpulila rty a vyloudila zvuk polibku. Pes pochopil narážku a začal jí olizovat obličej.

„To je odporné,“ zakřenil se Tommy.

„Má čistší pusu než vy,“ ujistila ho Del se smíchem.

„O tom silně pochybuju.“

Del se odvrátila od labradora a spustila, jako kdyby citovala z lékařského periodika: „Chemické složení slin psa činí z jeho tlamy nepřátelské prostředí pro řadu člověku nebezpečných bakterií.“

„Nesmysl.“

„Je to tak.“ A ke Scootiemu dodala: „Žárlí, protože by mi sám rád olizoval obličej.“

V rozpacích a s ruměncem na tvářích se Tommy obrátil k nástěnným hodinám. „Tak jo, psa jsme našli a teď se odsud ztraťme.“

Del vstala a s labradorem v patách zamířila z kuchyně. „Úbor servírky není zrovna nejvhodnější pro dívku na útěku,“ řekla. „Dejte mi pět minut, abych se převlékla. Hodím na sebe džínsy a svetr a můžeme vypadnout.“

„Ne, poslyšte, čím déle se zdržujeme na jednom místě, tím snáz nás může najít.“

Jeden za druhým – žena, pes a muž – prošli jídelnou a Del říkala: „Uklidněte se, Tommy. Času je vždycky dost, pokud si to připustíte.“

„Jak to myslíte?“

„Stane se to, co očekáváte, takže prostě jen změňte očekávání.“

„Stejně nevím, co to má znamenat.“

„Má to znamenat to, co to má znamenat,“ odpověděla, zase jednou záhadná.

V obývacím pokoji se rozkřikl: „Tak už sakra počkejte.“

Obrátila se a pohlédla na něj.

I pes se obrátil a podíval se na něj.

Tommy si povzdechl a vzdal to. „Tak jo, tak se převlečte. Ale pospěšte si.“

Del promluvila na psa: „Ty tu zůstaň a seznam se s Tuongem Tommym.“ Pak vyšla do haly a zmizela na schodech do patra.

Scootie sklonil hlavu na stranu a zpytoval Tommyho, jako by představoval zvláštní a zábavnou životní formu, s jakou se ještě nesetkal.

„Nemáš čistší tlamu než já,“ řekl mu Tommy.

Scootie postavil jedno ucho.

„Slyšel jsi správně,“ řekl Tommy.

Přešel obývacím pokojem k velkým skleněným posuvným dveřím a zahleděl se k přístavu. Většina domů na vzdáleném pobřeží tonula ve tmě. Z míst, kde svítily přístavní a zahradní lampy, se prodloužené odrazy zlatého, červeného a stříbrného světla blyštěly na černé vodní hladině do vzdálenosti stovek metrů.

Po pár vteřinách začal mít Tommy pocit, že ho někdo pozoruje. Nikoli zvenčí, ale někdo uvnitř. Obrátil se a spatřil psa, jak se ukrývá za pohovkou s hlavou vystrčenou a nespouští z něj oči.

„Já tě vidím,“ oznámil mu Tommy.

Scootie před jeho pohledem hlavu stáhl.

Podél stěny stála elegantní souprava audio i video spojená s knihovnou, obojí zhotovené ze dřeva, které Tommy nedokázal určit. Přistoupil blíž, aby se lépe podíval, a zjistil, že překrásné žilkování vypadá jako rozvlněné stuhy, které jako by se čeřily podle toho, jak nakláněl hlavu z jedné strany na druhou.

Za sebou zaslechl zvuky a věděl, že pocházejí od Scootieho, který se kamsi přemísťoval, ale nechtěl se nechat vyrušovat od prohlídky stěny. Hloubka hladkého lesklého nátěru dřeva ho fascinovala.

Odkudsi z místnosti se ozvalo pšouknutí.

„Čuně jedno,“ řekl.

Zvuk se opakoval.

Konečně se Tommy obrátil.

Scootie seděl na zadních na jednom z křesel, obě uši nastražené, a v tlamě měl velký gumový hotdog. Když do hračky hryzl, zase se to ozvalo. Možná hračka kdysi hvízdala nebo kvičela, ale nyní se z ní linul jen odporný zvuk vypouštěných plynů.

Tommy pohlédl na hodinky a pak řekl: „No tak pospěš si, Del.“

Potom přistoupil ke křeslu, jež stálo přímo proti tomu, na kterém se usadil pes. Stál mezi nimi jen konferenční stolek. Křeslo mělo tmavomodrý kožený potah, takže doufal, že ho svými mokrými džínsami nepoškodí.

Se Scootiem na sebe hleděli. Pes měl temné a oduševnělé oči.

„Ty jsi zvláštní pes,“ řekl mu Tommy.

Scootie se zakousl do hotdogu, který opět vydal onen nechutný zvuk.

„To je protivné.“

Scootie žvýkal hračku.

„Nedělej to!“

Další falešný pšouk.

„Varuju tě.“

Pes znovu skousl hračku, pak opět a ještě potřetí.

„Nechtěj, abych ti ji sebral,“ pohrozil mu Tommy. Scootie upustil hotdog na podlahu a dvakrát štěkl.

Místnost se ponořila do tmy a Tommy sebou v křesle trhl, než si uvědomil, že dvě štěknutí za sebou znamenají signál pro počítač, aby zhasl světla.

Hrabal se na nohy, ale to už k němu přes konferenční stolek mířil Scootie. Skočil a Tommyho to zarazilo zpátky do koženého křesla.

Pes ležel na něm, přátelsky funěl a láskyplně mu olizoval obličej a pak i ruce, když se jimi Tommy pokusil chránit.

„Nech toho, sakra, přestaň! Slez ze mě!“

Scootie se svezl z Tommyho klína na podlahu, tam se ale chopil paty jeho pravé boty, která ho zaujala, a chtěl ji mít pro sebe.

Tommy se bál, že ho kopne do čumáku a ublíží mu, a tak se sklonil a snažil se chytit jeho velkou hlavu.

Bota značky Rockport mu náhle sklouzla z nohy.

„Do prdele!“

Zaslechl Scootieho, jak uhání tmou i s jeho botou.

Tommy se vyškrábal na nohy a zvolal: „Rozsvítit!“ V místnosti panovala nadále tma a on si až pak vybavil celý povel: „Rozsvítit svěda!“

Scootie byl pryč.

Z pracovny přiléhající k obýváku se ozvalo jediné štěknutí a z otevřených dveří zaplálo světlo.

„Oba jsou cákli,“ mumlal Tommy, když obcházel konferenční stolek a ze země zvedl gumovou hračku, ležící vedle druhého křesla.

Scootie se vynořil ze dveří studovny, bez boty. Když si všiml, že byl spatřen, zase se stáhl.

Tommy se belhal obývacím pokojem a uvažoval nahlas: „Možná ten pes nebyl kdysi cáklý. Možná to z něho udělala ona, stejně jako se jí to dříve či později podaří se mnou.“

Když vstoupil do pracovny, zastihl psa stojícího na vybělené desce stolu z třešňového dřeva. Pes na něm vypadal jako nesmyslný, přerostlý dekorativní doplněk.

„Kam jsi dal moji botu?“

Scootie naklonil hlavu stranou, jako by se ptal: Jakou botu?

Tommy mu ukázal gumový hotdog a pohrozil: „Teď to odnesu ven a hodím do vody.“

Scootie se oduševnělýma očima vpíjel do hračky a zakňučel.

„Je pozdě, jsem unavený, shořela mi corvetta, nějaká zatracená bestie mi jde po krku, takže nemám náladu si hrát.“

Scootie opět jen zakňučel.

Tommy obešel stůl a hledal botu.

Scootie se na stole otáčel za ním a se zájmem ho sledoval.

„Jestli ji najdu bez tvé pomoci,“ pohrozil mu Tommy, „pak ti hotdog nevrátím.“

„Co jestli najdete?“ zeptala se Del ode dveří.

Převlékla se do modrých džínsů a roláku červené barvy brusinek a v ruce držela dvě velké bouchačky.

„K čemu to proboha máte?“ zeptal se Tommy.

Potěžkala zbraň v pravé ruce a řekla: „Tohle je brokovnice Mossberg ráže 12 s krátkou hlavní, se stavitelnou spouští a pistolovou pažbou. Výborná zbraň pro domácí obranu.“ Pozvedla pistoli v levé ruce: „A tahleta kráska je izraelský Desert Eagle.44 Magnum. Dokáže vyrazit dveře. Pár ran z ní zastaví i rozzuřeného býka.“

„Střetáváte se často s rozzuřenými býky?“

„Anebo něco na ten způsob.“

„Ne, ale vážně – proč tu přechováváte takový arzenál?“

„Jak už jsem vám říkala, vedu rušný život.“

Vzpomněl si na to, jak večer mávla rukou nad poškozenou dodávkou s tím, že je to riziko podnikání.

A když si dělal starost, že jí déšť zničí potahy, jen pokrčila rameny: Pořád dochází k nějakým škodám, řekla. Se škodami jsem jedna ruka.

Na Tommyho dolehlo satori, pocit náhlého hlubokého osvícení, které se nad ním tyčilo jako přílivová vlna, a on bez dechu čekal, až ho zaplaví. Tahle žena byla někým jiným, než kým se jevila. Domníval se, že je číšnice, zjistil však, že je malířkou. Pak si myslel, že se jako umělkyně potýká s nouzí a pracuje jako servírka, aby měla na nájem, ona však bydlela v domě za několik milionů. Její zvláštnosti a zvyk prokládat hovor záhadnými poznámkami a nelogičnostmi ho přivedly k domněnce, že to nemá v hlavě úplně v pořádku, teď ale tušil, že by udělal velkou chybu, kdyby ji odepsal jako cvoka. Byly v ní hlubiny, které teprve začínal vnímat, a v nich plavala zvláštní ryba, která by ho mohla překvapit jako doposud ještě nic v životě.

Připomněl si jiný útržek jejich hovoru a připadalo mu, že nabyl nového významu: Skutečnost je vjem. Vjemy se mění. Skutečnost je prchavá. Představujete-li si pod pojmem skutečnost spolehlivě hmatatelné předměty a neměnné události, pak nic takového neexistuje. Někdy vám to vysvětlím, až budeme mít víc času.

Cítil, že každý její praštěný výrok ve skutečnosti nebyl ani zdaleka tak praštěný, jak se zdál. I za jejími nejvykolejenějšími hláškami se ukrývala těžko postižitelná pravda. Kdyby se na ni dokázal podívat z odstupu, zbavit se dojmu, který si o ní udělal, spatřil by někoho zcela jiného. Vybavily se mu kresby M. C. Eschera, které si pohrávají s perspektivou a divákovým očekáváním, takže na obrázku lze vidět příval pomalu se snášejícího listí, dokud je člověk znenadání nezačne vnímat jinýma očima a nerozezná hejno mrštně plavajících ryb. V jednom obrázku se skrývá druhý. V Del Payneová se ukrývala jiná osobnost, kdosi tajemný, zahalený do pochybného obrazu, který vystavovala na odiv.

Satori, ona přílivová vlna poznání, se nad ním lámala a lámala a lámala – a pak se náhle dala na ústup, aniž přinesla prozření. Příliš o ně usiloval. Osvícení někdy přichází jen nechtěně a nevítaně.

Del stála ve dveřích mezi obývacím pokojem a pracovnou, v každé ruce zbraň a hleděla Tommymu do očí tak zpříma, až ho napadlo, že možná ví, o čem přemýšlí.

Zamračil se a položil jí otázku: „Kdo jste, Del Payneová?“

„Kdo je kdokoli z nás?“ opáčila.

„Nezačínejte zase.“

„S čím nemám začínat?“

„S těmi tajuplnými plky.“

„Nevím, o čem mluvíte. Co to provádíte se Scootieho hotdogem?“

Tommy pohlédl na labradora na stole: „Ukradl mi botu.“

Káravým tónem se obrátila na psa: „Scootie?“

Pes na ni pohlédl téměř vzdorovitě, pak ale sklonil hlavu a zakňučel.

„Ošklivý Scootie,“ řekla mu. „Vrať Tommymu botu.“

Scootie si Tommyho změřil a pak odmítavě odfrkl.

„Vrať Tommymu botu,“ trvala na svém Del.

Konečně pes seskočil se stolu, odťapkal k palmě stojící v rohu místnosti, vsunul hlavu za porcelánový květináč a vrátil se s teniskou v tlamě. Upustil ji na podlahu k Tommyho nohám.

Když se Tommy shýbl, aby ji sebral, pes na ni položil jednu tlapu a zahleděl se na gumový hotdog.

Tommy položil hotdog na podlahu.

Pes se upřeně zadíval na hračku a pak na Tommyho ruku jen pár centimetrů od ní.

Tommy ruku oddálil.

Labrador se zakousl do hotdogu a teprve potom stáhl packu z boty. Vydal se do obývacího pokoje a kousal přitom do hračky, aby z ní vykazoval pšoukavé zvuky.

Tommy se za ním zamyšleně díval a pak se zeptal: „Kde jste k tomu psu přišla?“

„V útulku.“

„Tomu nevěřím.“

„Co vám na tom připadá neuvěřitelné?“

Z obýváku se linula skutečná pšoukavá symfonie.

„Řekl bych, že ho máte z cirkusu.“

„Je chytrý,“ připustila Del.

„Kde jste k němu přišla doopravdy?“

„V obchodě se zvířaty.“

„Tomu taky nevěřím.“

„Nazujte si botu,“ vyzvala ho, „a vypadneme odtud.“

Odpajdal ke křeslu. „Na tom psu je něco zvláštního.“

„Tak když jinak nedáte,“ odpověděla prostořece, „jsem čarodějnice a on je můj asistent, prastará nadpřirozená bytost, která mi pomáhá kouzlit.“

Tommy rozvazoval tkaničku tenisky. „Spíš bych věřil tomuhle, než že jste si ho vzala z útulku. Má v sobě něco démonického.“

„On jen trochu žárlí,“ vysvětlovala Del. „Až vás lépe pozná, zalíbíte se mu. Budete spolu výtečně vycházet.“

Tommy vklouzl do boty a zeptal se: „A co ten dům? Kde jste na něj vzala?“

„Z dědictví,“ odpověděla.

Zavázal si tkaničku a vstal. „Z dědictví? Říkala jste, že váš otec hrával profesionálně poker.“

„Přesně tak. Setsakramentsky dobře. A to, co vyhrál, rozumně investoval. Když umřel, zůstalo po něm čtyřiatřicet milionů dolarů.“

Tommy na ni zůstal civět. „To myslíte vážně?“

„Myslím snad někdy něco jinak?“

„To bych taky rád věděl.“

„Umíte zacházet s pistolí se stavitelnou spouští?“

„Umím. Ale střelnou zbraní to nezlikvidujeme.“

Podala mu mossberga. „Ale můžeme to zpomalit, tak jako vy svojí pistolí. Tahleta je k tomu mnohem vhodnější. Pojďte, vyrazíme. Asi máte pravdu, když říkáte, že nejbezpečnější budeme za pohybu. Zhasnout světla.“

Tommy ji následoval ze ztemnělé pracovny. „Ale proboha, proč jako multimilionářka děláte servírku?“

„Abych pochopila.“

„Co abyste pochopila?“

Mířila k hale a řekla: „Zhasnout světla,“ a tma nastala i v obývacím pokoji. „Abych pochopila, o čem je život obyčejného člověka, abych zůstala nohama na zemi.“

„To je absurdní.“

„Moje obrazy by postrádaly duši, kdybych částečně netrávila život jako většina lidí.“ Otevřela dveře šatní skříně v hale a z ramínka sňala modrou nylonovou lyžařskou bundu. „Většinu života lidí zabírá práce, tvrdá práce.“

„Ale většina lidí pracovat musí. Vy ne. Takže nakonec, je-li to pro vás dobrovolná volba, jak můžete doopravdy pochopit nutnost, jakou znamená práce pro většinu nás ostatních?“

„Nebuďte jízlivý.“

„Nejsem jízlivý.“

„Jste. Nemusím se stát králíkem a nechat se roztrhat na kusy, abych pochopila, jak se nebohý králíček cítí, když ho hladové lišky ženou po poli.“

„Já si ale právě myslím, že abyste skutečně poznala ten druh strachu, musela byste se stát králíkem.“

Vklouzla do bundy a odpověděla: „No ale králík nejsem, nikdy jsem králík nebyla a nehodlám se králíkem stát. Pěkně blbý nápad.“

„Co?“

„Stát se králíkem, když chci poznat, jaký strach prožívá.“

Tommyho to zmátlo: „Ztrácím nit, když takhle všechno překroutíte. My přece nemluvíme o králících.“

„Určitě jsme ale nemluvili o veverkách.“

Tommy se pokusil vrátit rozhovoru jakýsi smysl a zeptal se: „Jste doopravdy malířka?“

Odpověděla, zatímco probírala kabáty ve skříni: „Je kdokoli z nás doopravdy čímkoli?“

Podrážděný z toho, že Del upřednostňuje řeč v hádankách, uchýlil se také k jedné: „Jsme čímkoli, protože jsme v určitém smyslu všechno.“

„Konečně jste řekl něco rozumného.“

„Skutečně?“

Za Tommym se ozvalo cosi jako komentář, který přidal Scootie tím, jak skousl gumový hotdog: Tthhhpphhtt.

Dell řekla: „Obávám se, že vám žádná moje bunda nepadne.“

„To nevadí. Zimu a mokro jsem si už prožil.“ Na žulové desce stolku v hale vedle Deliny kabelky ležely dvě krabičky s municí: náboje do Desert Eagle a zásobníky pro mossberg ráže 12, který připadl Tommymu. Odložila pistoli a začala ládovat půltucet kapes na zip své lyžařské bundy rezervní municí do obou zbraní.

Tommy si prohlížel obraz visící nad stolkem, ryze abstraktní malbu v základních barvách. „To jsou vaše obrazy tady na stěnách?“

„To by bylo trapné, nemyslíte? Všechny svoje obrazy mám nahoře v ateliéru.“

„Rád bych se na ně podíval.“

„Měla jsem dojem, že spěcháme.“

Tommy měl pocit, že obrazy mu poskytnou klíč, jímž odemkne tajemství téhle zvláštní ženy a…

… tthhhpphhtt…

… jejího zvláštního psa. Něco na jejich stylu nebo na námětech je poodkryje a pohled na její obrazy mu přinese ono satori, jež se mu předtím vyhnulo.

„Zabere nám to jen pět minut,“ naléhal.

Dále si cpala munici do kapes. „Nemáme pět minut.“

„Tak tři. Opravdu rád bych viděl vaše obrazy.“

„Musíme odtud pryč.“

„Proč jste najednou tak vyhýbavá?“

Zatáhla zip na kapse vyboulené náboji a odpověděla: „Nejsem vyhýbavá.“

„Ale jste. Co to tam nahoře malujete?“

„Nic.“

„Proč jste najednou tak znervózněla?“

„Neznervózněla jsem.“

„To je zvláštní. Podívejte se mi do očí, Del.“

„Koťata,“ řekla a vyhnula se jeho pohledu.

„Koťata?“

„Ano, to maluju. Pitomé, trapné, sentimentální hovadiny. Nemám totiž zrovna moc talentu. Koťata s velkýma očima. Smutná malá koťata s velkýma žalostnýma očima a šťastná malá koťata s velkýma rozesmátýma očima. A přiblblé výjevy se psy hrajícími poker a bowling. Proto nechci, abyste ty obrazy viděl, Tommy. Přivedlo by mě to do rozpaků.“

„Lžete.“

„Koťata,“ trvala na svém a zatáhla zip na další kapse.

„To se mi nezdá.“ Vydal se ke schodům. „Dvě minuty, víc nepotřebuju.“

Popadla Desert Eagle.44 Magnum ze stolku, obrátila se k němu a namířila mu zbraň do obličeje. „Zůstaňte stát.“

„Proboha, Del, ta je zbraň je nabitá.“

„Vím.“

„Nemiřte na mě.“

„Odstupte od schodů, Tommy.“

Její lehkomyslnost se vytratila. Jednala chladně a věcně.

„Já bych na vás tohle nikdy nenamířil,“ řekl a ukázal na brokovnici ve své pravici.

„Vím,“ odpověděla rezolutně, ale zbraň nesklonila.

Ústí Desert Eagle mířilo ze vzdálenosti třiceti centimetrů přímo na kořen Tommyho nosu.

Hleděl na novou Deliverance Payneovou. Ocelovou. Srdce mu bušilo tak, že rozechvívalo celé tělo. „Nezastřelíte mě.“

„Zastřelím,“ řekla s tak chladným přesvědčením, že o tom nemohl pochybovat.

„Jen proto, abyste mi zabránila podívat se na nějaké obrazy?“

„Ještě nejste připravený je spatřit,“ řekla.

„Znamená to… že mi je někdy budete chtít ukázat?“

„Až k tomu dozraje čas.“

Tommymu tak vyschlo v ústech, že si musel vytvořit trochu slin, aby dokázal odlepit jazyk. „Neuvidím je ale nikdy, když mi vystřelíte mozek z hlavy.“

„Správná poznámka,“ souhlasila a sklonila zbraň. „Střelím vás tedy do nohy.“

Pistole mu mířila na pravé koleno.

„Jedna rána z tohohle kanonu mi ustřelí celou nohu.“

„Dneska už vyrábějí skvělé protézy.“

„Vykrvácím.“

„Vyznám se v první pomoci.“

„Vy jste naprostý cvok, Del.“

Myslela to vážně. Tak či onak musela být psychicky nevyrovnaná navzdory ujišťování, že je nejpříčetnější osoba, kterou Tommy zná. Bez ohledu na tajemství, která skrývala, a záhady, jež ji obklopovaly, nic z toho, co by mu nakonec prozradila, by nemohlo jejímu počínání dodat smysl a logiku. Nicméně, třebaže ho vyděsila, stále ho silně přitahovala. Tommy se zamýšlel, co to vypovídá o jeho vlastním zdravém rozumu, že se tak silně zajímá o takového cvoka.

Rád by ji políbil.

Nevěřil vlastním uším, když řekla: „Myslím si, že se do vás zamiluju, Tuongu Tommy. Nenuťte mě tedy, abych vám ustřelila nohu.“

Užasl z její poznámky tak, že zčervenal a upadl do rozpaků, jaké ještě nezažil, neochotně se odvrátil od schodů a prošel kolem Del k domovním dveřím.

Sledovala ho ústím Desert Eagle.

„Dobrá, dobrá, počkám si, až budete připravená mi je ukázat,“ řekl.

Konečně sklonila zbraň. „Děkuju.“

„Ale až je konečně spatřím,“ dodal, „běda, jestli nebudou stát za to čekání.“

„Jenom koťata,“ řekla a usmála se.

Překvapilo ho, jak ho její úsměv zahřál. Před pár vteřinami mu hrozila, že ho zastřelí, a už cítil příjemné rozechvění, když ho nyní obdařila úsměvem.

„Jsem stejný šílenec jako vy,“ řekl.

„V tom případě máte dobrou výbavu k tomu, abyste přetrval do svítání.“ Hodila si kabelku přes rameno a dodala: „Tak jdeme.“

„Nevezmeme deštníky?“ napadlo ho.

„Deštník a pistole k sobě moc nejdou.“

„To je fakt. Máte ještě jiné auto kromě dodávky?“

„Nemám. Všechna auta má máti, docela slušnou sbírku. Když potřebuju něco jiného než dodávku, půjčuju si to od ní. Budeme muset jet hondou.“

„Ukradenou hondou,“ připomněl jí.

„Nejsme žádní zločinci. Jen jsme si ji půjčili.“

Tommy otevřel domovní dveře, řekl „zhasnout světla“ a hala se pohroužila do tmy. „Když nás v ukradené hondě zastaví policajt, zastřelíte ho?“

„Samozřejmě že ne,“ řekla, kráčejíc za Tommym a Scootiem. „To by nebylo správné.“

„Nebylo by to správné?“ opakoval po ní Tommy, kterého znovu a znovu ohromovala. „Kdežto zastřelit mě by správné bylo?“

„Politováníhodné, ale správné,“ ujistila ho, zatímco zamykala dveře.

„Já vás naprosto nechápu.“

„Já vím,“ odpověděla a schovala klíče do kabelky.

Tommy pohlédl na světélkující ciferník svých hodinek. Dvě hodiny a šest minut.

Tik tak.

Zatímco se zdržovali v domě, vítr ustal, ale bouřka na síle neubrala. Třebaže hromy ani blesky už hodiny nenarušovaly noční klid, z protržené oblohy se nepřestávaly vylévat proudy vody.

Královské palmy visely splihle a voda odkapávala ze špiček každého listu všech větví. Bujné kapradí nemilosrdně šlehané deštěm poníženě polehlo až téměř k zemi a jeho krajkové vějíře se leskly tisíci tisíců kapek, jež v přízemním zahradním osvědení připomínaly démantovou inkrustaci.

Scootie v čele ťapal mělkými kalužemi dvorku. Úlomky slídy kolem jeho cákajících tlap jiskřily, takže to vypadalo, jako kdyby je z žulové dlažby křesal svými drápy. Přízračný oheň jej doprovázel i cestou po chodníku podél domu.

Měděné panely ve stylu Art Deco zastudily Tommyho do dlaní, když otevíral bránu vedoucí na ulici. Její závěsy zaskřípěly jako tiché šeptavé hlasy.

Na chodníku před domem se Scootie náhle zastavil, zvedl hlavu a napřímil uši. Upustil gumový hotdog a tiše zamručel.

Jeho chování Tommyho zneklidnilo. Pozvedl brokovnici a chopil se jí oběma rukama.

„Co se děje?“ zeptala se Del. Držela branku otevřenou, aby za nimi nemohla automaticky zaklapnout a odříznout jim tak cestu, kdyby se potřebovali vrátit do domu.

Ale až na pleskání, zurčení, cákání a šplouchání deště byla lampami osvětlená ulice tichá. V domech bylo zhasnuto. Ani z jedné strany ulice nepřijíždělo žádné auto. Nic se nehýbalo kromě deště a předmětů, jimž nedopřával klid.

Tommy stál asi pět metrů napravo od bílé hondy. Na její vzdálenější straně se mohlo něco krčit a vyčkávat, až se přiblíží.

Scootieho však honda nechávala lhostejným a Tommy začínal labradorovým smyslům věřit víc než svým vlastním. Scootieho zaujalo něco na druhé straně ulice.

V první chvíli tam Tommy neviděl nic hrozivého, ba ani nezvyklého. Spící domy se choulily v dešti a temnota jejich slepých oken neodhalila ani jedinou bledou tvář nespavého souseda. Palmy, fíkovníky a baldachýnovité tamarindy stály odevzdaně v bezvětrné průtrži. V kuželu jantarového světla vrhaného pouliční lampou se z cívky noční oblohy odvíjely provazce deště a splétaly se do proudu, který téměř zahlcoval odpadní kanál.

Pak Scootie znehybněl, sklopil uši k lebce a znovu zamručel a Tommy si povšiml muže v pršiplášti s kapucou. Stál poblíž jednoho tamarindu na druhé straně ulice mimo dosah nejzářivější dávky světla pouliční lampy, která jej ale přesto nezřetelně ozařovala.

„Co tam dělá?“ zeptala se Del.

Třebaže Tommy neviděl neznámému do zastíněné tváře, odpověděl: „Pozoruje nás.“

Delin hlas zazněl, jako kdyby si povšimla něčeho jiného, co ji překvapilo: „Tommy…?“

Pohlédl na ni.

Ukazovala východním směrem.

Půl bloku od nich na druhé straně ulice stála u obrubníku zaparkovaná její poškrábaná dodávka.

Výrazná postava pod tamarindem v sobě měla něco anachronického, jako kdyby prošla časovou smyčkou ze středověkého světa do pozdního dvacátého století. Pak Tommymu došlo, že za ten dojem může plášť do deště s kapucou, který připomínal mnišskou kutnu.

„Pojďme k hondě,“ navrhla Del.

Než však stačili vykročit k vozu, pozorovatel odstoupil od stromu do světla lampy. Tvář měl pořád skrytou v kapuci a připomínal tak Smrt, která se vydala na noční žně těch nebohých duší, jež skonaly ve spánku.

Třebaže mu do tváře neviděl, byl ten cizí člověk Tommymu silně povědomý. Vysoký. Mohutný. Způsob, jakým chodil.

Byl to ten zachránce z večera, muž, jenž nemotorně sestupoval po násypu z McArthur Boulevard a po rozbláceném poli mířil k místu, kde havarovala corvetta. Blížil se k hořícímu vozu, když se Tommy obrátil na útěk od démona fascinovaného ohněm.

„Tak si počkejme, co chce,“ navrhla Del.

„Ne.“

Jak by mohla věc z panenky získat vládu nad oním člověkem, jak by se v něm dokázala skrýt nebo se za něj vydávat – do této záhady Tommy proniknout nedokázal. Avšak obdoustlý muž z blátivého pole už neexistoval. Buď byl zabit a pozřen, nebo zotročený a ovládaný, tím si byl Tommy jist.

„Není to člověk,“ řekl.

Samaritán se k nim pomalým krokem blížil ve světle lucerny.

Scootieho mručení přerostlo ve vrčení.

Muž sestoupil z chodníku a brodil se proudem vody ženoucím se strouhou podél obrubníku.

„Zpátky,“ zavelel Tommy naléhavě. „Zpátky do domu.“

Scootieho vrčení sice znělo výhrůžně a vypadal připravený k útoku, ale nepotřeboval další pobízení k ústupu. Obrátil se, prosmýkl se kolem Tommyho a zmizel v bráně, kterou Del držela otevřenou.

Del ho následovala a i Tommy do brány zacouval s mossbergem napřaženým před sebe. Jak se patinované měděné panely zavíraly, povšiml si, že neznámý došel doprostřed vozovky, pořád jejich směrem, ale nedal se do běhu, jako by měl jistotu, že mu nemohou uniknout.

Brána zaklapla. Elektrický bezpečnostní zámek jim získá sotva půlminutu, protože neznámý bez větších potíží bránu přeleze.

Nepříliš sportovní tělesná stavba přestane být zavalitému muži na překážku. Získal veškerou sílu a obratnost bytosti, která jej ovládla.

Tommy doběhl na dvůr, když Del už stála u hlavních domovních dveří.

Překvapilo ho, že tak rychle dokázala vylovit z kabelky klíče a odemknout. Scootie musel být už uvnitř.

Tommy vběhl za Del do domu a z ulice přitom zaslechl rachocení brány.

Zavřel dveře, nahmatal kolečko otočného zámku a dveře jím zabezpečil. „Nechte zhasnuto.“

„Tohle je dům, žádná pevnost,“ namítala Del.

„Psssst,“ umlčel ji Tommy.

Ze dvora se ozývaly jen zvuky deště pleskajícího o žulové desky, zurčícího v okapech, bičujícího listy palem.

Del nepřestala naléhat: „Poslouchejte mě, Tommy, nemůžeme očekávat, že se tady v tom domě ubráníme jako v pevnosti.“

Tommy ji opět umlčel. Zase byl promočený a prochladlý, unavený během, ale čerpal určitou kuráž z mossberga a z děla, které držela v ruce Del. Vzpomněl si na dávnou noc hrůzy tam v Jihočínském moři, kdy záchrana přišla teprve poté, co se uprchlíci ve člunu přestali snažit utéct před thajskými piráty a postavili se jim na odpor.

Domovní dveře měly po stranách třicet centimetrů široké a sto osmdesát centimetrů vysoké prosklené bočnice. Skleněnými tabulemi pokrytými kapkami deště viděl Tommy na malý úsek dvora: vlhká zář světla, temné čepele palmových listů.

Zdálo se, že tok času se zastavil.

Ustalo tik.

Ustalo tak.

Svíral brokovnici tak silně, že ho rozbolela ruka a svaly v předloktí mu začaly poškubávat.

Při vzpomínce na zelené hadí oko v potrhaném bavlněném obličeji panenky měl strach setkat se opět s démonem, když už teď neměřil pouhých třicet centimetrů.

Po skleněné tabuli přeběhl stín, rychlý, prchavý a neforemnější než ty, které vrhaly větve palem a kapradí.

Obdoustlý muž nezaklepal, nezazvonil na domovní zvonek, nenechal vzkaz a tiše neodešel, protože už to nebyl dobromyslný zachránce. Vrazil do dveří, které se otřásly v rámu, vrazil do nich znovu tak silně, že veřeje zaskřípěly a zámek vydal řinčivý zvuk signalizující, že není úplně v pořádku, a vrazil do nich potřetí, ale dveře vydržely.

Tommy s bušícím srdcem přešel halou a přitiskl se na stěnu proti dveřím.

Boční skleněné panely nebyly dostatečně široké, aby se jimi protáhl, přesto ale tlustý muž jeden z nich prorazil pěstí. Rozbité sklo zazvonilo na mramorové podlaze.

Tommy stiskl spoušť. Z ústí mossbergu vyšlehl plamen a ohlušující zaburácení výstřelu se odráželo od stěn haly.

Muž dostal zásah, odstoupil od rozbité bočnice, ale nevydal ani hlásek. Už to nebyl člověk. Bolest pro něj nic neznamenala.

Ve chvějící se ozvěně výstřelu zněl Delin hlas dutě a nepřirozeně, když vykřikla: „Ne, Tommy, ne! Tady jsme jako v pasti! Pojďme!“

Tlusťoch s obrovskou silou znovu bouchl do dveří. Cepy bezpečnostního zámku zaúpěly, od namáhaných pantů se ozval zvuk skřípějící oceli a dřevo se se zapraskáním rozlétlo na třísky.

Tommy musel zdráhavě přiznat, že tohle není Jihočínské moře a že jejich nelidský protivník není tak zranitelný jako nějací thajští piráti.

Tlusťoch opět vrazil do dveří. Už dlouho nevydrží.

Tommy spěchal za Del potemnělým obývacím pokojem a viděl jen její siluetu rýsující se proti skleněné stěně obrácené k osvětlenému přístavu. I ve tmě se vyznala v místnosti natolik, že se dokázala vyhýbat nábytku.

Jedna z posuvných skleněných dveřních tabulí už byla odsunutá, když k ní došli. Určitě dveře otevřel Scootie, protože už na ně čekal na terase.

