Štěpán Kopřiva

Zabíjení 1 Jasně že mě mučili. A sadisticky. žádné elektrošoky do varlat nebo vymývaní mozku thion-dazmem a oxyprothepmem, to jsem si odbyl před pěti lety. Teď to bylo daleko horší. Nastoupila hypnóza („Až se probudíte, budete se cítit odpočatý a nikdy nebudete chtít spáchat žádný zločin..), pokusy o telepatický průnik („Vysílám do vaší mysli konkrétní pozitivní myšlenku..) a působení přírodní energie („Pevně sevřete tento vyschlý

zaječí bobek a nechte do sebe proudit jeho biosílu..) A samozřejmě vegetariánství. „Je to všechno tvoje chyba,. řekl jsem Hitchcockovi. Říkali mi, že jsi tím, co jíš. Říkali, že mi pšeničné kličky udělají dobře. Říkali, že se po jogurtech bez příchuti budu cítit lépe. Říkali, že to sice bude trvat, ale že si tuhle stravu zamiluju.

Věděl jsem, že lžou, vždycky mi lhali, ale tentokrát poprvé mi to vadilo. Měl jsem tak intenzivní sny o pečených kachnách, že jsem se budil s matrací čvachtající slinami. Něco jako ústní poluce s frustrací hladkou jak naleštěné linoleum. Občas jsem mlátil hlavou do zdi.

„Tvoje chyba. Smiř se s tím, prde,. řekl jsem Hitchcockovi. Poslední maso jsem měl v ústech před dvanácti lety, když jsem bachaři ukousl tři prsty.

Přestože podle domorodců z Fidži patří lidské prstní kůstky k nejvyhlášenějším lahůdkám, musím říct, že to nebylo nic moc.

2 Na stěně mé cely, vlevo ode dveří, dvacet sedm a půl centimetru nad podlahou, je prasklina. Když

se na ni díváte z pětačtyřicetistupňového úhlu, připomíná profil Alfreda Hitchcocka, zjednodušené

obrysové logo, které se objevuje pod úvodními titulky seriálu Alfred Hitchcock uvádí, na obálkách knih a v hlavičce Magazínu záhad AH. Posledních šest let je Hitchcock můj hlavní konverzační partner. Asi čekáte, že vám začnu vyprávět o tom, jak mi odpovídá, jak na mě opravdu mluví, což je způsobené tím, že prasklina v takovémhle tvaru není jen tak obyčejná prasklina, ani náhodou, pane doktore, puklina ve tvaru nosu a podbradku mistra hororu přece NEMŮžE vzniknout sama od sebe, je to zázračná prasklina, ano, ano, zázračná mluvící prasklina, cuk cuk, slint slint, už je čas na barevný

pilulky. Zřejmě vás zklamu, ale jestli něco říká, já to neslyším. Mluvím k Hitchcockovi z toho samého důvodu, z jakého dvakrát denně dělám kliky a třikrát sedy/lehy Taky se snažím co nejvíc chodit. Jestli se ptáte proč se vysiluju, když nemám šanci, že by mě někdy pustili, nemám pro vás odpověď. Evidentně jste nikdy nebyli na samotce.

Než se objevil Hitch, měl jsem pavouka. Říkal jsem mu Renfield, protože žral mouchy.

Bydlel v krabičce od sušenek Máslový vítěz, kterou jsem dostal od bachaře. Ne od toho, co jsem mu snědl prsty, od jmého. Když mi Renfield utekl, byl jsem dva měsíce v depresi.

„Ty víš, co je to deprese, neříkej, že ne,. vytmavil jsem to Hitchcockovi. „Řekl bych, že ke konci života jsi z ní nevylezl. Točit jednu sračku za druhou a lámat si hlavu, co se stalo, proč už to nefunguje

– to muselo bejt hustý.. Myslím, že jedním z hlavních důvodů Renfieldova útěku bylo, že se tady nevyskytovalo moc much. Pár jich sem vlítlo, to jo, ale samé anorektičky. Vypasených masařek se šťavnatě zeleným chitinem se tu moc neobjevilo. Přesněji ani jedna. Co by taky dělala dva kilometry pod zemí.

„Já ti řeknu, proč to nefungovalo. Zničili tě Truffaut a Godard, protože potřebovali za každou cenu vyprefabrikovat důkaz k té své choromyslné teorii režiséra jako auteura. A ty jsi jim to sežral. Přečti si Goldmana. Ví o tom všechno..

Přesně tak. Přestat fungovat je jedna z věcí, kterou by si člověk s chutí odpustil, něco jako mák zalezlý v zubech, magazín žena & domácnost nebo rakovina konečníku. Přestat fungovat je krize –

zvlášť když člověk předtím jel na plné pecky. Trochu o tom vím, protože než mě sem zavřeli, jel jsem na nejplnější pecky ve Sluneční soustavě. Jen za ty čtyři roky, co jsem pracoval jako vyhlazovač pro Okruh, jsem na jejich příkaz zabil sedmnáct tisíc devět set padesát jedna lidí.

Ale za to tady pochopitelně nejsem, jsem tu za těch čtyři sta dvanáct lidí, které jsem zavraždil ve svém volném čase. 3

Už zase mě zplynovali, kdyžjsem dělal kliky. To mi provádějí naschvál. Zatmívačka do čemé.

Roztmívačka. Vezou mě na kompozitní desce, znehybnělého osmnácti pouty ze slitiny titanu, mědi, zinku a berylia. Deska má na spodní straně gravivinče, takže pluje vzduchem metr nad zemí. Tuhle část mám rad, připadám si jako Han Sólo.

Vyjedeme výtahem do mínus jedničky, kde proplouvám středem bloku s lehčími vězni – teroristy, žháři, znásilňovači, nájemnými zabijáky a tak. Je to nejkratší cesta do ředitelovy kanceláře, takže všichni vědí, kam směřujete, a na mukla, který se tudy ubírá, celý blok pokřikuje povzbuzující

nadávky, oplzlé rady a klenoty lidové slovesnosti. Na mě nikdo nepokřikuje nic. Ve Wiltonově kanceláři mě naaranžovali do svislé polohy. Wilton seděl za psacím stolem.

Kromě

něj tam byl ještě nakrátko ostříhaný muž v šedém obleku. „Jak se mate, Kellere?. zeptal se Wilton. „Bombasticky. Slunná pláž v Karibiku je proti mé cele skládka toxického odpadu.. V

huhlání skrz zaťaté zuby mám solidní praxi. „Povinné turistické výpravy do téhle kanceláře prostoupené pachem hnisavých boláků na tvém péru a kradmo vypouštěných vajíčkových pšouků jsou jedinou hrubkou v bukolicky plynoucím textu mých dní.. Jak vidíte, snažil jsem se využít příležitosti k nenucené

konverzaci, kdykoliv se naskytla. „Kam se budeme fotit dneska? Na obálku Domácího kutila? Nebo že bychom už postoupili k Co je šušky, není hušky?.

Naštval jsem ho – to se poznalo podle toho, že složil prsty do stříšky. „Tak to je Keller v celé

kráse,. obrátil se k muži v šedém obleku. „Tentokrát má jeden z lepších dní, řekl bych.. Muž vstal a šel si mě prohlédnout. „Nechoďte k němu moc blízko,. řekl Wilton. Muž přistoupil těsně ke mně. Stejně jsem ho nemohl kousnout. Neměl jsem sice tu dementní

masku („Dobré ráno, Clarice.), ale moje čelisti byly stažené celohlavovým Lowellovým svěrákem, jednou z nejlepších věcí na rozmačkávání lebek, jaká kdy byla vymyšlena. (Proto jsem taky huhlal, ne že bych měl vadu řeči.)

Muž měl vyšisované oči a na spáncích, vyholených nejspíš mašinkou na psy, začínal šedivět. Nezkoumal mě nijak zvlášť důkladně, po pravdě řečeno to byla dost povrchní prohlídka.

Jako by si jenom ověřoval známá fakta. Možná čekal, že něco řeknu. Neřekl jsem nic. Muž odpochodoval zpátky před Wiltonův psací stůl.

„Tak jo,. řekl. Ten to teda uměl rozjet. „S Kellerem je těžké pořízení,. začal vykládat Wilton. „Jako u jediného chovance jsme u něj nezaznamenali absolutně žádný pokrok v převýchově. Víte, snažíme se používat nejmodernější

metody, nebojíme se ani těch netradičních,. upadl do dikce učitele občanské nauky (stav, který se ho zmocňoval v blízkosti zástupců tisku). „Máme na to v naší věznici takový program, možná jste o něm slyšel, říká se mu Wiltonův program, a musím říct, že například režim vegetariánství-.

A bylo to tady. „Ježíši Kriste, zavři hubu, ty überkrávo,. vyletělo ze mě. Jeho prsty se scvakly do stříšky, jako by měl v konečcích magnety.

„-přináší podivuhodné výsledky,. snažil si mě nevšímat. Tentokrát byl ovšem přerušen mužem v šedém obleku.

„Myslel jsem ‘takjo’jako ‘takjo, beru ho’,. řekl Wiltonovi. Ředitel vyvalil oči. „E?. „Jako že se mi hodí. Jako že si ho vezmu s sebou.. Wiltonův nervózní smích zněl jako zakdákání slepice, kterou právě kouslo do zadku vlastní vejce.

„Moment, inspekce ministerstva spravedlnosti nemá… My si asi nerozumíme. Tohle je Keller. Ne nějaký obyčejný masový vrah. Zabil čtyři sta dvanáct lidí. Má jedenáct doživotních trestů a už nikdy neopustí tuto věznici..

„No, já nejsem tak docela z ministerstva spravedlnosti,. vytáhl muž z náprsní kapsy dopis. Papír byl zmačkaný a Wilton ho automaticky uhladil dlaní.

„To-Odbor čtyři sta osmdesát je, hm, Okruh?. „Ne. Krizové centrum.. „Pak ovšem nevidím-. „Čtěte dál.. Četl dál. „Nikdo mě o tom neinformoval,. řekl ublíženě, když dorazil k rozmáchlému podpisu, pravděpodobně samotného Ó Nejvyššího.

„To je v pořádku. Tak důležitý nejste.. „Hehe,. řekl jsem. „Ticho!. vytrčil na mě ukazovák. „Nebo přísahám, že tentokrát dovolím Murphymu, aby si to za ty ožraný prsty vybral až do konce a-.

„Zavři hubu, überkrávo,. poradil jsem mu. „Tak a dost!. zařval. Takhle jsem ho ještě neviděl. Ukazovák, kterým na mě mířil, se ocitl na tlačítku bzučáku. „Služba!.

„Pomalu s tím Overlordem,. řekl muž v šedém obleku a sebral Wiltonovi dopis. „Služba možná

ani nebude potřeba.. To „možná ani. řekl jako „sundej doprdele okamžitě ten prst z bzučáku.. To se mi zamlouvalo. Wiltonovi ne, ale sundal doprdele ten prst z bzučáku. Muž pokračoval: „Chci tím říct, že tady mám vlastní lidi. A že si Kellera odvezeme. Hned teď..

„Vy jste se zbláznil,. oznámil mu Wilton. „To v žádném případě nemohu připustit.. Muž v šedém obleku se na něj bezvýrazně podíval. „I kdyby ten příkaz byl pravý – což si musím ještě telefonicky ověřit-. „Ani vás nepřepojí. Nemáte odpovídající prověrky. Napište si písemný dotaz.. „-tak i potom, bez ohledu na to, že je to příkaz odboru čtyři sta osmdesát, si musíte podat žádost, kterou posoudí nejvyšší soud.. Viděl jsem paniku v jeho očích. Nejslavnější vězeň mu proklouzával mezi prsty (křečovitě zaťatými do stříšky). Mediální aura v hajzlu. S kým se bude fotit? Se Sergejem Fakanožroutem? Těžko..A protože tohle není běžný případ, jde o extrémně nebezpečného vězně, buďte si jistý, že nejvyšší soud vaši žádost zamít-.

„Jo, jo, jasně,. řekl muž. „Tak my jdeme.. „Ještě jsem nedomluvil!. vykřikl Wilton. „To je absurdní! Nemůžete si dovolit takhle jednat s ředitelem největší-.

„Zavři hubu, überkrávo,. pravil muž v šedém obleku a uvedl mou kompozitní desku do horizontální polohy.

Kdybych to věděl, tak jsem se rozloučil s Alfredem. Velice rád bych vás oblažil popisem, jak jsem poprvé po šestnácti letech uviděl nebe, jak jsem se poprvé nadechl čerstvého vzduchu, jak jsem dostal záchvat agorafobie, ale…

Zatmívačka do černé. 4 Wugga Bugga. Smažené kuře. Jo, nebe bylo fajn (i když na můj vkus trochu moc modré), jasně, čerstvý vzduch ušel (i když na moje gusto v něm bylo málo smogu), oukej, volné prostory ubíhající kolem dálnice nebyly špatné (teď

kecám, vůbec jsem si jich nevšiml), ale to smažené kuře, panebože, to byla podkožní injekce oblbováků vbodnutá Ježíši Kristovi v hodině nejtěžší.

„Drželi vás tam o hladu nebo co?. zeptal se Harrowell a zakýval na servírku prázdným šálkem kávy.

„Bylo to mnohem horší,. řekl jsem. To už jsem věděl, že šedivějícímu muži v šedém obleku mám říkat poručík Harrowell. Tu nízkou hodnost jsem mu i v jeho věku věřil, protože jen co jsem se probral, nařídil odemknout pouta, sundat Lowellův svěrák a zastavit s obrněným gravem na parkovišti před motorestem Wugga Bugga. Uvnitř přede mě hodil jídelní lístek ve tvaru nákladního tugu a řekl mi, ať si objednám, na co mám chuť. Jeho lidé mezitím seděli dva stoly od nás, celí nesví

při představě, že něco udělám, a oni budou muset vystřílet lokál. Zatím jsem neuvažoval o tom, že bych něco udělal. Dojím kuře a pak se uvidí. Servírka Harrowellovi dolila kávu. Nebyla hezká, měla tvarohovitou pleť a pánev, že by z ní mohla vypadnout čtyřčata a ona by si toho ani nevšimla a celý den je za sebou tahala na pupečních šňůrách jako vodní lyžaře.

Byla to první ženská, kterou jsem po šestnácti letech viděl. Harrowell si všiml, jak se za ní dívám. „Jen klid,. řekl. „Na večer už jsem vám objednal děvku..

Zašklebil jsem se. „Neženete to trochu moc přes první signální? Co moje duševní potřeby? Co můj vyhladovělý intelekt, do prdele?.

„Taky na něj dojde,. řekl. „Ale z vlastní zkušenosti vím, jak těžko se člověk soustředí na veledůležitý duševní úkony, když má hlad a pěknejch pár měsíců si nezapíchal.. Napil se. „Ve vašem případě pěknejch pár let..

Odložil jsem ohryzanou kost a utřel si ústa ubrouskem. „Amen.. „Jo a ještě něco.. Šoupl mi po stole krabičku. Cigarety. Byl jsem jeho Uplacený, zkorumpovaný, absolutně ochočený. Alespoň na nejbližší čtyři minuty. Je stejně komické, jak ty nejjednodušší věci fungují nejlépe.

Zapálil jsem si camelku a opřel se Wugga Bugga, ráj na Zemi. Tedy na Saturnu. Podíval jsem se z okna. Prstence nebyly za kamufláží modrého nebe jako obvykle vidět. Harrowell zaplatil a pokračovali jsme dál na jih. Nedal jsem jediným pohybem najevo, že bych se chtěl o něco pokusit, a Harrowellovi lidé se postupně uvolňovali. Směl jsem si sednout vedle řidiče.

Když jsme večer dorazili do Terária, čekal na mě vídeňsky řízek a sedmnáctiletá čínská děvka.

Řízek byl tužší, ale pořád to byla mana, šlapka byla voňavá, ohebná a těsná. Jenom v pokoji nebyly žádné ostré předměty, a hned, co jsem se udělal, tu holku rychle odvedli. Zas tak moc mi Harrowell nedůvěřoval.

5 „Okruh byl proti tomu, že jsem vybral právě vás.. Došli jsme k opičí dráze a zastavili se. „Dejte mi čas, ať můžu vyrobit správně šokovaný výraz.. „Byl jste čtyři roky jejich číslo jedna. Takovejm se neodpouští.. „Hm.. Dřepl jsem si, utrhl stéblo trávy a začal ho žvýkat Chutnalo skvěle odporně. „Co mě spíš

překvapuje je, že mě Ó Nejvyšší schválil. Když byl Okruh proti.. „Věci se za těch šestnáct let změnily, Kellere Okruh už není tak mocnej, jako býval. V administrativě jsou jiný skupiny, který mají taky vliv.. „Třeba odbor čtyři sta osmdesát.. „Třeba.. „Uhm.. Dialog na prd. Chvíli jsme nepromluvili Dál jsem seděl na patách a kousal stéblo, Harrowell sebral z trávy prut a začal s ním švihat.

Nebyl nervózní, ale možná chtěl, abych si myslel, že je. Neptejte se mě proč Řídicí důstojníci nejsou normální lidé. A ti, co hrají přímočaré feráky typu ,jsem obyč voják, s ničím se nemažu, všechno na rovinu, chlapi., jsou nejhorší.

Opičí dráha byla pokrytá kapkami rosy a vypadala v ranním oparu jako zpocené, zmutované Lego.

„Řekl bych, že máte nejvyšší čas se mě zeptat, o co teda vlastně sakra jde.. „O co teda vlastně sakra jde?. „O zabíjení.. Ale nekecej. „A já hlupák myslel, že chcete, abych vám zazpíval koledy.. „Nejsou Vánoce.. „Dostal jste mě.. „Hele, Kellere, nechci vám cukrovat polevu, ale… Jasně, máme kvalitní vyhlazovače, za těch šestnáct let se objevilo pár maníků, který byli hodně dobrý. Hodně. Ale žádnej z nich není jako vy..

Přestože jsem se zařekl, že to nevyslovím, vyletělo to ze mě. „Máte přece Di Fazze.. „Nemáme.. Zamravenčení v tepnách. „Kdo ho dostal?. „Nikdo. Zabalil to, je v důchodu. Bydlí teď v jedny z těch luxusních vil na severní straně Olympic Mons. Všem tvrdí, že už toho nechal a že se mu z profi killingu dělá šoufl. Nakoupil si akcie Microsoftu..

Chvíli bylo ticho. No co byste na to řekli? „To mě poser,. řekl jsem já. (Já vím, nic moc, ale v té chvíli se můj mozek zabýval jinými věcmi než jak se blýsknout co nejperlivějším bonmotem.)

„Když jsme za ním byli, cpal nám do hlav, že jediný dva lidi, co by tohle – kromě něj – mohli zvládnout, jsou Pavluschka a vy..

Vyplivl jsem rozžvýkané stéblo a neodpověděl. „Pavluschka je mrtvá už osm let, takže…. „Co se jí stalo?. Ne že by mě to zajímalo. Zatvářil se znechuceně, jako by i jeho samotného štvalo, že mi musí říct: „Detaily jsou tajný. Dyť

to znáte, kurva, chlape, ne?. Znal jsem to. Jako správný řídící důstojník zařadil dvacetisekundovou psychologickou pauzu (během které

čmáral hrotem prutu do písku něco, co vypadalo jako čtyřtaktní motor souložící s pěti žirafami). Pak zvedl hlavu a zpříma na mě pohlédl. „Potřebujem vás, Kellere. Fakt nutně..

„Jo.. Od hlavní budovy Terária zabučel klakson zásobovacího grava s prima křupavými rohlíčky. Určenými pouze pro instruktory, samozřejmě. „To mi zní jako že máte někde hustej průser..

Odplivl si. „Nebudu vám kecat, Kellere, kurva, chlape. Máme.. Už mi s tou proklamativní férovostí začal jít trochu na nervy. „No tak to vysypte.. „Potřebujeme eliminovat větší počet lidí.. Eliminovat – to slovo řídící důstojníci zbožňují. „Kolik?. „Třicet jedna.. Hola hola. Číslo na horní hranici. Ale nic rekordního, dělal jsem větší práce. „Jak jsou rozhození?. „Všichni v rámci jednoho města.. „Malýho? Velkýho?. „Berlín. Ten na Zemi.. „Můžu použít nukleární zbraně?. „Ne.. „Klasický výbušniny?. „Ne.. „Plyn?. „Ne. Ani nic podobnýho. Musí to bejt nenápadný. Vlastně ne,. opravil se, „musí to bejt supernenápadný..