Tommy se pozastavil nad tím, jak pes, třebaže velice chytrý, něco takového dokázal. Pak zaslechl, jak na druhém konci domu s rachotem povolily domovní dveře, a ten děsivý zvuk mu vyhnal z mysli veškerou zvědavost.

Tommy si z jakéhosi důvodu myslel, že Del hodlá uprchnout po vodní hladině, přeplout přístav na protější břeh. Ale odraz světla dopadajícího z lucerny na molu na splihlou vlajku stačil k tomu, aby poznal, že v soukromém přístavu nekotví žádné plavidlo. Jen déšť bičoval hladinu prázdného kotviště.

„Tudy,“ pobídla ho a vedla ho nikoli k přístavišti, ale doleva přes terasu.

Očekával tedy, že zahnou ještě jednou doleva na servisní pěšinu mezi tímto a sousedním domem a dostanou se znovu na ulici a k hondě, kterou se pokusí uprchnout, než je útočník objeví. Nezvolila však ani tuto trasu a Tommy pochopil, proč se jí vyhnula. Úzký průchod mezi oběma domy uzavírala na vzdálenějším konci branka. Kdyby se v něm ocitli, měli by nebezpečně omezené šance.

Domy kolem přístavu stály těsně jeden vedle druhého na malých parcelách, protože půda zde byla ohromně drahá. Aby zůstala zachovaná vyhlídka za miliony dolarů, terasy a dvory domů dělily od sousedních pozemků nikoli vysoké zdi nebo hustá výsadba stromů, nýbrž jen nízké keře, zídky s květinovým žlabem nebo sotva metr vysoké plůtky.

Scootie přeskočil třicet centimetrů vysokou zídku, obrostlou popínavým čapím nůskem. Tommy a Del ho následovali na cihlovou terasu sousedního domu imitujícího architektonický styl sídel na ostrově Cape Cod.

Ve světle bezpečnostní lucerny z blízkého přístaviště viděli zahradní nábytek z týkového dřeva bez polštářů ponechaný přes zimu venku, terakotové květináče plné petrklíčů a mohutný rošt na barbecue, zakrytý nyní nepromokavým vinylovým povlakem ušitým na míru.

Přehoupli se přes nízký živý plot z trnitých keřů, jenž odděloval další pozemek, podupali rozblácený květinový záhon, přeběhli přes další terasu za domem z kamene a mahagonu, který vypadal jako inspirovaný architektem Frankem Lloydem Wrightem, a škrábali se přes další trnité keře, které se chytaly Tommyho džínsů a trhaly mu ponožky, aby ho mohly píchat do kotníků.

Jak se hnali poloostrovem k západu, v běhu kolem zadního traktu rozlehlého domu ve španělském koloniálním stylu s hlubokými balkony na všech třech podlažích, mohutný pes uvězněný v úzké uličce mezi domy se na ně divoce rozštěkal a vrhal se proti brance, jež ji uzavírala. Jeho štěkot byl plný touhy trhat a zabíjet, jako kdyby šlo o dobrmana nebo vlčáka cvičeného gestapem. Vepředu před nimi se rozštěkali další psi v očekávání jejich příchodu.

Tommy se raději neohlížel v obavě, že by spatřil pronásledovatele těsně za sebou. V duchu viděl pětici tlustých prstů tak bílých, jako by patřily mrtvole, jak se k němu natahují a od jeho hrdla je dělí jen pár centimetrů.

Za dvoupatrovým ultramoderním domem zhotoveným jen z lomeného skla a obkladů z leštěného pískovce se rozsvítila řada oslepujících světlometů spuštěných zjevně detektorem pohybu bezpečnostního systému, agresivnějšího než ochrana všech domů, jež zatím minuli. Tommy úlekem z náhlé záře klopýtl, ale udržel rovnováhu a neupustil brokovnici. Bez dechu se s Del vrhl přes betonovou balustrádu na neosvětlenou terasu domu ve středomořském stylu, v jehož obývacím pokoji poblikávala televize a z kterého jejich úprk sledoval polekaný stařík.

Zdálo se, že noc zaplnil bezpočet štěkajících psů, všichni nablízku, ale neviditelní, jako kdyby se snášeli z temné oblohy s deštěm a jejich smečky měly brzy přistát na všech stranách.

Tři domy za ultramoderní stavbou se světlomety proťal náhle temnotu a déšť paprsek silné baterky a zastavil se na Del.

Za světlem se rozkřikl mužský hlas: „Zůstaňte stát na místě!“

Ze tmy se bez varování vynořil další muž a vrhl se na Tommyho, jako kdyby se oba účastnili profesionálního fotbalového zápasu Superpoháru.

Uklouzli, na mokrém betonovém povrchu oba upadli a Tommy přistál tak tvrdě, že mu to ihned vyrazilo dech. Odkutálel se mezi zahradní křesla, která se s řinčením ocelových trubek rozlétla po terase. V očích měl mžitky, levým loktem se praštil přímo do brňavky – angličtina pro ni má případné pojmenování legrační kost – a celou paži mu ochromila bodavá bolest.

Dela vykřikla na muže s baterkou: „Ustup, ty idiote, mám bouchačku! Ustup! Ustup!“

Tommy si uvědomil, že mu z ruky vypadl mossberg. Navzdory otupující bolesti v levé paži se s hlasitým sípáním převalil na všechny čtyři ve snaze popadnout dech. Musel zbraň najít.

Nerozvážný útočník ležel rozplácnutý na břiše a naříkal, zjevně dopadl ještě hůř než Tommy. Ten tomu pitomci přál, aby měl zlomenou nohu, nebo raději obě, a k tomu i proraženou lebku. Zprvu si myslel, že ti dva jsou policisté, ale jako policie se neprokázali, a jemu došlo, že tu jen bydlí a že se rozhodli zahrát si na hrdiny, kteří zabrání v útěku dvěma lupičům.

Tommy se plazil kolem úpějícího muže a slyšel Del: „Přestaň mi svítit tou zatracenou baterkou do očí, nebo ti ji ustřelím a ty půjdeš s ní.“

Odvaha druhého potenciálního hrdiny zakolísala a spolu s ní baterka.

Řízením náhody se roztřesený paprsek svezl po terase a odhalil brokovnici.

Tommy se k ní připlazil.

Muži, který se na něj vrhl, se podařilo posadit. Něco vyplivoval – možná zuby – a nadával.

Tommy se chytil za jeden ze stolků na terase a podařilo se mu vstát právě ve chvíli, kdy Scootie začal hlasitě a naléhavě štěkat.

Tommy se podíval směrem, odkud běželi, a dva pozemky od nich spatřil tlusťocha, rýsujícího se na rozzářeném pozadí světlometů u ultramoderního domu. Běžel k nim, přenášel se právě přes nízký plot na následující parcelu a už nebyl ani trochu neohrabaný, nýbrž i přes svou postavu ladný jako panter, s pláštěm do deště vlajícím za ním jako pelerína.

Divoce vrčící Scootie vykročil, aby tlustého muže zastavil.

„Ne, Scootie!“ vykřikla Del.

Zaujala střeleckou pozici tak přirozeně, jako kdyby se narodila se zbraní v ruce, a začala střílet z pistole Desert Eagle právě v okamžiku, kdy tlusťoch přeskočil plot na terasu, kde stáli a která se měla stát jejich poslední baštou. Se zjevnou chladnou rozvahou vypálila tři rány. Rovnoměrně odměřené výstřely zaburácely tak hromově, že se Tommy bál, aby ji zpětný ráz silné zbraně neposlal k zemi, avšak stála nepohnutě.

Střílela výtečně a všemi třemi ranami zřejmě zasáhla cíl. Po prvním výstřelu se pronásledovatel zastavil, jako kdyby narazil hlavou do cihlové zdi, druhý ho srazil a přinutil klopýtavě couvat a s třetím se otočil, zakolísal a téměř upadl.

Hrdina s baterkou odhodil svítilnu a padl k zemi, aby se dostal mimo palebnou čáru.

Chrlič zubů seděl pořád ještě na mokrém betonu, nohy měl roztažené jako malé dítě, ruce pevně tiskl k hlavě. Vypadal, že se hrůzou nemůže ani hnout.

Tommy mířil od zahradního stolku k Del a Scootiemu, ale zrak měl přikovaný na zraněném Samaritánovi, který se od nich napolo odvrátil, který koupil tři rány ze čtyřiačtyřicítky magnum, který zakolísal, ale nepadl. Nepadl.

Ne-pa-dl.

Kapucu už neměl na hlavě, ale tma pořád zboku skrývala jeho obličej. Pak se pomalu obrátil k Tommymu a Del, a i když rysy zůstávaly stále nezřetelné, jeho neobyčejné oči se zadívaly na ně a na vrčícího labradora. Zářící, zelené, nelidské oči.

Scootieho vrčení přešlo do kňučení a Tommy věděl přesně, jak se cítí.

S obdivuhodným klidem, o kterém Tommy a Scootie mohli jen snít, pálila Del z Desert Eagle ránu za ránou. Výstřely burácely přes přístav, odrážely se od protějšího břehu a jejich ozvěna ještě nedozněla, když Del vyprázdnila zásobník.

Každý výstřel musel tlustého muže zasáhnout, protože sebou zmítal, škubal, lámal se v pase, ale hned se zase narovnával jakoby v reakci na další zásah, otočil se kolem vlastní osy jako loutka s ochablými končetinami a pak konečně šel k zemi. Dopadl na bok, kolena skrčil do embryonální polohy a jednu svou bílou ruku s tlustými prsty rozhodil do zářivého paprsku baterky samozvaného hrdiny, která ležela pohozená na terase. Zdálo se, že je mrtvý, ale to jistě nebyl.

„Zmizme odtud,“ řekla Del.

Scootie už skákal přes plůtek na dvůr dalšího domu směrem na západ.

Pistole.44 Magnum způsobila tak rachotivou kanonádu, že většina štěkajících psů v celém přístavu umlkla a už netoužili dostat se za svých přístřešků.

Ve stříbřité záři světla baterky ležely tlusťochovy ruce dlaněmi vzhůru a mělké misky, jež vytvářely, se plnily deštěm. Pak se sevřely a bledá tkáň se pokryla skvrnami a ztmavla.

„A kurva!“ zaklel Tommy.

Prsty se neuvěřitelným způsobem proměnily v lopatkovitá chapadla a potom v hmyzí články s hrozivými chitinovými výrůstky na každém kloubu.

Zdálo se, že celá ztemnělá tělesná schránka tlusťocha se začíná přetvářet a pulzovat. Procházela proměnou.

„Už jsme viděli dost, pryč odtud,“ prohlásila Del a pospíšila si za Scootiem.

Tommy sbíral odvahu přistoupit k tomu stvoření a vpálit mu ránu z brokovnice přímo do hlavy. Než by se však k netvorovi přiblížil, mohl by se změnit natolik, že už by nic, co by připomínalo hlavu, mít nemusel. Kromě toho podvědomě tušil, že ani sebevětší počet výstřelů z mossbergu – či kterékoli jiné zbraně – ho nezlikviduje.

„Tommy!“ volala na něj Del zoufale z terasy vedlejšího domu.

„Běžte, vypadněte odtud,“ poradil Tommy majiteli domu, který ležel rozpláclý na betonu.

Zdálo se, že ho střelba ochromila, vyvedla z míry. Začal se zvedat na kolena, pak ale musel zahlédnout brokovnici, protože začal žadonit „ne, ježišmarjá, to ne“ a znovu se přitiskl k zemi.

„Běžte, probůh, běžte, než se z těch zásahů vzpamatuje,“ oslovil Tommy druhého muže, toho, který plival zuby a dál seděl omámeně na zemi. „Utíkejte, prosím.“

Sám šel příkladem a rozběhl se za Del, vděčný, že srážku s mužem na terase neodnesl zlomenou nohou.

V dálce vyla siréna.

Když byli Tommy, Del a pes dva pozemky od místa střetnutí, jeden ze samozvaných hrdinů ve tmě za nimi vykřikl.

Tommy zabrzdil na kluzké terase domu v tudorovském stylu a ohlédl se směrem, odkud křik přišel.

V dešti a tmě toho moc neviděl. Na pozadí bezpečnostních světlometů ultramoderního domu dále na východ spatřil jen stíny. Některé vypadaly podivně, byly velké a rychle se míhaly, rozechvělé a roztřepené, ale musel by hodně popustit uzdu fantazii, aby mohl říci, že vidí netvora ve tmě.

Teď už křičeli dva muži. Děsivý nářek. Mrazil do morku kostí. Ječeli, jako kdyby jim někdo rval končetiny z kloubů, jako kdyby je někdo páral, trhal na kusy.

Démon se zbavoval svědků.

Snad k Tommymu dolehl zvuk, který mu byl podprahově povědomý, hltavé žvýkání, nebo možná křik mužů, z něhož tuhla krev v žilách, oslovil jeho prvotní instinkty a probudil druhové vzpomínky na prehistorické časy, kdy lidé padali za oběť větším dravcům. Nějak však věděl, že ti dva nejsou jen zabíjeni, ale že je démon zaživa požírá.

Až dorazí policie, zřejmě toho moc z obětí na terase nenajde. Možná nic víc než trochu krve a po pár minutách očistného deště možná ani tu ne. Jako kdyby ti dva muži zmizeli.

Tommymu se sevřel žaludek nevolností.

Kdyby ho ještě nebrněla ruka po ráně do té legrační kosti, kdyby ho svaly a klouby nebolely po pádu a nepálily únavou, kdyby se netřásl zimou, myslel by si, že má jen ošklivý sen. Prožíval však takovou bolest a nevolnost, že se nemusel štípat, aby se přesvědčil, zda bdí.

Noc proťalo víc sirén než jen jedna a jejich zvuk se rychle blížil.

Scootie utíkal, Del utíkala a Tommy se opět také rozběhl, když jeden z mužů přestal křičet, přestal být schopen křičet, a pak utichl i křik druhého a nezaštěkal už ani jediný pes, vše zmlklo pod příkrovem čehosi nezemského, zatímco přístav se pomalu plnil nadcházejícím přílivem a země se nezadržitelně koulela k rozbřesku.

ŠEST

Pod střechou ztichlého a nehybného kolotoče, mezi stádem pestrobarevných koní ztuhlých v poklusu, našli Tommy a Del dvoumístný vozík s vyřezávanými orly na bocích. Byli rádi, že na ně neprší a že mají možnost alespoň krátce si odpočinout.

Zpravidla kolotoč po obvodu uzavírali, když nebyl v provozu, ale tuto noc zůstal otevřený živlům.

Scootie tiše šmejdil mezi koňmi, kroužil po vyvýšené plošině patrně s cílem hlídat a připravený varovat je, kdyby se k nim démon blížil, ať už v převleku za tlusťocha, či v jakémkoli jiném.

Zábavní zóna Balboa, bezpochyby centrum důležitého cestovního ruchu poloostrova, se táhla po délce několika domovních bloků Edgewater Avenue, po pěší zóně, kam západně od Main Street nesměla žádná auta. Bezpočet obchodů se suvenýry, pizzerie Pete’s, zmrzlinářské stánky, restaurace, Balboa Saloon, herny s videohrami, pinbally a skeebally, půjčovny loděk, autodromy, ruské kolo, kolotoč, na kterém seděli Tommy a Del, laserové show, přístaviště různých společností nabízejících vyhlídkové plavby s průvodcem a další atrakce lemovaly Edgewater Avenue a průhledy mezi nimi na severní straně nabízely vyhlídku na oslnivý přístav a jeho ostrovy.

Na jaře, v létě a na podzim – nebo i v kterýkoli teplý zimní den – se na této promenádě hemžili turisté a milovníci slunce, kteří si dali pauzu v surfování a polehávání na plážích na druhé straně úzkého poloostrova. Novomanželé, postarší páry, nádherné mladé krásky v bikinách, štíhlí a opálení mladíci v šortkách, děti pobíhající, bruslící nebo prohánějící prkno mezi penzisty v kolečkových křeslech a miminy v kočárcích, ti všichni se radovali z pablesků slunce na vodní hladině, lízali zmrzlinu z kornoutů a nanuky, jedli popcorn z Kountry Corn a cukroví. Smích a veselé štěbetání se mísily s hudbou od kolotoče, frkáním lodních motorů a nekonečným zvoněním a cinkáním a rachocením a boucháním z heren.

V půl třetí této bouřlivé listopadové noci byla zábavní zóna vylidněná. O jediný zvuk se staral déšť dutě bubnující do střechy kolotoče, zvonící o mosazné tyče vnějšího okruhu koní, plácající o girlandy splihlých praporků z umělé hmoty a protékající vějířovitými listy královských palem lemujících promenádu ze strany přístavu. Byla to hudba osamění, bezútěšná a rozladěná hymna zmaru.

Obchody a zbylé atrakce byly zavřené a až na ojedinělá bezpečnostní světla temné. Za letních večerů, když se k nim připojily neony a blikající světla heren a pouťových atrakcí, staré bronzové lucerny s báněmi z matného skla, některými kulatými, většinou však ve tvaru široké vázy s ornamenty, zalévaly okolí příjemným a romantickým svitem. V takových chvílích se vše třpytilo, včetně velkého zrcadla hladiny přístavu, a vše vonělo a perlilo. Nyní však lampy vydávaly podivně mdlé, studené světlo, jako by se jim nedostávalo sil, aby zmohly drtivou tíhu, jakou listopadová noc dolehla na zábavní zónu.

Del vytáhla z kapsy lyžařské bundy náboj do brokovnice a promluvila tichým šepotem, aby se nenesl mimo kolotoč: „Tumáte. Myslím, že jste vypálil jen jednou.“

„Jo,“ odpověděl Tommy stejně tiše.

„Mějte ji pořád plně nabitou.“

„Ti dva zatracení nešťastníci,“ hořekoval, zatímco vkládal náboj do zásobníku mossbergu. „Hrozné, takhle zemřít.“

„Není to vaše vina,“ utěšovala ho.

„Nepřipletli by se k tomu, protože ta věc by tam nebyla, kdybych tam nebyl já.“

„To člověku klidu nepřidá,“ souhlasila. „Ale vy jste si jen snažil zachránit život, utíkal jste o život a oni se vám připletli do cesty.“

„Ale stejně.“

„Zjevně byli předurčeni k nepřirozenému odklizení.“

„Odklizení?“

„Z tohoto světa. Kdyby je nedostala ta věc v tlusťochovi, zašli by nějakým jiným nepřirozeným způsobem. Spontánním samovznícením nebo při setkání s lykantropem.“

„Lykantropem? Vlkodlakem?“ Nedokázal v této chvíli sekundovat jejím výstřednostem, a proto změnil téma. „Kde jste se u všech všudy naučila takhle střílet? Taky od matky?“

„Od táty. Naučil to máti i mě, chtěl, abychom byly na všechno připravené. Pistole, revolvery, pušky, brokovnice. S uzi zacházím, jako kdybych se ním narodila a…“

„S uzi?“

„Jo. A co se týče…“

„Se samopalem?“

„… co se týče vrhání nožů…“

„Vrhání nožů?“ přeptal se Tommy a uvědomil si, že zvýšil hlas.

„… jsem v něm tak dobrá, že bych s tím mohla vystupovat a vydělávat si ve Vegas nebo dokonce v cirkusu, kdyby na to přišlo,“ pokračovala Del šeptem, zatímco rozepínala jinou kapsu a vytahovala z ní hrst nábojů do Desert Eagle. „Bohužel, šermovat neumím zdaleka tak dobře, jak bych si přála, ale zase se musím pochlubit, že z luku střílím prvotřídně.“

„Zemřel, když vám bylo deset,“ řekl Tommy. „To znamená, že vás tohle všechno naučil jako děcko?“

„Jo. Zajížděli jsme do pouště kousek od Vegas a tam jsme to pálili do prázdných lahví od limonád, plechovek, starých plakátů k filmům o příšerách jako Dracula nebo nestvůra z Černé laguny. Byla to sranda.“

„Na co vás to propána připravoval?“

„Na rande.“

„Na rande?“

„Tak vtipkoval. Ve skutečnosti mě připravoval na rušný život, který věděl, že povedu.“

„Jak to mohl vědět?“

Namísto odpovědi Del pokračovala: „Pravda ale je, že díky tátovu tréninku jsem ještě neměla rande s klukem, na kterém bych se cítila nesvá. Takový problém jsem nikdy neměla.“

„To si myslím. Řekl bych, že byste musela chodit s Hannibalem Lecterem, abyste se začala cítit nesvá.“

Vtlačila dva poslední náboje do zásobníku čtyřiačtyřicítky a řekla: „Táta mi pořád schází. On mi opravdu rozuměl. To o moc jiných lidech říct nemůžu.“

„Já se snažím,“ ubezpečil ji Tommy.

Scootie je míjel na obhlídce, přistoupil k Del, položil jí hlavu do klína a zakňučel, jako kdyby v jejím hlase pochytil lítost a smutek ze ztráty.

„Jak tak drobná holka jako vy dokáže tak pevně držet zbraň a střílet z ní? Zpětný ráz…“

„No jistě, nejdřív jsme začali vzduchovkou, pak vzduchovou pistolí a potom jsme přešli na ráži.22,“ odpověděla a vrazila plný zásobník do izraelské pistole. „Když jsme cvičili s puškami nebo brokovnicemi, táta mi vycpal rameno, krčil se za mnou a pušku mi přidržoval. Se silnějšími zbraněmi mě jen seznamoval, abych si na ně od raného věku zvykla a abych z nich neměla strach, až je začnu doopravdy používat. Umřel dřív, než jsem se náležitě zdokonalila v zacházení se silnějšími zbraněmi, takže ve výcviku pokračovala máti.“

„Skoda že vás nestačil naučit vyrábět bomby,“ podotkl Tommy se sarkastickou lítostí.

„Dovedu zacházet s dynamitem a většinou plastických trhavin, ale ty se k sebeobraně příliš nehodí.“

„Copak byl váš otec terorista?“

„Vůbec ne. Všechny politiky považoval za pitomce. Byl to laskavý člověk.“

„Až na to, že měl většinou po ruce kousek dynamitu, aby vás učil sestrojovat bomby.“

„Ne většinou.“

„Tak jenom na Vánoce, že?“

„Do výbušnin mě zasvěcoval ne proto, abych sestrojovala bomby, ale abych je dokázala zneškodnit, kdybych se k tomu nachomýtla.“

„Což je úkol, jaký řešíme zhruba tak jednou do měsíce.“

„To ne,“ odpověděla. „Já to zatím dělala jen dvakrát.“ Tommy by rád věřil, že žertuje, ale rozhodl se, že se jí na to ptát nebude. Mozek měl přetížený novými poznatky o ní a jeho momentální vyčerpání mu neposkytovalo dost energie a psychické kapacity, aby strávil další z jejích znepokojujících odhalení. „A to jsem si myslel, že moje rodina je divná.“

„To si myslí o své rodině každý,“ ujistila ho a podrbala Scootieho za ušima. „Jak pobýváme nablízku těch, které milujeme, máme sklon dívat se na ně zvětšovacím sklem, tlustou čočkou citů, a jejich výstřednosti zveličujeme.“

„To se ale vaší rodiny netýká,“ odpověděl. „Se zvětšovacím sklem nebo bez něj, pořád je to zvláštní parta.“

Scootie se vrátil k hlídkování, bezhlesně odkráčel nehybným stádem dřevěných koní v poklusu.

Del zatáhla zip kapsy, z níž vytahovala munici, a řekla: „Mně přijde, že vaše rodina má předsudky vůči blondýnám, ale až poznají, co všechno můžu nabídnout, oblíbí si mě.“

Tommy byl vděčný za to, že nevidí, jak zčervenal, a zeptal se: „Dovednost v zacházení se zbraněmi nechme stranou. Umíte vařit? Na to se v mojí rodině klade velký důraz.“

„Jasně, rodina bojovných pekařů. No, něco jsem od rodičů pochytila. Táta měl několik cen za přípravu chilli ze soutěží v Texasu a na jihozápadě a máti absolvovala kuchařskou školu Cordon Bleu.“

„Souběžně s tím, jak dělala balet?“

„Těsně potom.“

Pohlédl na hodinky: 2.37. „Možná bychom se zase měli hnout.“

V dálce se ozvala další siréna.

Del chvíli naslouchala, aby se ujistila, že zvuk se nevzdaluje, nýbrž blíží. „Ještě chvilku počkejme. Budeme si muset opatřit nové auto a já nechci zkratovat ukradený vůz, když se okolní ulice hemží policajty.“

„Když ale zůstaneme moc dlouho na jednom místě…“

„Ještě chvilku jsme tu v bezpečí. Chce se vám spát?“

„Neusnul bych, i kdybych to zkusil.“

„Oči pálí a svědí, co?“

„Jo,“ přisvědčil. „Ale to je v pohodě.“

„Za krkem vás bolí tak, že stěží udržíte hlavu zpříma,“ pokračovala, jako kdyby s ním prožívala jeho potíže.

„Jsem dostatečně bdělý. Nedělejte si o mě starosti,“ odpověděl a rukou si stiskl týl, jako kdyby z něj mohl bolest vymáčknout.

„Jste k smrti unavený, nebožáčku. Obraťte se na chvíli. Trošku na vás zapracuju.“

„Jak na mě zapracujete?“

„No tak sebou hejbni, tofu hochu, šup,“ šťouchla do něj bokem.

Vozík byl úzký, ale dokázal se pootočit natolik, aby mu mohla masírovat záda a šíji. V útlých rukou měla překvapivou sílu, ale třebaže občas hodně přitlačila, bolest spíš zmírňovala, než působila.

Vydechl a zeptal se: „To vás naučil kdo?“

„To je prostě něco, co umím. Jako malovat.“

Nějakou chvíli panovalo ticho přerušované jen Tommyho občasným zasténáním, když Deliny prsty našly další uzel bolesti a pomalu jej uvolňovaly.

Po okraji plošiny kolem nich prošel přičinlivý Scootie, černý jak sama noc a tichý jako přízrak.

Del projížděla prsty nahoru a dolů po Tommyho zátylku a řekla: „Už vás někdy unesli mimozemšťané?“

„Ajéje!“

„Copak?“

„Už to tu máme zase.“

„Takže chcete říct, že unesli?“

„Mimozemšťané? Samozřejmě že ne. Chci tím říct, že už zase začínáte s těmi podivnostmi.“

„Vy nevěříte na mimozemskou inteligenci?“

„Věřím, že vesmír je natolik obrovský, že v něm musí být ještě nějaký další inteligentní druh.“

„Tak jaké podivnosti?“

„Nevěřím ale, že by se plahočili celou galaxií, aby unášeli lidi, zavírali je do svých létajících talířů a zkoumali tam jejich pohlavní orgány.“

„Nezkoumají jenom pohlavní orgány.“

„Jasně, vím. Někdy svoje zajatce vezmou do Chicaga na pizzu a na pivo.“

Dala mu zezadu lehký pohlavek. „Zase jste jízlivý.“

„Maličko.“

„Nesedne to k vám.“

„Heleďte, mimozemská civilizace, daleko inteligentnější než my, bytosti o miliony let rozvinutější, by o nás pravděpodobně vůbec neměla zájem. A určitě ne takový, aby vynaložila tolik sil k týrání skupinky průměrných občanů.“

Del mu začala masírovat pokožku hlavy a řekla: „Já osobně na únosy mimozemšťany věřím.“

„To mě nepřekvapuje.“

„Věřím, že o nás mají starost.“

„Mimozemšťané?“

„Přesně tak.“

„Proč by o nás měli mít starost?“

„Protože jsme tak problematická rasa, zmatená, sebedestruktivní. Myslím si, že mimozemšťané nám chtějí pomoci dojít osvícení.“

„Zkoumáním našich pohlavních orgánů? Takže ti maníci, co sedávají kolem pódií ve striptýzových klubech, chtějí těm tančícím dívkám pomoci dojít osvícení?“

Zezadu mu dosáhla na čelo a lehce mu po něm kroužila prsty. „Vy jste ale rozumbrada.“

„Píšu detektivky.“

„Možná vás přece jen unesli.“

„Mě určitě ne.“

„Ani byste si to nepamatoval.“

„To bych si pamatoval,“ ubezpečil ji.

„Kdyby si to mimozemšťané nepřáli, pak ne.“

„Teď střílím jen tak od boku, ale vsadil bych se, že vy si myslíte, že vás unesli.“

Přestala ho masírovat a obrátila si ho tváří v tvář. Její tiché mumlání se změnilo ve spiklenecký šepot: „Co když vám řeknu, že jsem prožila pár nocí, ve kterých mi vypadlo několik hodin. Mám tam bílá místa, jako kdyby je někdo vymazal, něco jako okno. Všichni, které unesli, mluví o těchto scházejících hodinách, o dírách v paměti, odkud vymazali jejich vzpomínky na únos nebo je potlačili.“

„Del, moje drahá, milá praštěná Del, prosím neurazte se a pochopte, že to, co vám povím, říkám s láskou: mě by nepřekvapilo, kdybyste mi oznámila, že pár takových hodin postrádáte z každého dne v týdnu.“

Nechápavě se zeptala: „Proč bych se měla urazit?“

„Na tom nezáleží.“

„Ale nepostrádám hodiny z každého dne v týdnu, jen asi tak z jednoho dvou do roka.“

„A co duchové?“ zeptal se.

„Co s nimi?“

„Věříte na duchy?“

„Dokonce jsem se s několika už setkala,“ odpověděla živě.

„A co léčivá moc krystalů?“

Zavrtěla hlavou. „Léčit nedokážou, ale mohou soustředit vaši psychickou sílu.“

„Mimotělesná zkušenost?“

„Věřím, že je něco takového možné, ale já mám svoje tělo příliš ráda na to, abych je třeba jen na krátkou chvíli opustila.“

„Zření na dálku?“

„Hračka. Vyberte si město.“

„Prosím?“

„Jmenujte nějaké město.“

„Fresno,“ řekl.

Zareagovala s přehnanou sebedůvěrou: „Dokážu popsat kteroukoli místnost v kterémkoli domě ve Fresnu, kde jsem mimochodem nikdy nebyla, a když tam zítra zajedeme, poznáte, že jsem měla pravdu.“

„A co sněžný muž?“

Dala si ruku před ústa, aby zdusila zahihňání. „Teda vy jste trouba, Tuongu Tommy. Sněžný muž je hovadina, kterou si vymyslel bulvár, aby ho kupovalo víc důvěřivých pitomců.“

Políbil ji.

Vrátila mu polibek. Líbala ho lépe než kdokoli kdy předtím. Šlo jí to dobře, stejně jako vrhání nožů.

Když se od ní Tommy konečně odtrhl, řekl: „Ještě jsem nepotkal nikoho, kdo by se ti aspoň trochu podobal, Deliverance Payneová, a nejsem si jistý, zda je to dobře, nebo špatně.“

„Jedna věc je jistá. Kdyby tě z hořícího auta zachránila jiná ženská, nedožil bys ani půlku času, co zatím dnes.“

V tom měla bezesporu pravdu. Žádná jiná žena, nikdo, koho znal, by nereagovala s takovou rozvahou jako ona, když jim démon pleskl o čelní sklo a přichytil se na něm svými odpornými přísavkami. Nikdo jiný by za volantem nepředvedl takový kaskadérský kousek nutný k tomu, aby zbavili dodávku toho hnusného tvora, a zřejmě nikdo jiný, i kdyby stvoření na vlastní oči spatřil, by tak jednoznačně jako ona nepřijal Tommyho vyprávění o ďábelské panence.

„Existuje cosi jako osud,“ řekla mu.

„To asi jo.“

„Existuje. Osud. Není ale vytesaný do kamene. Svoje osudy naplňujeme v duchovní rovině, zcela podvědomě.“

Tommym zacloumalo ohromení i radost a cítil se jako dítě, které právě začalo rozbalovat nádherný dárek. „Teď už mi to nezní tak naprosto šíleně, jak bych se na to díval ještě před jednou dvěma hodinami.“

„Jistěže ne. Mám dojem, že ses v nestřežené chvíli stal mým osudem a já tvým.“

Tommy na to nedokázal nic říct. Srdce mu bušilo. Ještě nikdy se necítil tak jako teď. I kdyby měl před sebou klávesnici počítače a čas přemýšlet, nedokázal by snadno vyjádřit slovy své nové pocity.

Jeho radostná nálada a pocit naplňující se nadsmyslnosti se však náhle smrskly, když mu páteří projela zvláštní, plíživá tíseň. Otřásl se.

„Zima?“ zeptala se.

„Ne.“

Jak se někdy stává na pobřeží, teplota po půlnoci klesla na minimum. Nyní zase stoupala. Moře fungovalo jako spolehlivá zásobárna tepla: za slunného dne je vstřebávalo a po setmění je postupně uvolňovalo.

Znovu ho zamrazilo až do morku kostí a Tommy dodal: „Jen takový divný pocit…“

„Óóóó, miluju divné pocity.“

„… možná předtucha.“

„Předtucha? Začínáš mě víc a víc zajímat, Tuongu Tommy. Předtucha čeho?“

Neklidně se rozhlédl po temných obrysech koní na kolotoči. „Já… přesně… nevím…“

Pak mu najednou došlo, že šíji a ramena už nemá ztuhlé. Přešla ho i bolest hlavy.

V údivu vydechl: „To byla neuvěřitelná masáž.“

„Rádo se stalo.“

Skutečně necítil bolest v jediném svalu, ani v těch, které si pohmoždil, když byl sražen na betonovou terasu. Nechtělo se mu už ani spát a oči ho přestaly svědit a pálit. Naopak se cítil svěží a plný energie, lépe než na začátku tohoto závodu o život.

Svraštil čelo a podíval se ve tmě na Del: „Poslyš, jak jsi to…“

Přerušil ho Scootie, který mezi ně vrazil hlavu a ustrašeně zakňučel.

„Blíží se,“ řekla Del a vstala.

Tommy popadl z podlahy kolotoče mossberg.

To už se Del proplétala mezi koňmi, kryla se za nimi a postupovala k okraji plošiny, aby měla lepší výhled na promenádu.

Tommy se k ní připojil za velkým černým hřebcem s vyceněnými zuby a divokýma očima.