Trochu problém, ale i to se dalo. Ale nevysvětlovalo to, proč okolo celé věci provádí tak komplikované rituální tanečky.

„Zatím to vypadá, že tuhle práci by zvládl i ten poslední debil z vašich speciálních jednotek..

Podíval se mi do očí a znovu si chlapsky odflusnul. Naštěstí ne mně do ksichtu. To by se mi nelíbilo. Pak zvolna přikývl. „Dobře. Dobře. Kurva, já vám to řeknu na plnou hubu, Kellere..

Začínal jsem mít pocit, že to s tou pózou jsem-přímá-a-rovná-guma přehání čím dál víc. „Bude to domino situace..

Takže mi došlo, proč ho Di Fazz poslal do hajzlu. A proč si Pavluschka radši zalezla do urny. O co tomu kaštanoví jde? O zápis v guinnessovce?

„Vysvětlím vám to,. řekl. „Ti lidé něco vědí. Určitou kurevsky tajnou informaci, která se za žádnou cenu nesmí dostat na veřejnost, protože by to mělo… no, dalekosáhlý následky. Ti lidé tu informaci v tuhle chvíli ještě neznají, ale brzy ji znát budou, tomu nemůžeme zabránit. Proto musí být eliminováni. A ještě předtím, než je odstraníte, musíte mít jistotu, že to nedali dál.

Pakliže to pustili, musíte eliminovat i ty, kterým to řekli. Atak dál..

Domino situace. „Musíme zabránit šíření, za každou cenu. A budete na to mít jenom šest hodin.. „Jakto?. „Detaily jsou tajný. Dyť to znáte, kurva, chlape.. „Tohle vědět potřebuju a vy to víte. Takovej blbec nejste.. Věděl jsem, že konkrétně tuhle informaci nakonec vyklopí, ale chtěl ve mně vzbudit dojem, že jsem z to z něj vytáhl. Přesně podle první kapitoly psychologické příručky pro řídící důstojníky.

„Ne, Kellere, to vám fakt nemůžu říct.. „Dobře, tak si to nechte.. „Jde o to,. řekl, „že každý den přesně ve dvacet tři nula nula prolítává nad Berlínem ruskej špionážní satelit vybavenej snímačem MEME. Víte, co je to MEME?.

„Jo. Tak dělá ovce.. „MEME je zkratka… Nesmysl, tak dělá kráva.. „Blbost. Kráva dělá béé.. Zamyslel se. „No jo, máte pravdu. A ovce?. Pokrčil jsem rameny. „Jak to mám vědět? V životě jsem ovci neviděl. Kokodák?. „To ne. Ale…. Vší silou se vyprostil z konverzační bažiny. „MEME je zkratka pro minoritní elektromagnetické ejekce. Rusové to vyvinuli před osmi lety. Ivani měli pro tenhle obor vždycky slabost a tohle je asi nejdál, kam se kdo v takzvanejch telepatickejch skenerech dostal. I když to rozhodně nefunguje na sto procent. No, možná ani na padesát. Ale stejně – občas se jim s tím podaří děsivě přesná trefa. Takže vám doufám docvaklo, proč

přesně v jedenáct hodin večer nesmí bejt v celým Berlíně naživu jedinej člověk, kterýmu by se dala z neodstíněnýho mozku vytáhnout inkriminovaná informace.. Neodstíněný mozek rovnal se mozek normálního smrtelníka. Odstínění museli povinně podstoupit všichni, kdo se dostali v hierarchii agentury dostatečně vysoko, nejméně na stupeň alfa, aby jim nikdo nemohl nic vysát z hlavy. Harrowell se zamračil. „Hele, Kellere, kurva, na férovku: mně je jasný, že to není ideální

konstelace-. „Ne. Tohle,. přerušil jsem ho, „je ta úplně nejdebilnější výchozí pozice. Tady se nebavíme o čtyřech, pěti lidech, vy komiku. Je jich třicet jedna. Dosavadní rekord v dominu má Di Fazz, tenkrát jich bylo jedenáct a bylo to těsně, málem se mu to vymklo z rukou. Třicet jedna – to je logisticky nemožný. Slyšel jste někdy o počtech, který rostou geometricky? Je to neproveditelná operace..

Harrowell zahodil prut. „Ale na ty vy jste přece expert, ne?. Takovéhle odpovědi jsem miloval. Ani jsem nemusel probírat možnosti. Za a) vrátit se do cely k Hitchcockovi. Za b) vymlátit Terárium a vzít roha, než mi do těla napíchnou sledovací zařízení. Tuhle variantu jsem už pár hodin zvažoval. O vyvraždění Terária nešlo, prostě bych to buď zvládnul nebo ne (ale spíš jo, byli to jenom vojáci), jenže chtít zmizet ve světě, ve kterém jsem šestnáct let nebyl… nic moc.

A lovce měl Okruh vždycky nejlepší. Nebo by si najmuli Doktora, Gomezovou, Borowského a podobný ksindl. Za c) to vzít.

Chm. „Kdy odlítám?. zeptal jsem se. „Za pět dní. Napřed musíme voperovat zpátky implantáty, který z vás v base vytahali. A taky seznámit se zbraněma. Plus čistě cvičná rekapitulace sedmýho výcvikovýho stupně, abysme viděli, jak na tom jste..

Přikývl jsem a zvedl se. Vykročili jsme k důstojnické jídelně na snídani. Doufal jsem, že budou buřty. Nebo aspoň sekačka.

Neřekl mi, co se mnou bude, až úkol splním, a já se nezeptal. Možná jsem trochu blázen, ale nejsem idiot.

6 Poslední obličej se rozprskl a já dopadl na zem. Plastopaxarové odštěpky chřustly pod podrážkami. MGP-15 v mé pravé ruce mířila na dveře vlevo, ale nebylo to potřeba. Nikdo se v nich už

neobjevil. „Čisto!. zařval jsem. Světla se rozsvítila. Ani jsem nebyl moc udýchaný. „Čtyři sekundy,. oznámil hlas instruktora SSS z reproduktorů. Všiml jsem si, jak se za pancéřovým sklem podíval na Harrowella. Vypadal lehce otřeseně. Harrowell se šklebil. Vycvakl jsem zásobník z emgépéčka, obojí položil na podlahu a ukázal, že mám prázdné ruce. Takováhle gesta lidi podvědomě uklidňují, přestože nemají žádný význam. Kdybych chtěl oba zabít, dávno jsem to udělal, a takový detail, že náhodou nemám v ruce automatickou peruánskou pseudoUzi, by mě těžko zastavil.

Instruktor bouchl do tlačítka, dveře zasyčely. Vyšel jsem z trenažéru. Opřel jsem se o zeď, vytáhl ze zadní kapsy zmačkanou krabičku camelek a zrovna jsem šacováním stopoval zapalovač, když z kontrolní místnosti vylezli Harrowell a ten instruktor Speciál Space Service.

„No, eh, hm,. řekl instruktor, odtrhl ode mě nevěřícný pohled a zabořil ho do nakřivo utrženého výjezdu z počítače. „Tak to bysme měli… Simulační situace 24-N, ‘Holomajzna’.

Testovaný subjekt číslo 211.. Moje zdejší alias. Pravou totožnost znal jenom Harrowell. „Počet testovacích monointeligentních subandroidů: jedenáct. Zbraně přidělené subjektu 211: Taurus PT

92 C s poškozenými mířidly a vyřazená MGP-15. Ztížená viditelnost: stupeň mínus sedm. Počet ran vystřelených subjektem 211 během akce: čtyřicet čtyři. Počet zásahů: čtyřicet čtyři. Z toho dočasně

zneškodňujících nebo přímo smrtelných: třicet dva. Doba trvání akce: čtyři sekundy.

Celkové

hodnocení: třináct bodů.. „To jde, ne?. zeptal se nevinně Harrowell a připálil mi. „To je nejlepší výsledek, co tady kdo měl,. řekl instruktor. „Za celou dobu existence Terária..

„Ty bioimplantáty se ujaly dobře,. přikývl Harrowell. Celý předvčerejšek jsem strávil na operačním stole a poslouchal Orlando Furioso. Pokud jsem zrovna nebyl v narkóze. Operující chirurg zřejmě ujížděl na barokních rytmech a smažil Zuřivého Orlanda dokolečka dokola. Měl jsem teď v hlavě zabudovaný terčový systém Lee Harvey 7.2 (slupku s nitkovým křížem mi Zuřivý Chirurg přilepil natvrdo na oční foveu), příčně pruhované svalstvo napumpované extra dávkami monoglykogenu, vyztuženou kostru, chemicky upálená aferentní

vlákna, po okraj nabité regenerační urychlovače a do trupu mi vstříkli dva litry gyroželé.

Nejdůležitější

úpravou bylo voperování traumatických tlumičů – měl jsem vydržet až tři zásahy střelnou zbraní. A pokud si pak píchnu dávku syndrenalinu (říká se tomu tak, i když se syntetickým adrenalinem to vlastně nemá nic společného), neucítím dalších čtyřicet minut žádnou bolest a měl bych být (samozřejmě pokud to nekoupím do životně důležitého orgánu) akceschopný.

Teoreticky. Taky mi něco prováděli se slezinou, myslím, že drénovali lymfatický průtok, ale radši jsem se po tom nepídil. Už takhle mi bylo pěkně blbě.

Nebo to mohlo být z toho Vivaldiho. „Nedělej ze mě vola, Harrowelle. Tohle přece není jenom bioimplantátama,. řekl instruktor.

„Něco podobnýho jsem ještě neviděl.. Vytáhl z kapsy cigarety a cinkl zippákem s leptaným emblémem SSS. „Tenhle člověk má úplně podivný reflexy. Rozhodně nebyl cvičenej u speciálních jednotek – ignoruje ten nejrozumnější postup levá-čisto, pravá-čisto, dopředu, dveře, pravá-cíl. Bojuje jako prase. Teoreticky by mu jeho paskvilní styl vůbec neměl fungovat..

Harrowell se už zase šklebil. „A on se přitom dostal pod čtyři sekundy..

Neřekl jsem, že když mám formu a normální zbraně (a omračující granáty a primacord), dotáhnu to na tři.

Instruktor vyfoukl kouř. „Prostě rarita. Hříčka přírody. Kde jste ho vyhrabali?. „Detaily jsou tajný. Dyť to znáš, kurva, chlape.. „Hmch,. protočil instruktor oči v sloup. Odpoledne jsem absolvoval fyzické testy. Opičí dráha, kliky, shyby, zaběhnout tři kilometry pod sedm minut, vzápětí bez vydechnutí ostrá střelba na pohyblivé terče. Volný styl beze zbraní proti čtyřem soupeřům, tři kola hybridního šermu. Psychologické testy Harrowell vynechal. Večer jsme navštívili zbrojní sklad.

„Tak co to bude?. zeptal se Harrowell. „Asi dvě pistole, co?. „Pistole jsou pro buzeranty,. řekl jsem. „A pro policajty.. „Cože?. Stejně jako se radikálně změnila pop music, když se začal používat polymoog, zabíjení už nikdy nebylo stejné od doby, co do záře reflektorů vtančila Uzi.

Musím přiznat, že jsem se ve skrytu své píchlé duše obával, že mi Harrowell začne předvádět blikající blastery nebo pulsní fázery, že se vytasí s nějakou úžasnou revolucí zbraňových systémů, která proběhla, zatímco jsem klábosil s Hitchcockem – a já se nebudu chytat. Ale jak je vidět, některé

věci se nemění. Taky proč by se měnily. Když je něco ideální, je to ideální. Princip palných zbraní se od čtrnáctého století nepohnul o milimetr.

Byla to podobná situace jako s knihtiskem. Vezměte si, že od roku 1440, kdy orangutan Guttenberg začal blbnout se svým literním puzzletem, byl knihtisk plných pět století tiskovou technikou numero uno – a pak stačily čtyři roky koncem osmdesátých let dvacátého století, aby byl s nástupem počítačů smeten ofsetem. Tenhle zvrat u zbraní ještě nenastal. Ne že by na skladě nebyly modernější technologie. Jenže něco vyvinout a něco protlačit do komerční praxe jsou dvě různé věci, přátelé, dodal mudrlantsky masový vrah.

„Dejte mi jenom jednu pistoli,. řekl jsem, ,jako záložní.. „Glock? Walther? Čézetu?. „To je jedno.. „Jak, jedno? Některá vám přece musí sednout líp než ty ostatní, ne?. Na to, že byl profík, blábolil jako amatér. Tenhle model je vyváženější, tenhle mi pásne víc do ruky, no jo, ale tenhle má zase citlivější spoušť, nesnáším pojistku vlevo… Military nadšenci v hospodách celé planetární soustavy o tom každý večer nakydají telenovely. Ve skutečnosti jsou to všechno nepodstatné kraviny. Když nedokážete bleskově vystřelit ze všeho, co vám přijde pod ruku, znamená to jen jedno: neumíte střílet. Stačí, když to není šmejd a stačí, když je to áčkový model, a víc vás zbraň nemusí zajímat. Když jste v akci, rozdíl je minimální.

Jakmile se začnete zajímat o bouchačku, místo abyste se zajímali, jak nejrychleji dostat něčí

mozek na zeď, staňte se redaktorem střelecké revue a nemotejte se nám v kšeftu. Nicméně v rámci dobrých vztahů jsem se rozhodl udělat Harrowellovi radost.

„Vyrábějí se ještě mausery?. „Jasně.. „MauserHSc?. „Může být. A dál?. „Dva automaty. Steyry TMP. S pětatřicetiranejma zásobníkama.. „Je to tam.. „A BerettuM70.. „Kulomet?. „Pro všechny případy.. „Fajn.. Nadatloval do skladového počítače objednávku a autorizoval vlastní krví. Vyšli jsem ven. Vzduch byl chladný jako rozvodové řízení s pedofilem.

„Zbraně bysme měli. Zbývá jediná věc.. Nemusel mi říkat jaká. Měl jsem za úkol zjistit, kdo ze subjektů ví jistou supertajnou informaci. Ale kdyby tu informaci znal každý pěšák jako já, už by nebyla tak supertajná, že? Na druhou stranu jsem ji znát musel, abych věděl, na co se při výsleších ptát. Dilema jak z hádankářského kroužku. Čtvrteční dopoledne jsem strávil poslechem Vivaldiho.

7 „Co mi řeknete o hysterické vánočce?. zeptal jsem se Harrowella. Pohlédl mi do očí svým drsným, férovým způsobem. „Hysterická vánočka byla unesena nízkopodlažním uzenářem..

„Myslel jsem, že avantgardně balzamovala.. „Kdyby to bylo takhle jednoduché, ani bysme vás nepotřebovali. Nízkopodlažní uzenář ji předal dobře natřeseným Pyrenejím. Pochopitelně jsme oba eliminovali. Ale – a kurva, to je ten problém..

Harrowell otevřel vupperplastové desky. „Dobře natřesené Pyreneje měly pojistku. Tady je hlášení vyšetřovatele, kterej měl případ na starost.. Podal mi list papíru. Četl jsem:

Číslo případu: 34 6-BT/g Odbor: 4 80 Vyšetřující důstojník: npor. J. M. Flyer Stupeň utajení: alfa Situace: Hysterická vánočka byla unesena přímo z exhibujících vaječníků za účasti hřmící tkaničky. Ta ovšem brunátněla čelnou borovicí. Františkán s krátkodobou dodací lhůtou se okysličil přívozem bez žloutku. Aperitiv teskně kondenzoval, zatímco koketa hrála s náledím bezzákluzový tenis – jak jsem již uvedl v předcházející zprávě. Fagot torpédoval jezevce.

Kastaněty mamutovaly. Tato chaotická situace byla stabilizována sestavením humra.

Nečekaným problémem se ovšem ukázaly dobře natřesené Pyreneje, které jako pojistku použily samodestruktivního časovacího sněhuláka banky Strongholm. Strongholmský sněhulák vykvete 14. února v 17:05 SEČ, jak se podařilo zjistit díky operaci Lemrosaurus, následkem čehož bude přímou linkou kanonizován na předem vybraných jedenatřicet adres (viz příloha 34

6-BT/g/A). Vzhledem k opancéřovanosti banky Strongholm nelze proces kanonizace nijak zastavit. Cesta přes svrbějící

veverku se ukázala jako neprůchodná, čili dotyčných třicet jedna subjektů (zmiňovaná příloha 34 6BT/g/A) dostane hysterickou vánočku 14. února, v 17:05 středoevropského čmeláka a to, jak bylo řečeno, formou samodestruktivního sněhuláka (kvůli ochraně příjemce se mrkvový nosič po přečteni sám zničí). V připadě, že sněhulák bude odmitnut v důsledku nedosažitelnosti některého ze subjektů, má Strongholm příkaz expandovat hysterickou vánočku do předních mediálních traktorů SluSo. Co by to vzhledem k povaze hysterické vánočky znamenalo, jistě netřeba zdůrazňovat.

„Dost blbý,. přikývl jsem. „Vykládejte mi o tom,. řekl Harrowell. Tenhle kabaretní trik se skládal z několika částí. Za prvé mi přepólovali vybrané neurony v Heschlových závitech. Různé neurony v primární sluchové kůře reagují na různá pásma frekvencí a na různé druhy modulace. Ke zvukům přiřazují slabiky, které v mozku dají dohromady slova (i s jejich významy). Vivaldiovský frajer mi určité neurony předrátoval. Takže když se nyní řeklo, dejme tomu,

„důkaz, že senátor Rawul, dohlížející na tajné služby, je zoofilní pedofil a przní doma nezletilé křečíky.

nebo o jaký tajný dokument v téhle situaci vlastně šlo, já jsem slyšel „hysterická vánočka..

A naopak, když já jsem řekl „hysterická vánočka., ostatní slyšeli „důkaz, že senátor Rawul, dohlížející na tajné služby, je zoofilní pedofil a przní doma nezletilé křečíky.. To se zase dělo díky zásahu do Brocova centra ve frontálním laloku stejnostranné hemisféry, které odpovídá za tvorbu motorických vzorců mluvené a psané řeči.

Psanou hysterickou vánočku jsem při zrakovém vjemu pro změnu kódoval díky lokální úpravě

temporální korové oblasti. Ale nebyla to samozřejmě jen hysterická vánočka. Každá přísně utajovaná skutečnost, se kterou jsem měl přijít do styku, měla své krycí označení – většinou navržené tak, aby bylo co nejnepravděpodobnější, že se s tím výrazem v normálním životě setkám. Díky tomu jsem mohl číst tajné spisy, poslouchat rozhovory o tajných skutečnostech, dokonce o nich i mluvit a na bázi jejich praktické ochrany navrhovat řešení, ale přesto jsem celou dobu netušil, o co jde. Dokonalé utajení.

Samozřejmě, něco se dalo vypozorovat z kontextu. Dobře natřesené Pyreneje byly evidentně

nějaký právník, který se posichroval tím, že uložil inkriminované informace do nenapíchnutelného časovacího zařízení. To zřejmě mělo v případě jeho smrti rozeslat hysterickou vánočku na jedenatřicet předem zvolených adres – lidí, kteří budou vědět, co s ní dělat (asi zveřejnit). Harrowell nechal právníka „eliminovat.. Což byla chyba. Já teď těch jedenatřicet lidí musím odstranit dřív, než

informaci vytroubí do světa. Hlášení bylo uzavřeno větou: Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem doporučuji tuto nanejvýš krizovou situaci řešit vysláním vyhlazovače.

nadporučík Jonathan M. Flyer, vyšetřovatel Krizového centra Dole na stránce bylo rukou načmáráno: Di Fazz? To bylo stejnou rukou škrtnuto a změněno na: Keller? Někdo jiný k tomu napsal: O.K. Rukopis Ó Nejvyššího jsem naposledy viděl před šestnácti lety na svém zatykači, ale poznal jsem ho okamžitě.

Vrátil jsem dokument Harrowellovi, který ho založil zpátky do desek. „Musíme zabránit šíření té informace za každou cenu,. řekl. „Doufám, že je to jasné.. Přikývl jsem. Bylo to jasné. Sluneční soustavu ohrožuje strašlivá hysterická vánočka. A já jsem jediný člověk, který ji může zastavit.