Scootie stál na místě a téměř bez pohnutí, jako lovecký pes v poli, na jehož okraji se v křoví ukryl bažant, a podél lucernami osvětlené Edgewater Avanue hleděl k východu, za půjčovnu člunů Anchors Away, za kancelář společnosti vyhlídkových lodí Original Harbor Cruises k lahůdkářství Balboa Beach Treats. Až na menší vzrůst by se dal zaměnit za jedno z vyřezávaných zvířat, jež čekala zastavená v poklusu na sluneční svit a jezdce, kteří přijdou s ním.

„Pojďme odsud,“ zašeptal Tommy.

„Počkej.“

„Na co?“

„Chci si ho lépe prohlédnout,“ odpověděla a ukázala o tři lucerny dál, odkud musel Samaritán přijít. Její slova nezněla o nic hlasitěji než výdech.

„Já po nějaké důkladnější prohlídce netoužím.“

„V nejhorším jsme ozbrojeni. Můžeme ho zase skolit.“

„Tentokrát nám nemusí přát štěstí.“

„Scootie se může pokusit odvést jeho pozornost.“

„Myslíš jako odlákat ho od nás?“

Del neodpověděla.

Scootie stál s hlavou vztyčenou a s ušima nastraženýma zjevně připravený udělat cokoli, co by po něm jeho paní požadovala.

Možná by Scootie před tím stvořením dokázal utéct. Třebaže v těle tlustého muže zjevně přebývala nadpřirozená bytost, nesmrtelná a tím pádem nezastavitelná, zdálo se, že je odkázaná na některé fyzikální zákony, díky čemuž ji zásah střely vysokého kalibru mohl zastavit, srazit, zdržet. Z té logiky tedy vyplývalo, že se nedokáže pohybovat tak rychle jako Scootie, menší a nižší tvor, přírodou vybavený k rychlému běhu.

„Ale on se nenechá odlákat psem,“ šeptal Tommy. „Pes ho nezajímá, Del. Chce jenom mě… a teď možná i tebe.“

„Pssst!“ umlčela ho.

Ve studeném světle matných bání nejbližší lucerny připomínal déšť zimní plískanici. Betonový chodník se leskl jako zledovatělý.

Za dosahem světla déšť tmavl do barvy zašlého stříbra a dál zešedl jako popel a z té šedi se vynořil tlustý muž a kráčel pomalu prostředkem opuštěné promenády.

Scootie u Tommyho boku sebou škubl, ale nevydal hlásku. Tommy svírající brokovnici oběma rukama se ještě víc přikrčil za dřevěným hřebcem. V bezvětrné noci vyhlížel na promenádu zpoza vyřezávaného koňského ocasu, trvale načechraného větrem.

Del se na druhém konci hřebce vzepnutého ke skoku rovněž skrčila a pozorovala pronásledovatele pod koňskou šíjí.

Tlusťoch k nim spíše plynul, než kráčel, jeho pohyb připomínal vzducholoď šinoucí se nad zemským povrchem těsně před přistáním, jeho kroky na kalužemi poseté dlažbě necákaly.

Tommymu se zdálo, že se ochladilo, jako kdyby se démon přibližoval v ledovém mraku natolik mocném, že dokázal anulovat vyzařování tepla přístavu nahromaděného přes den.

Stvoření se zprvu jevilo jen jako šedavá masa v šedavém šumu deště, pak se ale jeho obraz projasnil, když vstoupilo do světla. Bylo o něco větší než dříve, ale ne tak velké, jak by mělo být, jestliže skutečně pozřelo dva muže, každý kousek jejich masa a každý úlomek kosti.

Tommymu došlo, jak nesmyslná je snaha logicky vykládat biologické pochody nadpřirozené bytosti, a znovu přemýšlel, zda ho někdy v průběhu dnešní noci neopustil zdravý rozum.

Neznámý měl na sobě plášť do deště, leč proděravěný a potrhaný, zjevně od výstřelů. Pomačkaná kapuca mu visela vzadu na krku, hlavu měl obnaženou.

Jeho obličej byl člověčí, ale nelidsky tvrdý a patrně už neschopný jemnějšího výrazu, a na dálku se zdálo, že i oči má lidské. Pořád šlo o tvář tlouštíka kulatou jako měsíc, který zastavil na místě havárie corvetty, aby nabídl pomoc. Avšak mysl a duši ten člověk už dávno neměl a bytost, která přebývala v jeho těle, v sobě nakumulovala tolik nenávisti a bestiality, že by neskryla svou přirozenost ani za laskavějšími rysy obličeje, který se dovede usmívat i smát.

Jak tvor mířil přímo do listopadově mdlého světla, všiml si Tommy na vzdálenost ne větší než třináct metrů, jež je dělila, že vrhá tři zřetelné stíny, přitom by očekával, že podobně jako upír nebude mít stín žádný. Chvíli se domníval, že tři stíny jsou výsledkem svitu tří bání na staré lucerně, pak si ale povšiml, že se táhnou po mokrém dláždění v úhlech, jež se zdrojem světla nesouvisí.

Obrátil pozornost zpět k obličeji toho tvora a zjistil, že prošel proměnou. Na baňatém těle vyvstal hubenější a zcela jiný obličej: nos byl zahnutější, čelist výraznější a uši víc připláclé k lebce. Deštěm mokrá kštice hustých černých vlasů se proměnila ve splihlé kudrny. A potom třetí podoba nahradila předešlou: starší muž s nakrátko ostříhanými, ocelově šedými vlasy a ostře řezaným obličejem typického armádního výcvikového seržanta.

Tommy pozoroval, jak se znovu objevuje původní tlusťochův obličej, a napadlo ho, že ty dvě předešlé podoby patří dvěma nešťastníkům, které nestvůra před krátkou chvíli zabila na terase domu před přístavem. Otřásl se při té představě a polekal, že démon zaslechne cvakot jeho zubů i na třináctimetrovou vzdálenost a i přes bubnování deště.

Stvoření vstoupilo do kruhu světla dopadajícího shora z lucerny a zastavilo se. Oči mělo v jednu chvíli tmavé a lidské, hned nato zas nepřirozeně zářivě zelené.

Zprostředka promenády obhlížel tvor zábavní zónu. Začal u kolotoče, vyvýšeného půl metru nad chodníkem a částečně krytého nízkým plotem z tepaného železa. Tommymu se zdálo, že děsivé oči, žhnoucí a nemilosrdné podobně jako hadí, upírá přímo na něj, a cítil démonovu ďábelskou nenasytnost.

Kolotoč byl plný přeludů, bylo jich víc než jezdců, kteří se po desetiletí vyšvihávali na koně klusající v kruhu za sebou, takže nebylo pravděpodobné, že by Tommyho, Del a Scootieho mohl někdo zpozorovat, zůstanou-li zticha. Krutý démon však shlížel na svět neobyčejnýma očima a Tommy si byl jistý, že ho spatřil stejně neklamně, jako kdyby stál v plném slunečním světle.

Jeho pohled však z Tommyho sklouzl. Nestvůra zkoumala stánek Bay Burger na západě a pak pohlédla severně k ruskému kolu a k lodní společnosti Fun Zone Boat Company.

Ví, že jsme nablízku, napadlo Tommyho.

Naproti vyvýšenému kolotoči vzrostlé palmy zkrášlovaly otevřenou terasu restaurace s vyhlídkou na lodní mola a přístav v dálce. Démon se otočil zády ke koním a pozvolna obhlížel upevněné stoly, lavice, odpadkové koše, prázdné stojany na jízdní kola a stromy, z nichž zvonivě odkapával déšť.

Na terase stály dvě další lucerny, každá s třemi svítidly, a jejich studené světlo v této zvláštní noci jako by neodhalovalo tolik, co by mělo. Okolí však přesto bylo natolik dobře osvětlené, aby se netvor pouhým pohledem ujistil, že se tam jeho oběti neskrývají. Přesto strávil prohlídkou terasy nadměrně dlouhou dobu, jako by nevěřil vlastním očím a domníval se, že Tommy a Del dokáží podobně jako chameleoni vizuálně splynout s jakýmkoli pozadím a být neviditelní.

Konečně se nestvůra zahleděla opět podél promenády k západu a pak se soustředila zase na kolotoč. Palčivým zeleným pohledem přejela zběžně potemnělé koně a pak obrátila zrak k východu, odkud přišla, jako kdyby měla pocit, že jejich úkryt minula.

Zdálo se, že je zmatená. Její rozpaky byly téměř hmatatelné. Cítila, že jsou nablízku, avšak nedokázala zachytit jejich pach či ještě neobvyklejší stopu, po které šla.

Tommy si uvědomil, že tají dech. Vydechl a potom tiše vdechoval otevřenými ústy v obavě, že i prudší nádech by okamžitě vzbudil pronásledovatelovu pozornost.

Vzhledem k tomu, že stvoření je stopovalo okresem mnoho kilometrů až k pekárně Novosvětský Saigon a později je našlo v Delině domě, jeho momentální neschopnost odhalit je ve vzdálenosti pouhých třinácti metrů udivovala.

Stvoření se obrátilo ke kolotoči.

Tommy opět zadržel dech.

Samaritán s hadíma očima pozvedl baculaté ruce do výšky a plochými dlaněmi kroužil ve vzduchu obtékajícím deštěm, jako kdyby leštil špinavou tabuli skla.

Pátrá po psychických vjemech, po nějaké známce naší přítomnosti, snaží se zaostřit vidění, napadlo Tommyho.

Sevřel pevněji mossberg.

Dokola a dokola se pohybovaly bílé dlaně, kolem a kolem jako antény radaru a pátraly po signálech.

Tik.

Tak.

Tommy cítil, že s časem přicházejí kvapem i o štěstí a že démonovy nelidské smysly je každou vteřinou vycítí.

Z noci nad přístavem se snesl racek, éterický jako anděl, ale zároveň rychlý jako paprsek světla, s bušícími křídly proletěl kolem démonových bílých rukou a obloukem zmizel opět v temnotě, z níž se vynořil.

Tlusťoch dal ruce níž.

Racek se objevil znovu a jeho křídla krájela chladný vzduch i déšť v úchvatných a ladných akrobatických figurách. V chladném světle zářil jako duch, když přelétl kolem netvorových pozdvižených rukou, a spirálou vystřelil opět k obloze.

Věc skrytá v tlusťochově těle k rackovi vzhlédla a sledovala jej, jak se kmital na nebi.

Odehrávalo se cosi důležitého, cosi tajemného a zásadního, co Tommy nechápal.

Pohlédl na Del, co tomu říká, ale její pozornost zůstávala upřená na démona, takže jí neviděl do obličeje.

Scootie se tiskl pevně k Tommyho boku a teď se zachvěl.

Racek zakroužil nad přístavem a opět se snášel k zábavní zóně. Letěl jen pár metrů nad dlažbou promenády, minul démona a zmizel mezi obchody a hernami na východě.

Tlustý muž s hadíma očima se za ním díval upřeně a se zjevným zájmem. Ruce měl svěšené u boků a střídavě zatínal a povoloval pěsti, jako kdyby dával průchod přebytečné energii vzteku a zklamání.

Od nehybného ruského kola na západě zaznělo z výšky máchání mnoha křídel a sneslo se odtamtud hejno osmi či deseti racků.

Démon se k nim obrátil. Zbrzdili svůj téměř volný pád pár centimetrů nad zemí a vyrazili stejným směrem jako první pták. Hnali se přímo na démona a pak se rozdělili na dvě skupiny, které kolem něho prolétly a zmizely na východním konci Edgewater Avenue. Ani jeden z nich charakteristicky nezavřískl a až na svistot křídel letěli v naprostém tichu.

Nestvůru zaujali, vzbudili její zvědavost. Dívala se za nimi, jak mizí na východě.

Udělala krok jejich směrem, potom druhý, pak se ale zastavila.

Bělavé zimní světlo luceren šlehala dešťová plískanice. Démon postoupil ještě o krok k východu. Zůstal stát a kymácel se.

V nedalekých kotvištích povrzávaly čluny v nadcházejícím přílivu a lanoví břinkalo o ocelové stěžně.

Tlusťoch zaměřil pozornost opět ke kolotoči.

Od západu náhle zaznělo bubnování, které nevypadalo na déšť a bylo hlasitější.

Netvor se obrátil k ruskému kolu, zvedl k němu hlavu, zahleděl se do bezedné temné oblohy a pozvedl tlusté bílé ruce, jako kdyby chtěl zjistit zdroj toho zvuku nebo se připravoval odrazit útok.

Z rozvířené temnoty nad přístavem opět slétávali dolů ptáci, už jich však nebylo jen osm nebo deset, ale sto, dvě stě, tři stovky racků a holubů a vrabců a kosů a vran a jestřábů, a letělo mezi nimi i několik ohromných modrých volavek, působících pravěkým dojmem, a všichni měli zobáky otevřené, ale nevydali jediný zvuk; záplava peří a malých lesklých oček řítící se od ruského kola, podél promenády, dělící se na dva proudy, jež obtekly démona a pak se zase slily v jednu rozvlněnou řeku, která mizela mezi obchody a hernami, ale přilétali stále noví, další stovka a po ní ještě jedna, stovky a stovky se řítily za nimi dolů, jako kdyby obloha už nikdy neměla přestat vyvrhovat ptáky; zběsilé bušení perutí se odráželo od každého pevného povrchu v rachotu nákladního vlaku, připomínajícím středně silné zemětřesení.

Tommy na kolotoči cítil vibrace křídel, tlak vzduchových vln na obličej a udivené oči a jeho ušní bubínky se rozechvěly souzněním, takže mu připadalo, že v uších se mu třepetají křídla a nikoli jen jejich zvuk. Vzduchem se nesl slabě čpavý zápach mokrého peří.

Vybavilo se mu, co mu před pár hodinami říkala Del: Na světě je spousta divných věcí. Vy se nedíváte na Akta X?

Ptačí představení Tommyho ohromilo stejně mocně, jako nechápal jeho příčinu, avšak tušil, že Del ví, co se děje, a že to, co se jemu jevilo jako největší záhada, je pro ni průzračné jako kapka deště.

Démon, kolem něhož prolétávala zřejmě nekonečná ptačí hejna, se odvrátil od ruského kola a zadíval se k východu, kde se ptáci ztráceli za Pavilonem Balboa. Zaváhal. Udělal krok tím směrem. Zastavil se. Pak znovu vykročil.

Nakonec, jako kdyby si okřídlenou invazi vyložil jako znamení, jež nelze přehlížet, se netvor rozběhl, nechal se vléct do tmy ptáky letícími před ním, povzbuzován hejny, jež ho z obou stran míjela, a poháněn opeřenci nalétávajícími zezadu. Potrhaný plášť do deště se plácal jako křídla, avšak tlustý muž se neodlepil od země a hnal se za ptáky a jejich stíny k východu.

Ještě asi minutu poté, co jeho postava zmizela z dohledu, se nepřestávali ptáci snášet z bouřné oblohy u ruského kola na západě k zemi, prolétávat podél Edgewater Avenue kolem kolotoče a mizet na východě. Pak postupně hejno řídlo, až na závěr zbylo několik kosů, dva racci a osamělá, snad metr dlouhá modrá volavka.

Kosi náhle přerušili svůj zmatený let k východu, zakroužili nad terasou restaurace, jako kdyby se mezi sebou prali, a pak dopadli na promenádu, kde se jako omráčení třepetali na mokrém betonu.

Oba racci přistáli na dlažbě, klopýtavě popoběhli, pak se převrátili na boky a poplašeně skřehotali, potom se opět zvedli na nohy, mátožně ťapkali v kruzích a zjevně popletení a omámení trhali hlavami.

Volavky jsou i s dlouhýma nohama a nemotorným vzezřením půvabná stvoření – s výjimkou této. Vpotácela se z promenády na terasu restaurace, motala se kolem kmenů palem, kroutila krkem a ohýbala ho, jako kdyby jí svaly zeslábly tak, že nedokázala udržet hlavu zpříma, a vůbec se chovala jako opilá.

Kosi se nakonec jeden po druhém přestali zmítat na betonu, vyskočili na nohy, oklepali se, roztáhli křídla a vznesli se do vzduchu.

Párek racků se uklidnil. I oni rozprostřeli perutě a ztratili se v hluboké tmě oblohy nad přístavem.

Volavka nabyla rovnováhy, vyskočila na jeden ze stolů na terase, kde zůstala zpříma a s hlavou vztyčenou stát, a rozhlížela se nocí na všechny strany, jako kdyby ji překvapovalo, jak se tady ocitla. Pak i ona odletěla.

Tommy se zhluboka nadechl chladného vzduchu, pak jej vypustil z plic a řekl: „Co tohleto u všech čertů bylo?“

„Ptáci,“ odpověděla Del.

„Vím, že to byli ptáci, to by snad poznal i slepý, ale jak se to chovali?“

Pes se oklepal, zakňučel, přiťapkal k Del a začal se o ni třít, jako by hledal útěchu.

„Hodný Scootie.“ Del se sklonila, aby ho podrbala za ušima. „Byl tak klidný, tak tichý. Hodný pejsánek, Scootie, maminčin maličký mazlíček.“

Scootie radostně máchal ocasem a frkl.

Pak se Del obrátila k Tommymu: „Radši odsud zmizíme.“

„Neodpověděla jsi na moji otázku.“

„Máš jich moc.“

„Teď se ptám jen na ty ptáky.“

Zvedla se od psa a zeptala se: „Cítil by ses líp, kdybych i tebe podrbala za ušima?“

„Del, nech toho už!“

„Prostě ptáci. Něco je rozrušilo.“

„V tom bylo něco víc.“

„Ve všem je vždycky něco víc, než se zdá, ale nic není tak záhadné, jak se to jeví.“

„Já chci skutečnou odpověď, žádnou metafyziku.“

„Tak sem s ní.“

„Del, co se tady ksakru děje, do čeho jsme se to připletli, co to všechno má znamenat?“

Namísto odpovědi řekla: „Mohl by se vrátit, tak raději pojďme.“

Otráveně následoval Del a Scootieho z plošiny kolotoče do deště. Sestoupili po schůdcích na Edgewater Avenue, kterou prolédy tisíce ptáků.

Na konci zídky a železného zábradlí, které ohraničovalo vyvýšené prostranství s kolotočem, se zastavili a obezřetně vyhlédli na zábavní zónu východním směrem, kam odešel démon. Nebylo ho nikde vidět. Zmizeli i všichni ptáci.

Za Scootiem vyšli na promenádu.

Desítky peříček zůstaly přilepeny na mokrém betonu nebo plavaly v loužích. Nebýt jich, dalo by se snadno uvěřit, že ptáci nebyli skuteční, že šlo o výjimečnou a fantasmagorickou iluzi.

„Tudy,“ pobídla ho Del a svižně vykročila po promenádě v opačném směru, než kam zmizel netvor.

„Jsi čarodějnice?“ zeptal se Tommy.

„V žádném případě.“

„To je podezřelé.“

„Co?“ nechápala.

„Tak přímá odpověď. Nikdy tak neodpovídáš.“

„Odpovídám tak vždycky. Jen ty řádně nenasloucháš.“

Když kráčeli zábavní zónou mezi hernou a lodní společností a pak mezi Cukrárnou paní Fieldsové a opuštěným ruským kolem, Tommy podrážděně odpověděl: „Del, já naslouchám celou noc a dosud jsem neslyšel nic, co by dávalo smysl.“

„To jenom dokazuje, jak špatný máš sluch. Měl by ses objednat k dobrému ušaři. Ale na každý pád líbáš mnohem líp, než slyšíš, tofu hochu.“

Na polibek, který si vyměnili na kolotoči, už zapomněl. Jak vůbec mohl? I když vzápětí po něm se objevil netvor a pak přišel ohromující nálet ptáků, jak mohl na ten polibek zapomenout?

Nyní se jeho rty rozehřály vzpomínkou na ty její a pocítil sladkou chuť jejího pátrajícího jazyka, jako kdyby jej stále ještě měl v ústech.

Její zmínka o polibku ho připravila o řeč.

Možná to zamýšlela.

Hned za ruským kolem, na křižovatce Edgewater Avenue a Palm Street se Del zastavila, jako by si nebyla jistá, kudy dál pokračovat.

Před nimi se dál táhla pěší promenáda Edgewater Avenue, i když už se blížili na konec zábavní zóny.

Palm Street sem ústila zleva. Parkovat se na ní nesmělo, ale auta po ní jezdit mohla, protože končila u nájezdní rampy zdejšího trajektu.

V tomto čase tu nebyl žádný provoz, protože trajekt v noci nejezdil. V kotvišti u paty rampy tiše povrzávala na vlnách přílivu jedna z převozních lodí podobná nákladnímu člunu, na kterou se vešly tři automobily.

Mohli zahnout doleva na Palm Street a opustit zábavní zónu po Bay Avenue, první ulici odbočující k jihu. I když na ní v nejbližším okolí nestály obytné domy, jistě by tam našli jeden či dva zaparkované vozy, které by Del mohla zkratem nastartovat.

Tommy uvažoval jako zloděj. Nebo přinejmenším měl uvažování zlodějského učně. Možná měly blondýny – přinejmenším tahle blondýna – onen neblahý vliv, který jim jeho matka vždy přisuzovala.

Bylo mu to jedno.

Stále vychutnával její polibek.

Poprvé se cítil stejně drsný, přizpůsobivý a galantní jako jeho detektiv Chip Nguyen.

Za Bay Avenue ležel Balboa Boulevard, hlavní tah po délce poloostrova. Protože policie bezpochyby pořád ještě pendlovala na místo noční střelby ležící východním směrem, byl by Tommy s Del, v tak pozdní hodinu pravděpodobně jediní chodci, na dobře osvětlené ulici nápadní.

Scootie zavrčel a Del řekla: „Vrací se.“

Tommy na chvíli nerozuměl, co tím myslí, ale pak pochopil až příliš dobře. Sevřel brokovnici a obrátil se k východu. Spatřil jen vylidněnou promenádu, a to i ve tmě a dešti dohlédl až za kolotoč k pavilonu Balboa u vstupu do zábavní zóny.

„Ještě přesně neví, kde se nalézáme,“ vysvětlila, „ale vrací se naším směrem.“

„Zase intuice?“ zeptal se ironicky.

„Nějak tak. A myslím si, že po svých mu neunikneme.“

„Takže musíme najít auto,“ řekl a zrakem propátrával východní konec zábavní zóny, kdy se tam objeví netvor ženoucí se k ním plný vzteku a už bez doprovodu ptáků.

„Auto ne. To je moc nebezpečné. Znamenalo by to vydat se k Balboa Boulevardu, kde by si nás mohli všimnout policajti a pojmout podezření.“

„Podezření? Co je podezřelého na dvou po zuby ozbrojených lidech a podivném velkém černém psu ve tři hodiny ráno uprostřed bouře?“

„Ukradneme loď,“ řekla Del.

Její slova odvedla Tommyho pozornost od promenády. „Loď?“

„Bude legrace,“ dodala.

Už se Scootiem vykročila a Tommy se naposledy ohlédl východním směrem po délce zábavní zóny a pak klopýtal za nimi.

Za příjezdovou rampou k trajektu se nacházela Balboaská půjčovna lodí, nabízející turistům pronájem rozmanitých člunů, malých motorových loděk a kajaků.

Plachtit Tommy neuměl, nebyl si jistý, že by zvládl obsluhu motorové lodi a představa pádlování nočním přístavem v dešti na kajaku ho nepřitahovala. „Dal bych přednost autu.“

Del se Scootiem proběhli kolem zavřené půjčovny a opustili tak otevřený prostor promenády. Proklouzli mezi dvěma ztemnělými budovami a zamířili k hrázi.

Tommy je bránou a po molu následoval. Třebaže měl gumové podrážky, na deštěm prosáklých prknech mu podkluzovaly.

Ocitli se v jakémsi malém mořském přístavišti, kde se dala pronajmout místa ke kotvení, i když některá kotviště směrem na západ byla zjevně soukromá. Plavidla, některá z nich výletní, jiná patřící koncesovaným rybářům a pár soukromých lodí, které se rozměry řadily už do kategorie plnohodnotných jachet, stála v řadě vedle sebe bičovaná deštěm a v záři bezpečnostních svítilen na molu jen matně viditelná.

Del se Scootiem běželi dokem, který poskytoval kotviště několika lodím, a přehlíželi desítku plavidel, než se zastavili před naleštěnou bílou dvoupalubovou cestovní jachtou. „Tahle bude vyhovovat,“ oznámila Tommymu, když je doběhl.

„Děláš si srandu? Ty chceš ukrást tuhletu? Vždyť je obrovská!“

„Zas tak obrovská není. Bluewater 563, devatenáct metrů dlouhá, pět metrů na šířku.“

„S tou si neporadíme… jak ji chceš uřídit…? Na to bychom potřebovali celou posádku,“ blekotal Tommy a toužil, aby to neznělo tak vystrašeně.

„Poradím si s ní jedna dvě,“ ujistila ho se svou obvyklou razancí. „Tyhlety jachty Bluewater jsou v pohodě, doopravdy fajn, a řídí se stejně snadno jako auto.“

„Auto řídit umím, ale tohleto ne.“

„Podrž to.“ Podala mu pistoli a vkročila na rameno doku, k němuž byla jachta připoutaná.

Vydal se za ní: „Del, počkej.“

Na okamžik se zastavila, aby uvolnila smyčku lana z úvazníku: „Neměj strach. Tahle holčička má hloubku ponoru ani ne šedesát čísel, její tvar omezuje vliv větru, záďová část trupu je prakticky placatá.“

„To mi zní stejně, jako kdybys zase mluvila o únosech mimozemšťany.“

„… a díky dvěma hlubokým, prostorným komorám pro šrouby je mnohem snadněji ovladatelná,“ pokračovala, zatímco míjela tři tenčí lana a došla až k zádi, kde z dalšího úvazníku uvolnila záďové lano, svinula je a hodila na palubu. „Tohle zlatíčko je opravdu výkonné. Váží jednadvacet tun, ale já ji naučím dělat piruety.“

„Jednadvacet tun?“ vyděsil se, zatímco ji následoval zpět k prostředku lodi. „To s ní chceš plout do Japonska, nebo kam?“

„Ne, to je příbřežní člun. Není radno vyjíždět s ním příliš daleko na otevřené moře. My na něm každopádně jen přeplujeme přístav k ostrovu Balboa, kde policie tolik neřádí. Tam si vezmeme auto, aniž by si nás někdo všiml.“

Del si rozepnula lyžařskou bundu, svlékala si ji a Tommy se zeptal: „Nedopouštíme se pirátství?“

„Když není nikdo na palubě, tak ne. Jen obyčejné krádeže,“ ujistila ho zvesela a podávala mu bundu.

„Co to děláš?“

„Budu mít plné ruce práce s lodí, takže na tobě jediném zůstává obrana. Kapsy jsou plné munice. Může se ti hodit. Postav se na příď, a pokud se to stvoření ukáže, dělej všechno pro to, aby se nedostalo na palubu.“

Tommyho zamrazilo v zátylku a ohlédl se přes přístaviště, podél mola a východně k bráně, kterou sem vešli ze zábavní zóny. Netvora zatím nespatřil.

„Blíží se,“ ujistila ho Del.

Už ji neslyšel po svém boku, a když se k ní obrátil, viděl, že se mezerou v zábradlí protáhla na palubu jachty.

I Scootie už vyšlapal po bočních schůdcích na nekrytou vrchní palubu.

„A co tady s těmi?“ zeptal se Tommy a ukázal na tři lana, která Del vynechala.

„Příďový, záďový a příčný úvaz. Postarám se o ně. Ty už se postav na příď.“

Zastrčil si Desert Eagle za opasek džínsů a modlil se k Bohu, aby neklopýtl, neupadl a nešťastnou náhodou si neustřelil mužství. Delinu bundu přehodil přes brokovnici v levé ruce, pravačkou se chytil zábradlí a vytáhl se na palubu.

Vyrazil k přídi, ale pak ho napadla další znepokojivá myšlenka, a obrátil se k Del: „Nepotřebuješ klíčky nebo tak něco, abys to nastartovala?“

„Ne.“

„Proboha, neříkej mi, že to má přívěsný motor se šňůrou.“

„Vím, jak na to.“

I navzdory hlubokému přítmí viděl, že se usmívá ještě záhadněji než kdy předtím.

Naklonila se k němu, lehce ho políbila na ústa a pak řekla: „Pospěš si.“

Přešel na otevřenou přední palubu. V nejpředsunutějším bodě jachty se postavil do mělké vyhloubeniny, v níž spočíval navíjecí buben kotevního řetězu. Odhodil bundu beze strachu, že by mohla odletět, protože s náboji v kapsách vážila dobře pět kilo.

S úlevným výdechem, že zůstal mužem, vytáhl opatrně pistoli zpoza opasku a položil ji na bundu, kde ji měl snadno po ruce pro případ, že by ji potřeboval.

Přístaviště smáčené deštěm bylo stále vylidněné.

Zdvíhací lanka tiše rachotila o stěžeň plachetnice. Nosné válečky mola drhly a skřípěly o betonové sloupy a stlačované gumové odrazníky úpěly mezi molem a trupem lodi.

Olejnatě tmavá voda vydávala lehký solný odér. V detektivkách, které psal, právě do takové studené, temné vody skrývající nejedno tajemství ničemové tu a tam házeli oběti v betonovém obutí svázané řetězy. V knihách jiných autorů takové vody zabydlovali obří bílí žraloci, veliké zabijácké chobotnice a mořští hadi.

Ohlédl se po tmavých oknech uzavřené spodní paluby hned za sebou, zvědavý, kam se poděla Del.

Menší vrchní paluba začínala o něco dál k zádi, a jak k ní zvedl oči, zahlédl slabé nažloutlé světlo v okně, které patřilo zřejmě kormidelně. Pak uviděl Del, jak vklouzla za řízení a zkoumá přístroje.

Tommy opět zkontroloval přístaviště, ale nic se tam nehýbalo, ačkoli by ho nepřekvapilo, kdyby tam spatřil policisty, přístavní policii, členy pobřežní hlídky, agenty FBI a takové množství příslušníků těch či oněch bezpečnostních složek, že netvor, kdyby se ukázal, by si mezi nimi cestu neproklestil. Dnes v noci porušil nejspíš víc zákonů než za celých předcházejících třicet let.

Dvojice dieselových motorů zasupěla, zakašlala a pak zarachotila plnou silou. Příď se pod Tommyho nohama roztřásla.

Pohlédl znovu do kormidelny na horní palubě a vedle Del spatřil Scootieho hlavu se vztyčenýma ušima. Labrador zřejmě stál na zadních a předními tlapami se opíral o přístrojovou desku a Del ho plácala po hlavě, jako by mu říkala „hodnej pejsek“.

Z důvodu, který nedokázal přesně pochopit, si Tommy vzpomněl na hejna ptáků. V myšlenkách zaletěl také na dvůr Delina domu, kam vběhli z ulice se Samaritánem v patách, a k předtím zamčeným dveřím, jež jako by se otevřely dříve, než se k nim dostala. Náhle jako kdyby se znovu ocitl na hraně satori, avšak ten okamžik minul, aniž mu přinesl poznání.

Když potom obrátil pozornost zpět k přístavišti, spatřil netvora, jak probíhá bránou u hráze. Dělilo je sotva sedmdesát metrů. Plášť do deště za ním vlál jako kápě, ptáci už ho nerozptylovali a on měl oči jen pro svou kořist.

„Jedem, jedem!“ pobízel Tommy Del, zatímco jachta začala couvat z kotviště.

Démon sestoupil na začátek přístaviště, uháněl západním směrem podél základny hráze a míjel lodi, které Del zavrhla.

Tommy stál ve vyhloubenině pro kotvu, oběma rukama svíral mossberg a doufal, že příšera se nedostane tak blízko, aby musel brokovnici použít.

Jachta už zpola vycouvala z kotviště a s každou vteřinou nabírala rychlost.

Tommy slyšel tlukot vlastního srdce a pak zaslechl ještě hlasitější bušení: duté dupání démonových kroků na prknech doku.

Jachta už ze tří čtvrtin vyplula z kotviště a vlny černé vody se vevalily na místo, jež uvolnila, a pleskaly o přístaviště.

Tlouštík, který už nebyl tlouštíkem, klouzal po mokrých fošnách, doběhl na konec doku a zabočil ke kotvišti v zoufalé snaze dostihnout je dřív, než úplně vycouvají do průplavu.

Nestvůra se přiblížila natolik, že Tommy dobře viděl žhnoucí zelené oči v bledém obličeji tlustého muže, kde působily stejně nepravděpodobně a děsivě jako ve tváři hadrové panenky.

Bluewater už celý vycouval z kotviště a zběsile vířil vodu, kterou teď zdobily girlandy fosforeskující pěny.

Démon doběhl na konec kotviště právě ve chvíli, kdy se od něj jachta nadobro odlepila. Nezastavil se, skokem překonal téměř dvoumetrovou mezeru mezi koncem přístaviště a lodí, narazil do lodního trupu sotva metr od Tommyho a oběma rukama sevřel zábradlí.

Když se pokoušel vytáhnout a přehoupnout na palubu, Tommy vypálil dávku z brokovnice. Mířil mu přímo do obličeje a před duněním střelby a výšlehem ohně z hlavně mossbergu trochu ucouvl.

V perleťovém přísvitu světel spatřil, jak tlusťochův obličej po salvě zmizel, a udělalo se mu z té odporné podívané nevolno.

Netvor se však zábradlí nepustil. Mocný zásah by ho měl odervat, avšak neodbytná bestie pořád visela z přídě a dál se snažila vytáhnout a překulit se na přední palubu.

Z krvavě syrové hmoty, v niž se výstřelem proměnil tlouštíkův obličej, se bleskově opět zformovala jeho zářivě bílá, zcela neporušená tvář a z ní vyhlédly zběsile svítivé zelené oči.

Ústa s masitými rty se otevřela dokořán, chvíli tak němě zůstala, a pak netvor na Tommyho zařval. Pronikavý hlas měl daleko k lidskému, nezněl ani jako zvířecí a nejvíc připomínal elektronické zaječení.

Tommyho to vrátilo k víře jeho dětství, obrátil se k Panně Marii, Matce boží, s prosbou, aby jej spasila, a pak do té prolákliny vypálil další dávku, nabil a vystřelil potřetí, v obou případech ze vzdálenosti necelého metru.