8 Tma napumpovaná cigaretovým kouřem se převalovala zvolna, jako mrtvola v řece.

Vzpomínky se mlely, vynořovaly a proplétaly. Obličeje, kterým moje paměť vy gumovala rysy, skoro čtvrt století

staré zvuky, pach střelného prachu, laciné vody po holení, vánočního cukroví a tajícího lidského masa. Krátké zášlehy. Di Fazz v maskáčové blůze, z níž stoupá kouř, jak něco huláká a ukazuje na moje improvizované šibenice s klavírovými strunami. Dealer, kterého jsem podřízl na curyšských dámských záchodcích, plnící mísu krví. Ta brýlatá holka, které jsem ustřelil obličej v kasinu. Zuby chrastící v roztočené ruletě. Dvacet dva těl v bahnité jámě. Romantika při svíčkách.

Autogen. Vibrující spojivky. Můj hlas. Mávající Sonny. Ledovkové bonbóny a lepkavý mozek na prstech. Tma byla čím dál hustší a hustší. Přemýšlel jsem o tom, jestli se právě teď usmívám a dospěl jsem k názoru, že spíš ne. Ležel jsem, kouřil předposlední cigaretu a z noci na mě pršel flashbackový balast. Svaly, šlachy, kosti, všechno mě bolelo. Implantáty se pořád ještě usazovaly, řezaly a protestovaly proti záběru, který jsem jim včera dal.

Někde strašně blízko zavoněla čerstvá krev. Teď už jsem to nevydržel a usmál se. „Hysterická vánočka,. zašeptal jsem do tmy. Nepřemýšlel jsem o akci, která mě čeká, nepřemýšlel jsem o odboru čtyři sta osmdesát, nepřemýšlel jsem o Okruhu, nepřemýšlel jsem o svém plánu.

Odcvrnkl jsem nedopalek přes celou místnost; zasvítil ve tmě a rozhodil po protější stěně vějíř

kamikaze jisker. 9 Laycityovské letiště mi neudělalo dobře. Řekl jsem Harrowellovi, že musím na záchod, zavřel jsem se v kabince a pět minut to rozdýchával. Rozhlížel jsem se, jestli kolem není nějaký pavouk nebo alespoň slavný režisér hororů, se kterými bych pokecal, ale musel jsem si vystačit sám. Do prdele, tolik lidí.

„Něco se děje?. zeptal se Harrowell, který mi držel místo ve frontě k pasové kontrole. „Ne, nic.. „Hele, kurva, Kellere, chlape, na férovku,. řekl Harrowell a já ho málem praštil, „ptal jsem se cvokařů, co to udělá, když vás po šestnácti letech na samotce vyvedu do haly, kde bude něj akejch osm tisíc lidí, a oni mi řekli, že u normálního člověka by to pravděpodobně znamenalo nervový

kolaps, ale u vás že odmítaj dělat jakýkoliv prognózy. Jsou to sračkaři,. uzavřel. „Übersračkaři,. řekl jsem. Slečna za přepážkou, která zrentgenovala můj falešný pas, byla robot. Měla lesklou, chromovanou hlavu bez úst, jen s náznakem nosu, a oči cvakaly jako závěrka fotoaparátu. Za mých časů vypadali roboti jinak. Ne tak retro.

Rozloučil jsem se s Harrowellem. Obšťastnil mě krátkým, pevným stiskem ruky.

Standardní

motivační proslov s výhrůžkovým podtextem si odpustil. Nehodil se k jeho image.

Raketoplánový pendl měl zpoždění a linka na Mars, která se ve třičtvrtě na devět odpíchla ze saturnského orbitu, byla přecpaná k prasknutí.

10 Místo přestupu na přímý spoj k Zemi jsem na marsovské oběžné dráze nasedl do raketoplánu, který letěl dolů.

Asi za to mohly ty flashbacky. Dotkl jsem se senzoru zvonku, na kterém bylo napsáno „Verissovi.. Dveře se rozletěly. „Překvapení!. vykřikla moje exmanželka. Představoval jsem si, že bude tlustá, ale nebyla. Naopak, měl jsem dokonce dojem, že je štíhlejší

než předtím, nebo to dělaly ty těsné džíny, nevím. Kolem úst a na čele už si čas poznačil mikrotužkové

náčrty vrásek, ale zdařile od toho odvracela pozornost výrazným podmalováním očí. „Překvapení,. řekl jsem. V první chvíli mě nepoznala. Pak jí to prokmitlo ve výrazu, obličej se ošklivě zkroutil, dala si ruku s perleťovými nehty před ústa a couvla. To se dalo brát jako pozvání dovnitř, ne?

„Díky,. vešel jsem a zavřel dveře. „Tak Verissová, jo?. „Ježíš…!. řekla. „Našla sis novýho kořena rychle, co?. Stále couvala. „Jak ses-Co tady chceš?. „Společenská návštěva. Už jsi zapomněla, jak jsem společenskej člověk?. „Zapomněla.. „Nejvyšší čas, abych ti to připomenul.. „Děkuju.. Narazila stehny na okraj kávového stolku a konečně se zastavila. Všude vlály barevné

fábory, pod stropem o sebe vrzaly balónky a přes pokoj se táhl velký, ručně psaný transparent VŠECHNO NEJLEPŠÍ K NAROZENINÁM, MARY-ANN! „Vážně ti děkuju, že jsi mi to připomenul..

„Není zač. Koukám, že jsi za tu dobu ztloustla.. Cukla nosem jako jezevčík. „Neztloustla.. „Nebo to dělají ty kalhoty? Vypadají jako prezervativ naplněnej pudinkem.. „Nevypadají.. „No možná se to tomu Verissovi takhle líbí, co? Pořádný třaslavý špeky. Kde vůbec je?. „Pryč.. „A kdy přijde?. „Nevím. Teda dneska ne. Nech ho na pokoji.. „Našla sis novýho kořena rychle, co?. řekl jsem. „Mně teda dvanáct let jako rychle nepřijde.. Už se začínala chytat. „Ale nekecej. Vy jste spolu teprve čtyři roky?. „M-hm.. „A kdo to byl předtím? Po tom, co ses se mnou tak bleskově rozvedla?. „Nikdo.. „Ale no tak.. „Byla jsem tři roky na psychiatrický klinice.. „Aspoň sis odpočinula. Cpali tam do tebe barevný lentilky?. „Každej den.. „Aha, tak proto seš tak tlustá.. „Nejsem.. Otřela si dlaně o kalhoty. „Co ode mě chceš?. „Společenská návštěva, už jsi zapomněla?. „U-uhm.. Občas blikla pohledem na dveře, kterými jsem přišel. „Tak to je bezva.. „To je.. Pauza. „Měla jsi na mě počkat, tlustoprdko,. řekl jsem. „Nejsem-. Spolkla to. „Dostal jsi doživotí.. „A?. „To znamená do konce života, Eriku. Teda-Jak se to vlastně doopravdy jmenuješ?. „Keller.. „Takže já se jmenovala Kellerová, ne Thorwaldová?. „Už to tak bude.. „Skvělý.. „Měla jsi na mě počkat.. „Doživotí. Jsi dostal.. „Tak to v manželství občas chodí, ne?. „Přišel jsi, aby sis ze mě dělal prdel?. „Měla jsi vědět, že se nějak dostanu ven.. „Jak jsem to měla vědět?. „Přece jsi mě znala.. „Jo, to jo. Dokonale.. Nepatrně se ušklíbla. Vzpomněl jsem si, že se mi tahle grimasa vždycky líbila. „Až na to, že jsem si celou dobu myslela, že jsem provdaná za obchodního cestujícího s žertovnými předměty..

„He he.. „Tenkrát mi to legrační nepřišlo.. „A teď?. Odmlčela se. „Teď trošičku.. „Pamatuješ, jak jsem ti nakecal, že to oko je z umělý hmoty a že když se zmáčkne, tak píská?.

„To… Ono…. „He he.. „Tvrdil jsi, že je to kazovej výrobek! že nechápeš, jak to, že prasklo a vyteklo mi na ruku!.

„He he.. „Fuj!. V zámku zarachotil klíč. Helena se nadechla, ale podíval jsem se na ni a varovné zavřeštění se rozhodlo, že se mu koneckonců v plících docela líbí a k hlasivkám je cesta daleká, sedlo si k táboráku a drnkalo na kytaru. Ve dveřích stál chlápek s aktovkou a dítětem.

„Překvapení!. řekl jsem. Chlápek na mě pohlédl a zmateně se usmál. Dítě jedním mrknutím oka přejelo výzdobu a zařvalo

„Jé! Mamíí!. „Překvapení, miláčku,. pokusila se Helena vydolovat úsměv, ale ten si tou dobou zřejmě opékal špekáčky s výše zmíněným varovným zavřeštěním. Dítě k ní přiběhlo a objalo ji kolem pasu. Byla to holčička s krátkými hnědými copy. Měla na sobě svítivou ressenovou bundu s kapuci. Teď jsem zase vypadal zmateně já. „Myslel jsem… Ona…. že bych na té samotce zmagořil až tak moc?

„Co?. zeptala se moje bývalá žena. „Myslel jsem, že jsme spolu měli kluka.. Útrpně si mě přeměřila. „Taky že jo. Ale Sonnymu už je devatenáct. Studuje na Venuši žurnalistiku. Tohle je Mary-Ann..

Věděl jsem, že jsem pod zemí strávil šestnáct let, to jsem samozřejmě věděl. Na něco takového se nezapomíná. Jenže teprve teď mi to tak nějak došlo. Říká se tomu názorný příklad.

„Do prdele.. Dítě

se otočilo a ukázalo na mě prstem. „Ty seš dárek?. „Ne,. řekla rychle Helena. „To není dárek. Dárky jsou jinde.. „Jé! Kde?. „Veriss.. Muž s aktovkou za sebou zavřel dveře a natáhl ke mně ruku. „A vy jste…. Než jsem se stačil vytasit s něčím vtipným, Helena mě předběhla. „To je můj bývalý muž.. „Kde? Kde? Kde jsou dárky? Mamííí!. K Verissově cti budiž řečeno, že se mu ruka sice zachvěla, ale nestáhl ji. Takže jsem ji pevně stiskl. Poctivým, pevným, harrowellovským chvatem. „Těší mě,. zazubil jsem se. „Tak ty mi šukáš ženu, jo?.

Barva ve Verissově obličeji se přidala k Heleniným kamarádům u táboráku. „Běž do svého pokojíčku,. řekla rychle Helena. „Dárky jsou tam..

„Hurááá!. Dítě vystřelilo z místnosti. Stále jsem Verissovu ruku nepouštěl. Nevěděl, co má dělat. „Jsem rád, že se poznáváme. Už jsem o vás hodně slyšel,. zablekotal. „Jo?. „No. Helena o vás mluvila.. „Doufám, že jenom v dobrým.. „Jistě,. ubezpečoval mě ten blbec. Usmál jsem se na něj a sáhl do kapsy. Barva přešla z papírové

běloby do šedavého popelava. „Eriku-. řekla moje exmanželka. „Vlastně Kellere-Teda-Máš taky křestní jméno?. „John.. „Johne, já-Mohl bys nás omluvit?. „Některý věci se nedají omluvit, Heleno.. Dal jsem do toho veškerý patos, kterého jsem byl schopen, ale stejně mi na to neskočila.

„Chci říct – mohl bys nám prominout, že půjdem na chvíli vedle?. Ticho polykalo čas jako kombajn. Veriss opět změnil barvu – přešel znovu do bíla. Už jsem pochopil, proč si ho vzala. Když vám přestane fungovat barevná televize, je dobré mít něco takového doma.

„Ale samozřejmě,. pustil jsem Verissovu ruku. Vytřeštěně se na mě usmál a následoval svou ženu do kuchyně.

„Co tady ten člověk-. „Já nevím, otevřela jsem a-. „Říkala jsi doživotí-. „Asi ho-. „Nebo utekl! Neměli bysme-. „Ty ses-. „Proč-. „Pamatuješ-. „-ty fotky?. „-takový jatka-. „Tak co budem-. Útržky jejich kuchyňského dohadování se mi míhaly kolem hlavy jako telegrafní sloupy.

Sedl jsem si na pohovku a vytáhl z kapsy cigarety.

„Tady se nekouří!. Mary-Ann stála ve dveřích dětského pokoje. Rukama objímala nějakou knihu. Mrkl jsem na ni a zapálil si.

„Dostala jsem knížku,. pochlubila se. Co ta Helena blázní? Proč holce nekoupila něco pořádného?

Třeba videohru? „Knížky jsou na nic.. „Ne ne.. „Jo jo.. Šla ke mně a už z dálky ji ukazovala. „Je to o hrochovi.. „Ty umíš číst?. „Je to tady nakreslený přece. Dívej,. strčila mi ji pod nos. O NEPOSEDNÉM HROŠÍKU

OLDOVI stálo na plastových deskách nad obrázkem zvířete, které poulilo oči, jako by mu někdo laskal řitní věneček motorovou pilou.

„Super,. vyfoukl jsem kouř. „Mamka mi bude večer číst nahlas.. „Bomba.. „Umíš taky číst nahlas?. „Ne.. „Lžeš.. „Říká se ‘kecáš’,. napomenul jsem ji. „Dej to sem.. Otevřel jsem Neposedného hrošíka Oldu. (Bohužel ne mačetou.) „O neposedném hrošíku Oldovi..

„Olda!. Mary-Ann začala skákat nahoru a dolů. „Za devatero Středozemními moři, za devatero Saharami, žil, byl jeden malý hrošík.. „Co je to Sahara?. Mary-Ann přestala skákat. „Taková velká poušť. Jmenoval se Olda a šili s ním všichni čerti. Chvilku neposeděl, pořád někde běhal, skákal do Nilu salta nebo honil malinké ptáčky a chtěl po nich, aby mu vyčistili zoubky, stejně

jako krokodýlům.. „Co je to Nil?. „Taková velká řeka. ‘Oldo,’ říkávala mu maminka hrošice, ‘neběhej tolik. Válej se taky chvilku v bahně jako ostatní hrošíci. Když budeš takhle pořád někde pobíhat, zhubneš a budeš tenký jako tkanička.’ Ale Olda maminku neposlouchal a stále někde skotačil. Olda byl pěkný zmrd..

„To tam píšou?. „Jasně.. „A co je to? Co je to zmrd?. „To je člověk, který hodně pracuje,. vysvětlil jsem jí. „Jako pan Haubinger?. „Ano, asi jako pan Haubinger.. „A jako můj tatínek? Je můj tatínek zmrd?. Zamyslel jsem se nad tím. „Ano, zlato,. řekl jsem. „Myslím, že tvůj tatínek je zmrd.. „Bezva!. Zase začala skákat. „MARY-ANN!. Kdybyste od Helenina ukazováku narýsovali úsečku, končila by děvčátku mezi očima. „OKAMžITĚ JDI DO SVÉHO POKOJE!.

Mary-Ann našpulila pusu, ale poslechla. Potlačil jsem touhu dozvědět se, jestli se Olda opravdu stal obuvní proprietou, a odložil Neposedného hrošíka na kávový stolek. Helena vešla do pokoje a zastavila se přede mnou. Rukama si popotahovala okraj blůzy. Pana Semafora jsem nikde neviděl.

„Johne?. „Ano, Heleno?. usmál jsem se skrz cigaretovou clonu. „Můžu se tě na něco zeptat?. „No jasně.. „Proč jsi sem přišel?. To byla dobrá otázka. „To je dobrá otázka,. řekl jsem. Nic na to neřekla a pozorovala mě. Chvíli jsem jen tak seděl a díval se na cigaretu v prstech. Pak jsem své bývalce pohlédl do očí. Byly tmavě zelené. Byly vždycky tmavě zelené?

Pravděpodobně.

„Nevím,. řekl jsem. Přesunula těžiště z jedné nohy na druhou, možná chtěla udělat krok směrem ke mně, možná

směrem ode mě, ale spíš jenom dostala křeč do lýtka. Nebo se jí chtělo na záchod. Hodně lidem se v mé přítomnosti chce na záchod.

„Tak… Já…. Odkašlala si. „Teda… Když nevíš… Nevadilo by ti, kdybys už zase šel?

Musím přiznat, že jsem z tebe dost nesvá..

Debilní flashbacky. „Ne, to není přesný,. opravila se vzápětí. „Nejsem nesvá. Spíš jsem z tebe posraná strachy, Johne. Ukazovali mi ty fotky, ty vesnice, který jsi-a já jsem jim nejdřív nevěřila, ale-Vážně, Johne, mohl bys jít? Bude to lepší pro tebe i pro mě..

„I pro Verisse.. „I pro Verisse. Hele, já vím, že on není žádná extra třída, nemysli si, že to nevím, ale-no….

Zafuněla jak po výstupu z Mariánského příkopu. „Prostě, u něj jsem si jistá, že mi nikdo takový fotky nikdy ukazovat nebude..

Vstal jsem a zamáčkl cigaretu o naleštěnou polituru kávového stolku. Pěkně to zasyčelo.

„Tím bych si nebyl tak jistej, holka. Peter ‘Morkovýsavač’ Veriss. Jo, vypadá jako ťunťa, ale…

Tri sta čtyřicet obětí, hlavně malé děti. Poznal jsem ho okamžitě. Je mi líto, ale máš prostě smůlu na chlapy..

„To-To-Já-. „Dělám si prdel.. „N-no jasně. Já vím. Ha ha.. Došel jsem k východu. Šla za mnou a v uších jí už znělo úlevné cvakání bezpečnostních zámků. Iluze jako základní předpoklad psychické vyrovnanosti. Otevřel jsem dveře a otočil se.

„Tak čau.. Asi jsem musel vypadat nějak divně, protože se mi podívala do tváře a vylítlo z ní: „Johne?.

„No?. „Ch-chceš obejmout?. Cože? „Ne.. Viditelně se jí ulevilo. „Dobře.. „Tak čau,. zopakoval jsem. „Čau.. Dveře práskly; rachot bezpečnostních zámků zněl jak RoboCopovo zmrtvýchvstání. Chvíli jsem tam stál a zíral na rohožku.

Pak jsem pokrčil rameny a šel zabíjet. 11 „Děkuji, pane. Tady je váš pas. Přeji příjemný pobyt.. Ze Schonfeldského letiště jsem si vzal taxík a po Walters-dorfer Chaussee (bývalé B179) se v zácpě krok sun krokem přemístil do centra. Nechal jsem se vysadit na Mehnngplatzu, abych se zamíchal do turistického stáda. Geostacionáry neoblbnu, ale o ty nešlo. Taxikář si řekl o dva dolary. Po krachu eura sice dolar posílil na hranici scifi, ale stejně to byla zlodějna. V příštím životě chci být řidič taxíku. Nebo neposedný hrošík.

Vystoupil jsem z taxíku a zastavil se. Na Mehnngplatzu bylo zhruba dvacetkrát víc lidí než na laycityovském letišti. Moje útroby se uzlovaly do tvrdého, pevně utaženého klubka. Ještě před deseti dny byla mým jediným společníkem škvíra ve zdi. Bojoval jsem s nutkáním nacpat se pod lavičku gravobusové zastávky a smotat se do prenatální polohy.

Do hajzlu s tím. Stiskl jsem zuby, zaskřípěly tak hlasitě, že se po mně ohlédly dvě tlusté patnáctky. Nečumte na mě, děvčátka, nebo vám rozšlapu sádelnaté hlavičky.

No tak. Klid, hochu, klid. Co kdyby sis zkusil říct, že když je člověk šestnáct let zavřený na samotce a krměj ho výhradně ředkvičkou, jsou takovýhle pocity asi běžný? Nejsi duševní superman, člověče. Popravdě, podle testů nemáš ani EQ průměrného člověka. Takže s tím nic nenaděláš. Soustřeď se na práci a zkus to ignorovat.

Jo, ignorovat pocity, to mi vždycky šlo. Soustředil jsem se na práci. První fáze: zmizení. Stačilo mi deset minut, než jsem z pozorování chodců dal dohromady nejfrekventovanější oděvní model. Nebylo to nic radikálního, zrovna jelo retro dvacátých let.

Zašel jsem do Marks und Spencer a koupil si světle šedý oblek, tmavě šedou košili, tmavě šedou kravatu a černý kabát, o něco širší, abych pod něj později mohl zavěsit steyry. Boty jsem si nechal výsadkářské, stejně nebyly skoro vidět. S nakrátko ostříhanými špinavě blond vlasy a třídenním strništěm jsem taky nic nedělal, byly v pořádku. Na záchodcích na Baruther Strasse jsem se převlékl a strávil pět velmi trapných minut zjišťováním, jak se dostanu z kabinky.

Neměla klasické otvírání jako ta na laycityovském letišti, na dveřích zevnitř nebyla klika ani fotobuňka. Než jsem přišel na to, že musím do mísy hodit útržek toaletního papíru a počkat, až se spláchne, docela jsem se zapotil. Horší než

Monkey Island blahé paměti. U jednoho z řady umyvadel jsem si opláchl ruce a mrknul na sebe do zrcadla. Vypadal jsem bezvadně. Absolutně průměrně.

Kolem hajzldědka jsem prošel bez placení; něco za mnou hulákal. Sledovací a špionážní technika byla už v mé době na takové úrovni, že jste proti ní neměli šanci. Z

četby Harrowellových svodek jsem si udělal hrubou představu, jak to vypadá dneska.

Desetkrát líp. Nebo hůř, podle toho, na které straně jste. Absolutní pokrytí. Nanoštěnice, směrové mikrofony s dosahem třiceti kilometrů, celoplanetární síť inter a exter videokamer, kterou pro vládní organizace nevědomky vybudovali weboví honimíři, geostacionární družice s takovým rozlišením, že dokáží z oběžné dráhy na vašich hodinkách nejen přečíst čas, ale i značku a určit z jakého materiálu je řemínek

– všechny tyhle high těch kraviny. K tomu, abych se mohl rozplynout, to byla ideální situace. Tedy takhle: Byl jsem smířený s tím, že Harrowell mě bude mít pod lupou celou dobu.

Věděl, jaké

lidi musím kontaktovat, věděl, na jaká místa musím zajít. A kromě toho mi při první operaci nechal Zuřivým Orlandem vstříknout pod kůži stopovací koloid. Zlaté časy, kdy se jako štěnice používaly mikročipy a vy jste si je mohli vyříznout z těla. Teď bych se pípajícího signálu na obrazovkách Krizového centra mohl zbavit tak, že bych si ze zad vysekal kvádr masa o velikosti krabice od bot. Ale to bylo v pořádku, Harrowellovi jsem zmizet nechtěl. Chtěl jsem zmizet těm ostatním. Vždycky jsou nějací ostatní. Pěšáci, infodealeři, sběrači na volné noze.

Čmuchají po ulicích, monitorují cvrkot, pídí se po každé podezřelé nesrovnalosti, neúmorně krouží zlatokopeckou pánví a doufají, že se zaleskne něco, o co bude mít některá agentura zájem.

Když chcete v mém postavení zmizet, zapomeňte na flackové masky ve stylu Mission: Impossible, vypalování papilárních linií, barevné kontaktní čočky, zapomeňte na zkreslovače hlasů – to všechno jsou finty, které Matell vyrábí pro amatéry romantiky. Máte k dispozici lepší nástroje. Použijte to, co vás hlídá. Použijte ke svému zneviditelnění všechny ty kamery a mikrofony. Už v době, kdy jsem byl aktivní operativec Okruhu, překročil objem dat dodávaných sledovacími zařízeními do analytického oddělení hranici zpracovatelnosti. A jestliže budeme vycházet z odhadu, že v současnosti je jich desetkrát víc… Spočítejte si to. Nikdo vás v těch terrabytech nejrůznějších informací nemá šanci najít. Jasně, na sledování konkrétního cíle je tahle monumentální špízovací síť k nezaplacení, ale co se běžného monitoringu týče, ocitli jsme se zpátky v devatenáctém století. A já

jsem nebyl konkrétní cíl. Nejjednodušší řešení jsou nejlepší. Vypadat tak šedě, jak je to možné, mít co nejvíce shodných znaků s co nejvíce lidmi, vyskytovat se na místech se zvýšenou průtokovostí davů. Při každém pokusu o vaše vyhledání bude prosévací analytik zahlcen v reálném čase nevyhodnotitelným objemem informací.

Takže moje jediná starost byla, jestli mě nějaký hajzl nesledoval už od letiště. Dal jsem si okružní jízdu Kreuzbergem: vystřídal jsem čtyři taxíky, do U-Bahnu jsem dvakrát schválně naskočil na poslední chvíli, postával jsem před výlohami a v odrazu skla studoval lidi za sebou (a před sebou a na druhé straně ulice, jestli na mě pár chytráků nezkouší známou hru na konvoj), navštívil dva supermarkety, jednu krytou rybí tržnici a pět několikaakrových knihkupectví, vymetl každou budovu, která byla našláplá lidmi a měla víc než čtyři východy, prostě jsem převedl všechny ty obstarožní osvědčené triky, a po třech a půl hodinách jsem měl jistotu. Nikdo na mně

nevisel. Další pozitivní výsledek byl, že jsem si zvykal na davy. Nutkání lézt pod lavičky na gravobusových zastávkách bylo čím dál slabší a já se poprvé od propuštění cítil skoro jako člověk. Pomocí následujících dvou taxíků a jedné zastávky autobusem jsem se dostal na Cirhózovu adresu. Respektive to nebyla jeho adresa, byl to park, kde jsem se s ním a s Llewelynovou měl sejít. Měl jsem Berlín vždycky rád. Je na něm vidět, že nevznikal živelně, v průběhu rozbředlých staletí. Když ho po druhé světové válce znovu stavěli, dělali to s rozmyslem a koncepcí. Nic tak městské

architektuře neprospěje, jako když město čas od času srovnáte se zemí. Během mé absence se trochu změnil. Vznášedlová doprava byla stejně jako ve zbytku Evropy na ústupu, přibylo Turků a obřích neonů. Vypadal teď víc jako Tokio. Líbilo se mi to. Zehlendorfské věžáky mířily plastobetonovými tubusy do středu frontální oblačnosti. Změřil jsem si oblohu zkušeným okem čtenáře meteorologických publikací vězeňské knihovny: vysoká oblačná

sloha Altostratus translucidus zvolna přecházela do stádia Altostratus opacus. Stromy na Schmarjestrasse si ve větru navzájem dřely šupinatou kůru z propletených větví. Díky zbytkům sněhové břečky vypadalo město jako potažené lógrem. Čvachtal mi pod nohama, když jsem kráčel parkem.

12 „Cirhóza?. žádné heslo jsme domluvené neměli. „V celý svý kráse.. Cirhóza zavřel časopis, vstal z lavičky a podal mi ruku v bezprstové rukavici.

„Dete přesně.. Na dětském hřišti rval devítiletý buřťoun mladšímu kolegovi hlavu ke kovovému zábradlí kluzačky a nutil ho, aby přitiskl jazyk. Buřťounova drobná matka v baretu tomu z lavičky stoicky přihlížela. Po chodníku poskakovala vrána a měřila si mě podivně rozjařeným pohledem. Asi byla zfetovaná. Cirhóza nevěděl, kdo doopravdy jsem. Choval by se jinak.

Stiskl jsem ruku. „Těší mě. Gunvald Kopelson.. „Nářez.. Smotal časopis do ruličky – na obálce bylo napsáno Splatterhouse – a strčil ho do kapsy.

„Tak poďte.. Parkoval u severní brány. Měl rodinný volkswagen smrdící psí močí. Suterén, do něhož mě

odvezl, smrděl pro změnu močí lidskou, a vypadal jako místo, kde se zrodila syfilis.

Otlučené zdi, návěje odpadků v koutech, stůl s vizáží veterána od Arden, židle, které držel pohromadě jen tlustý

povlak špíny a dva zrezavělé přístroje, co čekaly na transport smrti do sběrných surovin. „Operační základna,. řekl pyšně Cirhóza. Podíval jsem se na něj, jestli si ze mě nedělá srandu. Nedělal. Znovu jsem se rozhlédl po špíně udusané do tvaru suterénní místnosti. No, nikdo neříkal, že comeback je snadná věc.

„Fajn,. řekl jsem. „Kde je Llewelynová?. Cirhóza si prohrábl oranžové vlasy. „Bude tady během dvou minut. Jede po jižní spojce.

Moment,. odebral se ke kovové almaře, která vypadala jako ze rzí vydrolená parafráze bankovního sejfu, cvakl přepínačem a párkrát do ní kopl. Teprve, když se ten vynález zkázy rozběhl, jsem pochopil, že je to rušička. Takové se vyráběly, když jsem byl embryo.

Bezpečnostní skener, co stál vedle, byl tak starý, že vypadal jako lednička. Cirhóza ho otevřel a vytáhl jogurt.

„Nechcete něco k jídlu?. odtrhl víčko s červeným nápisem RODD!, olízl ho a zabagroval plastovou lžičkou. „Tyhle nový jogurty s pšeničnejma klíčkama, to je fakt nářez..

„Ty ses vegetarián?. Něco v mém hlase ho přimělo se otočit. „Ne, proč?. „Ale nic.. „Jo jo, nářez,. přikývl. „A brzo mají vyjet s novou verzí – NIMRODD! Posaďte se,.

vzpomněl si, co ho učila maminka.

„Radši ne.. Přikývl. „Kdy na ně vlítnem?. „Dneska je osmýho února, takže na přípravu máme šest dní. Musíme je udělat čtrnáctýho večer..

Přikývl. „Nářez.. Taky jsem přikývl. Bylo to nakažlivé. Je támhleto v koutě shnilý kartáč na boty nebo mimořádně

obézní spící potkan? „Chci říct – taková super mise. Jedenatřicet hitů. Páni. Ještě nikdy sem v takový akci nebyl..

No jasně. „Teda – já sem vlastně nikdy nebyl v žádný akci, ale…. No nazdar. „… jasně že mám hafo zkušeností z terénu. Dělal sem pé es í.. Přímý sběr informací.

„Skoro dva měsíce..

Dva měsíce. Skoro. Nejsem maník, co při prvním problému kvičí „vidíte, vedení mi hází klacky pod nohy., ale tohle bylo trochu extrémní. Jde o nejsložitější akci v dějinách profi killingu, kurva. A Harrowell mi dá k dispozici tohle. Cítil jsem, jak začínám být namíchnutý.

„Nechcete třeba něčeho napít?. rozjel Cirhóza další kolo orgií pohostinnosti, sebral ze stolu umatlanou sklenici a hrnul se ke kohoutku, ze kterého odkapávalo něco tmavého. Zřejmě mazut.

„Tak jsem tady,. oznámila Llewelynová. Byla to ta drobná matka z parku, co sledovala svého devítiletého šikanistu. Toho samozřejmě přivedla s sebou. „Nezlob, tohle je tajná operace,.

napomenula ho, když popadl ocelový prut a začal s ním mlátit do židle. Já toho Harrowella zabiju.

Viděla, jak jsem se na synátora podíval. „To je v pořádku, pane Kopelsone. Můžeme před ním mluvit. Je hluchoněmej..

Zmohl jsem se jen na „sláva.. „Jenom si dávejte pozor, aby vám neodezíral ze rtů.. Zabiju a rozřežu a opeču a sežeru a vyseru a znova sežeru. To s Harrowellem provedu. S takovýmhle materiálem to přece nemůžu zvládnout. A já jsem to chtěl zvládnout. Fakt jsem to chtěl zvládnout.

Protože jinak mě čeká stará dobrá hitchcockovská cela. Protože jinak Ó Nejvyššího nepřesvědčím o tom, že bych se jim zase hodil. Protože jinak se z tohohle dna nevyhrabu. Protože jinak jsem sráč, který se po těch šestnácti letech hodí leda tak na uvaděče maňáskového divadélka. Nejsem sráč.

Někdo v mé levé hemisféře se velice tiše a velice ironicky uchechtl. Přejel jsem si jazykem po rtech. Měl jsem je suché jako dřevité ručníky na záchodcích v KFC. Zvládnuto. I kdyby se proti mně spikla celá SluSo, zvládnu to. I s dvacetiletým akčním panicem, usedlou čtyřicítkou v baretu a jejím hýkajícím synem, který švihá prutem do shnilého kartáče na boty.

Kartáč na něj vycenil zuby a odvalil se do díry ve zdi.

„Tady máte pití,. podal mi Cirhóza sklenici. „Výborně,. kopnul jsem do sebe mazutového panáka. „Skvělý. Teď dávejte pozor..

Cirhóza vysrknul zbytek RODD!u z kelímku, Lleweynová sundala baret, upravila si vlasy a unaveně se na mě

usmála. „Máme tady domino situaci, čili možnost nekontrolovatelnýho šíření informace sociálníma kanálama. Subjektů je třicet jedna. To je v případě domina číslo, který je totálně o hubu. Ještě nikdy se nikdo nepokusil zmáknout tolik lidí..

Cirhóza přikývl. „Nejvíc jich zatím bylo jedenáct.. Nebylo mi jasné, odkud ví o operaci Díže plná houstnoucích lokomotiv, ale neřešil jsem to. „No jasně..

„Tenkrát na tom dělal Di Fazz, ale i takový eso jako von toho mělo plný řídítka. Psali to ve Splatterhousu..

V tom časopise, co si četl v parku? Co je to za blbost? „No jo, ve Splatterhousu, samozřejmě. Zpátky k naší akci. Budeme na to mít přesně šest hodin, ani o sekundu víc..

„Matthiasi!. zařvala Llewelynová. „Nelez do tý skříně! To nejsou vánoční petardy, to je cé čtyřicet čtyřka! S tím si hrát nesmíš!.

„Šest hodin je zatraceně málo. Teda – na zabití jedenatřiceti lidí to je dost, ale jestli je člověk během tý doby musí vyslechnout a pak ještě zabít ty, kterým to vy slepičili, je to krize..

„Matthiasi! Nešahej na ten samopal! Kolikrát jsem ti říkala, že si nemáš hrát s mými věcmi?.

„Takže co od vás budu potřebovat. Cirhózo – ty seženeš na černém trhu walodont. Sérum, ne prášky. Velké balení, ne malé. Nejmíň pět. Smícháme ho s nějakým neuroleptikem, třeba s risperdalem, jestli se ještě vyrábí..

„Nepoužijem pentathol sodnej?. zeptal se Cirhóza. „Ne, zabírá moc pomalu. Jde o čas. Llewelynová, ty-. „Matthiasi! Nemlať do tý rušičky! Není zaizolovaná! Dostaneš ránu!. „Tvoje maminka má pravdu,. otočil jsem se k hluchoněmému chlapci. „Jestli budeš zlobit, vážně

dostaneš ránu.. Matthias vzpurně zahýkal. „Llewelynová, ty seženeš louh. Hydroxid draselný,. dodal jsem na její nechápavý výraz.

„Dá se koupit normálně v drogerii, jsou to takový granule na čištění hajzlpotrubí nebo čeho.

Prodává se v pětadvacetikilovejch pytlích, takže jich kup aspoň čtyřicet..

„Dobře.. „Asi budeme potřebovat i pořádně nadupaný gravo, co?. řekl Cirhóza. „Rozhodně.. „To bude peklo je během šesti hodin stačit objet. Dostat se z jednoho konce Berlína na druhej je dneska-.

„Myje nebudeme objíždět,. řekl jsem. „Ale Di Fazz tenkrát-. „Nepoužívej zaběhnutý klišé. Tohle nejde řešit standardním postupem. Musíme je dostat všechny najedno místo a smáznout z jedný vody načisto..

Cirhóza opět přikývl, tentokrát velice pomalu a zamyšleně. „Pane Kopelsone…. „Říkej mi Gunvalde,. navrhl jsem. Motivovat, motivovat. „… Gunvalde, to je… Prostě nářez. Ty máš s takovejhlema akcema zkušenosti? Už jsi někdy někoho eliminoval?.

„Já?. zděsil jsem se. „Ne. Ale to rychlý gravo stejně sežeň. Jako backup.. Matthias začal třískat železnou tyčí do ledničky. Údery se odrážely od stěn jako squashové míče. Vzal jsem Matthiase za dveře a dal mu pěstí.

„Děkuju,. řekla Llewelynová, když jsem jí brečícího synáčka vrátil. „Chybí mu otec, to víte..

„Výchova dětí v neúplných rodinách je vždycky nesnadná,. poplácal jsem ji po rameni. 13 Gerhard Stammler Karl Unruh Manfred Altmann Dr. Horst Eberhardt Uwe Rabeová Charlotte Kaltenbachová Lothar Zumwald Christine Mehlingerová Walter Schafer Karl Schluter James L. Parker Ruth Lichtmanová Ingeborg Reifsnyderová Rudolf Pfannenschmidt Martina Nachtmannová Andrea Nachtmannová Matthias Steinhauer Jens Wagner Ing. Dietmar Adler Olaf Hellmann Stephan Erzberger Rita Jacobsohnová Roland Nagel Ilona Stumpová Roswita Pfizerová Max Stroh Ilona Niemannová Burkhard Waldschmidt Beate Rothbartová Dr. Josef Gebauer Takových seznamů už jsem viděl. 14 Výkladní skříň byla plná podprsenek. Taky krajkových kalhotek. Studoval jsem je dlouho a pozorně, s neuspěchaností puntičkářského fetišisty. Tentokrát jsem v odrazu nesledoval lidi kolem sebe, díval jsem se do obchodu. Za pultem stál asi padesátiletý prodavač s holou lebkou, rysy vydlabanými lopatkou na uhlí, nezapáleným doutníkem a hrubě military tetováním na levém bicepsu. Pohlédl jsem na manekýnu, která se vlnila ve výloze mezi vším tím spodním prádlem.

Byla to nakrátko ostříhaná zrzka s fenomenálníma nohama, plochým břichem a bombastickým poprsím houpajícím se v bílé krajkovině. Nehty natřené na rudo. Ušklíbl jsem se na ni a ona po mně přejela pohledem tak lhostejným, že jsem na několik mučivých sekund zapochyboval o své existenci. Otevřel jsem dveře.

„Přejete si?. zeptal se plešoun za pultem. Jeho hlas zněl skřípavě a nepoužívaně, jako zámek na pásu cudnosti stokilové učitelky ázerbájdžánštiny.

„Kariéra choromyslného parmezánu trvá až do úsvitu třetího dne,. pravil jsem. „Cože?. řekl. To nebyla správná odpověď na heslo. Ale možná byl jen příliš rozrušený z mé

přítomnosti, než aby se mu kód vybavil. Dal jsem mu ještě jednu příležitost: „Kariéra choromyslného parmezánu trvá až do úsvitu třetího dne.. „Co to sakra blábolíte?. řekl. „Ste vožralej?. Ještě stále to neznělo jako „Někdy až do dne čtvrtého, kdy plamenometní skřivani hlaholí nejjiskrněji., a podle prodavačova zmateně přinasraného výrazu jsem odhadl, že to tak nikdy znít nebude. Někde bylo něco špatně. Potíž s takovýmihle akcemi je, že se většinou nedozvíte, co se kde podělalo. „Jasně, vožralej,. řekl jsem. „Kalím od rána. Bliju jak zfetovaná žirafa. Dejte mi támhlety kalhotky. Pro mojí starou..

„Mhm.. Přesunul doutník do levého koutku. „Jakou velikost?. „Já nevím. Asi takhle,. ukázal jsem rukama, jak jsem si pamatoval Helenin zadek. „Dvacet dvojka,. zabručel a vylovil ze šuplete požadovaný kus zatavený v monogeltové fólii. „Tři dolary dvacet..

Zaplatil jsem, drapl šustivý balíček a pakoval se pryč. „Někdy až do dne čtvrtého,. ozval se tichý hlas, když jsem bral za kliku. „Kdy plamenometní

skřivani hlaholí nejjiskrněji.. Trvalo mi dvě sekundy, než jsem si uvědomil, že mluví manekýna ve výloze. „Počkejte na rohu,.

zamumlala. Nepodíval jsem se na ni a vyšel ven. Ještě než se zaklaply dveře, slyšel jsem, jak říká netvorovi za pultem: „Dám si rauchpauzu..