Ruce svírající zábradlí už nepatřily člověku. Proměnily se v chitinová klepeta s pilovitými hranami a držely se tak urputně, až se zdálo, že trubky z nerez oceli se v netvorově sevření ohýbají.

Tommy nabíjel, střílel, nabíjel a mačkal spoušť, znovu nabíjel a střílel, až mu došlo, že tiskne spoušť naprázdno. Zásobník mossbergu byl prázdný.

Netvor znovu zaječel a povytáhl se výš k zábradlí, zatímco příď couvající jachty se otočila od kotviště k přístavní zátoce.

Tommy odhodil prázdnou brokovnici, popadl Desert Eagle, uklouzl a pozadu upadl. Přistál na palubě na zadku, nohy stále v prohlubenině pro kotvu.

Pistoli pokrývaly kapky deště. Ruce měl mokré a třásly se mu. Ale zbraň při pádu neupustil.

Netvor s hadíma očima se přehoupl přes zábradlí a s vítězoslavným jekem se vztyčil nad Tommym. Obličej kulatý a bledý jako měsíc od brady ke kořínkům vlasů praskl, jako by to nebyla lebka, ale napjaté střívko párku, rozpůlený obličej se rozdělil, z každé poloviny se vyvalilo jedno šílené zelené oko a z nenadálé mezery uprostřed vyšlehla nechutná změť svíjejících se článkovaných a leskle černých chapadel, tenkých jako bičíky, více než půlmetrových a kmitajících jako končetiny chobotnice divoce se popásající na kořisti. Dole pod hemžícími se chapadly zel vlhký přísavkový otvor plný hrozivých zubů.

Dvakrát, čtyřikrát, pětkrát, sedmkrát vypálil Tommy z pistole magnum ráže.44. Vzpouzela se mu v ruce a zpětný ráz jím zmítal tak, že mu div nerachotily obratle. Z takové blízkosti nemusel být tak prvotřídní střelec jako Del, aby každá rána zjevně zasáhla cíl.

Zásahy střel nestvůrou zmítaly, až přepadla přes palubní zábradlí. Klepeta sebou zacukala, hmatala a jedno se pevně zakleslo za ocelovou trubku. Pak osmý i devátý výstřel našly svůj cíl a současně s kovovým zařinčením připomínajícím úder gongu povolila část zábradlí a netvor se pozadu zřítil do vod přístavu.

Tommy přilezl k poničenému zábradlí, uklouzl a téměř mezerou propadl, jednou rukou se pevně chytil neporušené části a pátral v temné vodě po příšeře. Zmizela.

Nevěřil, že se ztratila nadobro. Zneklidněně pozoroval hladinu a čekal, kdy se vynoří dusťochův obličej.

Jachta nyní plula vpřed průplavem na východ a míjela jiné lodi ukotvené u úvazišť a v malé maríně. V přístavu platila omezená rychlost, ale Del na ni nedbala.

Tommy postupoval po krátké palubě přídě směrem k zádi, držel se zábradlí na pravoboku a prozkoumával hladinu, avšak brzy měli místo, kde netvor zmizel, daleko za sebou a rychle se od něj vzdalovali.

Krize nebyla zažehnaná. Hrozba stále trvala. Nehodlal se dopustit chyby tím, že by si oddechl. Nebyl v bezpečí do svítání.

Pokud vůbec.

Vrátil se na příď pro brokovnici a lyžařskou bundu s municí. Ruce se mu třásly tak silně, že mu z nich mossberg dvakrát vypadl.

Jachta plula tak rychle, že v bezvětrné noci sama zvedala vítr. Třebaže provazce deště padaly z oblohy rovně jako šňůry závěsu ze skleněných korálků, rychlost, jakou se loď hnala vpřed, budila zdání, jako by proti Tommymu metal dešťové kapky zuřící vichr.

S oběma zbraněmi a s lyžařskou bundou si Tommy pospíšil úzkým průchodem na pravoboku a spěšně vyšplhal po příkrých schůdcích na horní palubu.

Na její zádové části stál velký zabudovaný stůl sloužící k večeřím pod širým nebem a zbytek zádi pokrývala ohromná vyvýšená měkká podložka určená ke slunění. Poblíž pravoboku vedlo vestavěné schodiště na dolní palubu.

Scootie stál na podložce a zíral na zpěněnou stopu, která se šířila od pravoboku. Soustředil se na vířící vodu jako na posměvačnou kočku a k Tommymu ani nevzhlédl.

Kormidelnu vpředu na horní palubě kryla pevná střecha a přední ochranné sklo, ale zezadu měla při plavbě za hezkého počasí zůstávat otevřená. K zadní části podpůrné konstrukce střechy byl upevněný na míru zhotovený vinylový kryt, který vytvářel cosi jako kabinu odolnou proti živlům, avšak Del jej uprostřed rozepnula, aby se dostala ke kormidlu.

Tommy se protáhl uvolněnými chlopněmi do přítmí uvnitř, kde zářila jen přístrojová deska.

Del seděla v kapitánském křesle. Odtrhla zrak od deštěm smáčeného čelního skla a řekla: „Dobrá práce.“

„Nevím,“ odpověděl ustaraně a položil zbraně na pult za ní. Pustil se do otevírání zipů lyžařské bundy. „Pořád tam někde je.“

„Ale utekli jsme před ním, prcháme a jsme v bezpečí.“

„No snad jo,“ souhlasil a doplňoval zásobník Desert Eagle devíti náboji na plných třináct tak rychle, jak mu třesoucí se ruce a samotná munice dovolily. „Jak dlouho nám bude trvat, než přeplujeme přístav?“

Del zkušeným pohybem otočila kormidlem jachty ostře doleva a pak odpověděla: „Zrovna jsme dosáhli plné rychlosti. S takovou to budu muset trochu přidusit, ale i tak nám to zabere ještě asi tak dvě minuty.“

Na různých místech uprostřed rozlehlého přístavu kotvily u stálých úvazišť skupiny lodí, jejichž šedé obrysy ve tmě rozdělovaly vodní plochu na průplavy. Avšak kam až dohlédli, zdálo se, že jedině jejich plavidlo je v pohybu. Del pokračovala: „Problém je ten, že až dorazíme k ostrovu Balboa, budu muset najít volné přístaviště, příhodné kotviště, kde bych mohla loď uvázat, a to může zabrat nějaký čas. Naštěstí je právě příliv a tahle holčina má tak mělkou hloubku ponoru, že vklouzne prakticky kamkoli.“

Tommy se pustil do nabíjení mossbergu a zeptal se: „Jak jsi nahodila motor bez klíčku?“

„Zkratovala jsem tu mrchu.“

„Nevěřím.“

„Našla jsem klíček.“

„Nesmysl.“

„No,“ řekla roztomile, „víc ti na výběr nedám.“

Venku na otevřené horní palubě začal Scootie zuřivě štěkat.

Tommymu se nervozitou rozhoupal žaludek a srdce mu sevřela úzkost. „Propána, je to tady znovu.“

S brokovnicí a pistolí v rukách se protáhl mezi vinylovými chlopněmi do tmy a deště.

Scootie stál na opalovací podložce a bedlivě sledoval zpěněnou stopu.

Poloostrov Balboa se rychle ztrácel z dohledu.

Tommy proběhl kolem stolu a čalouněné lavice ve tvaru podkovy, která jej obklopovala, k plošině, na níž stál pes.

Vnější okraj opalovací matrace neměl zábradlí, jen nízkou přepážku, a Tommy se tam bál postavit, aby nepřepadl přes palubu. Po břiše se připlazil po promočeném plátnu čalounění až k místu, odkud labrador zíral do zpěněné stopy.

V šeru nezpozoroval nic neobyčejného.

Pes zaštěkal ještě divočeji než předtím.

„No tak co se děje, kámo?“

Scootie na něj pohlédl a zakňučel.

Viděl na stopu lodi, ale výhledu na záď bránila horní paluba. Posunul se dopředu, trupem se vyklonil nad nízkou přepážku opalovací podložky a zrakem přehlédl spodní část jachty až k zádi.

Dole za uzavřenou přední palubou se pod Tommym nacházela otevřená zadní paluba připomínající verandu. Plošina k opalování, na níž ležel, ji svrchu přesahovala, takže na ni z větší části neviděl.

Přes zábradlí zadní paluby se z vody hrabal tlusťoch. Už na sobě neměl pršiplášť a zmizel pod převisem horní paluby dřív, než na něj Tommy stačil vystřelit.

Pes vyrazil k příklopu uzavírajícímu přístup na kryté schodiště na pravoboku hned u opalovací plochy.

Tommy se k labradoroví připojil. Odložil pistoli, druhou rukou pevně sevřel mossberg a otevřel příklop.

V matném světle, jež ozařovalo patu schodiště z odlitého laminátu, viděl, že Samaritán už stoupá vzhůru po schodech. Jeho zelené hadí oči se rozzářily. Zavřeštěl na Tommyho.

Tommy uchopil brokovnici oběma rukama a vyprázdnil celý zásobník přímo do prsou nestvůry.

Chytila se zábradlí a vší silou se ho držela, avšak poslední dva výstřely ji odtrhly a poslaly dolů k úpatí schodů. Skutálela se opět na spodní palubu, kam na ni nebylo vidět.

Výstřely nezkrotnou stvůrou otřásly stejně jako předtím. Tommy však už ze zkušenosti věděl, že ji nevyřídily nadlouho. Nespatřil na schodišti dokonce ani krev. Zdálo se, že vstřebává broky i kulky, aniž by jí závažněji ublížily.

Tommy odhodil brokovnici a chopil se pistole. Třináct výstřelů. Měly by stačit k tomu, aby netvora srazily dvakrát dolů ze schodů, avšak nebude mít čas znovu nabít.

Vedle něj se vynořila Del. Vypadala pochmurněji a ustaraněji než dosud. „Dej mi tu pistoli,“ vyzvala ho naléhavě.

„Kdo řídí?“

„Zablokovala jsem kormidlo. Dej mi pistoli, jdi dopředu a bočními schůdky slez na spodní přední palubu.“

„Co hodláš podniknout?“ ptal se, protože se mu příčilo nechat ji tu, i když měla zbraň.

„Založím požár,“ odpověděla.

„Cože?“

„Říkal jsi, že oheň tu věc odláká.“

Vzpomněl si na vzrušeného netvora u hořící corvetty, který nedokázal vnímat nic jiného než šlehající plameny. „Jak chceš založit požár?“

„To nech na mně.“

„Ale…“

Netvor dole se vzpamatoval, zaječel a vstoupil k patě schodiště.

„Dej mi tu zatracenou pistoli!“ obořila se na něj a doslova ji Tommymu vyrvala.

Desert Eagle v její ruce zaburácel, jednou, dvakrát, třikrát, čtyřikrát, a ozvěna se k nim vrátila odrazem ze schodiště jako kanonáda.

Netvor se s kvičením, kňučením a syčením opět zřítil dolů na zadní palubu.

Del křikla na Tommyho: „Tak už sakra padej!“

O kus dál vpředu, nedaleko kormidelny, klopýtl o otevřený příklop vedoucí k bočním schůdkům.

Za jeho zády vypukla další střelba. Netvor se vzpamatoval k novému útoku rychleji než předtím.

Přidržoval se zábradlí a sestoupil po nekrytých bočních schodech, po kterých před chvílí šplhal nahoru. Dole vedl úzký průchod lemovaný zábradlím k přídi, avšak k zádi nepokračoval, takže netvor se k němu odtamtud nemohl dostat přímo, ledaže by pronikl do uzavřených prostor spodní paluby, proběhl kabinami a vyrazil proti němu oknem.

Nad ním, blíže k zádi, se opět rozezněla střelba, její zvuky se nesly přes temné vody, takže to působilo, jako by Newport vedl válku se sousední Coronou del Mar.

Tommy dospěl na příďovou palubu, odkud před chvílí vzdoroval netvorovým pokusům dostat se k němu.

Vepředu v temnotě se tyčil ostrov Balboa.

„Do prdele!“ zaklel Tommy vyděšeně, když si uvědomil, k čemu se schyluje.

Blížili se k břehu poměrně značnou rychlostí a tak zpříma, jako kdyby je naváděl laserový paprsek. Se zablokovaným kormidlem a nastavenou rychlostí proplují mezi dvěma velkými soukromými doky a narazí do hráze, která obklopovala ostrov.

Otočil se s úmyslem vrátit se ke kormidelně a přimět Del, aby změnila kurz, avšak celý zkoprnělý se zarazil, když spatřil, že záďová část jachty už hoří. Do noci šlehaly oranžové a modré plameny. Odrážely se v provazcích deště a ty vypadaly jako záplava jantaru z nebeské výhně.

Uličkou na boku lodi přiťapkal na přední palubu Scootie.

Hned za labradorem šla Del: „Ta potvora je na schodišti a doslova hoří vzrušením. Přesně, jak jsi říkal. Působí to děsivě.“

„Jak se ti povedlo založit tak rychle požár?“ ptal se Tommy a musel téměř křičet, aby ho slyšela přes bubnování deště a rachot motorů.

„Nafta,“ odpověděla rovněž zvýšeným hlasem.

„Kde jsi vzala naftu?“

„Tady na palubě je jí přes dva tisíce litrů.“

„Ale někde v nádržích.“

„Už ne.“

„Navíc nafta nehoří tak prudce.“

„Tak jsem použila benzin.“

„Co?“

„Nebo napalm.“

„Už mi zase lžeš!“ vypěnil.

„Nutíš mě k tomu.“

„Já tyhlety kecy nesnáším.“

„Posaď se na palubu,“ přikázala mu.

„To je jak u blbejch!“

„Sedni si a chyť se pevně zábradlí.“

„Ty jsi nějaká zatracená amazonská čarodějnice.“

„Jak je libo. Hlavně se pořádně drž, protože za chvíli narazíme a určitě bys nechtěl sletět přes palubu.“

Tommy pohlédl k ostrovu Balboa, který nyní zřetelně vyvstával díky lucernám podél hráze a tmavým obrysům domů za ní. „Propánaboha!“

„Jakmile dorazíme na pevnou zem,“ pokračovala, „zvedni se, opusť loď a následuj mě.“

Přešla na kraj pravoboku příďové paluby, posadila se s nohama roztaženýma před sebou a pravačkou se chytila zábradlí. Scootie se jí vyškrábal do klína a ona ho objala levou rukou.

Tommy následoval jejího příkladu a posadil se čelem vpřed. Nemusel objímat psa, a tak se chytil zábradlí oběma rukama.

Jachta hladce a střelhbitě klouzala deštivou temnotou vstříc záhubě.

Kdyby Del zapálila palivové nádrže, motory by nepracovaly. Nebo ano?

Nepřemýšlej, jenom se drž.

Možná ten oheň přišel ze stejného místa, odkud přiletěla hejna poplašených ptáků. Odkud ale?

Jenom se drž.

Čekal, že loď pod ním vybuchne.

Čekal, že hořící netvor se probere z transu a stále celý v plamenech se na něj vrhne.

Zavřel oči.

Jenom se drž.

Kdyby byl odjel domů za matkou na její com tay cam a na zeleninu smaženou na pánvi s omáčkou nuoc mam, možná by nebyl u sebe v domě, když zazněl zvonek, možná by nikdy nenašel panenku, možná by teď ležel v posteli, pokojně by spal a nechal si zdát o Zemi blaženosti na vrcholu legendární hory Phi Lai, obývané nesmrtelnými, nádhernými a čtyřiadvacet hodin denně šťastnými lidmi, kde všichni žijí v dokonalém souladu, kde jeden neřekne druhému křivé slovo a kde nikdo netrpí krizí identity. Ale kdepáááák, to pro něj nebylo dost dobré. Kdepáááák, on musel matku urazit a dát najevo nezávislost tím, že si místo toho dal k večeři cheeseburgery, cheeseburgery a hranolky, cheeseburgery a hranolky a smažené cibulové kroužky a čokoládový koktejl. Velké Zvíře s telefonem v autě a s novou corvettou, přitahovaný blonďatou číšnicí, flirtující s ní, zatímco po světě chodí spousta krásných a inteligentních a okouzlujících vietnamských dívek, možná nejpůvabnějších žen na celém světě, které člověku neříkají „tofu hochu“, nezkratují auta, nemyslí si, že je unesli mimozemšťané, nehrozí, že vám ustřelí hlavu, chcete-li vidět jejich obrazy, nikdy nekradou jachty a nezapalují je, nádherné vietnamské ženy, které nikdy nemluví v hádankách, nikdy neříkají věty jako „skutečnost je vjem“, nemají žádné zkušenosti s vrháním nožů ani otce, kteří by je učili zacházet s nebezpečnými výbušninami, nenosí na krku přívěsek s kulkou, která jim zabila tátu, a nechodí po světě s pekelně mazaným černým psem hrajícím si s prdícím gumovým hotdogem. Nemohl jet domů na com tay cam, musel psát pitomé detektivky, místo aby se stal lékařem či pekařem, a teď za své sobectví a aroganci, za svou tvrdohlavost stát se tím, čím se nikdy stát nemohl, zaplatí daň: zemře. Jenom se drž.

Zemře. Jenom se drž.

Přichází hluboký spánek, loučení s Lennoxem.

Drž se.

Otevřel oči.

Neměl to dělat.

Ostrov Balboa, na němž nestály vyšší než dvoupatrové budovy, kde půlku domů představovaly bungalovy a chaty, se teď tyčil a vypadal mohutný jako Manhattan.

Devatenáctimetrová jachta Bluewater, radostně plápolající a s lodními šrouby divoce roztočenými, vjela na ostrov za hodně vysokého přílivu a s ponorem ani ne šedesát centimetrů, klouzala po hladině jako závodní člun a, můj ty bože, navzdory své velikosti proplula mezi dvěma doky, z nichž jeden už měl vánoční výzdobu, a narazila na masivní, ocelí vyztuženou betonovou mořskou hráz se zvukem, který přiměl Tommyho vykřiknout hrůzou, jak se v něm mísilo trhání, tříštění, skřípot a rachot, jež by probudily mrtvého, kdyby snad tu noc některý z obyvatel ostrova zesnul. Náraz rozdrtil a roztrhl pevný trup jachty na přídi u čáry ponoru. Citelně jachtu zpomalil, avšak dieselové motory vyvíjely takovou sílu a šrouby dávaly plavidlu takovou rychlostí, že jachta se hnala stále vpřed, snažila se vzepnout na hráz, zvedala se na její vrchol, kde zůstala viset přídí nad širokou veřejnou promenádou, jež obkružovala ostrov, jako kdyby hodlala vyrazit z přístavu a proplout průčelím některého z velkých domů, které přístav lemovaly. Pak se konečně roztřeseně zastavila, zůstala bezpečně viset na vrcholu hráze, kde její rovnováhu narušovaly tuny mořské vody natékající z rozbitého trupu do spodnějších částí.

Náraz mrštil Tommym o palubu a smýkl jím k nízkému prahu levoboku, avšak nepřestal se pevně držet zábradlí, třebaže v jednu chvíli se mu zdálo, že mu levá ruka vypadne z ramenního kloubu. Přežil však ztroskotání bez vážnější újmy, a když se jachta zcela zastavila, pustil se zábradlí a ve skrčené poloze se bokem jako krab přesouval po přídi k Del.

Ta už stála na nohou, když k ní došel. „A teď šupem odsud.“

Záď jachty planula oslnivěji než předtím. Oheň se šířil a plameny už byly vidět za okny kabin na dolní palubě.

Z jádra praskajícího požáru se linulo přízračné a mrazivé vytí. Mohla jej vydávat unikající pára nebo tak zpívala hydraulická kapalina unikající z proražené trubky – anebo si to broukal okouzlený démon.

Paluba přídě měla tří– nebo čtyřstupňový náklon, protože jachta byla podepřená o hráz. Vydali se vzhůru k příďovému koši, který se tyčil z vody a přečníval hráz nad vylidněnou pěší promenádou.

Podél celého dosud spícího přístavu se v domech natěsnaných jeden vedle druhého postupně rozsvěcela světla.

Scootie u mezery v zábradlí na příďovém koši zaváhal, ale jen krátce, a pak skočil dolů na sporý trávník na odvrácené straně hráze.

Del s Tommym jej následovali. Příďový koš dělily od země asi tři metry.

Pes pelášil promenádou k západu, jako by věděl, kam má namířeno.

Del se vydala za psem a Tommy se vydal za Del. Ještě jednou se ohlédl, a třebaže všechny události této noci by mu měly zkalit podívanou, pohled na ohromnou loď vyváženou na hrázi a trčící nad pěší promenádou jako archa vyvržená na souš po biblické potopě jej naplňoval úžasem.

V oknech horních pater už se začaly objevovat znepokojené tváře, avšak dříve než se rozlétly první domovní dveře a než se nocí rozezněly zděšené hlasy, Tommy, Del a pes našli nejbližší ulici, která je odvedla z promenády. Mířili k srdci ostrova.

Třebaže se Tommy tu a tam ohlížel přes rameno a čekal, že spatří tlusťocha s hadíma očima nebo něco ještě horšího, žádný netvor zahalený plameny je nepronásledoval.

SEDM

Nevelké pozemky ostrova Balboa byly zastavěny stovkami domů, a protože se nedostávalo místa v garážích, po obou stranách úzkých uliček hustě parkovaly automobily místních obyvatel i návštěvníků. Del vyhlížející si vhodný vůz, který by ukradla, měla nepředstavitelný výběr. Avšak místo aby se rozhodla pro buick nebo toyotu, její pozornost vzbudilo Ferrari Testerosa v barvě hasičského auta.

Stáli v úkrytu pod větvemi věkovitého nohoplodu velkolistého a Del obdivovala sporťák.

„Proč ne raději tamhleto geo?“ zeptal se Tommy a ukázal na auto zaparkované před ferrarim.

„Geo je fajn, ale nemá takový šmrnc. Ferrari má šmrnc.“

„Stojí tolik co barák,“ namítal Tommy.

„Vždyť ho nekupujeme.“

„Uvědomuju si přesně, co děláme.“

„Jenom si ho půjčujeme.“

„Krademe ho,“ opravil ji.

„Ne. Kradou ničemové. My nejsme ničemové. My jsme klaďasové. Z čehož plyne, že ho nemůžeme krást.“

„Jistě, tahle obhajoba by mohla na kalifornskou porotu zabrat,“ podotkl trpce.

„Dávej pozor a já zatím zkusím, jestli je odemčené.“

„Proč nezničíme raději nějaké lacinější auto?“ namítal.

„Kdo tu mluví o ničení?“

„Nechováme se ke strojům zrovna vlídně,“ připomněl jí.

Ze vzdáleného konce ostrova zazněl zvuk hasičských sirén. Noční oblohu nad siluetami husté zástavby rozjasňovala záře hořící jachty.

„Dávej pozor,“ zopakovala. Ulice byla opuštěná.

Se Scootiem sestoupila z chodníku a zamířila přímo ke dveřím řidiče. Zkusila je – a byly odemčené.

„To je ale překvapení,“ zamumlal Tommy. Scootie naskočil do auta dřív než ona.

Motor ferrari chytl, jen co se Del usadila za volantem a zabouchla dvířka. Zněl dostatečně mocně na to, aby se vůz vznesl, kdyby se rozhodla, že se s ním proletí.

„Rovné dvě vteřiny. Opravdová královna zlodějů,“ mumlal si Tommy pro sebe, zatímco se blížil k autu a otevíral druhé dveře.

„Scootie chce s tebou sedět na sedadle spolujezdce.“

„To je zlatíčko,“ poznamenal Tommy.

Pes se vrhl zpátky do deště, zatímco se Tommy usazoval v nízkém voze. Potlačil nutkání zabouchnout dveře dřív, než psisko stačí opět nastoupit.

Scootie se uvelebil zadkem v Tommyho klíně, zadní tlapy měl na sedadle a předními se opíral o palubní desku.

„Obejmi ho,“ požádala Del a rozsvítila reflektory.

„Cože?“

„Aby neproletěl předním sklem, kdybychom nenadále zabrzdili.“

Tommy objal labradora. „Kam jedeme?“

„Do domu mé máti,“ odpověděla Del.

„Jak je to daleko?“

„Nanejvýš patnáct minut. V tomhle fešákovi spíš deset.“

Scootie otočil hlavu, pohlédl Tommymu do očí, olízl ho od brady k čelu a zase se zahleděl vpřed.

„Bude to asi dlouhá cesta,“ podotkl Tommy.

„Rozhodl se, že tě má rád.“

„To mi lichotí.“

„Mělo by. Neolizuje jen tak někoho.“ Scootie jakoby na potvrzení jejích slov bafnul. Del vyjela s ferrarim od chodníku do ulice a pokračovala: „Necháme tuhle plechovku u máti a ona ji může odvézt zase zpátky. Pro zbytek noci si vypůjčíme jedno z jejích aut.“

„Máš chápavou matku.“

„Je to miláček.“

„Jak se ti podařilo nastartovat to auto tak rychle?“ zajímal se Tommy.

„Našla jsem tu klíčky.“

S velkým psem v klíně neviděl Tommy pořádně na ulici před nimi, ale k zapalování dohlédl a žádné klíčky tam nespatřil.

„Kam se poděly?“ zeptal se.

„Co kam se podělo?“

„Klíčky?“

„Jaké klíčky?“

„Ty, kterými jsi nastartovala tohle auto.“

„Zkratovala jsem ho,“ přiznala s širokým úsměvem.

„Naskočilo, ještě než jsi zabouchla dveře.“

„Umím to i jednou rukou.“

„Za pouhé dvě vteřiny?“

„Dobrý, ne?“

Zabočila doleva na ulici se zeleným středním pásem, která vedla na Marine Avenue, hlavní tepnu ostrova.

„Jsme tak promočení, že zničíme potahy,“ poznamenal v obavách.

„Pošlu majiteli šek.“

„Já to myslím vážně. Tohle jsou drahé potahy.“

„Já to myslím taky vážně. Pošlu mu šek. Ty jsi tak hodný chlapík, Tommy. Takový slušňák. To se mi na tobě líbí.“

Ukázala se světla blikajícího majáčku. Před nimi vyjelo zpoza rohu policejní auto, minulo je a nepochybně mířilo k hořící lodi.

„Kolik myslíš, že stojí?“ zeptal se Tommy.

„Řekla bych, že tisícovka to spraví.“

„Za celou jachtu?“

„Myslela jsem, že mluvíš o škodě na potazích. Bluewater stojí nějak kolem sedmi set padesáti tisíc.“

„Chudáci!“

„Kdo?“

„Ti lidé, kterým jsi zlikvidovala loď. Taky jim vystavíš šek?“

„To nebude třeba. Ta loď je moje.“

Zůstal na ni zírat. Od chvíle, co potkal Deliverance Payneovou, stalo se zírání s pootevřenými ústy jeho nejčastějším výrazem.

Zastavila na křižovatce s Marine Avenue, usmála se na něj a dodala: „Měla jsem ji teprve od července.“

Podařilo se mu vrátit čelist na místo, aby se mohl zeptat: „Když je to tvoje loď, proč jsi ji neměla v domácím doku?“

„Je tak veliká, že mi blokuje výhled. Proto jsem si pronajala ten dok, ve kterém jsme ji našli uvázanou.“

Scootie opakovaně plácl tlapou o palubní desku, jako by dával najevo netrpělivost, že nejedou dál.

Tommy řekl: „Takže ty jsi vyhodila do povětří vlastní loď.“ Del zahnula vlevo na Marine Avenue, obchodní centrum ostrova, a namítla: „Nevyhodila jsem ji do povětří. Máš tendenci přehánět, Tommy. Doufám, že tvoje detektivky se nehemží hyperbolami.“

„Dobrá, tak jsi ji zapálila.“

„To je značný rozdíl, řekla bych. Vyhodit do povětří, nebo zapálit – to je velký rozdíl.“

„S takovým tempem ti ani tvoje dědictví dlouho nevydrží.“

„Ty jsi ale mamlas, Tommy. Nezapaluju přece jachty každý den.“

„Jen aby.“

„A kromě toho mi peníze nikdy nedělaly starosti.“

„Jsi taky padělatelka?“

„Nemluv hlouposti. Táta mě naučil hrát poker a já ho hraju ještě líp než on.“

„Fixluješ?“

„Nikdy! Karty jsou posvátné.“

„Rád slyším, že taky něco považuješ za posvátné.“

„Myslím, že posvátná je spousta věcí,“ namítla.

„Patří k nim i pravda?“

Ostýchavě na něj pohlédla a řekla: „Někdy.“

Blížili se ke konci Marine Avenue. K mostu přes zadní průplav na hlavní ostrov jim scházel jen jeden blok.

Ozval se. „Takže pravdu – jak jsi nastartovala tohle auto?“

„Vždyť jsem to už řekla. Klíčky byly v zapalování.“

„To byla jedna z věcí, které jsi řekla. Jak jsi založila požár na lodi?“

„To jsem neudělala já. To kráva paní O’Learyové kopla do petrolejky.“

Scootie zvláštně, sípavě bafnul. Tommy by přísahal, že to byl psí smích.

Na obloukovém mostě před nimi se ukázal další policejní vůz. Mířil k nim z hlavního ostrova.

Tommy pokračoval: „Pravdu: odkud se vzali ptáci?“

„No to je věčná záhada, že? Co bylo dřív: slepice, nebo vejce?“

Policejní auto zastavilo na začátku mostu a zablikalo na ně reflektory.

„Myslí si, že jsme ničemové,“ řekla Del.

„Ach Bože!“

„Klídek.“

Del zastavila vedle hlídkového vozu.

„Ne abys ho proměnila v kočku nebo vránu nebo tak něco,“ varoval ji Tommy.

„Zrovna mě napadla husa.“

Elektrické okénko se s vrněním spustilo.

Policista už měl svoje okénko otevřené. V jeho hlase zaznělo překvapení, když řekl: „Del?“

„Nazdar, Marty!“

„Nevěděl jsem, že jste to vy,“ oslovil ji policista a za volantem auta se na ni usmíval. „Máte nový vůz?“

„Líbí se vám?“

„Paráda! Váš, nebo matčin?“

„Přece znáte máti.“

„Tak ne abyste s ním překračovala povolenou rychlost.“

„Naplácáte mi vy osobně, když se toho dopustím?“

Policista Marty se zasmál: „S velkým potěšením.“

„Co znamená všechen ten virvál?“ vyzvídala Del nevinně.

„Tomu nebudete věřit. Nějaký šílenec to napálil s lodí jako kráva v plné rychlosti do přístavní hráze.“

„To asi měli na palubě parádní večírek. Proč mě někdy na nějaký takový někdo nepozve?“

Martyho Tommy zjevně nezajímal, protože se obrátil ke psu: „Nazdárek, Scootie.“

Labrador zvedl mohutnou hlavu, aby dohlédl přes Del ven bočním okénkem, a s jazykem visícím z tlamy se usmíval.

Marty se obrátil opět k Del: „Vyřiďte mamince, že si ji v tomhle autě pohlídáme.“

„Možná ji nezahlédnete,“ odpověděla Del, „ale určitě uslyšíte ránu, jak překonává zvukovou bariéru.“

Marty se smíchem vyrazil a Del vjela na most, který vedl přes hlavní průplav na centrální ostrov.

Tommy se zeptal: „Co se stane, až zjistí, že jachta na hrázi patří tobě?“

„Nezjistí to. Není na moje jméno. Registrovala jsem ji na naši firmu, která sídlí mimo tohle pobřeží.“

„Mimo tohle pobřeží? Jak daleko mimo? Na Marsu?“

„Na Kajmanských ostrovech, v Karibiku.“

„A co se stane, když majitel ohlásí krádež tohohle auta?“

„K tomu nedojde. Máti ho vrátí dřív, než ho majitel začne postrádat.“

„Scootie smrdí.“

„To je jen jeho mokrá srst.“

„Kéž by,“ odpověděl Tommy. „Pravdu – projížděla jsi kolem toho prázdného pozemku, kde jsem obrátil na střechu corvettu, náhodou, nebo jsi věděla, že mě tam najdeš?“

„Samozřejmě že jsem to nevěděla. Ale jak jsem řekla: byli jsme si vzájemně souzeni.“

„Dovádíš mě k zuřivosti,“ konstatoval Tommy.

„To jistě nemyslíš vážně.“

„Ale ano, myslím.“

„Chudáček zmatený Tommy.“

„K zuřivosti.“

„Určitě jsi chtěl říct zvědavosti.“

„Zuřivosti.“

„Zvědavosti. Ve skutečnosti tě ohromuju.“

Povzdychl si.

„Že jo?“ škádlila ho. „Ohromuju tě.“

Znovu si povzdychl.

Nedávala mu pokoj: „Není to tak?“

„Je.“

„Ty jsi tak roztomilý,“ řekla. „Strašně roztomilý kluk.“

„Chceš, abych tě zastřelil?“

„Ještě ne. Počkej, až budu umírat.“

„To nebude jednoduché.“

Delina matka bydlela v obytném komplexu hlídaném soukromou bezpečnostní službou na návrší, z nějž byl skvělý výhled na Newport Beach. Strážní domek měl pastelově mramorovanou zdobnou omítku, obklady z betonu a v rozích betonové kosinky. Stál pod několika ohromnými, efektně nasvícenými palmami fénix.

Protože ferrari nemělo za čelním sklem nájemnickou identifikační nálepku, mladý strážný musel otevřít dveře domku a vyklonit se z nich, aby se zeptal, ke komu Del jede. Jak vylézal, měl pomačkané tváře a ospalý pohled, avšak jen co ji spatřil, obličej se mu zformoval a oči se vyjasnily.

„Slečno Payneová!“

„Nazdar, Mickey.“

„Máte nový vůz?“

„Možná. Testujeme ho.“

Strážný vyšel z domku do deště a sklonil se k Delinu okénku, aby s ní mohl lépe mluvit. „Slušný stroj.“

„Máti by s ním doletěla až na Měsíc.“

„Kdyby si něco takového pořídila,“ poznamenal strážný, „správa domu by sem musela instalovat retardéry velké jako kontejnery na odpadky, aby jí přitáhla uzdu.“

„Jak se vede Emmy?“

Mickey na sobě neměl plášť do deště, ale zdálo se, že liják nevnímá, jako kdyby Del zcela pohltila jeho pozornost a už mu v ní nezbýval prostor pro mizerné počasí nebo cokoli jiného. Tommy se dokázal do pocitů toho nebožáka dobře vžít.