Za rohem byla úzká ulička, která vedla do tunelu vydlabaného ve tmě a zápachu shnilého zelí. Vyhodil jsem sáček s kalhotkami do popelnice a čekal, dokud se neozvalo zarachocení postranních plechových dveří. V mezičase přes sebe přehodila červený saténový župan. „Pojďte za mnou..

Následoval jsem ji po úzkých schodech někam dolů. Světlo zářivek klouzalo po ztuhlých vlnách rudých, nagelovaných vlasů.

Protáhla mě mezi otevřenými kartony soptícími negližé a zaparkovala do rohu k cihlové zdi. Vytáhla velkou, podlouhlou krabici s nápisem „BELFORT: Sním hedvábný sen. a – já bych hedvábný

sen teda nesnědl, pomyslel jsem si, ani s kečupem – otevřela ji. „Tady to máte,. řekla. A tak jsem se stal majitelem několika desítek odvážně vykrojených push-upek Belfort Passionale v bílé barvě.

Odhrnula je stranou. A tak jsem se stal majitelem dvou exemplářů Taktischen Maschinenpistole Steyr, jednoho Mausera HSc a kulometu Beretta M70.

„Díky, Ježíšku,. řekl jsem a poklekl ke krabici. Posadila se na třínohou stoličku a zapálila si. Protipožární předpisy jí moc neříkaly. „Potřebuju mluvit s Harrowellem,. oznámil jsem. „To není možný.. Její přezíravý pohled byl dvojčetem toho, co mi věnovala z výlohy. „Teď je tak akorát čas hrát si na schovávanou.. „Není to možný,. opakovala. „Ale jestli máte něco, co spadá do kategorie ‘extra důležité’, můžete to vzkázat přese mě..

„Dobře,. roztrhl jsem krabičku s náboji a začal páskovat devítimilimetrové Parabellum do pětatřicetiraných zásobníků. „Vyřiďte mu, že je debil..

„Jo, to by se myslím do kategorie ‘extra důležité’ zařadit dalo,. zapřemýšlela nahlas.

Tswak-tswak, klapaly o sebe náboje. Pružina v zásobníku byla fungl nová, neochozená, musel jsem hodně tlačit. „Nejdřív mi brečí na rameni, jaká je tohle veledůležitá akce, a pak mi dá dva agenty čtvrtý cenový skupiny a technický vybavení z dob, kdy si Mojžíš vycákával beďary do egyptskýho písku. Akorát mi není jasný, jestli je to úmyslná sabotáž nebo je opravdu tak blbej.

No, je to voják, takže v úvahu spíš připadá druhá možnost. Každopádně tohle docela zdatně posral..

„A já bych řekla, že vy o tom víte úplný hovno.. „že by?. zarazil jsem zásobník do steyra a stáhnul dozadu napínací páku, abych dostal první náboj do komory. „Do toho, oblažte mě svými vědomostmi.. Vyhodit zásobník, doplnit do něj poslední

náboj, zásobník opět zacvaknout do zbraně, zatlačit pojistku doprava, našroubovat tlumič. „To je jedno,. mávla cigaretou gestem „tapírovi kvantovou fyziku nevysvětlíš.. „Na tom nezáleží, Kellere..

Ale to se podívejme. „Takže vy na rozdíl od těch dvou chuchvalců protoplazmy víte kdo jsem..

„Možná tak vypadám, ale nejsem mozkově degenerovaná,. vyfoukla kouř. „Kromě toho si váš

obličej pamatuju ze zpráv před šestnácti lety. Když jsme byli děti, tak jsme si na vás hráli..

„Milé.. „Ten, kdo byl Keller, musel utíkat a my ho honili a házeli po něm kamení. A pak jsme ho jako usmažili na elektrickým křesle. Brácha k tomu používal železnou kuchyňskou židli a drát zastrčenej do zásuvky. Kellera to pokaždý pěkně koplo. Pravidelně jsme přitom vyhodili pojistky..

„Kdybyste byly moje děti, naplácal bych vám baseballovou pálkou.. Hodila si nohu přes nohu, ani se je nesnažila zakrývat. Všiml jsem si, že se mezitím stačila i obout. Měla bačkory ve tvaru růžových vyplazených pejsků. Levý pejsek neměl oko.

„Vy musíte děkovat Satanovi, že na Saturnu není trest smrti, co?.

„Jo, každý den šestsetšedesátšestkrát.. Chvíli se ozývalo jen cvakání páskovaných nábojů. „Hele,. řekla zničehonic, ,jaký to vlastně je?. „Co?. Cigareta v jejích ústech zasvítila. „Být masový vrah.. Zamrkal jsem a odkašlal si, abych získal čas – to ovšem nemohlo zamaskovat, že mě zaskočila. Možná proto jsem to neodbyl fórkem jako vždycky, ale řekl jsem: „Jaký byste měla pocit, kdyby k vám ráno, těsně po úsvitu, přiletěl horkovzdušný Stephen King a vyblil vám do klína jódlujícího vombata v hokejovém dresu Jersey Devils?.

Obezřetně, tónem „co je to za idiotskej chyták?. odpověděla: „Asi bych z toho byla docela paf..

„A teď si zkuste představit, jakej byste měla pocit, kdyby se to dělo každý ráno po dobu pěti let..

„Snažíte se mi říct, že i když jsou věci kolem vás sebeúchylnější, člověk si zvykne absolutně na všechno?.

Jo, bylo to banální. Ale to je pravda vždycky. Po osmnácti tisících tři sta šedesáti třech mrtvolách zbude jen rutina. A v tom byl můj problém. To jsem jí ovšem vyprávět nehodlal.

„Chytrá,. řekl jsem. „No a co se týče toho, jak Harrowell posral zabezpečení tyhle akce-. Hladce přepnula: „Jak už jsem říkala: Harrowell má důvody, který pro vás nejsou důležitý..

„-vyřiďte mu, že je mi u prdele, že Okruh hlídá všechny jeho lepší agenty, a že mi kvůli tomu musel přidělit tyhle sráče..

V jejím pohledu prokmitlo něco jako zájem. „Jak to víte?. „Fajn, takže to tak je,. ušklíbl jsem se. Dorazit zásobník druhého steyra, zajistit, přidělat tlumič. Tswak-tswak-tswak—tswak-tswak-tswak-tswak-tswak. Mauser měl zásobník jen na osm nábojů.

„Meziresortní blbnutí. Chlapečci z různejch odborů se pošťuchujou a hádají se o to, kdo bude šéfův mazel..

„Víte kulový. Vůbec netušíte, jak to mezi Okruhem a čtyřistaosmdesátkou v těhle dnech vypadá. Je to buď a nebo..

„Pokaždý je nějaký buď a nebo.. Nabitý mauser šel do pouzdra a pouzdro na lýtko, k hornímu okraji výsadkářské boty.

„Čtyřistaosmdesátka podala návrh rozpočtu na příští rok. Jestli ho Ó Nejvyšší schválí, budeme dvakrát větší než Okruh..

„Hurá.. „Doprdele, copak není jasný, jak by se Okruhu teďka hodilo, kdyby se tahle operace posrala?.

Sundal jsem si kabát a navlékl si ramenní popruhy. Zavěsil jsem steyry podél těla a zase si kabát oblékl. Nebylo to skoro vůbec vidět. Nevýhoda: budu muset chodit rozepnutý.

„Dobrý, ne?. „Poslouchal jste mě?. „Jo, jo. Operace se posere a Ó Nejvyšší čtyřistaosmdesátku zruší. Tragédie pro celé lidstvo. Oficiální celoplanetární smutek. Hromadné sebevraždy v Japonsku. Lid vyjde do ulic..

Rozmázla nedopalek o cihlovou stěnu. „Já jsem mu říkala, že měl vybrat někoho jinýho.. „Jasně, někoho loajálnějšího.. „Někoho schopnějšího. Kdo není zoufalá vykopávka. A navíc psychopat. Kterej je tak ubohej, že zabíjí i bezdůvodně..

„To, že o mně máte nízké mínění, mi drásá srdce.. Trochu ztratila glanc. „Vy jste ale debil.. „Ne, to jste spletla: Harrowell je debil. Nezapomeňte mu to vyřídit, jo?. otočil jsem se k ní, než

jsem vkročil do skladové uličky s krabicí „BELFORT: Sním hedvábný sen. v podpaží.

Její úsměv byl malebný jako zasněžené kremelské věže a stejně tak vřelý.

„Běžte do prdele.. Kulomet zabalený v podprsenkách mě cestou příjemně tížil v ruce. 15 „Tedy, já vím, že to z mých úst bude znít jako klišé, ale tohle je opravdu velice výhodná nabídka..

„O tom nepochybuju.. „Netvrdím, že je to v bůhvíjakém stavu.. „To byste ani nemohl. Nebo snad vidíte, že bych měl bílou hůl?. „Ano, přiznávám, je to poněkud zchátralé. Ale na druhou stranu: když vezmete v úvahu rozměry a umístění a porovnáte to s naší cenou, musíte mi dát za pravdu, pane Larsone..

„Kdybych si to nemyslel, tak bych tady nebyl.. „Vidím, že v tom se shodneme,. usmál se realitní agent. „Chcete ukázat i druhé patro?

Tam byl soukromý byt bývalého majitele. Nacházel se tam velice pěkný dětský pokoj. Nebo se můžeme podívat dozadu na zahradu – tam je dokonce bazén. Pochopitelně potřebuje opravit, ale….

„Myslím, že to nebude třeba. Co to bylo původně?. „Soukromá klinika. Ve druhém patře se tedy nacházely byty lékařů, v přizemí a v prvním ordinace. Například tady ta velká místnost, to byla čekárna. A vidíte, zde přes chodbu – tudy, pane Larsone, pozor na ty cihly – bývala zubařská ordinace. Dokonce tu zbylo ještě křeslo..

„Malebné.. „Mohu vám dát adresu na firmu, která ho vyseká z podlahy, zabezpečí odpad a položí dlaždičky, to vše zajedno odpoledne a velmi rozumnou cenu. Jako by tady nikdy nestálo..

„To nebude potřeba,. řekl jsem. „Já bych si ho tu asi nechal. Sice ještě nevím, k čemu ho využiju –

ale na něco přijdu.. „Smím se zeptat, pane Larsone, k jakému účelu hodláte vlastně budovu použít? Protože kdybych to věděl, možná bych vám mohl nabídnout k měsíčnímu pronájmu vhodnější objekt.

Máme v nabídce jednu kancelářskou budovu u Monbijouparku a i když je cena vyšší než v tomto případě, jedná se o-.

„Ne, to nebude nutné,. ubezpečil jsem ho. „Nejde o nic velkého. Jenom taková recesní párty. Pro pár lidí, co mají smysl pro humor..

16 Do berlínské čtvrti Hohenschonhausen jsem se dopravil autobusem, pěšky, taxíkem, pěšky, autobusem a pěšky. Dům číslo 63C stál uprostřed bloku, sevřený do wrestlingového klinče dvěma čerstvě omítnutými činžáky, jen jednu ulici od hřbitova Svatého Pia. Když jsem zahýbal na Orankestrasse, svět se rozprskl do sněhové bouře makrodetailů. Pohyb, kterým si uhrovitá dívka jdoucí proti mně odhodila pramen vlasů z očí, rostoucí

žvýkačková bublina u úst kluka na wooferoběžce, károvaný vzorek na oblečku vypaseného psa, co vypadal, že se za svůj šatník stydí do morku kosti, cinkající jezdec zipu na aktovce luxusně oblečeného mladíka s dokonalou manikúrou, vánočka černého pórovitého sněhu na okraji chodníku, zašustění

bankovky, kterou udržovaná čtyřicítka měnila u trafiky za časopis (neviděl jsem na název, ale podle toho, že na obálce bylo slovo ORGASMUS, to musel být life-stylový magazín). Tenhle pocit jsem znal. žaludek mi sevřel privátní drtič na odpadky. Snažil jsem se nedat na sobě

nic znát. Zastavil jsem se v závětří trafiky, zapaloval si cigaretu a čekal, až všichni ti lidé zmizí z ulice a nahradí je jiní chodci. Chvíli to trvalo, ale já jsem se naučil svým instinktům důvěřovat.

Pak jsem pokračoval k číslu 63C.

Jméno u zvonku bylo správně. Dr. A. T. Marz. Bzučák mě vpustil dovnitř. Hořící cigaretu jsem hodil do něčí schránky. Ordinace byla v prvním patře a časopisy v čekárně nebyly starší než měsíc – doktoru A. T. Marzovi se evidentně vedlo dobře. Čekal jsem jen pět minut.

„Tak co vás trápí, pane Stenstróme?. zeptal se doktor A. T. Marz, usazený za sektorovým psacím stolem. žádná sestřička v dohledu. Nebylo divu.

„Doporučil mi vás jeden známý,. řekl jsem. „To jsem rád. Známka toho, že byl s mou léčbou spokojen. Mohu se zeptat, kdo to byl?. „Můžete. Henrik Stevens,. vyslovil jsem kódové jméno, za které jsem den předtím zaplatil pět set dolarů.

Výraz A. T. Marze se změnil a doktor stiskl tlačítko na spodní straně stolu. Rušička se rozeběhla.

„Vy jste ten klient od Schwarze?. „Jo.. „Naznačoval, že to bude něco komplikovanějšího.. „Jak se to vezme.. „O co teda jde?. Řekl jsem mu to. „Áha. Tak se na to podíváme,. řekl, shrábl ze stolu svazek klíčů a vyrazil ze dveří. „Tudy, prosím..

Snímací zařízení se nacházelo v odstíněné místnosti v přízemí. „Lehněte si na záda a zadržte dech,. vyzval mě A. T. přes reproduktor, když jsem se nahý soukal do lesklého bílého tubusu, který

vypadal jako Elvisova rakev. Zaklapl jsem nad sebou víko a oblepila mě tma vonící chloraminem. Tubus zajel do nitra přístroje.

Pak se chvíli nedělo naprosto nic. „Vydechněte.. Zasyčení dechu znělo ve stísněném prostoru nepatřičně hlasitě. Z neznámých důvodů to mělo ten efekt, že mě začala svrbět chodidla.

„Opakujte po mně tato slova: galerie.. „Galerie.. „Předpověď.. „Předpověď.. „Soběstačný.. „Soběstačný.. „Nízko.. „Nízko.. „V pořádku.. „V pořádku.. „Ne, myslím jako že můžete přestat opakovat.. Po dalších dvou minutách tmy, během kterých jsem zápasil s nutkáním si nějak dosáhnout na chodidla a poškrábat se, tubus vyjel.

„Měl jste pravdu,. oznámil, když jsem si v ordinaci uvazoval kravatu. „Rozsáhlé změny v Heschlových závitech, masivní mikrochirurgické zásahy ve frontálním laloku a temporální korové

oblasti. Docela neurvale provedené, musím říct. Ten, co vám to dělal, se s tím moc nemazal. Nebyl to vojenský chirurg? Vypadá to jako práce jednoho z těch řezníků z Bethsedy..

„A nikde jinde se mi nehrabali?. „Podle výsledků prohlídky se zdá, že ne. Samozřejmě, abych měl úplnou jistotu, musel byste podstoupit komplexní vyšetření, ale tenhle výsledek je jistý na devadesát osm procent.

Tohle jsou jediné změny, které ve vašem mozku provedli..

„Aspoň že tak. A co ta druhá věc?. „Tam to bude složitější,. poškrábal se tužkou na nose. „Jestli vám dobře rozumím, chcete po mně

seznam konkrétních slov, jejichž význam změnili.. „Potřebuju vědět, jestli se jedná pouze o, dejme tomu, soubor nepříliš obvyklých slovních spojení, nebo jestli mi dělali úpravy i v běžné slovní zásobě. Nebo jestli mi dokonce neprovedli rozsáhlejší změny v celkovém vnímání reality..

„Rozumím,. přikývl. „To je ale vysoce nepravděpodobné. Jestli jste si u nich objednal pouze vybraná slova, je téměř vyloučené, že by vám operativně prohodili i něco jiného. Tyhle zákroky jsou právně velice choulostivé a vy byste na nemocnici při sebemenší odchylce mohl vysoudit milióny. Na to si všichni dávají velice dobrý pozor.. Klepl ukazovákem do plazmové obrazovky a uložil moje výsledky do paměti hr/kódovaného notesu a hr/kódovaný notes do kapsy. „Samozřejmě, byl tady jeden takový případ, tuším že před sedmi lety, kdy skupina francouzských chirurgů několika šikovnými úpravami změnila vnímání reality u vybraných operovaných. Výsledkem byly orientované

halucinační stavy, které ve výsledku vedly dotyčné pacienty k dárcovství velkých finančních částek do fondu nemocnice. Ale všichni ti chirurgové ještě teď sedí ve vězení, čili pochybuju, že by to jakýkoliv lékař riskoval – tenhle případ ukázal, že se na to velice rychle přijde. Projevy u pacientů, kteří žijí v neexistující realitě, jsou nepřehlédnutelné..

„Stejně bych ten seznam potřeboval.. „To bohužel nemohu sloužit,. pokrčil rameny. „S tím řadovým tomografem, který mám….

„Chcete říct, že to nejde zjistit?. „Jde. Ale je k tomu potřeba nukleární magnetický superrezonátor, který zrovna nepatří do ordinace běžného soukromého lékaře..

„Vy nejste běžný soukromý lékař.. „Ale mělo by to tak vypadat,. usmál se. „Každopádně, mám kontakt na specialistu, který by vám mohl pomoct..

„Výborně.. „Menší problém je, že nesídlí v Berlíně, ale v Santiagu del Estero. To je v Argentině,.

dodal pro případ, že by hovořil s imbecilem.

„Argentina – to je v Antarktidě?. zeptal se imbecil. Pro lepší efekt by to chtělo zaslintat, ale pokecal bych si kravatu.

„V Jižní Americe,. odpověděl suše. „A dalším menším problémem je, že se tento člověk nesnadno kontaktuje. Je to dost na dlouhé lokte, jestli rozumíte..

Imbecil nerozuměl, já ano. „Dáte mi jeho adresu?. „To mohu teprve až se s ním spojím a on svolí, že vás vyšetří.. No dobře. Každý se nějak sichruje. „Kdy to budete vědět?. Vytáhl notes a vyťukl si kalendář. „Patnáctého února.. Den po akci. To bude stačit. „Dobře.. To bude stačit. Snad. V budce na rohu jsem si v ohořelém telefonním seznamu našel adresu obchodu se slepeckými potřebami, zajel tam a koupil si učebnici Braillova písma a automatickou děrovačku. Mít záložní plán ještě nikdy nikoho nezabilo.

17 „No, mně se to tedy moc líbí,. začala Llewelynová. Stáli jsme před budovou, kterou jsem si na měsíc pronajal, a kde se měla za tři dny odehrát hlavní část operace Destroyer zubních kartáčků

(názvy náhodně přiděluje počítač). Budova měla dvě patra, vstupní dveře vyvrácené z pantů, omítku padající na chodník ve velkých koláčích a střechu jako… – sice netuším, co je to „řešeto., ale vím, jak vypadá: takhle. Matthias se snažil špinavými ledovkami rozbít těch pár okenních tabulek, které

zůstaly nevysklené. Moc mu to nešlo. „Ale myslíte, že to je vhodný objekt?. „Víte, snažil jsem se najít něco, co by ladilo s operační základnou,. vysvětlil jsem. „Aby měla operace jednotnej architektonickej styl..

„To je hezké,. usmála se, „a jak říkám, mně se ten dům moc líbí. Ale máte pocit, že do něčeho takového všech jedenatřicet subjektů bez podezření naleze?.

„Přesně tak,. dojedl jsem whopper, zmačkal mastný papír a pohodil ho na ulici. „Tenhle dům je pro ně ideální. Jen se podívejte na seznam, co jsou zač. Samí přiblblí levičáci s rozbujelým sociálním cítěním. Ti se z toho tady poserou. Ještě by to chtělo graffiti..

„Mám odchytit nějaké sprejery?. „Není třeba, to vyřeším sám. Vy sejděte podívat, jakje Cirhóza daleko.. Zašla do chodby vedoucí na zadní dvorek a než se vrátila, našel jsem v bývalé čekárně za pytly s granulemi hydroxidu draselného šikovnou sololitovou desku, ze které se dala udělat cedule. Matthiasovi se mezitím podařilo rozbít první okno.

„Už má vyspárovanou polovinu bazénu,. hlásila Llewelynová. „Stačí na to sám, nebo mu mám pomoct?. „Je v pohodě. Pořád ještě má dost sil.. Tomu jsem věřil. Prázdné kelímky od jogurtů RODD! se válely všude. „Do večera to bude..

„Bezva. Řekněte mu, že my to tady balíme a vracíme se na základnu. Až bude hotový, ať bazén pořádně přikryje..

„Jistě.. Než se vrátila podruhé, stačil jsem na sololitové desce zapracovat fixou. Bylo to malé umělecké

dílo: POZOR! TENTO OBJEKT JE HISTORICKÁ PAMÁTKA! JAKÉKOLIV POŠKOZENÍ SE PŘÍSNĚ TRESTÁ! OBJEKT JE STŘEžEN PSY!!! Ceduli jsem přitloukl na laťku a zapíchl mezi plevel, aby byla z ulice jasně vidět. „Myslíte, že to bude stačit?. zeptala se Llewelynová. „Věřte mi. Studoval jsem psychologii adrenalinových umělců v base,. řekl jsem. „Vy jste byl ve vězení, pane Kopelsone?. „Za neplacené parkovací lístky,. vysvětlil jsem. Uhnětl jsem čtyři ledovkové koule a rychlopalbou vysklil zbývající okna. Matthias se rozbrečel. Odtrhl jsem z plata položeného na schodech jeden z Cirhózových RODD!ů a dal mu ho. „Padáme..

Jeli jsme fiatem, který kdysi patřil panu exLlewelynovi. Převodovka úpěla jako ozvěna ze záhrobí, topení netopilo. Navlékl jsem si kožené rukavice.

„Už jste volala na ty elektrické podniky?. „Zítra objekt zapnou.. „Skvěle.. „A taky jsem na zubařský křeslo přišila ty popruhy, jak jste chtěl.. „Bezva.. Ale už když jsem to říkal, věděl jsem, že situace není bezva ani trochu. Zahlédl jsem totiž ve zpětném zrcátku něco, při čem se mi žaludek opět stáhl do velikosti pingpongového míčku.

Přinutil jsem se neotočit.

„Jeďte dál, jako by se nic nedělo.. „A co se děje?. Na to, že byla Llewelynová u agentury víc jak dvacet let, propadala panice poměrně rychle.

„Nic se neděje. Řiďte.. „Tak co-. „Na támhletom rohu mě vysaďte. Zamáváte mi, usmějete se na mě, jako že se loučíme a-. „A na konci bloku na vás počkám.. „Ne, pojedete rovnou domů.. „Myslela jsem, že musíme na základnu-. „K základně se nepřiblížíte, dokud vám nezavolám, že je to v pořádku. Když do telefonu použiju ve větě slovo ‘úterý’, tak to v pořádku je, když ‘čtvrtek’, je všechno v hajzlu a okamžitě i s Cirhózou zmizte, jasný?.

„J-jasný.. „Kdyby se přilepil na vás místo na mě, nic nedělejte. Pověsím se na něj.. „Na koho?. „Tady mě vysaďte.. Zajela k chodníku. Vystoupil jsem. Llewelynová mi zamávala, pomocí skřípějících vrátků profesionalismu vyrolovala na tvář úsměv, a odjela. Matthias, zapatlaný od jogurtu, mi také zamával. Asi mu zase budu muset dát pěstí.

Strčil jsem ruce do kapes a vydal se pomalu do centra. Byl jsem zvědavý, co udělá, protože jak zpomalil, auta začala houkat.

Využil toho, že na křižovatce skočila červená, kaskadérsky otočil BMW do protisměru a zapíchl ho na opačné straně pod nápisem VÝJEZD! NEPARKOVAT! Během chvilky byl venku z vozu a v pětimetrovém odstupu mi šlapal stín.

Zastavil jsem se a předstíral, že valím oči do výlohy sexshopu na vibrátor Black Mamba, který měl aspoň metr na délku a hyperrealisticky vymodelované žíly.

Nezpomalil. Nevšímavě kolem mě přešel a zahnul za roh. Když mě míjel, zimní slunce se zalesklo na zlatých rolexkách. Nesl si tu samou koženou aktovku jako když jsem ho viděl na ulici před domem doktora A. T. Marze. Mladý finanční magnát s účesem za tři a půl tisíce dolarů.

Kráčel tak suverénně, že jsem si na chvíli pohrával s představou, jak rozbiju sklo, popadnu Black Mambu a přede všemi mu ji tady na ulici vrazím do zadku. Zašklebil jsem se na svůj odraz ve výloze. Samozřejmě, že to neudělám. Nejsem blázen.

Dal jsem se do pohybu a zabočil. Už na mě čekal. Přemístil se na protější stranu ulice, částečně ho kryla modrá telefonní budka. Nebyl tak blbý, jak vypadal.

Pokračovali jsme v procházce. Proplétal jsem se mezi chodci, předvedl svůj trik s prodavačem hot dogu a protáhnul ho houmelesáckým parkem. To ho poněkud zabrzdilo, protože se musel probojovat mezi nastavenýma rukama. Po další půlhodině jsem měl jistotu. Bylo to neuvěřitelné, ale sledoval mě

sám. Takže nebyl důvod to odkládat. Zahnul jsem za roh, chvíli počkal a pak vyrazil zpátky. Pravou ruku jsem vytáhl z kapsy.

Kupodivu jsem byl docela nervózní. Překvapilo mě to. Jasně, poprvé po šestnácti letech – ale přece nejsem tak naivní, abych si myslel, že se něco mohlo změnit. I když šestnáct let je dlouhá doba… Blbost. Nic se nezměnilo. To bych přece poznal.

Ale kapesní baterka naděje mi v útrobách blikala nesmělou morseovkou. Když sledovaný zajde za roh, má stín tendenci zrychlit, protože to je kritický moment, kdy se mu subjekt může ztratit.

Přesně na rohu jsem do něj vrazil. Kovbojským gestem jsem odhrnul cíp kabátu. Pažba steyru mi vklouzla do ruky. Levé předloktí

jsem mu vrazil pod bradu a přimáčkl ho na stěnu domu. Otevřel ústa a já mu narval hlaveň co nejvíc do břicha. Měl jsem tlumič, ale stejně.

Spoušť šla zlehka jako sen. Baterka v útrobách cvakla a zhasla. Nezměnilo se to. Necítil jsem absolutně nic. Tlumič byl vážně kvalitní. Jediné, co se ozvalo, bylo zacvakání závěru, asi jako když někomu upadne webil. Tři webily. Hodně rychle za sebou. Ohlédl se jenom jeden člověk. Podíval jsem se na něj a on se odvrátil a pokračoval v chůzi.

Mladý finanční magnát vydal chroptivý zvuk. Steyr zajel zpátky pod kabát. Pravou rukou jsem muže objal a vedl podél stěny. Ve zdi zůstaly tři důlky a decentní krvavý rozprsk. Aktovka mu vypadla z prstů, sebral jsem ji. Něco zakňoural.

„No jasně,. uklidňoval jsem ho. „To víš, že jo.. Podklesával v kolenou, takže jsem ho musel popadnout i druhou rukou. „Co mu je? Přebral, co?. zeptal se žebrák s vystaveným promodralým pahýlem. Proč v Berlíně každou nesrovnalost připisují chlastu? „Jasně. Zhulákanej jak kůň Przewalského..

„A čim se takle vodrovnal?. otázal se žebrák se zájmem. „Absint?. „Parabellum,. řekl jsem. „Co to je?. „Jestli se budete dál vyptávat, taky dostanete,. slíbil jsem mu. Nezamčené dveře jsem našel na druhý pokus. „Tak pojď, ty ochlasto,. vtáhl jsem muže do jakéhosi průchodu a hodil mezi popelnice. Zanaříkal.

„Tak,. stoupl jsem si nad něj. „Čas to vyklopit. Pro koho pracuješ?. Chroptěl a šmátral mi po ponožce. „Slyšel jsi mě, zmrde?. zvýšil jsem hlas. „Pro koho děláš?. Neurčité bublavé zvuky, nic, co by se podobalo odpovědi. Zvedl jsem nohu a zabořil podpatek do krví nasáklé košile. „Kdo je to?. „H-hááááá!. vyrazil. „Gaaaáááá.. Zakroutil jsem nohou. „Ááááááá-aa! N-ne nene ne.. „Kdo?. „M-m-m-mi-mi-mi-. „Myš?. „Min-min-min-. „Minomet?. Do průjezdu vlezla babka obtěžkaná nákupními taškami. „Ven!. zařval jsem na ni. „Vystřel, svině, dělej!. Vypadla na ulici tak rychle, že sebou málem sekla.

„Minu-minu-minu-minut-minut-. „Minuta?. Začal jsem si připadat jak v televizní soutěži. „Minut-Huáááá. Bo-bolí.. „To sis měl rozmyslet, než ses dal na tenhle kšeft,. docházela mi trpělivost. „Mluv!. „Minut…. Přestal sebou cukat. Die Ende. No, aspoň něco. Prohledal jsem ho, našel jsem peněženku z pravé krokodýliny a v ní řidičák na jméno Thomas L. Schwallbach. Taky dva tisíce dolarů. Zřejmě na nový účes. Strčil jsem peněženku do kapsy. Potom jsem mu sebral rolexky, náramek z pravého zápěstí, diamantovou jehlici z kravaty a prsteny. Snubní

prsten nešel dolů, čili jsem musel uříznout prst. Pak jsem popadl víko od popelnice a odešel jsem, až

když měl místo obličeje řídký prejt. Aktovku jsem vzal pochopitelně s sebou. 18 Tentokrát se rande konalo v McDonaldu u Branderburské brány. Kalhotky a podprsenky vystřídal Ronald s oranžovým afrem.

„Tak co zas máte?. sedla si ke stolku. Vedle tácu, na němž trůnilo jedno balení Chef salátu, bylinková omáčka a plastová vidlička, položila kabelku se zapnutou mikrorušičkou.

Dneska si na sebe kromě spodního prádla vzala krémovou halenku a černou sukni. A sobolí kožich.

„Možný problém,. podal jsem jí řidičák Thomase L. Schwallbacha. „Sledoval mě.. Zaklepala na plastovou kartu rudým nehtem. „Jak jste k tomu přišel?. „Jak asi myslíte? Mám i jeho zdravotní kartu. Slušný padělky. Jo a taky kufr plnej drahejch košil, značkovejch slipů a notesu s vymazanou pamětí. Neobnovitelně..

„Neříkejte mi, že jste ho zabil.. „Byla to dobrá příležitost. Na ulici nebylo moc lidí.. Studovala mě jako obzvlášť nechutného láčkovce. „Víte o tom, že je mi z vás právě docela na blití?.

„A není to z toho salátu?. „Bezdůvodný zabíjení je dno. Zóna ubohejch vypatlanců, co slintají při každém vycáknutém mozku..

Hle – agentka, co nemá ráda „eliminaci.. Hříčka přírody. „Řekl bych, že máte trochu problém..

„Jo, asi mám trochu problém. Vždycky jsem měla problém vydejchávat úchyly, co se vyžívají v násilí – a vy teda vedete. Rolls Royce mezi magorama..

„No já bych ho spíš označil termínem ‘pěkně chladnokrevnej hajzl’,. ozval se za mnou známý hlas. Dokázal se ke mně přiblížit, aniž bych o něm věděl. To bylo za rovný bod. „Proto jste si mě taky najal, ne?. řekl jsem.

„Přesně tak.. Harrowell se posadil k vedlejšímu stolečku a složil noviny. Agentka, které se hnusilo samoúčelné násilí, sklopila zrak a začala se vrtat v salátu. „Kurva, chlape, rád vás zase vidím.. Drsné

vojenské vystupování – to je přesně to, co tady chybělo, pomyslel jsem si. „Já vás taky, poručíku.. Vypadal o něco hůř, než když jsem s ním mluvil naposledy. Bělma zarudlá, pod očima tmavé

kruhy od nevyspání, a měl tendenci nervózně poklepávat novinami na plastomramorový stolek. Věci v centrále evidentně nešly, jak by měly. Nicméně přímočaré image si držel.

„Hele, slečna Jankowitzová mi vzkazovala něco o debilovi.. „Jo, měla vám vyřídit, že jste debil. Ale to neplatí. Už si to nemyslím.. „Ne?. „Ne. Teď si myslím, že jste überdebil. Nejenže jste mi neposkytl dostatečnou lidskou a materiální

podporu, ale navíc jste to nahoře nedokázal udržet pod pokličkou a Okruh na mě nasadil svoje klauny..

Přestal otloukat stolek srolovanými novinami, vzal si od slečny Jankowitzové Schwallbachův řidičák a prohlédl si fotku. „Myslíte, že byl z Okruhu?.

„Nevím. Je to možný.. Věděl jsem, že není, ale zajímalo mě, jak bude reagovat. Studoval řidičák. „To nebyl Okruh. Pracují jinak. V terénu spolíhaj na techniku, klasický sledovačky už nedělají. Agentů mají ve stavu minimum..

„Jo a taky je nevybavují falešnejma dokumentama,. přikývl jsem. Souhlasně nakrčil čelo.

„Proč taky, když si můžou ve státních tiskárnách nasekat pravý. Fajn, Kellere, takže vy si vlastně nemyslíte, že byl z Okruhu..

„Ne. Ale jedno je jistý. Někde je průsak a někdo po tom jde.. „Vyslechl jste ho? Nebo jste ho eliminoval na místě?. „Jediný, co jsem z něj dostal, bylo ‘minut-‘, víc nic.. Harrowell a slečna Jankowitzová si vyměnili pohled. „To mi nic neříká.. „Mně taky ne.. „Tak to je blbý.. „Jo. Nějakej nápad?. „Jako jakej?. zeptal jsem se. „No kdo by za tím mohl bejt.. Neon s jistým jménem mi v mozku pulzoval tak zuřivě, až jsem se bál, že mi blikají oči.

Nevyslovil jsem ho.

„Byl jsem šestnáct let na samotce. Nemůžu přece znát současnou profikillingovou scénu.. Kromě toho, pořád ještě existovala šance, že to není on. že se spořádaně válí v marsovské vile a rovná si microsoftí akcie v albu.

„To je fakt. Tak… co navrhujete?. „Odvolat to,. řekl jsem. „Odpískat operaci, dokud je čas.. „Neexistuje,. odpověděl okamžitě. „To absolutně nepřipadá v úvahu.. „Tak mi dejte víc lidí.. „Nemůžu. Věřte mi, Kellere, že bych rád, kurva, fakt bych to rád udělal, chlape. Ale nemůžu..

„Dobře, tak mi povolte použít zet há enko. Ani nemusíte nic vydávat ze zbrojního skladu, hlavici si seženu sám..

„Nejde to. Kurva, doprdele, člověče, vážně to nejde.. Mohl by sedět modelem ke studii vojenského veterána, kterému se jeho rozkazy vůbec nezamlouvají, ale jednou jsou to rozkazy, sakra, a on se jimi musí řídit. A už zase poklepával novinami.

„Je mi trapný to přiznat,. promluvila slečna Jankowitzová, „ale Keller má pravdu. Už takhle to bylo dost divoký, a jestli někdo šmejdí kolem a je to potenciálně provalený… To nezvládne ani špičkovej agent. A to Keller rozhodně není.. Už jsem se lekl, že budu muset vyplňovat další průkazku do mého fan clubu. „Víte přece, poručíku, že když jsme to sjížděli na simulátorech, vycházela nám osmdesátiprocentní pravděpodobnost, že to vybouchne. A v týhle situaci-.

„A co mám podle vás do prdele dělat, Jankowitzová?. puklo Harrowellovo sebeovládání s hlasitým zasyčením. Bylo to tak nečekané, že jsme sebou s Jankowitzovou trhli. „No? Byla byste radši, kdybysme hysterickou vánočku nezastavili a všichni se o ní dozvěděli? Co?.

„Hyste-. Jankowitzová pod mejkápem zbledla. „Já jsem nevěděla, že tady jde o-. „Říkám vám to jenom proto, že máte prověrky na stupeň alfa, jasný?. řekl Harrowell, sebral mi colu a napil se. Jestli tu nečekanou ztrátu sebekontroly jako správný řídící důstojník jenom předstíral, předstíral ji zatraceně dobře. Málem se pobryndal.

„Ale…. řekla Jankowitzová. „Jestli se hys-Jestli to Keller nezvládne a dostane se to ven… To budou strašný ztráty mezi civilama..

„Podle posledních propočtů jedna a půl,. hodil do sebe zbytek coly Harrowell. „Jenže jestli s tím něco neuděláme my, tak Okruh rozhodně ne. Víte prd, co se tam teď… Včera byl u mě v kanclu Atašé

a chechtal se mi do ksichtu. Jedna a půl miliardy mrtvejch, to je něco pro něj. Ten parchant ví, že by to byl náš průser. Jestli se ta informace dostane ven a začnou chcípat lidi, skončili jsme. Všichni..

„Jo jo, hysterická vánočka je prevít,. řekl jsem. „Když dostane takový vánoční pečivo záchvat-.

„Ticho, do prdele!. poprskal mě colou. „Drž hubu! Neříkej to!. „Mám zapnutou rušičku,. řekla Jankowitzová. „Já taky. Ale stejně!. Bafnul svoje noviny a napěchoval je do kapsy. „Zejtra to musí klapnout, Kellere, rozumíš? A opakuju: supernenápadně. Jiná možnost nepřipadá v úvahu.

Hlavně pro tebe. Posereš to a jedeš na Saturn. Hezky zpátky pod zem. Do konce tvýho zkurvenýho života. Jasný?. Ale ale. Férový nátěr nám oprýskával.

„Bude to průser. Nevykládejte potom, že jsem vás nevaroval,. řekl jsem. „Tohle není profesionální přístup. Nemůže to vyjít.. „Musí,. odpověděl prostě. 19 Vážený pane Stammlere, rád bych Vás pozval na slavnostní otevření Prvního berlínského kulturního centra pro mládež

postiženou syndromem harpsichordu. Jak jistě víte, tato v současné době ještě stále neléčitelná

choroba, která v posledních statistikách téměř zastínila rakovinu, postihuje především mladistvé ve věku od čtrnácti do devatenácti let. My v naší Nadaci pro postižené syndromem harpsichordu se snažíme dělat maximum pro to, abychom nemocným zbývající dny alespoň nějak zpříjemnili, a naše První berlínské kulturní centrum je pouze jedním z kamenů v hrázi, kterou se snažíme postavit proti této strašlivé nemoci.

Jistě se proto nedivíte, že se obracím právě na Vás, jakožto na čelného představitele alternativních myšlenkových proudů a současně významnou osobu naší kulturně politické scény, která je známa svým neochvějným smyslem pro humanitu a pomoc bližním. Považoval bych si za čest, kdybyste Vy osobně, pane Stammlere, byl nejvýznamnějším čestným hostem, který při příležitosti slavnostního otevření Prvního berlínského kulturního centra pro mládež postiženou syndromem harpsichordu pronese jeden ze svých neopakovatelných a přitom tak výstižných projevů. Akce, jejímž čestným hostem se doufám stanete, se v žádném případě neponese ve snobském duchu, nebude se jednat o žádný haute volée večírek – to by bylo urážkou všech trpících. Půjde o prostou, neformální párty pro solidárně smýšlející občany podobných názorů jako jste Vy, i když ne Vaší proslulosti.

A s radostí Vám mohu oznámit, že naše pozvání přijali zástupci všech osmi největších tiskových agentur, kteří budou Vašemu projevu naslouchat s pozorností, jakou si nepochybně zaslouží. Budu šťasten, když mou prosbu neodmítnete.

Přijeďte prosím. Děti se na Vás těší. S úctou Olle Olofsson, prezident Nadace pro postižené syndromem harpsichordu 20 Seděl jsem v zubařském křesle, na sobě černý oblek, a vybaloval poslední hamburger.