„Emmy se má skvěle,“ odpověděl Mickey. „Příznaky ustoupily.“

„To je ohromné, Mickey.“

„Doktoři říkají, že tomu nemohou uvěřit.“

„Neříkala jsem vám, abyste neztrácel naději?“

„Pokud budou výsledky vyšetření i nadále tak příznivé jako dosud, měli by ji asi tak do tří dnů pustit z nemocnice. Modlím se k Bohu, aby se tam už nikdy nevrátila… aby se tam nemusela vrátit.“

„Dostane se z toho, Mickey.“

„Je od vás moc hezké, že za ní chodíte.“

„Já ji zbožňuju, Mickey. Je ohromná. Chodím za ní ráda.“

„Strašně si vás váží, slečno Payneová. Moc se jí líbila ta knížka povídek, co jste jí přinesla.“ Pohlédl přes Del a řekl: „Ahoj, Scootie.“

Labrador ňufnul.

Del řekla: „Mickey, tohle je můj přítel Tommy Tofu.“

„Těší mě, pane Tofu.“

Tommy vykoukl mezi Del a psem a odpověděl: „Mě rovněž, Mickey. Jste už celý promočený.“

„Vážně?“

„Má pravdu,“ přisvědčila Del. „Radši se běžte schovat, příteli. Vyřiďte Emmy, že se za ní pozítří přijdu podívat. A až ji pustí z nemocnice a trochu přibere, mohla by se stavit na poloostrově u mě v ateliéru a sedět mi modelem. Ráda bych ji portrétovala.“

„Jé, to bude ráda, slečno Payneová. Nechat se portrétovat, to se bude cítit jako princezna.“

Promoklý Mickey se vrátil do strážního domku a Del zavřela okénko vozu.

Mohutná železná brána zdobená pozlacenými koulemi se před nimi odvalila a vpustila je do soukromého obytného komplexu.

Del vedla ferrari bránou a Tommy se zeptal: „Kdo je Emmy?“

„Jeho holčička. Je jí osm a je krásná jako obrázek.“

„A čeho příznaky u ní ustoupily?“

„Rakoviny.“

„To je síla, v osmi letech dostat rakovinu.“

„Teď už se z toho dostane. Viď, Scootie, broučku?“

Labrador se k ní naklonil, aby jí očenichal a olízl krk, a ona se zachichotala.

Projížděli po klikatých cestách, podél nichž za rozlehlými, bohatě osázenými a udržovanými plochami stály velké domy.

„Mrzí mě, že tvou matku vzbudíme v půl čtvrté ráno,“ řekl Tommy.

„Ty jsi tak kouzelně pozorný a milý.“ Del se k němu naklonila a štípla ho do tváře. „Ale nedělej si starosti. Máti bude vzhůru a bude mít plné ruce práce.“

„Noční pták?“

„Čtyřiadvacetihodinový pták. Nikdy nespí.“

„Nikdy?“

„Abych byla přesná, nespí od Tonopahu,“ opravila se Del.

„Myslíš Tonopah v Nevadě?“

„Ve skutečnosti to bylo u Blátivého jezera, kousek od Tonopahu.“

„Blátivé jezero? O čem to mluvíš?“

„To už je osmadvacet let.“

„Osmadvacet let?“

„Zhruba. Mně je dvacet sedm.“

„Tvoje matka nespala od doby, co ses narodila?“

„Tehdy jí bylo třiadvacet.“

„Každý musí spát,“ namítl Tommy.

„Každý ne. Jsi vzhůru celou noc. Chce se ti spát?“

„Chtělo se mi, ale teď…“

„A jsme tady,“ oznámila zvesela, když zatočila za roh do slepé uličky.

Na konci krátké cesty rostl palmový hájek a za ním se tyčila kamenná zeď obklopující pozemek a ozářená tak decentními zahradními svědy, že Tommy nedokázal najít všechny jejich zdroje.

Do zdi byla vsazena vysoká bronzová brána z prutů o pěticentimetrové hraně. V betonovém, bezmála půl metru hlubokém překladu nad ní spatřil Tommy vytesáno cosi, co připomínalo hieroglyfy. Ve srovnání s těmito vraty působil vjezd do celého komplexu jako staniolová maketa.

Del zastavila, stáhla okénko a stiskla dačítko interkomu zabudovaného v kamenném sloupu.

Z reproduktoru zazněl obřadný hlas s britským přízvukem: „Kdo volá, prosím?“

„To jsem já, Mummingforde.“

„Dobré jitro, slečno Payneová,“ odpověděl hlas z interkomu.

Brána se pomalu otevřela.

„Mummingford?“

Del zavírala okénko a vysvětlila: „Komorník.“

„On má službu v tuto hodinu?“

„Někdo má vždycky službu. Mummingford si bere noční, protože v noci to tu bývá zajímavější,“ objasňovala Del, zatímco projížděla pod klenbou brány.

„Co znamenají ty hieroglyfy nad vraty?“

„Stojí tam: Už nejsme v Kansasu, Toto.“

„Mluvím vážně.“

„Já taky. Máti má v sobě kus podivína.“

Tommy se ohlédl k bráně, kterou právě projeli, a zeptal se: „Co je to za jazyk?“

„Velká halda,“ odpověděla Del.

„To je jazyk?“

„Ne, to je jméno domu. Koukej.“

Dům Payneových zabírající více než hektarový pozemek byl s přehledem největší z celého komplexu. Měl podobu obrovského, rozložitého a divoce romantického středomořského letohrádku s hlubokými lodžiemi za sloupovím, klenba na klenbě, z mřížovaných panelů se vinuly bílé květy nočního jasmínu, balkony s balustrádami stínila loubí úpící pod tíhou rudokvětých buganvilií, zvonice a kupole, tolik hřebenů strmých prejzových střech se kupilo jeden na druhý, až Tommymu připadalo, že se dívá na celou italskou vesnici a nikoli jen na jednu stavbu. Scenerie byla tak důmyslně a romanticky osvětlená, že stejně dobře mohlo jít o nejšíleněji výpravnou dekoraci k nejbláznivěji extravagantnímu muzikálu Andrewa Lloyda Webbera, jaký tento mimořádný britský génius broadwayského kýče kdy stvořil.

Příjezdová cesta lehce klesala k prostornému parkovišti s kamennou dlažbou, v jehož středu stála čtyřpatrová fontána s patnácti mramorovými sochami panen v životní velikosti, v tógách a s vázami, z nichž prýštila voda.

Del řídila ferrari kolem úžasné fontány k předním dveřím a vysvětlovala: „Máti si chtěla postavit modernější dům, ale zdejší architektonické směrnice předpisovaly středomořský sloh a stavební výbor ten pojem chápal velmi úzce. Schvalovací řízení ji tak znechutilo, že si vymyslela ten nejsměšněji přehnaný středomořský dům, jaký kdy svět spatřil, v domnění, že je tak vyděsí, že jí schválí předešlý plán, jenže jim se to líbilo. Připadalo jí to tehdy docela vtipné, a tak dům nechala postavit.“

„Ona tohle celé postavila jen z legrace?“

„Máti má vážně smysl pro humor. A protože někteří sousedé dali svým domům jména, máti tohle místo nazvala Velká halda.“

Zaparkovala před lomenou arkádou podpíranou mramorovými sloupy s vytesanou vinnou révou a hrozny.

Snad ze všech oken s broušenými tabulkami zasazenými do olova se linulo měkké nažloutlé či narůžovělé světlo.

„Pořádá snad v těchto hodinách večírek?“

„Večírek? Kdepak. Jen má ráda, když celý dům září jako ‚výletní parník na temném moři‘. To jsou její slova.“

„Proč?“

„Aby jí to připomínalo, že všichni jsme poutníci na nekonečné cestě plné zázraků.“

„Tohle opravdu řekla?“

„Hezká myšlenka, ne?“ zeptala se Del.

„Zní přesně jak od tvé matky.“

Vápencový chodník k hlavnímu vchodu ohraničovala mozaika z terakotových a žlutých keramických dlaždic. Scootie se rozběhl dopředu a máchal ohonem.

Třímetrové vstupní dveře lemovalo šestnáct ozdobných výjevů detailně vytesaných do vápence. Všechny zobrazovaly mnicha se svatozáří v rozličných pózách, avšak s neměnícím se zbožným výrazem, obklopeného veselou smečkou rozesmátých a skotačících zvířat – psů, koček, holubů, koz, krav, koní, prasat, velbloudů, slepic, kachen, mývalů, sov, hus, králíků.

„Svatý František z Assisi, rozmlouvající se zvířaty,“ objasnila Del. „Je to starobylá řezba neznámého autora z italského kláštera z patnáctého století, který podlehl z velké části zkáze za druhé světové války.“

„Není to tentýž mnišský řád, co vyrábí všechny ty Elvise malované na sametu?“

Usmála se na něj a řekla: „Budeš se máti líbit.“ Mohutné mahagonové dveře se otevřely, jakmile se k nim přiblížili, a v nich hned za prahem stál vysoký muž s prošedivělými vlasy, v bílé košili, černém obleku s černou vázankou a v černých botách nablýskaných jako zrcadlo. Přes levé předloktí měl přehozenou nadýchanou plážovou osušku stejným způsobem, jakým by číšník nesl plátěný ubrousek na láhev šampaňského.

Se zvučným britským akcentem je oslovil: „Vítejte ve Velké haldě.“

„Máti vás to nutí pořád říkat, Mummingforde?“

„To se mi nikdy neomrzí, slečno Payneová.“

„Mummingforde, tohle je můj přítel Tommy Phan.“

Tommyho překvapilo, že vyřkla jeho jméno správně.

„Je mi ctí vás poznat, pane Phane,“ řekl Mummingford s lehkou úklonou v pase a odstoupil ode dveří.

„Děkuji vám.“ Tommy odpověděl na úklonu kývnutím a div že do slov nepřidal perlivý britský přízvuk.

Scootie je ve dveřích předešel. Mummingford jej odvedl stranou, poklekl na jedno koleno a osuškou ho začal otírat a třít mu packy.

Zatímco za nimi Del zavírala dveře, Tommy prohodil: „Obávám se, že jsme stejně promočení jako Scootie. Pěkně tu naděláme.“

„Věru ano,“ odpověděl Mummingford. „Leč na slečnu Payneovou jsem povinen brát ohledy v míře, jíž nejsem povinován vůči psu. Táž tolerance se vztahuje i na slečniny přátele.“

„Kde je máti?“ zeptala se Del.

„Očekává vás v hudebním salonku, slečno Payneová. Jeho Vašnost za vámi odešlu, jen co bude přijatelně suchý.“

Scootie na ně vesele vycenil zuby z chomáče bílé bavlny a zjevně si užíval masáž.

„Nemůžeme se dlouho zdržet,“ oznámila Del komorníkovi. „Prcháme před malou hadí panenkou, rychlou jako krysa. Mohl byste nám ale prosím přinést kávu a tácek pečiva k snídani?“

„V okamžení, slečno Payneová.“

„Jste zlatíčko, Mummingforde.“

„To je kříž, který jest mi nésti,“ odvětil Mummingford.

Dlouhou, přinejmenším třicetimetrovou chodbu dláždila dokonale leštěná černá žula, na níž jejich mokré gumové podrážky při každém kroku čvachtavě zavrzaly. Na bílých stěnách visela ohromná nezarámovaná plátna, všechna s abstraktními motivy plnými pohybu a barev, shora iluminovaná přesně od okraje k okraji svědometnými žárovkami, takže se zdálo, že obrazy vydávají vlastní záři. Na stropě se střídalo vykládání pásy leštěné oceli s pásy oceli kartáčované. Nahoře se o nepřímé osvětlení staraly dvě lišty a další zdroj nepřímého světla skýtaly drážky v černé žule podlahy.

Del vycítila Tommyho údiv a řekla: „Matka vybudovala dům zvnějšku tak, aby uspokojila zdejší stavební výbor, ale uvnitř je moderní jako kosmická loď a středomořský asi tolik jako coca-cola.“

Hudební salonek se nacházel nalevo ve dvou třetinách délky hlavní chodby. Černé lakované dveře je přivedly do místnosti s podlahou z leštěného bílého vápence kropenatého ladně tvarovanými mořskými zkamenělinami. Strop a stěny tlumící zvuk byly čalouněné šedočernou tkaninou a zdroje světla se skrývaly za zvukovou izolací.

Místnost byla rozlehlá, zhruba třináct na dvacet metrů. Prostředek pokrýval na zakázku zhotovený koberec sedmkrát deset metrů s geometrickým vzorem vyvedeným v půltuctu jemných odstínů zlaté a temně šedohnědé barvy. Uprostřed koberce stála černá kožená pohovka a čtyři černá kožená křesla naaranžovaná kolem masivního hranatého konferenčního stolku s čtvercovými intarziemi z imitace slonoviny.

Třebaže místnost dokázala pojmout stovku sedících milovníků hudby naslouchajících klavírnímu recitálu, klavír tu nestál. Hudba, Měsíční serenáda Glenna Millera, nevycházela ani z nejmodernější zvukové soupravy s reproduktory s prostorovým zvukem. Linula se z malého rozhlasového přístroje, stolního rádia ve stylu Art Deco, které stálo uprostřed stolku vykládaného napodobeninou slonoviny v kuželu světla ze zaostřené stropní halogenové lampy. Plechový zvuk plný praskotu napovídal, že rádio je ve skutečnosti přehrávač kazet či cédéček a že je v něm právě jeden z autentických rozhlasových snímků živě natočeného tanečního večera ze 40. let.

Delina matka seděla v jednom z křesel, oči zavřené, usmívala se stejně zbožně jako svatý František na řezbách kolem domovních dveří, pohupovala hlavou ze strany na stranu do rytmu hudby a ve stejném rytmu poklepávala rukama o opěrky křesla. Třebaže jí bylo padesát, vypadala o deset let mladší. Velice pohledná žena, na rozdíl od Del nikoli plavovlasá, nýbrž s olivovou pletí a vlasy černými jako uhel, jemnými rysy a labutí šíjí. Tommymu připomněla tu herečku jako elfí víla ze starého filmu Snídaně u Tiffanyho… Audrey Hepburnovou.

Když Del ztlumila rádio, paní Payneová otevřela oči. Měla je stejně jako Del modré a ještě hlubší. Její úsměv se prohloubil. „Propána, zlato, vypadáš jako utopená krysa.“ Vstala z křesla a prohlédla si Tommyho. „A vy také, mladíku.“

Tommyho překvapilo, že paní Payneová má na sobě ao dais, plandavý hedvábný komplet tuniky a kalhot, podobný tomu, jaký občas nosívala i jeho matka.

Del odpověděla: „Vypadat jako utopená krysa je poslední výkřik módy, hrozně cool.“

„O takových věcech bys neměla žertovat, drahoušku. Svět už je dneska sám o sobě dostatečně ošklivý.“

„Mami, chci ti představit Tommyho Phana.“

„Rád vás poznávám, paní Payneová.“

Delina matka uchopila nabízenou ruku svýma oběma a řekla: „Říkejte mi Julie.“

„Děkuji, Julie. Jsem…“

„Nebo Rosalyn.“

„Prosím?“

„Nebo Winono.“

„Winono?“

„Nebo dokonce i Lilith. To všechno jsou jména, která se mi docela líbí.“

Tommy nevěděl, jak reagovat na její nabídku čtyř jmen, a tak řekl: „To je pěkné ao dais, co máte na sobě.“

„Děkuji, můj milý. Je překrásné, že? A ohromně pohodlné. V Garden Grove žije jedna kouzelná dáma, která je ručně šije.“

„Mám dojem, že u ní nakupuje i moje matka.“

Del je přerušila: „Mami, Tommy je ten pravý.“

Julia Rosalyn Winona Lilith Payneová – nebo jak se jmenovala – zvedla obočí: „Skutečně?“

„Každopádně,“ odpověděla Del.

Paní Payneová pustila Tommyho ruku, zapomněla na jeho promočené šaty, objala ho, mocně ho sevřela a políbila na tvář. „To je fantastické, naprosto fantastické.“

Tommy si nebyl jistý, co se děje. Paní Payneová ho uvolnila ze sevření, obrátila se ke své dceři a obě se objaly, smály a poskakovaly jako dvojice rozjařených školaček.

„Prožili jsme ohromnou noc,“ řekla Del.

„Povídej, vyprávěj!“ pobízela ji matka.

„Zapálila jsem jachtu a nabourala s ní do hráze na ostrově Balboa.“

Paní Payneová vykulila oči a položila si ruku na hruď, jako by chtěla uklidnit rozbušené srdce. „Deliverance, to je úžasné! Musíš mi o tom všechno říct.“

„Tommy obrátil na střechu svoji novou corvettu.“

Paní Payneová s očima navrch hlavy a zjevně potěšená se k němu obrátila a on v jejích slovech vypozoroval něco jako obdiv: „Obrátil jste na střechu novou corvettu?“

„Neměl jsem to v plánu,“ ujistil ji.

„Kolikrát se otočila?“

„Minimálně dvakrát.“

„A potom,“ dodala Del, „začala hořet.“

„To všechno za jedinou noc!“ zvolala paní Payneová. „Posaďte se, sedněte si, musíte mi povědět všechny podrobnosti.“

„Nemůžeme se dlouho zdržet,“ vysvětloval Tommy. „Musíme se zase hnout…“

„Tady jsme na chvíli v bezpečí,“ řekla Del a padla do jednoho z pohodlných kožených křesel.

Paní Payneová se také vydala ke svému křeslu. „Mohli bychom si dát kávu… nebo brandy, jestli vám přijde k duhu,“ nabídla.

„Mummingford nám přinese kávu a pečivo,“ odpověděla Del.

Do místnosti vstoupil Scootie a zamířil přímo k paní Payneové. Byla tak drobná a křeslo tak rozložité, že se do něj vměstnal i labrador. Stočil se v něm a mohutnou černou hlavu jí položil do klína.

„Tak co, Scootie, drobečku, taky sis užil legrace?“ zeptala se a nepřestávala ho hladit. Pak ukázala na rádio: „Tohle je překrásná skladba.“ Třebaže hrálo tlumeně, rozpoznala melodii. „Artie Shaw zpívá Begin the Beguine.“

„Ta se mi taky líbí,“ přisvědčila Del. „Mimochodem, mami, tady nejde jen o požáry jachet a aut. Je do toho zapletená i entita.“

„Opravdu? To vypadá čím dál líp,“ nadchla se paní Payneová. „A jaká entita?“

„No ještě jsem ji neidentifikovala, neměla jsem na to během všeho toho pronásledování a úprku čas,“ přiznala Del. „Na počátku ale měla podobu ďábelské panenky s kletbou připíchnutou k ruce.“

Paní Payneová se obrátila k Tommymu: „Ta panenka byla určena vám?“

„Ano. Já…“

„Kdo vám ji dal?“

„Našel jsem ji ležet před dveřmi domu. Měl jsem podezření na vietnamské gangy…“

„A vy jste ji zvedl a odnesl dovnitř?“

„Ano. Myslel jsem, že…“

Paní Payneová s nelibostí mlaskla a pohrozila mu prstem: „Milý hochu, neměl jste ji nosit do domu. V takových situacích entita nemůže ožít a uškodit vám, dokud ji nepozvete dál.“

„Ale vždyť šlo jen o malou panenku z hadrů…“

„Zajisté, malou panenku z hadrů, ale teď už je z ní něco jiného, nemám pravdu?“

Tommy se v křesle vzrušením naklonil dopředu: „Mě překvapuje, že to všechno tak snadno přijímáte.“

„Proč bych neměla?“ Tommyho slova paní Payneovou zjevně udivila. „Když Del říká, že je v tom zapletená entita, pak v tom nepochybně entita zapletená je. Del není blázen.“

Do hudebního salonku vstoupil Mummingford a před sebou tlačil čajový servírovací stolek na kolečkách obložený čínským porcelánem, stříbrným kávovarem a pečivem.

Del vysvětlila matce: „Tommy trpí přemírou skepticismu. Nevěří například v únosy mimozemšťany.“

„K těm skutečně dochází,“ ujistila Tommyho s úsměvem paní Payneová, jako by mu jedině její potvrzení Deliných slov scházelo k tomu, aby jim sám uvěřil.

„Nevěří na duchy,“ pokračovala Del.

„Existují,“ stvrdila paní Payneová.

„Ani na vlkodlaky nevěří.“

„Existují.“

„Ani na zření na dálku.“

„Existuje.“

Tommymu se z jejich debaty začalo chtít spát. Zavřel oči.

„Zato věří na sněžného muže,“ provokovala Del.

„Zvláštní,“ konstatovala paní Payneová.

„Nevěřím na sněžného muže,“ snažil se to Tommy uvést na pravou míru.

V Delině hlase vycítil nějakou čertovinu, když řekla: „Předtím jsi ale říkal něco jiného.“

„Sněžný muž,“ prohlásila Julia Rosalyn Winona Lilith Payneová, „není nic jiného než bulvární žvást.“

„Přesně tak,“ souhlasila Del.

Tommy musel otevřít oči, aby od očividně neochvějného Mummingforda převzal šálek kávy.

Ze starobyle vyhlížejícího rádia na konferenčním stolku z imitace slonoviny promluvil hlasatel, který identifikoval vysílání jako přenos z proslavené tančírny Empire Ballroom, kde „Glenn Miller a jeho bigband přimějí svou hrou vycházet hvězdy“, načež následovala reklama na cigarety Lucky Strike.

Del řekla: „Pokud se Tommymu podaří zůstat naživu do svítání, pak kletba vyprší a všechno bude v pohodě. To si aspoň myslíme.“

„Něco přes hodinu a půl,“ poznamenala paní Payneová. „Jaké si myslíš, že má vyhlídky?“

„Šedesát ku čtyřiceti,“ odpověděla Del.

Tommy se vyděsil. „Cože? Šedesát ku čtyřiceti?“

„To je můj upřímný odhad,“ přisvědčila Del.

„Co znamená těch šedesát? Šedesátiprocentní šance, že mě zabije, nebo že na šedesát procent přežiju?“

„Že přežiješ,“ odpověděla Del vesele.

„To mě neuklidňuje.“

„Jistě, ale každou minutou ten poměr vylepšujeme, zlato.“

„Pořád ale žádná sláva,“ podotkla paní Payneová.

„Je to hrozné,“ souhlasil Tommy stísněně.

„Je to jen takový pocit,“ vložila se do jejich hovoru Del, „ale nemyslím si, že Tommy je určený k extrakci. Vychází z něho, že má před sebou celý život a že odejde přirozenou cestou.“

Tommy neměl tušení, o čem mluví. Paní Payneová se k němu obrátila konejšivým tónem: „A i kdyby, milý Tommy, došlo k nejhoršímu, smrt neznamená konec. Je to jen přechodná fáze.“

„A tím jste si jistá, jo?“

„Ach ano! Je jen málo nocí, kdy si nepovídám s Nedem.“

„S kým?“

„S tátou,“ vysvětlila Del.

„Vystupuje v pořadu Davida Lettermana,“ dodala paní Payneová.

Mummingford nabídl tác s pečivem nejprve Del, která si vybrala bohatě naditou pekanovou rolku se skořicí, a potom Tommymu. Ten nejprve uvažoval, že v zájmu zdravé výživy zvolí suchý muffin, pak si to ale rozmyslel a požádal o čokoládový croissant. Má-li před sebou jen hodinu a půl života, připadalo mu zbytečné starat se o hladinu cholesterolu.

Zatímco Mummingford kleštičkami na pečivo přemísťoval croissant na talířek, Tommy požádal Delinu matku o objasnění: „Váš zemřelý manžel vystupuje v talkshow Davida Lettermana?“

„To je noční talkshow.“

„Ano, já vím.“

„Někdy David ohlásí hosta, ale místo filmové hvězdy, zpěváka nebo kohokoli, kdo jím má být, přijde můj Ned a posadí se do volného křesla. Pak celý program zamrzne, jako by se zastavil čas – David, publikum i kapela nehybně ztuhnou – a Ned ke mně mluví.“

Tommy ochutnal čokoládový croissant. Byl lahodný. „Pochopitelně,“ dodávala paní Payneová, „tohle se ukazuje jen na mém vlastním televizoru, ne po celé zemi. Neda vidím jenom já.“

Tommy s ústy plnými pečiva přikývl.

Delina matka pokračovala: „Ned měl vždycky styl. Nikdy se nesnížil k tomu, aby se se mnou spojil prostřednictvím podvodného cikánského média na duchařské seanci nebo za pomoci sklenky pojíždějící od písmene k písmenu, nic tak banálního a ubohého ho nenapadne.“

Tommy upil kávy. Měla lehkou vanilkovou příchuť. Výtečná.

„Jé, poslyšte, Mummingforde,“ upamatovala se Del, „málem jsem zapomněla – na příjezdové cestě stojí ukradené ferrari.“

„Co si přejete, abych s ním učinil, slečno Payneová?“

„Mohl byste jej do hodiny vrátit na ostrov Balboa? Řeknu vám přesně, kde stálo.“

„Zajisté, slečno Payneová. Jen vám všem ještě doliji kávu a pak se o to postarám.“

Delina matka krmila Scootieho kousky preclíku a řekla: „Který vůz mám pro tebe nechat vyvézt z garáže, Del?“

Del odpověděla: „Z dosavadního průběhu noci vyplývá, že do čehokoli usedneme, skončí na vrakovišti. Takže raději žádné z tvých nejdražších aut.“

„Nesmysl, zlato. Musíte mít pohodlí.“

„No mám ráda jaguar 2 plus 2.“

„To je skvělé auto,“ souhlasila paní Payneová.

„Má výkon a manévrovací vlastnosti, jaké se nám pro tento účel hodí,“ dodala Del.

„Okamžitě jej předvezu k hlavnímu vchodu,“ oznámil Mummingford.

„Ale ještě než tak učiníte, myslíte, že byste mi mohl přinést telefon?“ požádala Del.

„Dozajista, slečno Payneová,“ odvětil komorník a odešel. Tommy už dojedl croissant, zvedl se z křesla, přešel k servírovacímu stolku a vybral si dánskou tvarohovou buchtu.

Rozhodl se soustředit na jídlo a ani se nesnažit zapojit do rozhovoru. Obě ženy ho přiváděly k šílenství a život byl příliš krátký na to, aby se nechal vyvést z míry. Navíc, dalo-li se věřit spolehlivým zdrojům, existovala čtyřicetiprocentní šance, že život byl dokonce zatraceně krátký.

Usmál se na Del, pak na její matku a vrátil se s pečivem zpět ke svému křeslu.

Z rádia se polohlasně nesla Šňůra perel Glenna Millera.

Delina matka opět promluvila: „Měla jsem vás, děti, přimět svléknout se a obléct si koupací pláště. Vaše šaty jsme mohli dát do sušičky. Teď už by byly suché a prohřáté.“

„Jen co odtud vyjdeme, zase promokneme,“ uklidňovala ji Del.

„Kdepak, zlato. Během čtyř minut přestane pršet.“

Del pokrčila rameny: „To nic.“

Tommy kousl do tvarohového pečiva a pohlédl na hodinky.

„Povězte mi něco víc o té entitě,“ vyzvala je paní Payneová. „Jak vypadá, co všechno dovede?“

„Obávám se, mami, že to bude muset počkat na později. Musím si ještě zajít rychle na toaletu a pak už radši poběžíme.“

„Když už tam budeš, zlato, učeš se. Vlasy ti začínají schnout a trčí na všechny strany.“

Del je opustila a Julia Rosalyn Winona Lilith s velkým černým psem snad deset vteřin zírali na Tommyho, jak pojídá kousek tvarohového pečiva.

Pak paní Payneová promluvila: „Takže vy jste ten pravý.“

Tommy polkl sousto. „Co to znamená – ten pravý?“

„Nu, drahý chlapče, to samozřejmě znamená přesně to, co to říká. Jste ten pravý.“

„Pravý…“

„Ano, ten pravý.“

„Ten pravý. Zní to nějak zlověstně.“

Vypadala, že ji to upřímně zaskočilo. „Zlověstně?“

„Zní to jako označení, které by mohli použít obyvatelé nějakého zapomenutého ostrova v jižních mořích, vyznávající kult sopky, předtím než svrhnou pannu do ohnivého jícnu.“

Paní Payneová se zasmála s nepředstíraným potěšením: „Vy jste úchvatný! Máte přesně stejný humor jako Ned.“

„Myslím to vážně.“

„Tím je to ještě legračnější.“

„Vysvětlete mi, co to znamená – ten pravý.“

„Nu, Deliverance tím samosebou myslela jen to, že jste ten pravý pro ni. Ten pravý. Ten, se kterým by mohla strávit zbytek života.“

Tommy pocítil, jak mu do tváře stoupá ruměnec rychleji než rtuť v teploměru ponechaném v srpnovém slunci.

Julia Rosalyn Winona Lilith si zjevně jeho uzardění povšimla, protože řekla: „Můj ty Bože, vy jste ten nejroztomilejší mladý muž.“

Scootie jakoby na souhlas frkl.

Tommy se červenal tak mocně, že se začínal potit, a snažil se bezmocně změnit téma: „Takže vy jste prý nespala od Blátivého jezera.“

Paní Payneová přisvědčila: „To je kousek na jih od Tonopahu.“

„Sedmadvacet let bez spánku.“

„Téměř osmadvacet, od noci, kdy byla počata Deliverance.“

„Musíte být unavená.“

„Vůbec ne,“ ujistila ho. „Nepotřebuji spánek. Jde o otázku volby a já si prostě vybrala nespat, protože je to nuda.“

„Co se stalo u Blátivého jezera?“

„Del vám to nevyprávěla?“

„Ne.“

„V tom případě,“ odpověděla paní Payneová, „tu jistě nejsem od toho, abych tak učinila. Nechám to na ní, až usoudí, že k tomu nadešel čas.“

Vstoupil Mummingford a přinášel přenosný telefon, který si přála Del. Položil jej na konferenční stolek a beze slova zase odešel. Musel se koneckonců postarat o ukradené ferrari.

Tommy pohlédl na hodinky.

„Osobně si, můj drahý Tommy, myslím, že vaše šance dožít se svítání je stoprocentní.“

„A jestli se mi to nepodaří, Rosalyn, pak vás navštívím v show Davida Lettermana.“

„To by bylo fakt ohromné!“ zvolala a radostně při tom pomyšlení zadeskala.

V rádiu hrál bigband Glenna Millera Americkou patrolu.

Tommy spláchl poslední kousek pečiva zbytkem kávy a zeptal se: „Tohle je váš oblíbený styl hudby?“

„Ach, ano. Tahle hudba by mohla vykoupit naši planetu – pokud by k jejímu vykoupení pouhá hudba stačila.“

„Ale vy jste dítě padesátých let.“

„Rock’n’roll,“ přisvědčila. „Ano, miluji rock’n’roll. Ale tohle je hudba, která doléhá do celé galaxie.“

Dumal nad těmi čtyřmi slovy: doléhá do celé galaxie.

„Ano. Jako žádná jiná.“

„Tolik se podobáte své dceři,“ řekl.

Paní Payneová se rozzářila: „Já vás mám také ráda, Tommy.“

„Takže vy sbíráte staré rozhlasové nahrávky?“

„Sbírám?“ zeptala se překvapeně.

Ukázal na rádio na konferenčním stolku. „To je kazeťák, nebo dnes už tyhle rarity vycházejí na cédéčkách?“

„Ne, můj drahý, posloucháme původní program živě.“

„Živou nahrávku z pásku.“

„Ne, prostě živě.“

„Glenn Miller zemřel za druhé světové války.“

„Ano,“ přitakala paní Payneová. „V roce 1945. Překvapuje mě, že ho někdo z vaší generace ještě zná a ví, kdy zemřel.“

„Swingová hudba je typicky americká,“ vysvětlil Tommy. „Mám rád všechno americké, a to opravdu hodně.“

„To je jeden z důvodů, proč vás tak silně přitahuje Deliverance,“ řekla potěšené. „Deliverance je veskrze americká, otevřená možnostem.“

„Zpátky ke Glennu Millerovi, jestli dovolíte. Zemřel před více než padesáti lety.“

„Smutné,“ přisvědčila paní Payneová a hladila Scootieho.

„Nuže?“

Zvedla obočí: „Vidím, jak jste zmatený.“

„Jen malý dílek.“

„Promiňte, můj milý, nerozumím.“

„V dané situaci nikdo živý nedokáže obsáhnout nezměrnou míru mého zmatku,“ vysvětlil Tommy.

„Skutečně? To by mohlo mít příčinu v nutričním nedostatku. Možná vám chybí vitaminy skupiny B.“

„Ale…“

„Spolu s vitaminem E,“ vysvětlovala paní Payneová, „dostatečný příděl vitaminů B komplex dokáže pročistit myšlenkové procesy.“

„Myslel jsem, že mi doporučíte jíst tofu.“

„To prospívá prostatě.“

„Glenn Miller,“ připomněl jí Tommy a ukázal na rádio, která stále ještě pulzovalo Americkou patrolou.

„Dovolte mi tedy vyjasnit toto malé zmatení,“ řekla. „Posloucháme tenhle pořad živě v přímém přenosu, protože moje rádio má transtemporální ladění.“

„Transtemporální.“

„Ano, napříč časem. Předtím jsem poslouchala naživo Jacka Bennyho. To vám byl neuvěřitelně zábavný člověk. Takový dnes není nikdo.“

„Kde se prodávají rádia s transtemporálním laděním, Winono? V obchoďáku u Searsů?“

„Že by? O tom nevím. Vysvětlení, jak jsem přišla k tomuhle malému rádiu, musím nechat na Deliverance. Souvisí to s Blátivým jezerem, chápete?“

„Transtemporální rádio,“ opakoval Tommy zamyšleně. „Myslím, že to raději začnu věřit na sněžného muže.“

„Ale to nemůžete!“ zvolala paní Payneová nesouhlasně.

„Proč bych nemohl? Věřím už v ďábelské panenky a démony.“

„Ano, ale ti jsou skuteční.“

Tommy opět pohlédl na své náramkové hodinky. „Ještě pořád prší.“

Naklonila hlavu, zaposlouchala se do bubnování deště na bytelně kryté střeše Velké haldy a Scootie po ní ten pohyb napodobil. Po chvíli řekla: „Ano, prší. Konejšivý zvuk.“

„Říkala jste Del, že déšť ustane během čtyř minut. Určila jste to s velkou přesností.“

„Ano, to je pravda.“

„Ale prší dál.“

„Ještě neuplynuly čtyři minuty.“

Tommy si zaťukal na hodinky.

„Jdou vám špatně, můj milý,“ řekla. „Dnešní noc kladla velké nároky na jejich baterie.“

Tommy si přiložil hodinky k uchu a chvilku naslouchal. „Tikají.“

„Ještě deset vteřin,“ řekla.

Odpočítal je, pak na ni pohlédl a žalostně se pousmál.

Pršelo dál.

Po patnácti vteřinách déšť znenadání ustal.

Jeho úsměv se vytratil a nyní se na něj usmívala paní Payneová.

„Spletla jste se o pět vteřin,“ poznamenal.

„Nikdy jsem neřekla, že jsem Bůh, můj milý.“

„A co tedy jste, Lilith?“

Olízla si rty, jak přemýšlela nad jeho otázkou, a pak odpověděla: „Prostě bývalá baletka s poměrně značným množstvím obohacujících a zvláštních zkušeností.“

Tommy se zvrátil do křesla a řekl: „Už nikdy nezapochybuju o žádné ženě z rodu Payneových.“

„Moudré rozhodnutí, můj milý.“

„Co je moudré rozhodnutí?“ zeptala se Del, která právě vstoupila.

Paní Payneová jí odpověděla: „Rozhodl se, že už nikdy nezapochybuje o žádné ženě z rodu Payneových.“

„Nepochybovat nikdy o žádné ženě z rodu Payneových není jen moudré rozhodnutí,“ doplnila Del. „Je to nezbytná podmínka pro přežití.“

„I když pořád nepřestávám myslet na samičky kudlanky nábožné,“ poznamenal Tommy.

„Proč?“

„Po páření ukousne svému partnerovi hlavu a sní ho zaživa.“

Paní Payneová na to odpověděla: „Myslím, že zjistíte, že ženám z rodu Payneových stačí šálek čaje a koláček.“

Del ukázala na přenosný telefon na konferenčním stolku a zeptala se: „Už jsi volal, Tommy?“

„Komu?“

„Bratrovi.“

Na Gia naprosto zapomněl.

Del mu telefon podala a on vyťukal číslo do provozní kanceláře pekárny Novosvětský Saigon.

Paní Payneová se opatrně předklonila, aby nevyrušila Scootieho, a vypnula transtemporální rádio uprostřed Millerova Malého hnědého džbánku.

Gi se ozval na druhé zazvonění, a když zaslechl Tommyho hlas, řekl: „Čekal jsem, že zavoláš už před hodinou.“

„Zdrželo mě ztroskotání jachty.“

„Co že tě zdrželo?“

„Přeložil jsi ten vzkaz?“

Gi Minh zaváhal a pak se zeptal: „Jsi pořád s tou blondýnou?“

„Ano.“

„Bylo by lepší, kdybys s ní nebyl.“

Tommy vzhlédl k Del a usmál se. Giovi řekl: „No ale jsem.“

„Nevěstí nic dobrého, Tommy.“

„Mluvíš jako v komiksu.“

„Cože?“

„V komiksu z pera Jeffreyho Dahmera, kdyby se místo masovým vražděním zabýval kreslením.“

Gi mlčel. Snažil se dát tak najevo zmatení, které Tommy sám tak dobře znal.

Zeptal se: „Podařilo se ti přeložit ten vzkaz?“

„Nevyschl tak dobře, jak jsem doufal. Nemůžu ti poskytnout celý jeho překlad, ale podařilo se mi rozluštit dost na to, aby mě to vyděsilo. Nejde po tobě žádný gang, Tommy.“

„Kdo tedy?“

„Nejsem si jistý. Ty by ses ale měl okamžitě rozjet za mámou, to bys měl udělat.“

Tommy překvapeně zamrkal a zvedl se z křesla. Ruce měl najednou zvlhlé potem rodinné viny. „Za mámou?“

„Čím déle jsem nad tím vzkazem seděl, tím víc mě znepokojoval…“

„A máma…?“

„… až jsem jí nakonec zavolal o radu.“

„Ty jsi probudil mámu?“ zeptal se Tommy nevěřícně.

„Když jsem jí řekl o tom vzkazu, to málo, co jsem z něj pochopil, ji taky vyděsilo.“

Tommy chodil nervózně sem a tam, díval se střídavě na Del a její matku a říkal: „Já jsem si ale skutečně nepřál, aby se o tom máma dozvěděla, Gi.“

„Ona rozumí starému světu, Tommy, a tahle věc je spíš jeho součástí, než že by patřila do tohohle našeho.“

„Bude říkat, že piju moc whisky…“

„Čeká tě, Tommy.“

„… jako můj bláznivý detektiv.“ V ústech mu vyschlo. „Ceká mě?“

„Nemáš moc času, Tommy. Myslím, že bys tam měl vyrazit, jak nejrychleji to jde. Opravdu bys měl. Rychle. Ale tu blondýnu s sebou neber.“

„Musím.“

„Nevěstí nic dobrého, Tommy.“

Tommy střelil zrakem po Del. Nevypadala na to, že by nevěstila nic dobrého. Učesala se. Mile se usmívala. Mrkla na něj.

„Nic dobrého,“ opakoval Gi.

„Obrať list, Gi.“

Gi si povzdechl: „Tak aspoň mámě dodej trochu útěchy. Neměla zrovna dobrý den.“

„Ten můj taky nebyl úplně růžový.“

„Mai utekla.“

Mai byla jejich mladší sestra.

„Utekla?“ Tommy nevěřil vlastním uším. „S kým utekla?“

„S kouzelníkem.“

„S jakým kouzelníkem?“

Gi vzdychl. „Nikdo z nás nevěděl, že chodí s kouzelníkem.“

„Taky slyším poprvé, že měla něco s nějakým kouzelníkem,“ řekl Tommy ve snaze, aby jej nikdo neobviňoval ze spoluúčasti na sestřině neslýchaném kroku k nezávislosti.

Bývalá baletka, která nespala od Blátivého jezera, prohlásila z křesla, v němž seděla: „Kouzelník… jak romantické.“

Gi pokračoval: „Jmenuje se Roland Ironwright.“

„To nezní vietnamsky.“

„Není to Vietnamec.“

„Ach Bože.“ Tommy si dokázal snadno představit, v jak rozkacené náladě zastihne matku, až se zjeví u jejích dveří s Del Payneovou.

Gi mluvil dál: „Vystupuje často v Las Vegas. S Mai vsedli do letadla do Vegas, kde se vzali, a máma se o tom dozvěděla zrovna dneska večer, ale neřekla mi nic, dokud jsem jí před chvílí nezavolal, tak ji trochu utěš.“

Tommyho přepadly výčitky svědomí. „Měl jsem tam přijet na večeři, dělala com tay cam.“

„Jeď tam teď, Tommy,“ nabádal ho Gi. „Mohla by ti umět pomoct. Říkala, aby sis pospíšil.“

„Mám tě rád, Gi.“

„Ano, jistě… Já tě mám taky rád, Tommy.“

„Mám rád Tona a Mai a mámu s tátou, opravdu mám, všechny vás mám moc rád, ale… musel jsem se osvobodit.“

„Já vím, bratře. Vím. Poslyš, zatelefonuju mámě, že už jedeš. A už si pospěš, nezbývá ti téměř žádný čas.“

Když Tommy zavěsil, postřehl, že si Delina matka utírá slzy z koutků očí.

Promluvila rozechvělým hlasem: „To je tak dojemné. Nikdy mě nic tak neroztesknilo od Nedova pohřbu, když Frank Sinatra pronášel chvalořeč.“

Del přistoupila k matčinu křeslu a položila jí ruku na rameno: „No tak, no tak. To je dobré, mami.“

Paní Payneová se obrátila k Tommymu: „Frank byl tak výmluvný. Ze byl výmluvný, Del?“

„Jako vždycky,“ přitakala Del. „Prvotřídní vystoupení.“

„Dokonce i moje policisty rozplakal,“ pokračovala paní Payneová. „Musela jsem na pohřeb pochopitelně s eskortou těch dvou urostlých strážců, protože jsem byla zadržená pro vraždu.“

„Chápu,“ ujistil ji Tommy.

„Nikdy jsem jim to neměla za zlé,“ vysvětlovala paní Payneová. „Věděli, že jsem Nedovi prostřelila srdce, a nemohli na to nahlížet jinak než jako na vraždu, vůči pravdě byli slepí, ale nakonec se všechno objasnilo. Ty dva milé policisty tak moc dojaly všechny ty hezké věci, které Frank říkal o Nedovi, že když pak začal zpívat písničku It Was a Very Good Year, prostě se sesypali a vzlykali jako děcka. Nabídla jsem jim vlastní balíček papírových kapesníčků.“

Tommymu se nedostávalo slov útěchy, a tak ho nenapadlo nic jiného než říct: „Taková tragédie zemřít tak mladý.“

„Ale kdeže,“ odpověděla Delina matka. „Ned nebyl žádný mladík. Bylo mu třiašedesát, když jsem ho zastřelila.“

Tommyho tahle výstřední rodina tak fascinovala, že byť jeho vlastní hodiny kvapem odměřovaly čas zbývající k záhubě, provedl v mysli rychlý časový výpočet. „Jestliže zemřel před osmnácti lety, když Del bylo deset…, muselo vám být třicet dva let. A jemu bylo třiašedesát?“

Julia Rosalyn Winona Lilith přidržela Scootieho na podlaze, vstala z křesla a vysvětlovala: „Byl to románek mezi mládětem a zralým mužem. Mně bylo dvacet, když jsme se poznali, a on už měl přes padesát, ale od první chvíle, kdy jsem Neda spatřila, jsem věděla, že je ten pravý. Nebyla jsem jen tak nějaká obyčejná holka, milý Tommy. Vášnivě jsem toužila po zkušenostech, po znalostech. Hladově jsem hltala život. Potřebovala jsem vedle sebe staršího muže, který už hodně prožil, někoho, kdo by mě učil. Ned byl báječný. Elvis nám zpíval Blue Hawaii – chudáček měl strašnou rýmu, a přesto přišel –, když jsme se v kapli ve Vegas vzali, devatenáct hodin poté, co jsme se poznali, a já toho nikdy ani chvilku nelitovala. O líbánkách jsme padákem seskočili do nitra džungle Campeche na poloostrově Yucatan jen s dvěma nabroušenými noži, svitkem lana, mapou, kompasem a lahví dobrého červeného vína a během patnácti dnů jsme se dostali bez úhony zpět do civilizace a milovali jsme se víc než předtím.“

„Měla jsi úplnou pravdu,“ obrátil se Tommy k Del. „Tvoje máti je číslo.“

Winona se zářivě usmála na svou dceru, ve svém ao dais se ani trochu nepodobala Tommyho matce, a zeptala se: „Deliverance, zlatíčko, to jsi o mně skutečně řekla?“

Obě ženy se objaly.

Potom objal Delinu matku i Tommy a řekl: „Doufám, že mě jednou pozvete, abych se s vámi podíval na show Davida Lettermana.“

„Zajisté, milý hochu. A doufám, že budete žít dostatečně dlouho, abyste měl příležitost se na ni podívat.“

„A teď,“ pronesla Del k Tommymu, „je zase řada na mně, abych poznala tvoji matku.“

Paní Payneová s nimi vyšla z hudebního salonku a doprovodila je dlouhou chodbou až k domovním dveřím.

V listopadové noci, která už nepřetékala deštěm, tam na ně čekal jaguar 2+2.

Jakmile Tommy otevřel dveře na straně spolujezdce a posouval sedadlo dopředu, do zadní části vozu se nahrnul Scootie.

Když Del obcházela auto ke dveřím řidiče, od vchodu do Velké haldy na ni zavolala její matka: „Jestliže mu ukousneš hlavu a budeš ho jíst zaživa, snaž se to udělat rychle a tak, aby ho to nebolelo. Je to hrozně milý chlapec.“

Tommy si s Del vyměnil pohledy nad střechou vozu. „Budeš to mít za sebou dřív, než si uvědomíš, co se děje. Slibuju.“

OSM

Tommyho matka čekala na příjezdové cestě k domu Phanových v Huntington Beach. Třebaže mraky na noční obloze se začínaly trhat, obula si kotníkové gumáky. Na sobě měla volné černé kalhoty, plášť do deště a na hlavě nepromokavý šátek. Neměla tak ohromující schopnost předvídat počasí jako paní Payneová.

Del zůstala sedět za volantem a motor nechala běžet. Tommy vystoupil z jaguaru a začal: „Mami, ne…“

Přerušila ho: „Vlez si dozadu. Posadím se vedle té strašné ženy.“ Když zaváhal, pobídla ho: „No tak dělej, ty hochu bláhový. Do svítání zbývá necelá hodina.“

Tommy se nasoukal dozadu ke Scootiemu.

Když se jeho matka posadila vedle Del a zabouchla dveře, Tommy se zezadu naklonil a řekl: „Mami, rád bych ti představil Deliverance Payneovou. Del, tohle je…“

Matka jí věnovala žhnoucí pohled: „Nemám vás ráda.“

Del se usmála: „Opravdu? To já vás už teď mám ráda moc.“

„Jeďme,“ zavelela Tommyho matka.

Del couvala na ulici a zeptala se: „Kam?“

„Zahněte doleva. A prostě jeďte, povím, kdy zabočit. Gi říká, že vy zachránila Tommymu život.“

„Zachránila mi život víckrát než jednou,“ vložil se do hovoru Tommy. „Ona…“

„Nemyslete si, že vás budu mít ráda, když zachránila Tommymu život,“ varovala Tommyho matka Del.

„Předtím jsem ho málem zastřelila.“

„Skutečně?“

„Skutečně,“ potvrdila Del.

„Takže dobrá, trochu ráda vás mít můžu,“ zavrčela Tommyho matka.

Del se ohlédla dozadu po Tommym: „Je to číslo.“

„Gi říká, že s Tommym se vůbec neznáte.“

„Někdy asi před deseti hodinami jsem mu přinesla večeři, ale skutečně jsme se seznámili před necelými šesti hodinami.“

„Přinesla večeři?“

„Jsem servírka.“

„Jedl cheeseburgery?“

„Rovnou dva.“

„Hlupák. Žádné rande?“

„S Tommym? Ne, rande jsme neměli.“

„Dobrá. Nemějte. Tady doprava.“

„Kam jedeme?“ zeptal se Tommy.

„Kadeřnice.“

„Jedeme ke kadeřnici? Proč?“

„Počkej, uvidíš,“ odpověděla mu matka. Pak se obrátila k Del: „Nezvedený hoch, zlomí vám srdce.“

„Ale mami!“ namítl Tommy zděšeně.

„Nemůže mi zlomit srdce, když s ním nepůjdu na rande.“

„Rozumné děvče.“

Scootie se protlačil kolem Tommyho, strčil svou velkou hlavu mezi přední sedadla a podezíravě očichával novou spolucestující.

Tommyho matka se obrátila na sedadle a se psem si pohlédli do očí.

Scootie se usmíval a jazyk mu visel z tlamy.

„Nemám ráda psy,“ řekla. „Špinavá zvířata, pořád lízají. Lízneš mě, a přijdeš o jazyk.“

Scootie se na ni nepřestával usmívat, čenichal a pomalu k ní přibližoval hlavu zjevně proto, aby ji co nevidět olízl.

Tommyho matka vycenila zuby a z hloubi hrdla vydala varovný zvuk.

Scootie sebou překvapeně cukl, stáhl se, ale pak i on vycenil zuby a zavrčel v odpověď. Uši měl stažené k lebce.

Tommyho matka vycenila zuby ještě víc a zavrčela hrozivěji než pes.

Scootie s kňučením ustoupil a stočil se v koutě zadního sedadla.

„Na konci dalšího bloku zabočte doleva.“

Tommy se chtěl nějak zavděčit, a tak promluvil: „Mami, mrzí mě to, co jsem se doslechl o Mai. Co to do ní vjelo, že utekla s kouzelníkem?“

Proklála ho pohledem do zpětného zrcátka: „Špatný příklad bratra. Mladou dívku zničil Špatný příklad bratra. Špatný příklad bratra ji připravil o budoucnost.“

„Který bratr to asi byl?“ zeptala se vyzývavě Del.

Tommy namítl: „Mami, jsi nespravedlivá.“

„To tedy jo,“ přisadila si Del. „Tommy přece nikdy neutekl s kouzelníkem.“ Sklouzla zrakem z vozovky na Tommyho. „Nebo snad ano, tofu hochu?“

Matka Phanová pokračovala: „Manželství už domluvené, zářná budoucnost, a teď slušný vietnamský chlapec zůstal bez nevěsty.“

„Domluvené manželství?“ podivil se Tommy.

„Nguyenovic chlapec, slušný chlapec,“ řekla Tommyho matka.

„Chip Nguyen?“ zeptala se Del.

Tommyho matka sykla odporem: „Ne hloupý detektiv, co honí blondýny a každého střelí.“

„Nguyen je vietnamská obdoba jména Smith,“ vysvětlil Tommy Del.

„Proč jsi tedy svého detektiva nepojmenoval Chip Smith?“

„Nejspíš jsem to měl udělat.“

„Řeknu ti, proč jsi to neudělal,“ pokračovala Del. „Jsi hrdý na svůj původ.“

„On na svůj původ sere,“ řekla Tommyho matka.

„Mami!“

Tommyho tak vyděsilo slovo, které matka vyslovila, že se mu sevřela hruď a měl potíže se nadechnout. Vulgarismy nikdy nepoužívala. Že se k nim uchýlila teď, dokazovalo, že má mnohem větší zlost, než jakou dávala doposud najevo.

Ozvala se Del: „Ale, paní Phanová, vy Tommymu křivdíte. Rodina je pro něho velice důležitá. Kdybyste mu dala šanci…“

„Neříkala jsem, že vás nemám ráda?“

„Myslím, že jste se o tom zmínila.“

„Čím víc mluvíte, tím méně ráda.“

„Mami, ještě nikdy jsem nezažil, že by ses k někomu chovala hrubě – k někomu mimo rodinu.“

„Pozor na cestu. Teď doleva, děvče.“ Del uposlechla jejího pokynu a z Tommyho matky se vydral rozechvělý lítostivý povzdech. „Chlapec pro Mai není hloupý Chip Nguyen. Nguyen Huu Vanové, rodina, co dělá koblihy, mají mnoho obchodů s koblihami. Pro Mai dokonalý. Mohla být spousta vnoučat krásných jako Mai. Teď přijdou divné kouzelnické děti.“

„Není to všechno zrovna o tom?“ zeptala se Del.

„Co říkáte?“

„Divné kouzelnické děti. Jestli existují slova, která shrnují, o čem by měl být život, pak jsou to právě tahle: divné kouzelnické děti. Život by neměl být příliš předvídatelný. Měl by být plný možností a tajemství. Noví lidé, nové cesty, nové naděje, nové sny, vždy s úctou ke starým způsobům, vždycky postavené na tradici, ale stále nové. Tím je život zajímavý.“

„Čím víc mluvíte, tím méně ráda.“

„Ano, to jste říkala.“

„Ale vy neposlouchala.“

„To je můj nedostatek,“ přiznala Del.

„Neposlouchat.“

„Ne, pořád mluvit. Poslouchám, ale také pořád mluvím.“

Tommy se podobně jako pes v jednom koutě zadního sedadla skrčil do druhého s vědomím, že v tomto rozhovoru nemá šanci.

Jeho matka namítla Del: „Nemůžete poslouchat, když mluvíte.“

„Pitomost.“

„Nevěstíte nic dobrého.“

„Jsem počasí,“ prohlásila Del.

„Co říkáte?“

„Ani dobré, ani špatné. Prostě je.“

„Tornádo je. Ale je špatné.“

„Jsem radši počasí než geologie.“

„Jak myslíte?“

„Lepší být tornádo než kus skály.“

„Tornádo přijde a odejde. Skála je pořád.“

„Skála nemusí být napořád.“

„Skála je pořád,“ trvala na svém matka Phanová.

Del zavrtěla hlavou. „Pořád ne.“

„Kam zmizí?“

V náhlém popudu Del odpověděla: „Vybuchne slunce, změní se v novu a země se rozsype.“

„Bláznivá žena.“

„Počkejte miliardu let a uvidíte.“

Tommy a Scootie na sebe pohlédli. Ještě před pár minutami by Tommyho ani nenapadlo, že pocítí takovou spřízněnost s labradorem, jakou cítil nyní.

Del vysvětlovala jeho matce: „A až se hora rozsype, zůstanou tornáda ohně. Hora zmizí, ale tornáda budou zuřit dál.“

„Stejná jako proklatý kouzelník.“

„Děkuji vám, paní Phanová. Je to jako zvětšená hra na nůžky, kámen a papír,“ pokračovala v debatě Del. „Tornádo ničí kámen, protože v sobě má vášeň.“‚

„Tornádo je jen horký vzduch.“

„Studený vzduch.“

„Ale vzduch.“

Del pohlédla do zpětného zrcátka a ohlásila: „Hej, vážení, někdo nás sleduje.“

Projížděli fíkovníky lemovanou ulicí obytných domů, úhledných, ale skromných.

Tommy se napřímil a vyhlédl zadním okénkem ve tvaru slzy. Za nimi se jako příšera tyčil obrovský nákladní vůz peterbilt s přívěsem. Dělilo je slabých sedm metrů.

„Co dělá v téhle hodině v obytné čtvrti?“ podivil se Tommy.

„Chce tě zabít,“ odpověděla Del a šlápla na plyn. Přízračný náklaďák rovněž zrychlil, aby jim stačil, a žluté odlesky světel sodíkových výbojek pouličních lamp míhající se po jeho předním skle odhalily za volantem podsaditou postavu Samaritána. Viděli jeho bílý šklebící se obličej, ale vzdálenost jim nedovolovala zahlédnout zeleně zářící oči.

„Tohle není možné,“ řekl Tommy.

„Je,“ odvětila Del. „Tak teď bych si přála, aby tu s námi byla máti.“

„Máte matku?“ zeptala se Tommyho matka.

„No, popravdě, vylíhla jsem se z hmyzího vajíčka. Byla jsem jenom larva, ne dítě. Máte pravdu, paní Phanová, já nemám matku.“

„Jste výřečná dívka.“

„Děkuji.“

„Je výřečná dívka,“ opakovala Tommyho matka i pro něj. Tommy se připravoval na náraz a řekl jen: „Jo, vím.“ Náklaďák s ječícím motorem vyrazil vpřed a naboural do jejich zadního nárazníku.

Jaguar se otřásl a zakličkoval po vozovce. Del zápasila s volantem, který se otáčel doleva i doprava, ale řízení zvládla.

„Můžeš mu ujet,“ ozval se Tommy. „Je to peterbilt, proboha, a ty řídíš jaguar.“

„On ale má výhodu nadpřirozené bytosti,“ odpověděla Del. „Běžná pravidla silničního provozu se na něj nevztahují.“

Peterbilt do nich znovu narazil, nárazník jaguaru se utrhl a odrachotil po vozovce až na přední dvorek malebného bungalovu.

„Na dalším rohu doprava,“ hlásila Tommyho matka.

Del přidala plyn, na malou chvíli získala před náklaďákem větší náskok a čekala do poslední chvíle, než zabočila. Vzala zatáčku smykem, do nové ulice vjel dříve zadek vozu než předek, pneumatiky kvílely a kouřilo se z nich a auto dostalo hodiny.

S ostrým, krátkým zavytím, které by se hodilo spíš pro psa čtvrtinových rozměrů, Scootie sletěl ze zadního sedadla na podlahu.

Tommy se domníval, že se auto převrátí. Vypadalo to na to. S koulením v autě už měl zkušenosti a měl cit pro nejkritičtější úhel, který k němu vede, a tohle byl přesně on.

V Deliných rukou se však jaguar úporně držel povrchu vozovky a s kvílením se zastavil, když předtím opsal kruh o plných třech stech šedesáti stupních.

Scootie nebyl hloupý pes a nehodlal se nechat znovu smést ze sedadla, a tak vyčkal na podlaze, dokud Del nešlápla na plyn. Teprve když vůz vyrazil vpřed, vyškrábal se nahoru vedle Tommyho.

Tommy viděl zadním okénkem, že na ulici, z níž zabočili, peterbilt mocně brzdí. Ani lepší řidičské schopnosti nadpřirozené bytosti – mají snad v pekle dálnice, na kterých démoni určení pro losangeleskou oblast trénují? – nedokázaly přimět obrovský nákladní vůz k tak ostré a náhlé zatáčce. Základní fyzikální zákony pořád fungovaly. Bytost se jen snažila vozidlo zabrzdit.

Se zablokovanými koly se peterbilt mihl křižovatkou a zmizel v ulici za ní.

Tommy se modlil, aby se mu vzpříčil návěs.

Když jaguar zrychlil na sedmdesátku, z předního sedadla se ozvala matka Phanová: „Řídíte jako bláznivý posedlý detektiv z knížky, děvče.“

„Díky,“ odpověděla Del.

Matka Phanová vyndala cosi z kabelky.

Tommy pořádně neviděl, co drží v ruce, ale zaslechl sérii výmluvných elektronických zvuků. „Co to děláš, mami?“

„Volám, že jedeme.“

„A čím to voláš?“

„Mobilem,“ odpověděla bezstarostně.

Překvapeně se zeptal: „Ty máš mobil?“

„Proč ne?“

„Myslel jsem, že mobily jsou jen pro velký zvířata.“

„Už ne. Každý ho má.“

„Ale! Měl jsem dojem, že je nebezpečné volat za jízdy.“

„Neřídím. Jedu.“

„Proboha, Tommy,“ vložila se do hovoru Del, „mluvíš, jako bys žil ve středověku.“

Obrátil se k zadnímu okénku. Ve vzdálenosti jednoho bloku po ulici, z níž odbočili, couval peterbilt. Návěs se mu tedy nevzpříčil.

Matka Phanová se musela někam dovolat, protože se představila a rozpovídala se do telefonu vietnamsky.

Necelého půldruhého bloku za nimi na křižovatce zabočil peterbilt do jejich ulice.

Tommy pohlédl na hodinky. „V kolik hodin svitá?“

„Nevím,“ odpověděla Del. „Možná za půl hodiny, za čtyřicet minut.“

„Tvoje matka by to věděla na minutu přesně, možná na vteřinu.“

„To asi ano,“ souhlasila Del.

Ačkoli Tommy nerozuměl víc než tu a tam nějakému slovu z toho, co jeho matka říkala, nepochyboval o tom, že ji ten, s kým mluvila, rozlítil. Její tón ho přiměl se přikrčit a pocítil úlevu, že není terčem jejího hněvu.

Peterbilt za nimi je doháněl. Přiblížil se na vzdálenost pouhého bloku.

Tommyho to znepokojilo: „Del?“

„Vidím,“ ujistila ho s pohledem upřeným do bočního zrcátka a přidala plyn, třebaže už tak jeli nebezpečně rychle vzhledem ke stavu vozovky v této obytné čtvrti.

V posledním výbuchu vietnamských nadávek Tommyho matka ukončila hovor. „Hloupá žena,“ řekla.

„Tak už se s tím smiřte,“ poradila jí Del.

„Ne vy,“ odpověděla matka Phanová. „Vy nevěstíte nic dobrého. Zkažená, nebezpečná, ale ne hloupá.“

„Děkuji,“ odpověděla Del.

„Myslím Quy. Hloupou ženu.“

„Koho?“ zeptal se Tommy.

„Paní Quy Trang Daiovou.“

„Kdo je Quy Trang Daiová.“

„Hloupá žena.“

„A kromě toho, že je hloupá, je to kdo?“

„Kadeřnice.“

Tommy řekl: „Stejně stále nechápu, proč jedeme ke kadeřnici.“

„Potřebuješ nový zástřih,“ hádala Del.

Motor jaguaru burácel tak hlasitě, že matka Phanová musela zvýšit hlas, aby ji slyšeli. „Ne jenom kadeřnice. Přítelkyně. Hraju s ní a s dalšími dámami každý týden mah-jong a někdy bridž.“

„Jedeme na snídani a přátelskou partii mah-jongu,“ vysvětlila Del Tommymu.

Matka Phanová pokračovala: „Quy je v mém věku, ale jiná.“

„Jak jiná?“ zajímal se Tommy.

„Quy je moc staromódní, utkvělá ve vietnamských zvyklostech, nikdy nic nechtěla měnit.“

„Aha, rozumím,“ poznamenal Tommy. „Je zcela jiná než ty, mami.“

Obrátil se na sedadle a v obavách vyhlédl okénkem. Náklaďák je doháněl, už je dělily jen dvě třetiny domovního bloku.

„Quy,“ pokračovala matka Phanová, „není ze Saigonu jako naše rodina. Pochází z venkova, ze zapadlé vesnice na řece Xan u hranic s Laosem a Kambodžou. Je to tam samá džungle na řece Xan. Někteří lidé tam jsou zvláštní, mají zvláštní schopnosti.“

„Tedy něco jako Pittsburgh,“ podotkla Del.

„Jaké zvláštní schopnosti?“ zeptal se Tommy.

„Magické. Ale ne magii, jako když hloupý Roland Ironwright tahá králíky z klobouku a Mai si myslí, jak je šikovný.“

„Magii,“ opakoval Tommy otupěle.

„Takovou jako uvařit nápoj a získat tak lásku dívky. Nebo okouzlit a dobrat se obchodního úspěchu. Ale i horší.“

„Jak horší?“

„Rozmlouvat s mrtvými,“ odpověděla matka Phanová zlověstně, „znát tajemství říše zemřelých, přimět mrtvé, aby chodili a pracovali jako otroci.“

Peterbilt už je dojel na vzdálenost půlky bloku. Jak se blížil, rachot jeho motoru začínal přehlušovat motor jaguaru.

Del z vozu nadále dostávala maximum, na něž si troufla, ale nepřestávala ztrácet náskok.

Tommyho matka mluvila dál: „Magie řeky Xan vyvolává duchy z temného podsvětí, vrhá kletbu na kouzelníkovy nepřátele.“

„Tahle řeka Xan musí určitě být částí planety, která se nachází pod vlivem zlé mimozemské moci,“ dala se slyšet Del.

„Quy Trang Daiová ta kouzla zná,“ mluvila dál matka Phanová. „Jak přimět mrtvého vystoupit z hrobu a zabít toho, koho mu řekne, aby zabil. Jak použít žabí pohlavní žlázy k přípravě nápoje, po kterém se nepřítelovo srdce a játra změní v bláto. Jak uvalit kletbu na ženu, která spí s vaším manželem, aby porodila dítě s lidskou hlavou, psím tělem a račími klepety.“

„A ty s takovou ženskou hraješ mah-jong?“ zvolal Tommy pohoršené.

„Někdy bridž,“ upřesnila matka Phanová.

„Ale jak se s takovým netvorem můžeš přátelit?“

„Chovej se uctivě, chlapče. Quy je o mnoho let starší než ty a zasluhuje úctu. Žádný netvor. Kromě té hlouposti, co dělá s hadrovou panenkou, je to laskavá dáma.“

„Ona se snaží mě zabít!“

„Ne zabít.“

„Snaží se mě zabít.“

„Přestaň křičet a bláznit jako šílený opilý detektiv.“

„Ale ona se mě snaží zabít!“

„Ona se snaží tě jen vystrašit, abys v sobě našel víc úcty k vietnamským tradicím.“

Démon za volantem peterbiltu za nimi zatroubil na vzduchovou houkačku: tři dlouhá zadutí radostně oznamující, že se blíží, aby zabíjel.

„Mami, tahle příšera zklikvidovala dnes v noci tři nevinné lidi a je naprosto jisté, že zabije i mě, když bude moct.“

Tommyho matka si smutně povzdechla, „Quy Trang Daiové se kouzla nedaří vždycky tak, jak si představuje.“

„Prosím?“

„Možná udělala hadrovou panenku a jeden prvek tam scházel, přivolala démona z podsvětí chybným slovem. Chyba.“

„Chyba?“

„Každý někdy dělá chybu.“

„Od toho vyrábějí zmizík,“ poznamenala Del.

„Já tuhle paní Daiovou zabiju, přísahám,“ prohlásil Tommy.

„Nebuď hlupák,“ klidnila ho matka Phanová. „Quy Trang Daiová je milá dáma, nezabiješ milou dámu.“

„Není to žádná milá dáma, hergot!“

Del řekla se stopou nesouhlasu v hlase: „Ještě nikdy jsem tě neslyšela vyjadřovat se tak kategoricky, Tommy.“

„Zabiju ji,“ opakoval Tommy vzdorně.

Matka Phanová vysvětlovala: „Quy nikdy nepoužívá magii pro sebe, neobohacuje se magií a poctivě pracuje jako kadeřnice. Používá magii jen jednou dvakrát do roka, aby pomohla druhým.“

„No tak mně to zaručeně nepomohlo,“ prohlásil Tommy.

„Aha!“ Del jako by svitlo. „Už chápu.“

„Co je? Co chápeš?“

Opět zazněla vzduchová houkačka peterbiltu.

Del se obrátila k Tommyho matce: „Řeknete mu to?“

„Nemám vás ráda,“ připomněla jí matka Phanová.

„Jenom mě zatím dobře neznáte.“

„Nikdy vás lépe nepoznám.“

„Dáme si společně oběd a uvidíme, co z toho vzejde.“

Tommyho skoro oslepilo náhlé poznání. Zuřivě zamrkal a zeptal se: „Mami, že ty jsi tu příšeru, tu šílenou Daiovou, požádala, aby vyrobila hadrovou panenku?“

„Ne!“ odpověděla. Obrátila se, aby mu viděla do očí, když se nakláněl ze zadního sedadla. „Nikdy. Občas ti to nemyslí, synu, nebudeš lékař, ani v pekárně pracovat nebudeš, máš hlavu plnou hloupých snů, ale v jádru nejsi zlý chlapec, nikdy jsi nebyl zlý.“

To, co právě řekla, ho dojalo. V průběhu let odměřovala chválu po kapkách, takže když ji teď slyšel říkat, že mu to sice nemyslí, ale v jádru není zlý… jako by dostal lžičku, misku, plný pohár mateřské lásky.