Cirhóza se rozvaloval v rohu, nohy položené na odpadkovém koši. Šustil Splatterhousem, zatímco Llewelynová

pochodovala ode dveří ke stěně, tam a zase zpátky. Bylo půl šesté a sedm minut. Vteřinová ručička na mých náramkových wengerkách se zatvrzele prosekávala časovým makadamem; žárovka s šedým zákalem rozpíjela obrysy, jako by všechno bylo nakresleno tuší, po níž

někdo přejel hranou dlaně. Když jsem sloupl vrchní žemli z whooperu a hodil ji na protější zeď, otáčela se ve vzduchu jako snové UFO. Obálka Cirhózova Splatterhousu s celostránkovou fotkou zubícího se brejlouna a holky v černé svatební uniformě a s titulkem DOKTOR A GOMEZOVÁ: ZABIJÁCKÁ SVATBA ROKU! (Zabili kněze a každého, kdo jim nedal svatební dar!!!) klouzala v křišťálovém odlesku injekčních stříkaček, Llewelynová se otočila na podpatku a vyrazila ke dveřím. žemle pleskla o stěnu a přilepila se. Už tam byly čtyři, pěkně v řadě. Cirhóza zíral do časopisu skelným pohledem, jako by si pokoušel vybavit, jak se otáčí stránka.

Poslední minuty před akcí nikdo nesnáší dobře. Dokonce ani Matthias nic nedemoloval, seděl na přepravce, pozoroval nás vykulenýma očima a nedutal.

„Hevím hesli ho bylo nehepší věšení,. řekl jsem. „Cože?. řekla Llewelynová. Polkl jsem. „Nevím, jestli to bylo nejlepší řešení.. Kývl jsem bradou k Matthiasovi. „Co mám dělat, když babička dneska večer nemůže?. „Hele, Gunvalde,. zavřel Cirhóza Splatterhouse. „Co je to vlastně ten harpsichord, jak si o něm psal ve zvacím dopise?.

„Starej název pro cimbál,. řekl jsem. „Proč?. Cirhóza vytřeštil oči. „Jen klid,. zmačkal jsem papír s logem Burger Kingu do koule. „Oni to taky nebudou vědět. I když

si na to téma připravěj nepochybně velice dojemný projevy.. Bylo za dvanáct minut šest. „Tak jdeme,. řekl jsem. 21 Bude se jednat o prostou, neformální párty, napsal jsem – tedy vlastně ne já, ale Olle Olofsson, prezident – do pozvánky. První čestný host dorazil v šest hodin a osm minut v neformální limuzíně, prostém smokingu od Hugo Bosse a s prostou platinovou blondýnou po boku.

„Roland Nagel,. sdělil mi. „Jsem čestný host.. „Já vím, pane. Mám vás na Čelném místě seznamu,. odškrtl jsem si ho. „Přeji příjemnou zábavu.. „Vy jste ten Olofsson?. „Bohužel nikoliv, pane. Pouhý majordomus.. Ztratil o mě zájem. Když stoupal po schodech k hlavnímu vchodu, zaslechl jsem, jak se jeho platinová společnice ptá „Rony, proč nemá uniformu, když to je major?. a tlumenou odpověď „Prokrista, drž hubu.. Těsně přede dveřmi se ještě otočil. „Už

dorazili novináři? Mám tady přednést projev.. „Jistě, pane. Držíme je zatím v zadním traktu, aby vás neobtěžovali.. Spokojeně zamručel a prošel mezi šlehajícími graffitti plameny do budovy, kde se ho ujala Llewelynová v brýlích a decentním kostýmku.

Jako druhý dorazil Karl Schulter. Hodil mi klíčky od rudého BMW sporťáku a objasnil: „Jestli mi ho škrábneš, vyrvu ti konečník a oplácám ho tvý matce o ksicht..

„Vynasnažím se, aby k tomu nedošlo, pane,. řekl jsem a podal klíčky Cirhózovi.

„Hansi?.

„Doufám, že je to krytá garáž, bobši,. namířil na mě Schulter ukazovák s pečetním prstenem.

„Jinak…. „Samozřejmě, pane. Oplácáte ho mé matce o ksicht.. Byli jsme s Cirhózou dohodnutí, že bude auta stavět o tři ulice dál, kde začíná ghetto. Místní obyvatelé se s tím snad nějak vyrovnají.

„Hele, ty – pišišvore,. otočil se, než vstoupil mezi plameny. „Už jsou tady škrabáci?

Budu držet důležitou řeč.. Uchechtl se. „Hochu, ani nemáš páru, jak hodně důležitá dneska bude..

„Jistě, pane. Držíme je zatím v zadním traktu, aby vás neobtěžovali.. „Magnifík.. Zmizel uvnitř. Zaktualizoval jsem seznam. Karl Schulter Na rozdíl od prvních dvou, kteří to, co se před několika minutami dozvěděli, dokázali ještě jakž

takž tajit, Rudolfu Pfannenschmidtovi, který se dostavil jako třetí, hysterická vánočka přímo lezla z hlavy. Oči mu svítily a nedočkavě si mnul ruce. Jeho první otázka byla, jestli tam jsou i reportéři z televize a jestli by to nešlo vysílat jako přímý přenos. „Mám totiž úplnou pecku,. svěřil se mi. „Tenhle projev bude stát vážně za to, to tedy ano..

Slíbil jsem mu, že se zeptám, zda by to nešlo zařídit. Rudolf Pfannenschmidt Dr. Horst Eberhardt s chotí dorazili už poněkud nametení. Respektive pan doktor se ještě držel („Omluvte mě, člověče, ale dneska to pro mě bude významnej den,. zamumlal, když mi šlápnul na nohu), ale jeho paní mě trochu vyděsila pokřikem „Šampus, dělej, lokaji! A ať to lítá!.

a tím, že mě

praštila kabelkou pod oko. Doktorovi se jí, zatímco byla zaměstnána chrlením výhrůžek na mou adresu („Jestli okamžitě

nedovalíš to šampáňo, di si rovnou stoupnout do fronty na pracák, hajzle!.), podařilo vmanévrovat do vchodu. Tam sice zakopla, ale povedlo se jí neupadnout a s výkřikem „Kdo sem natahal ty zasraný

kabely?. zmizela v chodbě. Dr. Horst Eberhardt Pod okem se mi začala dělat podlitina. Sestry Nachtmannovy strávily dost času prohlížením průčelí budovy a lítostivým pomlaskáváním („A v tomhle opravdu žijí? Chudáčci malí…. „Podívej, ani nemají v hale koberec.), Olaf Hellman mi potřásl rukou a objasnil, že on má také kořeny v proletariátu a že dnešek je náš velký den, protože zkorumpovaná vládní garnitura dostane úder, který ji složí na lopatky („Jako v boxu, chápeš? Už jsou tady novináři?.), Manfred Altmann si hučel do diktafonu poznámky k projevu a jenom mě odmávl rukou, zatímco jeho žena promnula v prstech klopu mého obleku a propukla v nevěřícný smích („Tak tohle tedy OPRAVDU není příliš trendy, chlapče..), Ingeborg Reifsnyderová se ostýchavě otázala, jestli je pití zdarma, že by rozhodně nechtěla dětem upíjet a že si pro jistotu přinesla vlastní. Martina Nachtmannová

Andrea Nachtmannová Olaf Hellmann Manfréd Altmann Ingeborg Reifsnyderová Charlotte Kaltenbachová Cirhóza se vrátil s tlustým paklem stodolarovek a vysvětlil, že o tři ulice dál už není jediné

parkovací místo, pročež uzavřel mimořádně výhodnou ústní smlouvu s partou patnáctiletých amatérských automechaniků, kteří zrovna pomýšleli na kariéru prodejců náhradních dílů. Hned jsem mu řekl, aby za ty peníze nakoupil chlast, protože bar se vypařoval třikrát rychleji, než jsem předpokládal. Zřejmě když se chystáte zveřejněním tajných skutečností zásadně změnit svět, automaticky se zvýší vaše spotřeba alkoholu. S velkou mocí přichází velká žízeň. Llewelynová mě informovala, že jelikož si každý z hostů myslí, že je on tím Čestným a tudíž

nejdůležitějším, chovají se k sobě všichni zatím velice přátelsky. Pohoda. Během následujících dvaceti minut se dostavila další várka:

Max Stroh Ilona Niemannová Karl Unruh Lothar Zumwald Ilona Stumpová Uwe Rabeová Roswta Pfizerová Jens Wagner Cirhóza odjel podruhé doplnit zásoby pití a Llewelynová mi pošeptala, že se pan Schulter začíná

poněkud agresivně dožadovat svého vystoupení. Doporučil jsem jí, ať se ho snaží co nejrychleji ožrat do bezvědomí a ať se pokusí zachovat status quo další půlhodinu. Přikývla, že dobře, ale že bude potřebovat, aby Cirhóza přivezl víc tequilly. Cirhóza webilem odpověděl, že není problém. Začalo mrznout, oblékl jsem si kabát.

Po té půlhodině chyběli už jenom dva hosté: Stephan Erzberger a Beate Rothbartová. A protože za poslední čtvrthodinu nikdo nedorazil, bylo pravděpodobné, že se rozhodli hodit áčko.

To od nich vůbec nebylo hezké.

„Paní Rothbartová?. zaječel jsem do webilu. „Doktor Zellman! Volám z našeho provizorního stanoviště záchranky v Krummenseer Strasse. Přivezli sem vaší maminku a nevypadá to dobře! Asi infarkt! Myslím, že byste okamžitě měla-Ano, Krummenseer Strasse!

Číslo třináct..

„Pan Erzberger?. zaječela do webilu Llewelynová. „Doktorka Zellmanová! Volám z našeho provizorního stanoviště záchranky v Krummenseer Strasse. Vaše paní mě o to požádala.

Říkala, že jste sice rozvedení, ale-Ne, nic jí není, jde o malou Gertu. Vypadá to na nečekaně silný alergický záchvat a pořád se to zhor-Krummenseer Strasse třináct. Jistě, počkáme..

Výsledek se dostavil do devíti minut. Stephan Erzberger Beate Rothbartová (Erzberger to měl blíž.) Oba jsme omráčili, spoutali a uložili do místnosti vedle zubařské ordinace, kam předtím Llewelynová odvedla Matthiase. „Hlídej je,. řekl jsem Matthiasovi. „Kdyby něco, hýkej..

Takže jsme měli všech jedenatřicet subjektů pohromadě (plus jako bonus šest manželů, devět manželek a čtyři milenky). Do průletu satelitu se snímačem MEME zbývaly tři hodiny padesát čtyři minuty. Nejvyšší čas dát naší prosté, neformální párty grády.

Vstoupil jsem do bývalé čekárny. Cirhóza a Llewelynová vešli za mnou a postavili se každý z jedné

strany dveří. S vybavením místnosti jsme se nemazali. Dali jsme sem dva stoly přikryté papírovými ubrusy, na kterých bylo pití (plastové kelímky nebo rovnou z láhve, jak je libost) a chlebíčky od Lipperta. Jinak jsme ani nezametli a tu rozsypanou hromadu cihel jsme taky nechali jak byla. Jen ať

vidí, v jakém prostředí musí žít děti s harpsichordem. „Dámy a pánové,. zvýšil jsem hlas, abych přehlušil hučící melasu hovoru. Počkal jsem, až se ke mně otočí první hlavy a obrátky konverzačního mixéru se sníží. „Děkuji, že jste se dostavili v tak hojném počtu. Ani nevíte, jak se mi ulevilo..

„Zato nám se vstupem do tohoto roztomilého rustikálního paláce poněkud přitížilo,.

pravila vtipně manželka Manfreda Altmanna, žena, která mě předtím usvědčila, že nemám patřičně trendy oblek.

„Chtěl bych vás nyní, dámy a pánové, poprosit o jednu věc.. „Snad ne o to, abychom vám a vašim kolegům půjčili něco pořádného na sebe,.

zakloktala opět paní Altmannová.

„Chtěl bych vás poprosit, abyste v následujících chvílích zachovali klid, přestože to pro vás bude velmi těžké..

„Ono je už dost těžké rozeznat tuto párty od večírku firmy Coco Chanel, takže nevím nevím, hochu,. poznamenala paní Altmannová.

Vytáhl jsem zpod kabátu steyr a střelil paní Altmannovou do obličeje. Trefil jsem se přesně do oka.

Kácela se děsně pomalu. Nejprve jí za udivenou hlavou vykvetl žlutošedý chochol mozkomíšního moku, pak se předklonila, udělala věž v Pise, chvíli v té divácky vděčné poloze setrvala a teprve potom šla k zemi. Jak padala, perforovaná bulva jí vyhřezla z důlku a odkápla do kelímku s vodkou, který stále svírala v ruce. Recept na tenhle koktejl si musím zapamatovat.

Budu s ním oslňovat na večírku firmy Coco Chanel.

Ticho se dalo plátkovat jako gyros a prodávat v okolí rockových klubů. „Ježíšikriste, to je Keller,. řekl jakýsi ženský hlas. „To je Keller, ten masový vrah ze čtyřicátých let

–. „Všichni na zem!. zařval jsem, zvedl steyr a vypálil do stropu. Už předtím jsem odšrouboval tlumič, takže během dvou sekund jsme jediní stojící lidé v místnosti byli Cirhóza, Llewelynová a já. Oba agenti se bez pobízení pustili do práce. Každý měl velký kotouč toho, co proslulo pod názvem

„stříbrná americká lepící páska.. Když chcete někoho důkladně spoutat, není nic lepšího – bez nože se z ní nedostanete, a při každém pokusu o vyproštění se ještě víc utahuje. Policejní pouta nebrat, radím vám dobře.

„Jen žádný strach,. přecházel jsem místností s oběma steyry v rukou. „Nic se vám nestane. Chceme jenom peníze a šperky. Pak vás necháme být..

Na několika tvářích jsem zahlédl naivní úlevu. Nenapadlo je, že kdybych byl obyčejný zloděj, asi nebudu paní Altmannovou střílet do ksichtu a asi je nebudu spoutávat – ale v takovýhle chvílích málokdo uvažuje logicky. A já potřeboval, aby leželi klidně, dokud Cirhóza s Llewelynovou nebudou hotovi.

Zabralo jim to pouhých třináct minut. „Tak,. řekl jsem plantáži čerstvých mumií. „Teď vám řeknu, proč tu doopravdy jste. Jste tu, protože se vás chci na něco zeptat. Budu si vás jednoho po druhém brát vedle a každýmu položím jedinou otázku. Kdo mi neřekne pravdu, toho zabiju..

Přehlušil mě chór mnohohlasého mumlání a dušeného vřískání. Teď by asi protestovali, kdyby neměli zalepená ústa. To tak, ještě aby se mi tu během čekání domlouvali. Schoval jsem steyry.

„Mám prostředky, díky kterým poznám, když mi někdo lže. Otázku nikomu podruhé nepoložím. Každý

dostane jen jednu šanci. Troufám si tvrdit, že inteligence většiny lidí v této místnosti nebude mít problém s volbou správného řešení..

Nechal jsem mumlající čekárnu svému osudu, vyšel s Llewelynovou a Cirhózou na chodbu a zapálil si cigaretu.

„Koho vezmeme jako prvního?. zeptala se Llewelynová. „To je jedno,. řekl jsem. „Pojedem třeba podle seznamu.. 22 „Vy nevíte, jakou děláte chybu! Tohle vám neprojde, rozumíte?. vyjel na mě Gerhard Stammler, když ho nesli dovnitř. Llewelynová mu cestou odtrhla pásku z úst. „Víte, kdo já jsem?.

Neodpověděl jsem a navlékal si gumovou zástěru. Cirhóza s Llewelynovou ukládali meloucí se subjekt na zubařské křeslo. Lleweynová Stammlera přikšírovala a vypadli.

„Jsem významná osobnost německé politické opozice a tohle bude mít pro vás takové důsledky, že-C-co je to?.

„Tohle,. cvrknul jsem do injekční stříkačky, abych odstranil vzduchovou bublinu,, je walodont smíchaný s risperdalem. Takzvaná superdroga pravdy. Taky se tomu někdy říká blijón, protože po jedné dávce vyblijete i co nevíte. Účinkuje během třiceti sekund. Připoutejte se a nekuřte..

„Aha, o to tady jde! Chcete, abych na sebe prozradil nějakou špínu, abyste mě mohli diskreditovat! Ale to se vám nepovede! Nic vám neřeknu! Nic! Slyšíte? Nic!.

Nabodl jsem žílu a stlačil píst. „… a taky jsem si často představoval svého mladšího bratra nahého a masturboval jsem u toho,.

vykládal mi Stammler o třicet čtyři sekund později. „To bylo ale ještě předtím, než jsem zjistil, že jsem zoofilně pedofilní homosexuál. Víte, to jsem odhalil na základě jedné takové bizarní situace – jeli jsme jednou na menší výlet, já, můj kamarád, jeho malý bráška a jeho pejsek a večer ve stanu ten pejsek –.

„To je sice ohromně zajímavé, pane Stammlere,. přerušil jsem ho, „a já bych si to rád poslechnul, ale momentálně nemáme času nazbyt. Takže vám teď položím onu otázku. Dávejte dobrý pozor: Komu jste řekl o hysterické vánočce?.

Vyvalil oči. „Jak víte o-. „Pane Stammlere,. vzal jsem do ruky steyr, který jsem předtím odložil na zrezivělý tác pro zubařské náčiní. „Já tu otázku nebudu opakovat.. Přiložil jsem mu hlaveň k čelu. „Odpovězte prosím ihned..

„Nikomu.. Díval jsem se mu do očí. „Přísahám, že nikomu, nestačil jsem to, ta informace mi přišla mejlem ani ne před hodinou, chtěl jsem to říct až tady před těmi novináři, to byla výborná příležitost, a tak jsem si řekl-.

„Děkuju,. řekl jsem a stiskl spoušť. Protože jsem si stále ještě nenašrouboval tlumič, byl výstřel v čekárně zřetelně slyšet – navíc Llewelynová a Cirhóza vzápětí vyvlekli mrtvolu na chodbu tak, aby všichni viděli kráter v klimbající se hlavě. V oblýskané kožené opěrce zubařského křesle zela díra a opěrka byla zacákaná krví, mozkem a lebeční tříští. Vypadalo to působivě. Neutřel jsem to: blijón sice fungoval stoprocentně, ale čím menší

psychický odpor musel překonávat, tím působil rychleji. Přešel jsem k seznamu, který jsem si přilepil na stěnu a začmáral jméno Gerhard Stammler. Takhle:

Bernard Stammler „Další,. řekl jsem. 23 „Jste mrtví, rozumíte? Všichni jste mrtví! Ty, ty a ty taky! Příštího tejdne se nedožijete!

Znám lidi, co vám upálej bradavky elektrickejma svorkama a z kolen nadělaj rajskej protlak!

Budete prosit, jo, prosit, abyste mě nikdy nepotkali!.

Když lidi křičí, žíly jsou pěkně naběhlé. „… byl takovej žlutej, s modrou mašličkou kolem krku. Určitě mi ho ukradla Sára Urlebová, co jsem s ní chodil do školky. Ta svině. Pak mi naši koupili jinýho medvídka, ale žádnej už nebyl takovej jako Bubáček. Byl to můj nejlepší –.

„No to víš že jo, dobrý, dobrý,. poplácal jsem Unruha po lícní torbě. „A teď mi řekni, komu jsi vyprávěl o hysterický vánočce..

„Nikomu.. „Fakt?. „Vážně. Fakticky! Doopravdy nikomu!. vykřikl. „Taková soda! Přece někoho nenechám, aby mi to vyžral!.

„Dobře.. Karl Unruh Ani tentokrát jsem tlumič nenašrouboval. Nasadil jsem ho až u Manfreda Altmanna (neřekl to ani své ženě, přesně, jak jsem myslel). Altmannovo tělo jsem nechal na rozdíl od těch prvních dvou odnést zadem. Pak jsem zašel do čekárny a předvedl zástěru ohozenou mozkem tří barev. „Asi jste sami uhodli, že se mě pánové

Stammler a Unruh pokusili přesrat. Varoval jsem je, ale oni si mysleli, že jsou chytřejší než já. Teď už

si to nemyslí. Naopak pan Altmann spolupracoval a já jsem ho nechal živého odnést do sklepa, kde bude ponechán, dokud ho zítra nenajde policie. Jak vidíte, je to jenom na vás.. Tohle je na výsleších nejdůležitější – dát subjektům naději.

Fungovalo to. Skoro jsem jim ten blijón nemusel píchat. První pozitivní výsledek jsem zaznamenal po dalších čtyřech pacientech (doktor Horst Eberhardt to sice řekl ženě, ale jelikož ta tady byla s ním a nikomu dalšímu to neprozradila, tak se to nepočítalo). Christine Mehlingerová to vyklopila milenci, který naši veselou partu neoblažil svou přítomností. Nechal jsem si nadiktovat adresu, načechral Christine čelní lalok a jeli jsme dál. Walter Schafer (+ manželka)

Karl Schluter Thomas L. Schwallbach (+ milenka) Ruth Lichtmannová (+ manžel) Rudolf Pfannenschmidt Martina Nachtmannová Andrea Nachtamannová Někdy kolem půl deváté jsem si zašel dozadu na zahradu zakouřit. Noc mrazila, až trnuly zuby, a zářivka nad východem měla mlžnou auru. Přistoupil jsem k Cirhózovi skopávajícímu do bazénu sestry Nachtmannovy. „Jdete si zaplavat, holky.. K noční obloze stoupal sloup bílého dýmu, jako by se tady, na berlínském předměstí, otevřela činná sopka. Zvuk tomu ale neodpovídal. Znělo to jako tisíckrát zesílený šumivý acylpyrin. Acylpyrinový vulkán. Naklonil jsem se a pohlédl do bazénu. V hustém kouři jsem těla skoro nerozeznával, jen propletené obrysy a pár detailů, cáry šatů a maso stékající ze žlutých kostí. Bazén byl plný do poloviny. Bublající louh vyžíral obličeje na lebeční

suterén, tající kůže se odpařovala a mizela; vypadalo to jako trik z loutkového filmu minulého století. Noha jakési ženy sebou vytrvale škubala, z propálené lodičky vyhřezly zeleně nalakované prsty a třásly se do rytmu.

„Tobě se nedělá blbě z toho smradu?. zeptal se Cirhóza přidušeně skrz respirátor.

Překvapeně

jsem se k němu otočil a teprve v tom momentě jsem si uvědomil horký puch stoupající z jámy jako z obrovského ventilátoru, nezaměnitelný odér spalovaného lidského masa. Štěstí, že všude kolem jsou neobydlené domy určené k demolici.

Na zádech čísi mrtvoly jsem zahlédl stříkanec Cirhózových zvratků. Podíval jsem se na Cirhózu, ten nehnul brvou, otočil kolečko a jel pro další várku. Z toho kluka nakonec ještě něco bude, pomyslel jsem si.

Zvrátil jsem hlavu. Hvězdy vypadaly potměšile. Asi věděly něco, co já ne. 24 Inženýru Adlerovi se povedlo schválně spadnout z křesla a kousnout mě do nohy, pročež jsem mu musel botou redefinovat vzorec chování. Roland Nagel mi nabízel prachy (byl sedmý v pořadí), Ilona Stumpová sex (devátá). Olaf Hellmann apeloval na to, že jsme oba z vykořisťované třídy. Seznam těch, kterým mí klienti ukápli něco o hysterické vánočce, se rozrostl o další tři osoby. Snazší část akce byla skoro za mnou.

Sloupl jsem si chirurgické rukavice a přešel k papíru na zdi. la) – nevěděla) Jens Wagner (+ milenka věděl) Ing. Dietmar Adler (+manželka) Olaf Hellmann Stephan Erzberger (telefonal to svému tajemníkovi – Lukas Knappel, Friedrich Wilhelm Strasse 44)

Rita Roland Nagel Ilona Stumpová (+ manžel – věděl) Roswita Pfizerová Max Stroh ,,Huá, huá,. informoval mě Matthias. „Pšt, neruš,. přeškrtl jsem Stroha. „Huá, huá.. Vší silou zabral a vtáhl do ordinace za nohu Rothbartovou, kterou měl vedle hlídat.

„Mu-hu-hů,. pravila zalepená Beata Rothbartová. To je teda dvojka, pomyslel jsem si. Matthias popadl z tácu plnou injekci a nadšeně ji zarazil Rothbartové do oka. „Mu-hu-AAAAAAAAAAAAAAA!. „Huá, huá.. Vyprskl jsem smíchy. „Šikovnej kluk. No proč ne, můžeme ji vzít mimo pořadí.. Společně jsme ji hodili na křeslo, na kterém si ještě před chvílí hověl Max Stroh.

Dentistův záhoř

zavrzal. Z opěrky se houpaly krápníky mozků. Matthias popadl druhou injekci a pokusil seji Beatě zabodnout do čela. Smysl pro symetrii teda moc neměl. Navíc zlomil jehlu.

Znovu jsem se uchechtl, ale tentokrát to znělo spíš unaveně. Měl jsem za sebou dvě hodiny pětatřicet minut mokré práce a čtyřicet sedm mrtvých. Každému, kdo si myslí, že zabíjet lidi je ulejvárna, bych to ze srdce přál. Oči mě pálily jako pomazané křenovou pomazánkou, záda a ruce bolely od tahání mrtvol. Na gumové zástěře praskala ztvrdlá tapisérie tělních tekutin a nitek nervů. Do přeletu satelitu zbývala hodina a čtvrt a já měl před sebou ještě tři – Rothbartovou, Burkharda Waldschmidta a doktora Josefa Gebauera. A další čtyři, které musím do jedenácti objet.

„Vyprávěj, Beato,. jemně jsem vytáhl jehlu z třaslavé želatiny sklivce. „Komu jsi řekla o hysterické

vánočce?. (Automaticky jsem si dával pozor, aby mi Matthias neviděl na rty.) Moc pozornosti mi nevěnovala.

Prostřelil jsem jí koleno, sevřel ho pravou rukou a pořádně stiskl. „G-GU-GUAAAAAAA!. To bylo jinačí kafe než trapné píchání v oku. „Mluv a nechám koleno na pokoji a ještě ti dám morfium..

Vystřelilo to z ní tak rychle, že zvuk možná poprvé překonal rychlost světla. Fajn. Dal jsem jí

morfium ráže 9 mm a Matthias ji praštil do hlavy laťkou. „Huá, huá,. zahýkal zklamaně, když ho žena s prostřelenou hlavou ignorovala. „Nic si z toho nedělej,. řekl jsem mu. „Já teď půjdu do čekárny a přinesu odtamtud dalšího legračního pána, jo? Tomu můžeš rozmlátit varlata..

„Huá, huá.. Slovník neměl příliš rozsáhlý, ale nadšení v hlase se přeslechnout nedalo.

Přitáhl jsem Waldschmidta (vážil snad metrák), Matthias mu otloukl nos laťkou (měl o umístění pohlavních orgánů pochybné představy, budu muset na to téma hodit řeč s Llewelynovou), já napíchl žílu, Waldschmidt řekl „Hysterickou vánočku jsem-. a do místnosti vpadla Llewelynová.

„Policajti!.

„Kde?. shrábl jsem steyry z tácu. „Na cestě sem. Během dvaceti sekund.. Odposlech policejních frekvencí patří ke standardnímu zabezpečení každé akce. „Co budem dělat?.

žemle na zdi udělala to, že mlaskla a odpadla. Hodil jsem steyry zpátky na tác a přetáhl si přes hlavu zástěru. Mozková krusta zakřupala. „Pokecáme s nima. Vezmi kulomet a kryj mě z okna.. „Dobře.. Její obličej byl bledý a jakoby rozostřený. Nemohl jsem si pomoct, začal jsem si pohvizdovat.

Vytáhl jsem mausera z pouzdra nad kotníkem, zkontroloval, jestli je náboj v komoře a zastrčil vzadu za opasek. Pak jsem přelepil Waldschmidtovi ústa, čistě pro jistotu. Vyšel jsem před dům. Policejní gravo se snášelo z oblohy.

Gravipláty stlačily polštář ledového vzduchu, vítr nakopl prázdnou igelitovou tašku, nafoukl mi na zádech košili a prosekal ji vrhačskými noži. Zapomněl jsem si obléct sako.

Zafuněly odklopné dveře. Polda se vykulil ven a řekl nejoblíbenější větu policajtů všech zemí, planet a dob: „Tak co se to tady děje?.

„Nic,. řekl jsem. „Jak – nic?. zeptal se polda číslo dvě přes střechu grava a namířil na mě oko přilbové kamery.

„Dostali jsme hlášení o rušení nočního klidu.. Supernenápadně, řekl Harrowell. „Jo tak,. rozpřáhl jsem ruce, aby nepropásli, že je mám prázdné a předvedl, jak se mi plete jazyk.

„Todle. To nic není, vážně. Jenom takovej malej večírek, pro pár kámošů. No, možná sme trochu ujeli, tje fakt. Znáte to, když se čék rozjede… Vomlouváme se. Fakt. My to ztišíme. Ani vo nás nebudete vědět. Stejně už sou všichni tuhý..

„Tak večírek, jo?. zeptalo se číslo jedna. „Tady, jo?. „Já vim,. řekl jsem. „Já vim. Nevypadá to jako místo, kde by čék dělal večírky, co? Jo, bude se to tady bourat… Víte, my sme tady s kámošema vyrůstali a tak sme si řekli… Chápete?

Než to tady ty svině zazobaný všechno strhnou..

„Jo?. zeptalo se číslo dvě. „A vy jste jako kdo?. „Na pár dní sem si to tady pronajal. Menuju se…. Okno. Nedokázal jsem si vzpomenout, pod jakým jménem jsem podepsal nájemní smlouvu. „… Larson.. To bylo těsně. „Ne, vážně, strážníku –

páni strážníci – jestli sme vám přidělali problémy, tak se moc vomlouváme. Hele, chcete, já je vytáhnu ven, ty hnusný vožraly, a všechny nás můžete zkontrolovat, že nejsme žádný zločinci. To je naučí, hulákat jak na lesy..

Policajti se na sebe podívali. Pak číslo dvě znechuceně trhlo bradou. „Není potřeba. Ale zklidněte to tady, jasný? Jestli sem budeme muset ještě jednou, přijedem rovnou s vagónem a všechny vás strčíme do šavlárny. Rozuměno?.

Vyšlo to. Pokud něco policajti nenávidí víc než akci, která je vytrhne od koblih, je to legitimování a z toho plynoucí papírování (které je vytrhne od ještě více koblih).

„Na můj skautskej odznak, že se polepšíme a budem jako myšky,. přísahal jsem se třemi zvednutými prsty. „Pšt. Ani muk..

„No jo, no jo.. Číslo dvě se rozhlédlo a odplivlo si. „Co je to tady sakra za smrad?. „žumpa,. pokyvoval jsem hlavou. „To víte, jak to budou bourat, nikdo se vo kanalizaci moc nestará. Hele,. ožil jsem, „na vás voni by dali, ne, nemohli byste zavolat na vobvodní úřad a-.

„Jo, jo. Tak my jedem.. Číslo dvě lezlo do auta. „Moment,. řeklo číslo jedna. „A co je tohle?. Otočil jsem se a podíval se, na co ukazuje policejní rukavice. Sloup bílého dýmu trčel za domem jako laserový paprsek vytrysklý z monstrózního hmoždíře v samém středu země. Batsignál bez netopýřího loga.

Policajti na to zírali. Chvíli bylo jediným zvukem v ulici drnčení špatně usazené plechové mřížky na tepelném průduchu.

Supernenápadně, řekl Harrowell. Ale moje svědomí bylo čisté jak kápě Ku Klux Klanu.

Snažil jsem se jich zbavit supernenápadně? Snažil. Někdy člověk opravdu nemá na výběr.

Mauser za opaskem mě

zastudil. Policajti stočili oči na mě. Mřížka pořád rachotila. Polda číslo dvě se začal drápat z grava.

Mauser za opaskem studil čím dál víc. Nadechl jsem se.

„To je náš ohňostroj,. řekl jsem. Číslo jedna: „Cože? Ohňostroj? Tohle?. „Teda měl bejt. Taková ta megarachejtle. Überbengál se to jmenuje, určitě to znáte. Chtěli jsme to odpálit, aleje to nějakej šmejd. Jenom to blaflo a začalo to takhle strašně čmoudit..

Policajti se na sebe podívali podruhé. Tentokrát o něco déle. Pistole zastrčená vzadu se mi svým chladem propalovala do jater a cejchovala je nápisem MASEURWERKE AG

OBERNDORF. Moje levá

ruka se zničehonic pohnula a nezávisle na mé vůli se přibližovala k pažbě. Policajt číslo jedna na mě namířil prst a lakonicky prohlásil: „Uhaste to..

Ruka se zastavila. „Ano, pane.. „Hned. Než něco chytne. Jasný?. „Jistě. Ano, pane.. Číslo dvě se konečně zabořilo do sedadla smrti a číslo jedna nasoukalo své polykevlarové brnění

vedle něj. Gravipláty zakručely, policejní vznášedlo se zhouplo a vystoupalo. Podíval jsem se na svou ruku. Na hřbetě se blýskaly kapky potu. Otřel jsem je o kalhoty. Vešel jsem do domu a zavřel dveře. Ležící Llewelynová ke mně otočila hlavu. Kolem pravého oka měla vytlačený otisk gumového lemu puškohledu. „Fujtajxl,. vydechla.

„Jen klid. Je po problému,. řekl jsem. V tu chvíli zaútočilo komando. 25 Dokonce ani nepočkali, až policie definitivně vyklidí scénu; kašlali na to. To pro nás nebylo dobré. Kdyby to byli amatéři, dalo by se to přičíst zbrklosti. Jenže tohle byli profici. To znamenalo, že si hodně věří.

A profici si většinou nevěří bezdůvodně. To pro nás nebylo dobré. Čtyři proskočili okny do čekárny (museli čekat na střeše), pátý vyrazil dveře. Za kterými jsem stál já. Rozmázly mě o zem jako plácačka na mouchy.

Měli skvrnitě šedé kombinézy – městský maskáč. žádné označení. Na hlavách černé kukly, v rukou Heckler & Koch HK53 bez tlumičů.

Pro začátek zvolili to, čemu se říká plošné pokrytí. Začala lítat omítka. Vykulil jsem se zpod dveří. V otevřeném vstupním otvoru stál dvoumetrový chlap v kukle, noha, kterou vykopl dveře, šla dolů, ruka, kterou hmátl po pažbě zavěšeného samopalu, nahoru. Na stole v čekárně se rozcákávaly poloprázdné láhve tequilly. V oblacích zdiva nebylo vidět, jestli se tam nikdo neukrývá, takže čtveřice nepřestávala v palbě.

Vytrhl jsem mauser. Dvoumetrák měl namířeno, ale pochopitelně jsem byl rychlejší.

Projektily 7,65 mm mu dvakrát cukly hlavou – vypadalo to, jako by na mě hodil bradou vyzývavé gesto „tak dělej, frajere, dělej, pojď si pro to.. Spadl pozpátku ze schodů. Jako správný frajer jsem si pro to šel. Pod oknem ležící Llewelynová, kterou hoši při vpádu akčně přeskočili, se konečně probrala a zastřelila jednoho zezadu.

Maskáč vedle postřehl, jak se kolega hroutí a Llewelynová ho dostala v otočce. Třetího jsem zastřelil já, když jsem probíhal kolem dveří. A ještě než jsem došlápl na ležící dveře a druhou nohou se odrazil, jsem periferně zahlédl, jak sebou poslední komandos flákl na zem a jak Llewelynové z ramene vyrostlo krvavé chapadlo.

Potom jsem na dveřích vyletěl na ulici. K domu se hrnula druhá várka, která sjela po lanech z vrtulníku. Ten právě nabíral výšku, aby si to vyřídil s vracejícím se policejním gravem, a na konci ulice smykem zastavovalo černé skříňové volvo. Druhá várka byla početnější než první, mohlo jich být tak šestnáct, osmnáct, jak jsem to tak ze svého kouzelného koberce šacoval. Valili se po cestičce ke schodům.

Moje létající dveře se řítily přímo na jejich hlavy. Začal jsem střílet. Měl jsem jenom šest nábojů, takže zásobník byl prázdný ještě než došlo ke kontaktu. Hrana dveří vletěla tomu, co běžel jako první, do pootevřených úst. Vyhekl a hlavu to sfouklo. Nechala po sobě pět zkrvavených zubů zahryzlých do přídě doorboardu. Dveře přeleštily vršky sedmnácti kukel (a podle výkřiku někomu vyrazily klikou oko) a zakončily spektakulární let za zády útočníků.

Přistání na chodníku nebylo z nejměkčích. Otáčeli se docela rychle. Házet po nich prázdnou pistoli se mi zdálo trochu trapné, ale stejně jsem to udělal. „Au!. To bude pěkná boule na čele. Jsi borec, Kellere. Ze skříňového volva na konci ulice skákali další muži v maskáčích. Várka číslo tři.

Asi takhle: už když to policejní gravo prve přistávalo, všiml jsem si, že je vybaveno bočními raketomety. To za mých časů nebývalo. A teď jsem to poprvé viděl v akci. Respektive neviděl, protože ten výbuch se odehrál za mými zády, ale řekněme, že jsem si toho povšiml.

Odhadl bych, že policajti spíš chtěli zasáhnout helikoptéru než Cirhózův zaparkovaný volkswagen. Oproti hochům v maskáčích jsem ležel, takže mě rázová vlna nesmetla. Volkswagen vyskočil pět metrů do vzduchu. Já i popadaní komandosové jsme sledovali, jak se nám s hlubokým VHU VHU otáčí nad hlavami, obalený vlajícími cáry rudožlutých obinadel. Dopadl jen čtyři metry od nás.

A zablokoval cestu třetí várce, takže jsem se mohl plně soustředit na jejich starší kolegy.

Než se stačili zvednout, stál jsem nad nimi. Ten nejbližší ke mně otočil kuklu, v bělmu se zaleskl odraz hořícího volkswagenu, vytrhl jsem mu z ruky samopal a scvaknul pojistku na F. Střelba dávkou. BRRRRRRRRRRRRRRRRRR^

Střelba hodně dlouhou dávkou. Kanál zakloktal zpěněnou krví. Druhá várka vyřešena. Komandosové z volva po mně začali střílet skrz volkswagenovou vatru. Odpověděl jsem palbou od boku a rozběhl se k domu přes právě vytvořené breughelovské zátiší s mrtvými maskáči. Čvachtalo to jako při chůzi močálem.

Začínalo mi být jasné, že takhle rozsáhlý útok neodrazíme. Bylo jich moc a podle zuřivě blikajících oken domu jich taky pár přišlo zadem. Takže plán D: dodělat Waldschmidta a Gebauera. A pak kvapný

abfahrt. Střelba hochů z volva mě nedostala – ale málem mě sejmulo policejní gravo. S

uširvoucím VWZZZuuuůůůůŮŮŮŮŮŮM sestřelené stíhačky a s plameny šlehajícími z kufru mířilo přímo na me. Hodil jsem sebou na schody a vzdušný vír mě přejel jako žehlička.

Policajtovi číslo jedna se na poslední chvíli povedlo zvednout čumák, takže to nenapálili do dveří. Místo toho hořící vznášedlo narazilo do okna v druhém patře a se zvukem expresní demoliční čety zmizelo uvnitř. Působivé. Přeskočil jsem poslední tři schody a vřítil se do domu.

Jak jsem myslel: poslední z těch čtyř, co nečekáni, nezváni vstoupili oknem, ležel na zádech s ustřeleným obličejem, a hlavním problémem byl útok vedený ze zadního dvorku.

Llewelynová s kulometem a Cirhóza se samopalem se zakopali za balíky cé čtyřicet čtyřky a zasypávali palbou zadní

dveře. Už ani nevypadaly jako dveře, spíš jako brána do ementálové říše. Když jsem se vynořil v ohybu chodby, Cirhóza se otočil a vyslal po mně krátkou dávku. Naštěstí jsem stačil uhnout.

„Vole!. „Sony!. přeřvával dunění kulometu. „Nářez, co?. „To každopádně,. souhlasil jsem. „Do deseti sekund tady máme útok zepředu. Jdi a vezmi si hlavní dveře..

Přikývl. „A ty?. „Dodělám, co máme rozdělanýho.. „Nářez.. Waldschmidt byl na půl cestě ke dveřím z ordinace. Lezl po dlaždičkách jako obézní žížala. Matthias na něm seděl a zpracovával ho laťkou, ale Waldschmidt se píďalil dál. Kopačkou do obličeje jsem mu objasnil, že jsou situace, kdy pevná