„S Quy Trang Daiovou a dalšími dámami hrajeme mah-jong. Hrajeme karty. Při hře si povídáme. Mluvíme o tom, čí syn se dostal na šikmou plochu, čí manžel je nevěrný. Mluvíme o tom, co dělají děti, jak roztomile žvatlají vnoučata. Já mluvím o tobě, jak ses vzdálil rodině, sobě samému, jak jsi ztratil kořeny, jak se snažíš být Američanem, ale nikdy nebudeš a skončíš ztracený.“

„Já jsem Američan,“ namítl Tommy.

„Nikdy nebudeš,“ ujistila ho a oči měla plné lásky a strachu o něj.

Tommyho se zmocnil nezměrný smutek. Tím, co říkala, dávala matka najevo, že ona se nikdy nebude cítit jako skutečná Američanka, že ona je ztracená. Vzali jí vlast a ona se nikdy neujala ve světě, kde se nemohla cítit zcela doma a vítaná, třebaže to byla tak skvělá země hojnosti a pohostinnosti a svobody. Americký sen, který se Tommy snažil prožívat do posledního zbytku, pro ni byl dostupný jen v omezené míře. On přistál na zdejším pobřeží dostatečně mladý na to, aby se zcela přetvořil, jí však v srdci navždy zůstane starý svět se svými radostmi a krásou umocněnými časem a dálkou a tato nostalgie pro ni znamená zakletí, z něhož se nemůže nikdy zcela probrat. Protože se sama v nitru nedokázala stát Američankou, bylo pro ni těžké, ne-li nemožné, uvěřit, že její děti se tak přetvořily, a trápily ji obavy, že jejich touhy je přivedou jen ke zklamání a hořkosti.

„Já jsem Američan,“ opakoval Tommy jemně.

„Nepožádala jsem tu hloupou Quy Trang Daiovou, aby vyrobila hadrovou panenku. Byl to její nápad tě vystrašit. Doslechla jsem o tom teprve před hodinou nebo dvěma.“

„Já ti věřím,“ ujistil ji Tommy.

„Hodný chlapec.“

Natáhl ruku k přednímu sedadlu.

Jeho matka ji uchopila a stiskla.

„Dobře že nejsem tak sentimentální jako moje matka,“ ozvala se Del. „Bulila bych teď tak mocně, že bych neviděla na cestu.“

Vnitřek jaguaru osvětlovaly zezadu silné reflektory peterbiltu.

Zazněla vzduchová houkačka, znovu, a jaguar se rozechvěl zvukovou vlnou.

Tommy nenašel odvahu ohlédnout se. „O tebe mám vždycky starost,“ matka Phanová zvýšila hlas, aby přehlušila motor náklaďáku, který vydával rachot jako letadlo. „S Mai žádný problém, sladká Mai, vždycky tak tichá, vždycky tak poslušná. Teď zemřeme a hrozný kouzelník ve Vegas se směje hloupé vietnamské matce a plodí divné kouzelnické děti s padlou dcerou.“

„Škoda že už nežije Norman Rockwell,“2 poznamenala Del. „Zpodobnil by tohle všechno na ohromném obrazu.“

2 Americký populární malíř a ilustrátor kladoucí důraz na tradiční rodinné hodnoty.

„Nemám tuhle ženu ráda,“ svěřila se matka Phanová Tommymu.

„Já vím, mami.“

„Nevěstí nic dobrého. Jsi jistý, že není tvoje známá?“

„Potkali jsme se dnes v noci?“

„Nechodíte spolu?“

„Žádné rande jsme neměli.“

„Na dalším rohu doleva,“ vybídla matka Phanová Del.

„Děláte si legraci?“ zeptala se jí Del.

„Na dalším rohu doleva. Jsme skoro u domu Quy Trang Daiové.“

„Abych zabočila doleva, musím zpomalit, a pokud zpomalím, démon paní Daiové nás srovná se zemí.“

„Lépe řídit,“ zněla rada matky Phanové.

Del do ní zavrtala pohled: „Poslyšte, madam, jsem prvotřídní automobilová závodnice, účastnila jsem se světových soutěží. Nikdo neřídí lépe než já. Možná s výjimkou mé matky.“

Matka Phanová jí podávala mobilní telefon: „Zavolejte tedy matce, ať vám poví, co dělat.“

Del se zakabonila a vybídla je: „Připoutejte se.“

Tommy pustil matčinu ruku, stáhl se zpátky na zadní sedadlo a hmatal po bezpečnostním pásu. Byl zamotaný.

Scootie našel útočiště na zemi, hned za Deliným sedadlem.

Tommymu se nepodařilo včas rozmotat bezpečnostní pás, a tak následoval Scootieho příkladu a skrčený se vecpal na podlahu do prostoru mezi přední a zadní sedadla, aby nepřistál matce v klíně, až dojde k nárazu.

Del přibrzdila jaguar.

Hřmící peterbilt do nich zezadu narazil, avšak nepříliš silně, a opět se vzdálil.

Del opět šlápla na brzdu. Pneumatiky zakvílely a Tommy cítil zápach pálené gumy.

Peterbilt je naboural silněji než předtím, ocelové pláty zaskřípěly a jaguar se otřásl, jako by se měl rozletět na kusy jak natahovací hodiny, a Tommy se praštil do hlavy o zadní stěnu předních sedadel.

Vůz zaplavovalo tolik světla z reflektorů náklaďáku, že Tommy zřetelně viděl labradorovu tlamu proti sobě na druhé straně. Scootie se smál.

Del opět přibrzdila, strhla volant prudce doprava, avšak to byl jen trik, jak svést peterbilt do špatného směru, protože náklaďák nemohl manévrovat tak pohotově jako osobní auto. Vzápětí zatočila ostře doleva, jak jí matka Phanová nakázala.

Ze své psí pozice u podlahy Tommy nic neviděl, ale pochopil, že se Del nepodařilo zcela uhnout z cesty náklaďáku, protože, jak zabočovali doleva, další náraz zasáhl sice jen úplný konec jejich auta, ale s takovou silou, že Tommymu se rozezvonilo v uších a rozechvěly se mu všechny kosti v těle. Jaguar začal rotovat. Udělal jednu otočku, pak druhou a možná i třetí a Tommy měl pocit, jako by ho hodili do velké průmyslové prádelní sušičky.

Pneumatiky zabubnovaly o dlažbu a pak praskly. Cáry gumy hlasitě plácaly o poklice kol, ocelové ráfky skřípaly a škrábaly o dlažbu. Z vozu se odtrhávaly kovové kusy, rachotily o podvozek a zůstávaly za nimi.

Avšak jaguar se nepřevrátil. Přestal rotovat, a byť s rachotem a boucháním a kymácivě jako chromý kůň, zůstal stát na všech čtyřech kolech.

Tommy se vyštrachal ze stísněného prostoru na podlaze mezi předními a zadními sedadly, vytáhl se nahoru a vyhlédl zadním okénkem.

Tam se k němu připojil pes a dívali se ven spolu přilepení ucho na ucho.

Stejně jako předtím peterbilt opět projel křižovatkou rovně.

„Tak co jste to říkala o tom řízení?“ zeptala se Del.

Matka Phanová odpověděla: „Už vás nikdo nepojistí.“

Labrador vedle Tommyho zakňučel.

Ani Deliverance Payneová už nedokázala vymáčknout rychlost z jaguaru v jeho současném, pochroumaném stavu. Sportovní vůz supěl, hlasitě rámusil a rachotil, syčel, zvonil, skřípal a bublal, valila se z něj pára a teklo z něj – podobal se jednomu z těch zubožených pick-upů, které ve filmech řídí balíci z venkova.

Za nimi obrovský peterbilt zahýbal do ulice z křižovatky, kterou právě projeli.

„Máme minimálně dvě prasklé gumy,“ hlásila Del, „tlak oleje povážlivě klesá.“

„Už nedaleko,“ řekla Tommyho matka. „Dveře garáže budou otevřené, vjedete a bude bezpečí.“

„Jaké dveře garáže?“ zeptala se Del.

„Dveře garáže domu Quy.“

„Jo, té kadeřnické čarodějnice.“

„Není čarodějnice. Jen pochází od řeky Xan a jako malá se tam naučila pár věcí.“

„Omlouvám se, jestli jsem se jí dotkla.“

„Tamhle, vidíte, dva domy před námi. Světla. Dveře garáže otevřené, vjedete, Quy Daiová zavře dveře a bezpečí.“

Démon za volantem peterbiltu přeřadil rychlost a vyrazil ulicí za nimi. Reflektory náklaďáku ozářily zadním okénkem Tommyho.

Scootie opět zakňučel. Olízl Tommymu tvář, jako by mu chtěl dodat jistoty, nebo se s ním rozloučit.

Tommy se podíval dopředu, a zatímco si utíral z obličeje psí sliny, řekl: „Jak můžu být v bezpečí? Ještě nezačalo svítat. Ta věc uvidí, kam jsme se ukryli.“

„Tam za námi nemůže,“ odpověděla mu matka.

„Já ti říkám, že to vezme přímo skrz ten barák,“ zapochyboval.

„Ne. Tu panenku vyrobila Quy. Přivolala ducha z podsvětí a on jí nesmí ublížit. Nemůže vstoupit do domu, když ho Quy Trang Daiová osobně nepozve.“

„Při vší úctě, mami, si myslím, že u démonů nelze moc spoléhat na tak dobré vychování.“

„Ne, tvoje matka má zřejmě pravdu,“ namítla Del. „Nadpřirozený svět funguje podle vlastních zákonů, podobně jako my podléháme těm fyzikálním.“

Vnitřek vozu se opět rozzářil reflektory a Tommy se zeptal: „A když to ta zatracená věc napálí s tím zatraceným náklaďákem do toho zatraceného baráku a zabije mě, komu si budu moct stěžovat – Albertu Einsteinovi, nebo papeži?“

Del zabočila doprava na příjezdovou cestu a vůz se drkotavě, rachotivě a skřípavě valil, kymácel a houpal, až stanul v otevřené rozsvícené garáži. Když zabrzdila, motor škytl a zhasl. Zadní náprava se zlomila a zadek vozu dosedl na podlahu garáže.

Velké dveře za nimi sjely dolů.

Matka Phanová vystoupila z auta.

Následoval ji a přitom slyšel kvílení vzduchových brzd peterbiltu. Ze zvuku soudil, že náklaďák zajel ke krajnici a zastavil před domem.

Vietnamka křehká jako ptáček, postavy drobné jako dvanáctiletá dívka a s výrazem sladkým jako karamel, stála ve dveřích spojujících garáž s domem. Měla na sobě růžovou kombinézu na jogging a sportovní boty.

Matka Phanová na ni krátce promluvila vietnamsky a pak ji představila jako Quy Trang Daiovou.

Paní Daiová vypadala zkroušeně, když stanula před Tommym. „Ta chyba mě tak mrzí. Děsivá hloupá chyba. Cítím se jako pitomý, bezcenný blázen a mám chuť skočit do jámy plné říčních hadů, jenže tu žádnou jámu nemám a hady taky ne.“ Její tmavé oči se plnily slzami. „Tak ráda bych se do té jámy vrhla.“

„Tak co?“ obrátila se Del k Tommymu. „Zabiješ ji?“

„Asi ne.“

„Srabe.“

Motor peterbiltu venku pořád běžel.

Paní Daiová zahnala slzy mrkáním a výraz jí ztvrdl, když se obrátila k Del, přejela ji pohledem od hlavy k patě a podezíravě se zeptala: „A vy jste kdo?“

„Úplně cizí člověk.“

Paní Daiová zvedla tázavě obočí a otočila se k Tommymu: „Má pravdu?“

„Má,“ přisvědčil Tommy.

„Nechodíte spolu?“ ptala se Quy Trang Daiová.

„Jediné, co o něm vím, je jeho jméno,“ ujistila ji Del.

„A i to ještě v polovině případů komolí,“ dodal Tommy. Pohlédl k velkým dveřím garáže, přesvědčený, že motor náklaďáku venku náhle zaburácí a… „Poslyšte, jsme tady v bezpečí?“

„Tady jsme v bezpečí. V domě ještě bezpečnější, ale…“ Paní Daiová šlehla pohledem po Del, jako by se jí příčilo pozvat dál někoho, kdo zjevně kazí vietnamskou mládež.

Del se otočila k Tommymu: „Myslím, že bych se mohla poohlídnout po nějakých říčních hadech, kdybys ty byl ochotný vykopat jámu.“

Matka Phanová s Quy Trang Daiovou chvíli mluvily vietnamsky. Kadeřnice sklopila provinile zrak, přikyvovala a pak řekla s povzdechem: „Tak dobře. Pojďte dál. Ale mám v domě pořádek. Je ten pes krotký?“

„Nebyl, ale já jsem ho zkrotila,“ odpověděla Del. Mrkla na Tommyho: „Neodolala.“

Paní Daiová je vedla prádelnou, kuchyní a jídelnou do domu.

Tommy si všiml, že na patách svých sportovních bot má řadu diod blikajících po řadě zprava doleva, zjevně bezpečnostní opatření pro sportovní duchy, kteří se své vášni věnují za tmy, avšak boty tím získávaly přídech vkusu Las Vegas.

V obývacím pokoji paní Daiová řekla: „Tady počkáme do svítání. Zlý duch musí s východem slunce jít a vše bude v pořádku.“

Obývák odrážel dějiny Vietnamu coby okupovaného území: směsici jednoduchého čínského a francouzského nábytku doplňovaly dva moderní americké čalouněné kusy. Na stěně nad pohovkou visel obrázek Svatého srdce Ježíšova. V rohu stála buddhistická svatyně. Na jasně červeném oltáři leželo čerstvé ovoce a keramické držáky se ježily vonnými kadidlovými tyčinkami. Jedna z nich dýmala.

Paní Daiová usedla do nadměrného černého křesla s čínskými motivy s polštářem potaženým zlatým a bílým brokátem na sedadle. Křeslo bylo tak ohromné, že drobná žena v růžovém v něm působila ještě víc než předtím jako dítě. Komíhala nohama v blikavých botách, které nedosáhly až úplně na zem.

Matka Phanová si sundala nepromokavý šátek, avšak plášť si nechala na sobě, a usadila se s kabelkou v klíně v křesle ludvíkovského stylu.

Tommy s Del usedli na krajíček pohovky a Scootie seděl na podlaze před nimi. Zvědavě jezdil zrakem z matky Phanové k paní Daiové a zase zpátky na matku Phanovou.

Motor peterbiltu venku pořád běžel.

Tommy viděl jedním z oken vedle domovních dveří kus náklaďáku se všemi svědy rozsvícenými, avšak nedohlédl na kabinu řidiče, ani na věc v ní.

Paní Daiová se podívala na hodinky a řekla: „Dvacet dva minut do svítání, pak už nikdo nemusí mít starost, všichni mohou být šťastní…“ A s obezřelým pohledem k matce Phanové dodala: „A nikdo se nemusí zlobit na své přátele. Dá si někdo čaj?“

Všichni čaj zdvořile odmítli.

„Nijak mě neobtěžuje ho připravit,“ ujišťovala je paní Daiová.

Opět všichni zdvořile odmítli.

Po krátkém mlčení promluvila Del: „Tak vy jste se narodila a vyrostla u řeky Xan?“

Paní Daiová rozkvetla. „Ó, nádherný kraj. Byla jste tam?“

„Ne,“ odpověděla Del, „ale vždycky jsem se tam chtěla podívat.“

„Nádhera, nádhera,“ zanotovala paní Daiová a tleskla svýma malýma rukama. „Džungle jsou tam zelené a temné, vzduch těžký jako pára a plný vůně rostlin, stěží se dá dýchat v tom aroma rostlin, spousta květů a hadů, zlatorudé mlhy zrána, purpurová mlha za soumraku, pijavice silné a dlouhé jako hotdog.“

Tommy zamumlal: „To musí být nádhera s těmi všemi obživlými mrtvolami, co otročí na rýžových polích.“

„Prosím?“ otázala se paní Daiová.

Matka Phanová ho sežehla pohledem: „Chovej se uctivě.“

Když se Tommy neměl k tomu, aby opakoval svoje slova, Del pokračovala: „Paní Daiová, nevšimla jste si jako malá holka něčeho zvláštního na obloze nad řekou Xan?“

„Zvláštního?“

„Zvláštních předmětů.“

„Na obloze?“

„Například plavidel ve tvaru disku.“

Paní Daiová byla zmatená: „Talíře na obloze?“

Tommymu se zdálo, že zvenčí něco zaslechl. Mohl to být zvuk zabouchnutých dveří náklaďáku.

Del nenápadně změnila téma a řekla: „Nevyprávěly se ve vesnici, v níž jste vyrůstala, nějaké legendy o malých stvořeních podobných lidem, která žijí v džungli?“

„Malá co?“ zeptala se paní Daiová.

„Asi tak metr dvacet vysoká stvoření, s šedou pokožkou, odulými hlavami a obrovskýma, skutečně uhrančivýma očima.“

Quy Trang Daiová hledala pohledem pomoc u matky Phanové. „Ona je blázen,“ vysvětlila jí Tommyho matka.

„Přízračná světla za noci,“ pokračovala Del, „blikající s neodolatelnou přitažlivostí. Nic takového se na březích řeky Xan nevyskytovalo?“

„V džungli je v noci hluboká tma. Také ve vesnici je v noci hluboká tma. Není elektřina.“

„Nevybavujete si z dětství,“ zkoušela to Del dál, „časové úseky, na které si nevzpomínáte, nevysvětlené výpadky paměti, okna?“

Paní Daiovou to vyvedlo z míry natolik, že se zmohla jen na opakovanou otázku: „Opravdu si nikdo z vás nedá šálek lahodného horkého čaje?“

Del další větu pronesla zjevně pro sebe, i když dělala, jako by mluvila na Scootieho: „Je naprosto jasné, že na tu řeku Xan se primárně soustředí nečisté síly mimozemského vlivu.“

Na přední verandě zaduněly těžké kroky. Tommy strnul, vyčkával, a když se ozvalo zaťukání na dveře, vymrštil se z pohovky.

„Nechoďte otevřít,“ radila paní Daiová.

„Určitě ne,“ přidala se Del. „Mohla by to být obzvlášť dotěrná dealerka od Amway.“

Scootie se obezřetně přikradl ke dveřím. Očuchal práh, zachytil pach, který se mu nelíbil, zakňučel a pospíšil si zpátky k Del.

Ozvalo se další zaklepání, hlasitější a naléhavější než předtím.

Paní Daiová zvolala: „Dovnitř nemůžeš.“ Vzápětí nato démon znovu zabušil tak silně, že se dveře otřásly a západka bezpečnostního zámku zarachotila o podložku.

„Odejdi,“ zavolala v odpověď paní Daiová. Tommymu řekla: „Ještě osmnáct minut a všichni budeme šťastní.“

Matka Phanová se obrátila k Tommymu: „Posaď se, Tuongu. Jen nás všechny znervózňuješ.“

Tommy nedokázal odtrhnout zrak od domovních dveří, dokud jeho pozornost neupoutal pohyb za jedním z bočních oken. Tlustý muž s hadíma očima na ně dovnitř zíral.

„Nemáme ani žádnou zbraň,“ dělal si starosti Tommy.

„Nepotřebujeme zbraň,“ řekla matka Phanová. „Máme Quy Trang Daiovou. Posaď se a buď trpělivý.“

Věc přešla k oknu na druhé straně dveří a odtamtud lačně hleděla na Tommyho. Kloubem prstu zaťukala na sklo.

Tommy to zopakoval i Del: „Nemáme zbraň.“

„Máme paní Daiovou,“ odpověděla mu Del. „Vždycky ji můžeš popadnout za kotníky a použít ji jako palici.“

Quy Trang Daiová pohrozila démonovi prstem a řekla: „Já jsem tě stvořila a já ti říkám, abys šel pryč, tak jdi.“

Démon se odvrátil od okna. Jeho kroky zaduněly po verandě a dolů po schodech.

„Vidíš,“ řekla matka Phanová. „Takže si sedni, Tuongu, a chovej se, jak se sluší.“

Tommy se celý rozechvělý posadil znovu na pohovku. „On opravdu odešel?“

„Ne,“ odpověděla paní Daiová. „Obejde celý dům, aby zjistil, jestli jsem někde nezapomněla zavřít dveře nebo okno.“

Tommy opět vyskočil. „A nehrozí, že jste opravdu zapomněla?“

„Ne. Nejsem blázen.“

„Už jednou jste udělala velkou chybu,“ připomněl jí Tommy.

„Tuongu!“ okřikla ho matka Phanová dopálená jeho nezdvořilostí.

„Ale je to tak,“ nedal se Tommy. „Udělala chybu. Udělala sakramentskou chybu, tak proč by nemohla udělat další?“

Paní Daiová se zatvářila dotčeně. „Budu se muset za jedinou chybu omlouvat do konce života?“

Tommymu se zdálo, že se mu náporem úzkosti rozskočí hlava, a uchopil se za ni: „To je šílenství. To snad není pravda.“

„Je to pravda,“ ubezpečila ho paní Daiová.

„To musí být zlý sen.“

Del se obrátila k oběma ženám: „Není na to zkrátka připravený. Nedívá se na Akta X.“

„Ty nedíváš na Akta X?“ zeptala se paní Daiová s údivem.

Matka Phanová zavrtěla nevěřícně hlavou a řekla: „Asi sleduje brakové detektivky místo solidního vzdělávacího programu.“

Z různých míst kolem domu se ozývaly zvuky, jak démon cloumal okny a zkoušel kliky dveří.

Scootie se přitiskl k Del a ta ho hladila a uklidňovala.

Paní Daiová řekla: „Ale že pěkně pršelo, co?“

„A docela brzo na tuhle roční dobu,“ přisvědčila matka Phanová.

„Připomnělo mi to lijáky v džungli, stejně prudké.“

„Po tom loňském suchu déšť potřebujeme.“

„Letos určitě sucha nebudou.“

Del opět promluvila: „Paní Daiová, nenacházeli rolníci tam ve vaší vesnici ve Vietnamu kruhy v obilí, nevysvětlitelně polehlou úrodu na svých polích? Nebo velké stlačené kruhové oblasti, jako kdyby na rýžovém poli přistálo něco těžkého?“

Matka Phanová se předklonila v křesle a promluvila na paní Daiovou: „Tuong nevěří, když mu před očima démon klepe na okno, chce myslet, že je to zlý sen, ale potom věří, že sněžný muž existuje.“

„Sněžný muž?“ opakovala paní Daiová a přiložila si ruku k ústům, aby potlačila zachichotání.

Věc venku opět zadupala na schodech přední verandy. Zjevila se v okně nalevo od dveří a zírala dovnitř pronikavýma zářícíma očima.

Paní Daiová pohlédla na hodinky: „Vypadá to dobře.“

Tommy stál strnulý a rozechvělý.

Pak se paní Daiová obrátila k matce Phanové: „Je mi moc líto, co udělala Mai.“

„Zlomila matce srdce,“ řekla matka Phanová.

„Bude toho litovat.“

„Tolik jsem se snažila dobře ji vychovat.“

„Je slabá a kouzelník mazaný.“

„Tuong dává sestře špatný příklad.“

„Srdce mě bolí účastí s vámi,“ řekla paní Daiová.

Tommy se doslova třásl napětím a požádal: „Nemohli bychom o tomhle mluvit později, jestliže nějaké později přijde?“

Příšera za oknem vydala pronikavý skřek, slábl a sílil a zněl víc jako elektronický než živoucí hlas.

Paní Daiová se zvedla ze svého čínského křesla, dala si ruce v bok a zvolala: „Nech toho, ty zlá stvůro. Probudíš sousedy.“

Stvoření zmlklo, ale probodávalo paní Daiovou pohledem téměř tak nenávistným jako Tommyho.

Znenadání se obličej tlusťocha kulatý jako úplněk rozestoupil středem od brady k vlasům, podobně jako když se stvůra drápala přes zábradlí jachty v newportském přístavu. Poloviny jeho tváře se rozchlíply, zelené oči teď žhnuly po stranách lebky a z rozsedliny uprostřed vyšlehl chuchvalec černých článkovaných chapadel tenkých jako bič, která se svíjela kolem ozubeného přísavného otvoru. Nestvůra přitiskla obličej na okno a chapadla divoce rejdila po skle.

„Mě nevyděsíš,“ zavolala pohrdavě paní Daiová. „Zatáhni si obličej a kliď se.“

Svíjející se chapadla se stáhla do lebky a rozpolcený obličej se spojil v tvář tlustého muže, v níž však planuly zelené oči démona.

„Vidíš?“ obrátila se matka Phanová, která stále spokojeně seděla s kabelkou v klíně, k Tommymu. „Není potřeba zbraň, když máme Quy Trang Daiovou.“

„Působivé,“ připustila Del.

Věc za oknem dala svému zjevnému zklamání průchod provinilým, zoufalým zavrněním.

Paní Daiová udělala tři malé kroky k oknu, světélka jí blikala na patách, a máchla na netvora hřbetem dlaně. „Kššša,“ řekla netrpělivě. „Kššša, kššša!“

To už bylo na příšeru příliš a mohutnou pěstí prorazila okenní tabulku.

Roztříštěné sklo se vsypalo do obývacího pokoje, paní Daiová tři kroky ustoupila, narazila do čínského křesla a řekla: „Tohle není dobré.“

„Není to dobré?“ téměř vykřikl Tommy. „Co tím myslíte, že to není dobré?“

Del vstala z pohovky a řekla: „Myslím, že tím chce říct, že jsme odmítli poslední šálek čaje, který jsme měli v životě šanci vypít.“

Matka Phanová se zvedla z křesla v ludvíkovském stylu. Začala Quy Trang Daiové velmi rychle říkat cosi vietnamsky.

Paní Daiová jí vietnamsky odpovídala a nespouštěla přitom zrak z démona za rozbitým oknem.

Konečně se zdálo, že i matka Phanová je vyvedena z míry. „Ach, chlapče,“ řekla.

Tón, jakým ta dvě slova vyřkla, se Tommyho dotkl stejně, jako by mu po páteři přejížděly ledové prsty.

Netvora za oknem zprvu jako by zaskočila vlastní troufalost. Tohle bylo přece jen výsostné území čarodějné kadeřnice, která jej povolala z pekel, nebo odkud čarodějové od řeky Xan přivolávají takové nestvůry. Zíral udiveně na pár špičatých úlomků skla, které ještě trčely z okenního rámu, a zřejmě přemítal, jak to, že nebyl obratem odeslán zpět do sirných komnat podsvětí.

Paní Daiová pohlédla na hodinky.

I Tommy se podíval na svoje.

Tik tak.

S vrčením, jež přecházelo do kňourání, vlezla věc oknem do obýváku.

„Raději se semkneme,“ doporučila paní Daiová.

Tommy s Del a Scootiem přešli zpoza konferenčního stolku a se svou matkou a s paní Daiovou utvořili sevřenou skupinku.

Tlusťoch s hadíma očima už neměl plášť do deště s kapuci. Oheň na jachtě by býval měl spálit všechno, co měl netvor na sobě, ale jakýmsi zázrakem se jeho odolnost vůči ohni přenesla i na oblečení. Černé polobotky měl silně sešlapané a zablácené. Špinavé a pomačkané kalhoty, stejně zubožená košile, potrhaná výstřely, vesta a sako, dráždivý zápach kouře, jenž z něj vycházel, to vše ve spojení s pokožkou bílou jako papír a nelidskýma očima mu dodávalo vzhled chodící mrtvoly.

Asi půl minuty a možná i déle stál démon nerozhodně a zjevně se cítil nesvůj, jako by očekával trest za to, že narušil posvátnost území domu paní Daiové.

Tik tak.

Pak se otřásl. Baculaté ruce sevřel v pěst, rozevřel je a zase sevřel. Olízl si rty tlustým růžovým jazykem – a nakonec na ně zavřeštěl.

Lhůta vyprší za rozbřesku.

Obloha za okny zůstávala stále tmavá – i když možná spíš došeda než uhlově černá.

Tik tak.

Paní Daiová Tommyho překvapila, když pozvedla levou ruku k ústům a zakousla se do nejmasitější části své dlaně, hned pod palcem, odkud jí začala téct krev. Připlácla mu zakrvácenou ruku na čelo způsobem, jakým šamanský léčitel vyhání chorobu z trpícího pacienta.

Když si Tommy začal krev utírat, zarazila ho: „Ne, nechat. Jsem v bezpečí před démonem, protože já ho přivolala do hadrové panenky. Mně nemůže ublížit. Když páchneš jako já, páchneš mou krví, myslí, že jsi já a taky ti neublíží.“

Zatímco se k nim věc blížila, paní Daiová potřela svou krví i Delino čelo, čelo matky Phanové a po krátkém zaváhání i Scootieho.

„Nehýbat se,“ vybídla je naléhavým šeptem. „Nehýbat a být zticha.“

Netvor s bručením a sykotem přistoupil na čtvrt metru ke skupince. Měl odporně smrdutý dech, páchl mrtvým sežehlým masem, zkyslým mlékem a zhořklou cibulí, jako kdyby v jiném životě spořádal stovky hamburgerů a špatné trávení ho pronásledovalo i v pekle.

S vlhce praskavým zvukem se mu kypré bílé ruce proměnily v pilovitá klepeta jako stvořená k účinnému řezání a trhání.

Když se žhnoucí zelené zraky upřely do Tommyho očí, zdálo se, že jím pronikají skrz, jako kdyby netvor četl jeho identitu z čárového kódu jeho duše.

Tommy se nehýbal a byl zticha.

Démon ho očichával, ale ne tak, jako když prase s rozkoší rejdí rypákem v lahodném pachu splašků, ale jako když se vrcholný znalec vína s výjimečně citlivým čichem snaží najít a odlišit každou z mnoha jemných vůní stoupajících ze sklenky lahodného bordeaux.

Syčící netvor se odvrátil, aby očichal Del, a věnoval jí kratší chvíli než předtím Tommymu.

Pak přišla řada na paní Daiovou.

Potom na matku Phanovou.

Když se sklonil, aby očichal Scootieho, labrador mu pozornost vrátil.

Zřejmě ho zmátlo, že u každého z nich našel pach čarodějnice. Obešel skupinku, vrčel a cosi si mumlal jakýmsi divným jazykem.

Tommy, všechny tři ženy a také pes se jako jedno tělo, aniž se na tom domluvili, otáčeli zakrvácenými tvářemi k démonovi, který pátral po kořisti.

Dokončili obrat tří set šedesáti stupňů a stáli opět ve výchozí pozici, když se nestvůra soustředila znovu na Tommyho. Naklonila se blíž, až jejich tváře od sebe dělilo jen necelých deset centimetrů, a čenichala. Čenichala. Čenichala. Tlusťochův nos se s nechutně matlavým zvukem roztáhl a zčernal do podoby šupinatého hadího čenichu s širokými sevřenými nozdrami. Pomalu a zhluboka vdechl, vydechl a znovu, ještě pomaleji a hlouběji se nadechl.

Věc s hadíma očima pak otevřela ústa a zavřeštěla na Tommyho, který však přesto, že se mu srdce rozbušilo prudčeji, zůstal bez pohnutí a nevydal ani hlásku.

Konečně démon nahromaděný vzduch vypustil a ovanul tak Tommyho páchnoucím dechem, který ho nutkal zvrátit kávu a pečivo, jež snědl při zastávce ve Velké haldě.

Příšera se došoupala k ludvíkovskému křeslu, v němž předtím seděla Tommyho matka, a shodila její kabelku na podlahu. Posadila se a do klína složila pilovitá klepeta, která se během krátkého okamžiku proměnila opět v ruce tlustého muže.

Tommy měl obavy, že jeho matka se odtrhne od skupinky, zvedne kabelku a praští s ní démona po hlavě. Ona však projevila nečekanou krotkost a zůstala bez hnutí a zticha, jak jí nařídila paní Daiová.

Věc v rozložitém lidském těle si olízla rty. Znaveně povzdechla.

Zářící zelené oči se proměnily v normální hnědé oči zavražděného dobrodince.

Démon pohlédl na své náramkové hodinky.

Tik tak.

Zívl a podíval se na skupinku před sebou.

Pak se netvor v křesle předklonil, oběma rukama uchopil svou pravou nohu a přitáhl si chodidlo k obličeji, jako by mu kloub umožňoval ohnout nohu v obou směrech. Otevřel ústa od ucha k uchu jako krokodýl a potom si začal cpát nejprve chodidlo a pak zbytek nohy do mordy.

Tommy pohlédl k oknům.

Na východní obloze se jako nezřetelný ruměnec šířil světle růžový jas.

Démon, jako kdyby nebyl z masa a kostí, ale z papíru jako důmyslný výtvor origami, pokračoval v požírání sebe sama, zmenšoval se stále víc, až v záblesku, který zakryl tajemství konečné proměny, z něho zbyla zase jen hadrová panenka, přesně taková, jak ji Tommy našel na prahu svého domu, figurka z bílé bavlny s plandavými údy a neporušenými černými stehy.

Paní Daiová ukázala na růžovou oblohu za okny a oznámila: „Dnes bude pěkně.“

DEVĚT

Papírovými ručníky a vodou z kohoutku si smyli krev z čel.

Obě Vietnamky se posadily ke kuchyňskému stolu. Matka Phanová přiložila na pokousanou ruku paní Daiové léčivý obklad, který čarodějná kadeřnice přechovávala v ledničce, a pak jí poranění ovázala. „Opravdu nebolí?“

„Dobré, dobré,“ ujišťovala ji Quy Trang Daiová. „Léčím rychle.“

Hadrová panenka ležela na stole.

Tommy z ní nemohl odtrhnout zrak. „Co je v té zatracené věci?“

„Teď?“ zeptala se paní Daiová. „Hlavně písek. Trocha říčního bahna. Hadí krev. Pár dalších věcí, které radši bys nevědět.“

„Chtěl bych ji zničit.“

„Už neublíží. A rozebrat ji je teď můj úkol,“ vysvědovala paní Daiová. „Musím udělat podle pravidel, jinak kouzlo se nezruší.“

„Tak ji rozeberte hned teď.“

„Musí se čekat na poledne, slunce nejvýše a noc na druhé straně světa, pak až může se kouzlo zrušit.“

„To je naprosto logické,“ poznamenala Del.

Paní Daiová vstala od stolu a zeptala: „Teď už dáte trochu čaje?“

„Chci ji vidět rozebranou a chci vidět, jak všechno, co má uvnitř, letí pryč s větrem.“

„Nemůžeš dívat,“ oznámila mu paní Daiová, zatímco z jedné kuchyňské skříňky vyndávala čajovou konvici. „Kouzlo zrušuje sama kouzelnice a nikdo jiný nesmí dívat.“

„To říká kdo?“

„Mrtví předci od řeky Xan stanovili pravidla, ne já.“

„Posaď se, Tuongu, přestaň se znepokojovat, dej si čaj,“ uklidňovala ho matka. „Ještě si bude paní Daiová myslet, že jí nevěříš.“

Del uchopila Tommyho za paži a zeptala se: „Můžu s tebou na chvilku mluvit?“

Vyvedla ho z kuchyně do jídelny a Scootie je následoval.

Del řekla šeptem: „Nepij ten čaj.“

„Cože?“

„Možná existuje víc než jen jeden způsob, jak zahnat zbloudilého syna zpátky do stáda.“

„Jaký způsob?“

„Lektvar, směs exotických bylin, špetka říčního bahna, kdo ví?“ šeptala Del.

Tommy se ohlédl k otevřeným dveřím. V kuchyni jeho matka kladla na tácek sušenky a řezy koláče, zatímco paní Daiová vařila čaj.

„Možná,“ pokračovala Del šeptem, „byla paní Daiová příliš horlivá v tom, jak tě přivést k rozumu a navrátit tě rodině. Možná zvolila pro začátek drastický způsob, panenku, a on by zatím šálek toho správného čaje splnil ten účel lépe.“

Paní Daiová v kuchyni nosila na stůl šálky a talířky. Ďábelská panenka na něm stále ležela a pozorovala přípravy zkříženými stehy.

Tommy se vrátil do kuchyně a řekl: „Mami, myslím, že už raději půjdeme.“

Matka Phanová vzhlédla od koláče, který krájela, a odpověděla: „Nejdřív si dejte čaj a zákusek a pak můžete jít.“

„Ne, já chci jít hned teď.“

„Nebuď nezdvořilý, Tuongu. Budeme pít čaj a mít zákusek a já zavolám tvému otci. Než budeme hotoví, on se tu zastaví a vezme nás domů, než pojede pracovat do pekárny.“

„My s Del odcházíme už teď,“ trval na svém Tommy.

„Bez auta,“ připomněla mu. „Z auta té šílené ženy je šrot v garáži.“

„U chodníku parkuje peterbilt. Jeho motor pořád běží.“

Matka Phanová se zamračila: „Náklaďák kradený.“

„Vrátíme ho,“ řekl Tommy.

„Co ten rozbitý vůz v garáži?“ zajímala se paní Daiová.

„Mummingford pro něj někoho pošle,“ uklidňovala ji Del.

„Kdo?“

„Zítra.“

Tommy s Del a se Scootiem vyšli do obývacího pokoje, kde jim pod nohama křupalo a praskalo sklo z rozbitého okna.

Paní Daiová a matka Phanová jim šly v patách.

Jak Tommy odemykal a otvíral hlavní dveře, matka se ho zeptala: „Kdy tě zase uvidím?“

„Brzy,“ slíbil a následoval Del se Scootiem na přední verandu.

„Přijď dnes na večeři. Máme com tay cam, co máš tak rád.“

„To zní dobře. Mmmmm, už se nemůžu dočkat.“

Paní Daiová s matkou Phanovou vyšly rovněž na verandu a kadeřnice se zeptala: „Který den jste se narodila, slečno Payneová?“

„Na Štědrý den.“

„Opravdu?“

Del sestupovala po schodech verandy a řekla: „Třicátého prvního října.“

„Tak co je opravdu?“ ptala se paní Daiová poněkud příliš horlivě.

„Čtvrtého července,“ odpověděla Del a k Tommymu pronesla polohlasem: „Aby mohli člověka očarovat, vždycky potřebují znát datum narození.“

Paní Daiová došla ke schůdkům, zatímco Del už kráčela po cestičce: „Máte krásné vlasy, slečno Payneová,“ volala na ni. „Pracovat s tak nádhernými vlasy je pro mě potěšení.“

„A kus si z nich přitom odstřihnout?“ opáčila Del a dál mířila k peterbiltu.

„Paní Daiová je ohromně geniální kadeřnice,“ přidala se matka Phanová. „Udělá vám nejkrásnější účes, jaký jste kdy měla.“

„Zavolám a objednám se,“ slibovala Del a obcházela náklaďák ke dveřím řidiče.

Tommy otevřel ty pro spolujezdce, aby dovnitř mohlo vskočit pes.

Jeho matka a paní Daiová stály vedle sebe na schůdcích verandy, ona ve volných černých kalhotách a bílé blůze, paní Daiová v růžové běžecké kombinéze, a zamávaly jim.

Tommy jim to oplatil, vyhoupl se do kabiny náklaďáku vedle psa a zabouchl dvířka.

Del už seděla za volantem. Zařadila rychlost.

Když se Tommy ohlédl k domu, paní Daiová a jeho matka mu mávaly.

I on jim znovu zamával.

Del vyjela od domu a Tommy si posteskl: „Co mám teď dělat? Mám matku rád, opravdu ano, ale nehodlám se stát pekařem, ani lékařem, nebo co by ze mě chtěla mít, a nemůžu strávit zbytek života ve strachu napít se čaje nebo otevřít dveře, když u nich někdo zazvoní.“

„To bude v pohodě, toru hochu.“

„To nebude v pohodě,“ namítl.

„Nesmíš vidět všechno tak černě. Negativní myšlení narušuje tkanivo vesmíru. Špetka sebestředného negativního myšlení může působit jako nevinný požitek, ale může rozpoutat tornádo v Kansasu nebo sněžnou bouři v Pensylvánii.“

Scootie olízl Tommymu tvář a on neprotestoval. Věděl, že se ocitl skutečně na dně, čerpal-li útěchu z psí přízně.

„Vím přesně, co musíme udělat,“ řekla.

„Ano? A co?“

„Víš to od chvíle, co jsme se políbili na kolotoči.“

„Páni, to byl ale polibek!“

„Takže na úvod musíme zaletět do Vegas a tam se vzít… tedy pokud mě zamýšlíš požádat o ruku.“

Scootie ho vyčkávavě pozoroval.

Tommyho její nabídka překvapila, ale nebyl překvapený, když se zaslechl říkat: „Deliverance Payneová, dcero Neda a Julie Rosalyn Winony Lilith, vezmeš si mě za muže?“

„Chtělo by to o hodně víc než malou hadí panenku, rychlou jako krysa, aby mě to zastavilo.“

„Máš krásný úsměv,“ řekl.

„Ty taky.“

On se ale neusmíval. Zubil se jako blázen.

*

Tommy předpokládal, že do Vegas poletí linkovým letadlem z letiště Johna Waynea, ale Delina matka vlastnila LearJet, který měli čtvrt hodiny poté, co o něj požádali, k dispozici. Del měla pilotní kvalifikaci.

„Navíc si myslím,“ navázala Del, když opustili peterbilt a po svých přicházeli k letišti, „že čím dříve do toho praštíme, tím lépe – s ohledem na to, co se možná honí v hlavě paní Daiové. Jako manželé geometricky zvýšíme náš psychický potenciál. Získáme větší odolnost.“

O pár minut později, když nastupovali na palubu soukromého tryskového letadla, Del dodala: „A taky jsem zvědavá, jestli dokážeme pokořit mámin rekord. Tátu si vzala devatenáct hodin poté, co se seznámili.“

Tommy se podíval na hodinky a počítal: „Večeři jsi mi přinesla… zhruba před dvanácti hodinami.“

„To stihneme. Nejsi unavený, zlato?“

„Ať se propadnu, jestli se necítím naprosto odpočatý. A to jsem celou noc nezamhouřil oka.“

„Možná to už nebudeš nikdy potřebovat,“ odpověděla. „Spánek je taková ztráta času!“

Tommy usedl do křesla druhého pilota a Scootie se uvelebil v prostoru pro cestující.

Rozletěli se do ranního slunce k východu, kde obloha už nebyla růžová, nýbrž modrá jako oči Deliverance Payneové.

Jejich apartmá v hotelu Mirage patřilo k těm prostorným a okázale zařízeným pokojům, které se nepronajímaly běžným zákazníkům, nýbrž byly rezervovány a zdarma k dispozici vrcholným hráčům, kteří v kasinu dole protáčeli velké peníze. Třebaže Tommy ani Del neměli v úmyslu položit na hrací plátno byť jen dolar, jméno Payne vzbudilo stejně velkodušnou a vřelou odezvu, jako kdyby přijel arabský princ s kufry plnými dolarů. Ned Payne zůstával i osmnáct let po smrti pokerovou legendou a obliba Deliny matky u vedení hotelu se dala snadno vypozorovat z bezpočtu dotazů na její zdraví, na to, co právě dělá, i na možnost, že by hotel v dohledné době poctila návštěvou.

Dokonce i Scootieho přivítalo hlazení, muchlování, tulení a dětsky šišlavé výrazy přízně. Vedle množství váz, z nichž čerstvé květiny provoněly každou ze sedmi místností, byly v apartmá strategicky rozmístěny i postříbřené misky s psími suchary.

Obchod s oděvy v nákupní galerii hotelu poslal dva prodavače s vozíky naloženými šatstvem. Devadesát minut poté, co do hotelu dorazili, si Tommy s Del, vysprchovaní a vyšamponovaní, vybrali svatební šaty.

Tommy si vzal černé mokasíny se střapci, černé ponožky, tmavošedé volné kalhoty, modrý blejzr, bílou košili a kravatu s modrými proužky.

„Vypadáš jako maturant,“ schválila ho Del.

Sama na sobě měla bílé střevíce na vysokém podpatku, její postavu zvýrazňovaly bílé hedvábné šaty zdobené u límce a u manžet dlouhých rukávů bílou krajkou a ve vlasech měla vetknuté dvě bílé orchideje.

„Ty vypadáš jako nevěsta.“

„Až na závoj.“

„Takový obličej se nesmí skrývat,“ řekl.

„Jsi milý.“

Zrovna se chystali vydat se z hotelu do kaple, když dorazil starosta města Las Vegas a předal jim obálku s povolením. Byl to vysoký, distingované vyhlížející muž se stříbřitě šedivými vlasy. Měl na sobě drahý modrý oblek a na prstu pětikarátový růžový diamant.

„Drahé děvče,“ přivítal starosta Del polibkem na čelo, „jsi to nejkrásnější stvoření, jaké jsem kdy spatřil. Jak se daří Ingrid?“

„Má se výtečně,“ odpověděla Del.

„Neobjevuje se u nás ve městě zrovna často. Budeš tak hodná a vyřídíš jí, že po ní toužím?“

„Moc ji potěší, že tu na ni vzpomínáte.“

„Víc než to. Je nezapomenutelná.“

Del dodala: „Teď asi prozrazuju, co nemám, ale jsem si jistá, že budete mít možnost říct jí to sám.“

Starosta objal Tommyho jako vlastního syna. „To je ohromný den, ohromný.“

„Děkuji vám, pane.“

Starosta se obrátil zpátky k Del. „Předpokládám, má drahá, že jste si objednali limuzínu.“

„Ano, už čeká.“

„Tak mějte ještě dvě minutky strpení a já seběhnu dolů, abych se ujistil, že i policejní doprovod už je připravený vyrazit.“

„Vy jste učiněný poklad,“ odvětila Del a políbila ho na tvář.

Starosta odešel a Tommy se zeptal: „Kdo je to Ingrid?“

Del se shlížela ve zdobném zrcadle v předpokoji, rámovaném mramorem. „Tak někteří lidé říkají mojí matce.“

„Aha. A nerozzlobí se, že nebyla na svatbě?“

„Ale ona je tady,“ odpověděla Del nadšeně.

Tommyho pořád ještě dokázalo něco překvapit. „Jak to?“

„Zavolala jsem jí, jakmile jsme dorazili, ještě než jsem se vysprchovala, a ona přiletěla svým druhým letadlem.“

Ve výtahu cestou dolů se Tommy zeptal: „Jak se ti podařilo tohle všechno tak rychle zařídit?“

„Ty sis tak dlouho vybíral, co si vezmeš na sebe,“ odpověděla, „že já jsem zatím stihla pár telefonátů.“

Ve stínu hotelového portika na ně čekala veliká černá dlouhá limuzína. Vedle ní stál Mummingford. Přiletěl s Ingrid z Newport Beach.

„Slečno Payneová,“ oslovil ji, „přijměte laskavě ode mne hluboké blahopřání.“

„Děkuji, Mummingforde.“

„Pane Phane,“ obrátil se komorník k Tommymu. „Dovoluji si vám gratulovat. Jste šťastný mladý muž.“

„Děkuji vám, Mummingforde. Myslím, že jsem víc než šťastný. Jsem požehnaný. A taky vyplašený.“

„Rovněž já,“ odvětil Mummingford, „se nacházím ve stavu trvalé vyplašenosti od okamžiku, kdy jsem vstoupil do služeb paní Payneové. Není to rozkošné?“

Kapli Věčného blaženství, jednu z lépe vybavených lasvegaských továren na sňatky, zdobily nesčetné stovky rudých a bílých růží, až Tommy dostal strach ze senné rýmy. Stál u zábradlí oltáře, snažil se neošívat a tupě se usmíval, protože spousta lidí se usmívala na něj.

Kaple sloužila především jako příhodné, rádoby církevní zařízení pro impulzivní páry z jiných států, které přijely do Vegas buď samy, nebo jen s pár automobily naloženými přáteli, a proto měla pouze šedesát míst k sezení. I za tak krátký čas, co věděli o obřadu, zaplnili přátelé rodiny Payneových všechna místa v lavicích a dalších třicet jich stálo v postranních uličkách.

Zprava na Tommyho promluvil kouzelník Roland Ironwright: „Uvolni se. Svatba je hračka. Sám jsem ji právě tady před osmnácti hodinami absolvoval.“

Za doprovodu devítičlenné kapely Frank zanotoval I’ve Got the World On A String tak, jak to dovedl vždycky jen on, zatímco ve vestibulu v zadní části kaple paní Payneová ještě naposledy letmo zkontrolovala Del.

Nato kapela začala hrát Příchod nevěsty.

Z vestibulu vstoupil Scootie a v tlamě nesl kytici, kterou odevzdal Tommymu.

Za Scootiem šla Tommyho sestra Mai a zářila tak, jak ji ještě nikdy neviděl. Nesla bílý košík plný okvětních lístků růží, které za chůze rozhazovala na koberec.

Zjevila se Del a každý, kdo v kapli seděl, vstal a rozzářeným pohledem ji provázel k oltáři.

Frankovi se podařilo zaimprovizovat několik strof textu písně Příchod nevěsty, do níž přidal verše typu „tohle se nikomu nezdá, vypadá jak filmová hvězda“, aniž znevážil krásu a velebnost skladby. Naopak, jeho podání nesmírně obohatilo starý evergreen a on sám zněl jako o padesát let mladší, ne jako starý zpěvák na sklonku života, ale jako mladý swingař z časů Dorsey Brothers a Dukea Ellingtona.

Když Tommy dal kytici Del a nabídl jí rámě, aby ji odvedl k oltáři, jeho srdce překypovalo láskou.

Pastor plnil své posvátné povinnosti milosrdně rychle a Roland Ironwright v dokonalém načasování rozřízl pomeranč a z nitra plodu vyňal snubní prstýnky.

Poté, co je kněz v 11.34 hodin dopoledne prohlásil manželem a manželkou, necelých osmnáct hodin od chvíle, kdy se prvně potkali, ponořili se Tommy a Del do dalšího polibku, jehož síla se dala měřit na Richterově stupnici, teprve druhého, který si kdy dali, a přihlížející nadšeně tleskali.

Frank ze svého místa před kapelou zavolal na Delinu matku: „Hej, Sheilo, ty šťabajzno, pojď sem a dáme si jedno číslo spolu.“

Delina matka se k němu připojila a společně zazpívali ve svižnějším tempu píseň I Ve Got You Under My Skin, která svatebčany vyprovodila z kaple ven.

Del pak každému ve špalíru venku připomínala večírek v sedm večer ve velkém sále hotelu Mirage. Vypadalo to na party roku.

Když už seděli zase jen sami dva se Scootiem na zadním sedadle limuzíny, která je odvážela do hotelu, zeptala se Del Tommyho: „Ještě nejsi unavený?“

„Nechápu to, ale cítím se, jako kdybych se zrovna probudil z nejdelšího spánku v životě. Mám tolik energie, až mi to připadá absurdní.“

„To je prima,“ řekla a přivinula se k němu.

Objal ji a teplo jejího těla i způsob, jakým k němu naprosto dokonale přilnulo, ho vzrušily.

„Nejedeme zpátky do hotelu,“ informovala ho.

„Proč? Proč ne?“

„Řekla jsem Mummingfordovi, aby nás zavezl na letiště. Vracíme se okamžitě do Orange County.“

„Ale já myslel… já… copak nejedeme… Del, ale já chci být s tebou sám.“

„Nehodlám tě požádat, aby sis mě vzal celou, dokud nebudeš znát všechna má tajemství,“ řekla.

„Ale já tě chci celou,“ namítal. „Chci tě celou ještě dnes dopoledne, co nejdřív, hned tady, v limuzíně.“

„Nepřejedl ses tofu?“ zeptala se laškovně.

„Jestliže se vrátíme do Orange County, propásneme dnešní večírek.“

„Jedna cesta trvá slabou hodinku. Na místě nám to zabere asi tak dvě hodiny. Vrátíme se ještě s časovou rezervou.“ Položila mu ruku do klína. „K tomu, abys mě měl celou.“

Ve svém domě na poloostrově Balboa zavedla Del Tommyho do ateliéru v patře, kde malovala.

Plátna visela na všech stěnách a další stála naštosovaná u jedné z nich, dohromady snad stovka obrazů. Většina z nich zobrazovala vrcholně neskutečné krajiny, jež nemohly existovat na tomto světě, tak překrásné scenerie, že se při pohledu na ně Tommyho oči plnily slzami.

„Malovala jsem to za pomoci zření na dálku,“ vysvětlovala, „ale doufám, že se tam jednou vypravím.“

„Kam?“

„To ti povím později.“

Osm obrazů se od zbylých odlišovalo. Byly to Tommyho portréty vyvedené s fotografickým realismem, který nezaostával za stylem, v jakém byly malované krajiny.

Údivem zamrkal a zeptal se: „Kdy jsi to malovala?“

„Během uplynulých dvou let. Tak dlouho se mi o tobě zdávalo. Věděla jsem, že jsi ten pravý, můj osud, až jsi konečně včera v noci vešel do restaurace a objednal si dva cheeseburgery.“

Obývací pokoj domu Phanových v Huntington Beach se výrazně podobal obýváku domu paní Daiové, ačkoli zařízený byl o něco nákladněji. Na jedné stěně visel obrázek Ježíše, odhalující jeho Svaté srdce, v rohu stála buddhistická svatyně.

Matka Phanová seděla ve svém oblíbeném křesle, s čelistí pokleslou a bledá, protože zpráva o svatbě na ni měla stejný účinek, jako kdyby utržila ránu pánví do obličeje.

Scootie se ji snažil utěšit tím, že jí olizoval ruku, ale zdálo se, že psa vůbec nevnímá.

Del se posadila s Tommym na pohovku a držela ho za ruku. „Nejprve bych, paní Phanová, byla ráda, kdybyste pochopila, že prolnutí Payneových a Phanových by mohlo být tím nejúžasnějším spojením rodin, jaké si člověk dokáže představit, úchvatné splynutí schopností a sil, a s matkou jsme připraveny vás všechny přijmout za své. Chtěla bych dostat šanci milovat vás, pana Phana i Tommyho bratry a chtěla bych, abyste se vy všichni naučili mít rádi mě.“

„Ukradla jste mi syna,“ řekla matka Phanová.

„Ne,“ namítla Del. „Ukradla jsem hondu, potom ferrari a pak jsem si vypůjčila peterbilt, který ukradl démon, ale syna jsem vám neukradla. Dal mi své srdce dobrovolně. Než vyslovíte něco dalšího unáhleného, čehož byste mohla později i litovat, že vám to uklouzlo, dovolte mi, abych vám pověděla něco o sobě a o své matce.“

„Nevěstíte nic dobrého.“

Del urážku přešla. „Před devětadvaceti lety jela moje máma s tátou z Vegas na pokerový turnaj do Rena. Brali to oklikami, aby si vychutnali krajinu, a na jednom opuštěném úseku silnice poblíž Blátivého jezera v Nevadě je unesli mimozemšťané.“

Tommy vytřeštil oči na Del, v hlavě mu jako gong zvučely věty hovoru, které zněly jako čiré šílenství, když je pronášela, a řekl: „Jižně od Tonopahu.“

„Správně, miláčku,“ přisvědčila Del a pokračovala k Tommyho matce. „Vzali je na mateřskou loď a tam je zkoumali. Dovolili jim, aby si to všechno zapamatovali, protože mimozemšťané, kteří je unesli, byli hodní mimozemšťané. Většiny únosů se bohužel dopouštějí zlí emzáci, kteří mají s touto planetou vrcholně nekalé úmysly, a proto blokují vzpomínky unesených na to, co je potkalo.“

Matka Phanová se zaškaredila na Tommyho. „Byl jsi nezdvořilý k paní Daiové, ani na čaj jsi nechtěl zůstat, utekl jsi a oženil se s bláznivou ženou.“ Zjistila, že jí Scootie líže ruku, a syknutím ho odehnala. „Chceš přijít o jazyk, pse špinavá?“

„V mateřské lodi, která se vznášela nad Blátivým jezerem,“ pokračovala Del, „odňali mimozemšťané mé matce vajíčko, od táty vzali spermie, přidali k tomu nějaké vlastní genetické speciality a vložili do matky embryo, což jsem byla já. Jsem hvězdné dítě, paní Phanová, a mým posláním zde je napravovat škody, které tu působí někteří jiní mimozemšťané – sem často spadá i zasvěcování lidí typu paní Daiové do zlých kouzel –, a odstraňovat důsledky. S ohledem na to vedu rušný a často osamělý život. Ale přinejmenším osamělý už nebude, protože mám Tommyho.“

„Svět je plný líbezných vietnamských dívek,“ vyčítala Tommymu matka, „a ty utečeš s potřeštěnou, šílenou blondýnou.“

„Když jsem dospěla do puberty,“ pokračovala Del, „začala jsem si osvojovat různé neobyčejné schopnosti a předpokládám, že si v průběhu dalších let budu osvojovat nové.“

Tommy ji přerušil. „Tohle jsi tedy měla na mysli, když jsi říkala, že bys dokázala zachránit svého otce, kdyby nedostal rakovinu před tvou pubertou?“

Del mu stiskla ruku: „Ano. To je osud. Smrt je jenom fáze, pouhý přechod od této existence k vyšší.“

„Show Davida Lettermana.“

Del se usmála a řekla: „Miluju tě, tofu hochu.“

„A Emmy, ta malá holčička, dcera strážného u brány,“ došlo Tommymu. „Tu jsi vyléčila.“

„A tobě jsem na kolotoči dala masáž, po které už nikdy nebudeš potřebovat spánek.“

Zvedl ruku k zátylku, a zatímco se mu srdce radostně rozbušilo, vzpomínal na chvějivé přelety jejích prstů po jeho unavených svalech.

Mrkla na něho. „Komu by se chtělo spát, když může mít jeden druhého celého?“

„Nechci vás tady,“ dala se slyšet matka Phanová.

Del obrátila pozornost opět ke své tchyni. „Když mimozemšťané vrátili mámu s tátou zpátky na dálnici kousek na jih od Tonopahu, jeden z nich zůstal s nimi jako jejich ochránce. Měl podobu psa.“

Tommy byl přesvědčený, že v této chvíli nic nedokáže odpoutat jeho pozornost od Del, přesto ale otočil hlavu ke Scootiemu tak rychle, že si málem vysadil obratel.

Pes se na něj zazubil.

„Scootie,“ vysvědila Del, „má větší schopnosti než já…“

„Ta hejna ptáků, která zaplašila démona,“ svitlo Tommymu.

„… a já ho teď s vaším dovolením, paní Phanová, požádám o malou demonstraci na potvrzení toho, co jsem vám vyprávěla.“

„Šílená bláznivá potřeštěná blonďatá americká magor,“ nedala se matka Phanová.

Labrador vyskočil na konferenční stolek, uši našpicované, a zahleděl se na matku Phanovou tak pronikavě, že ta se vyděšeně vmáčkla do křesla.

Ve vzduchu nad psí hlavou se vytvořila koule vyzařující měkké oranžové světlo. Chvíli tam visela, avšak když Scootie střihl uchem, světlo se od něj odpoutalo a zavířilo kolem pokoje. Když míjelo otevřené dveře, zabouchly se. Když míjelo zavřené dveře, otevřely se. Všechna okna šla nahoru, jako by je pozotvíraly neviditelné ruce, a do obýváku pronikl voňavý listopadový vzduch. Hodiny přestaly tikat, nerozsvícené lampy zaplály a televize se sama od sebe zapnula.

Světelná koule se vrátila ke Scootiemu, chvíli postála nad jeho hlavou a pak se rozplynula.

Tommy teď už věděl, jak Del nastartovala jachtu bez klíčku a jak za sotva dvě vteřiny zkratovala ferrari.

Černý labrador seskočil ze stolku, odkráčel ke své paní a položil jí hlavu do klína.

Del se opět obrátila k Tommyho matce. „Rádi bychom vás, pana Phana, Tommyho bratry a jejich manželky a všechny jeho neteře a synovce pozvali do Las Vegas na večírek k oslavě našeho sňatku. Do LearJetu se všichni nevejdete, ale matka pronajala Boeing 747, který zrovna teď čeká na letišti, takže když si pospíšíte, můžete být všichni večer s námi. Pro mě nadešel čas přestat dělat servírku a pustit se do pořádné práce. S Tommym povedeme rušný život, paní Phanová, a byli bychom rádi, kdybyste se vy všichni stali jeho součástí.“

Tommy nedokázal dešifrovat sérii emocí, které se jedna po druhé odrážely v obličeji jeho matky.

Del domluvila, poškrábala Scootieho za ušima a láskyplně k němu mumlala: „No ty jsi hodnej chlapeček, no to víš, že jo, ty můj malinkej ťutínku Scootienku…“

Matka Phanová se po nějaké chvíli zvedla z křesla, přešla k televizoru a vypnula ho.

Přistoupila k buddhistické svatyni v rohu, škrtla zápalkou a zažehla tři vonné tyčinky.

Snad dvě nebo tři minuty žena, která přežila Saigon i Jihočínské moře, stála, dívala se na svatyni a vdechovala jemný voňavý kouř.

Del poplácala Tommyho po ruce.

Konečně se jeho matka od svatyně odvrátila, přistoupila k pohovce a se zamračeným výrazem se zastavila nad ním. „Tuongu, nestaneš se lékařem, jak jsem to chtěla, nestal jsi se pekařem, jak jsem to chtěla, píšeš příběhy o hloupém detektivovi opíjejícím se whisky, nectíš tradice, dokonce už ani nevíš, jak se mluví jazykem Země racka a lišky, kupuješ si corvettu a cheeseburgery ti chutnají víc než com tay cam, zapomněl jsi na své kořeny, chceš být něčím, čím nikdy být nemůžeš… to všechno moc zlé, moc zlé. Ale uzavřel jsi ten nejlepší sňatek, jaký kdy v dějinách světa který mladík uzavřel, a já myslím, že to taky o něčem svědčí.“

V půl páté odpoledne byli Tommy, Del a Scootie zpátky ve svém apartmá v hotelu Mirage.

Scootie se uvelebil ve svém pokoji, kde chroustal psí suchary a v televizi sledoval starý film s Bogartem a Bacallovou.

Tommy měl Del celou a Del Tommyho také.

Když bylo po všem, neukousla mu hlavu a nepozřela ho zaživa.

Toho večera na slavnosti nazval pan Sinatra matku Phanovou „báječnou starou šťabajznou“, Mai tančila se svým otcem, Ton se prvně v životě opil, Sheila Ingrid Julia Rosalyn Winona Lilith začala slyšet na tři další jména a Del při foxtrotu šeptala Tommymu: „Tohle je skutečnost, pane tofu, protože skutečnost je to, co nosíme ve svých srdcích, a v tom mém je plno krásy pouze pro tebe.“

POZNÁMKA PRO ČTENÁŘE

Tikot je nový román, nikoli revidovaná podoba knihy vydané pod pseudonymem, jak k tomu v mém vydavatelském harmonogramu došlo v případě některých nedávných paperbacků. Mnozí z vás se na mě tedy nevyhnutelně obrátíte s dotazem, proč se tento příběh objevil rovnou jako paperback, aniž předtím vyšel v pevné vazbě. Abych takovým dopisům předešel, dám vám nahlédnout do své – připouštím, že neuspořádané – mysli.

Před dvěma a půl lety, kdy jsem dokončil Temné řeky srdce, jednu z nejvypjatějších a nepochybně nejsložitějších knih, jaké jsem kdy napsal, vyčerpalo mě to, ba co víc – temnota toho románu mnou otřásla. Usoudil jsem, že se potřebuji pustit do projektu, který bude mít znatelně lehčí vyznění.

V průběhu let jsem proslul bezstarostně svéhlavým mísením žánrových prvků – napětí, hrůzy, tajemství, milostného příběhu i trochy science fiction – a v každém románu jsem tu směs obměňoval. Do mnoha knih – Watchers, Lightning, Místo zla, Skrýš, Uvažuje jako vrah – jsem do směsi přidal i velké dávky humoru, třebaže moderní nakladatelské zkušenosti varují, že to je jistá cesta, jak srazit prodej. Zmíněné tituly však patřily k mým nejúspěšnějším románům a u čtenářů se setkaly s nadšenou odezvou. Proto jsem se tedy po Temných řekách srdce rozhodl pro novou a zvláštní směs: thriller s nadpřirozenými prvky a ztřeštěnou komedii.

Dobrá ztřeštěná komedie, jejíž příklad nám poskytují nádherné staré filmy jako Leopardí žena či Příběh z Filadelfie, se od všech ostatních komedií liší tím, že její forma je daná bezmála tak přísně jako u sonetu. Mezi základní požadavky patří například: hlavní mužský hrdina, bystrý, duchaplný, vnímavý, avšak matený dalšími výstředními postavami, s nimiž přichází do styku; atraktivní hlavní hrdinka, která se zprvu jeví jako větroplach, ale v závěru se ukáže jako nejrozumnější ze všech postav, měla by být i dědičkou značného jmění; měla by mít nepředstavitelně výstřední, avšak okouzlující rodinu; všechny postavy ztřeštěné komedie by si neměly uvědomovat, že svým počínáním přivádějí hlavního hrdinu do soustavných zmatených situací; dialogy by měly být tak vyšperkované, aby postavy mluvily ve dvojsmyslech, což jim umožňuje říkat i největší nehoráznosti se smrtelně přesvědčivou vážností; děj by se měl odvíjet díky překvapivým zvratům a odhalením zúčastněných postav, které přinášejí požitek a mají logiku v dané struktuře příběhu; a možno-li, měl by v ní vystupovat pes.

Když jsem počátkem roku 1994 začal psát Tikot, užíval jsem si to – dokud jsem neuvízl na mrtvém bodě. Něco nebylo v pořádku. Nedokázal jsem problému přijít na kloub, proto jsem knihu odložil. Místo ní jsem napsal Intenzitu, z níž se vyklubal nejděsivější a tempem nejzběsilejší román, jaký jsem do té doby napsal. I Temné řeky srdce dávaly prostor troše humoru, třebaže menší než obvykle, avšak Intenzita (lze-li věřit recenzentům) byla tak neúprosná, jak jen se na thriller sluší, a já ji dokončil s hlubokou potřebou napsat něco lehčího.

Vrátil jsem se k Tikotu a okamžitě jsem poznal, v čem spočíval problém. Hlavní hrdina nezabíral. Musel to být americký Vietnamec. Jestliže jste přečetli knihu dříve než tento doslov, víte proč. Příběh náhle vzlétl. V duchu tradice správných ztřeštěných komedií jsou humorné prvky zprvu potlačené – komický zmatek narůstá v první třetině tohoto nadpřirozeného thrilleru zvolna, ale pak mohutní s každou stránkou.

Odhalení v románu Tikot mě přiměla zírat očima údivem dokořán a já jsem si jeho postavy – Tommyho, Del, jejich matky, psa Scootieho – tak moc zamiloval, že jsem pocítil rozčarování, když jsem dospěl k poslední stránce a už jsem nemohl sledovat jejich další dobrodružství, naslouchat tomu, co dalšího řeknou. Po temnotě a intenzitě Intenzity mě psaní knihy Tikot povzneslo.

Pochybuju, že ještě někdy napíšu něco podobného. Doufám však, že věrné čtenáře svým dalším románem Přežít vyděsím k smrti a vydoluju z nich i spoustu jiných emocionálních reakcí. Protože se Tikot tolik odlišuje, zdálo se zvláštní zasadit jej mezi Intenzitu a Přežít. Navíc mi nepřipadal dostatečně dlouhý na to, aby ospravedlnil cenu za vázané vydání. Každá kniha si sama určuje svůj rozsah a nedá se natahovat nebo zhušťovat, aby vyhověla buď autorově normě, nebo požadavkům trhu. Když se tedy čas od času zrodí kratší román, myslím si, že by se po čtenáři neměla požadovat cena za vázané vydání. Zde tedy máte dobrodružství Tommyho Phana, Del Payneové, Scootieho a jejich rodin a já doufám, že se u něj pobavíte stejně tak dobře jako já.

Dean Koontz květen 1996

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai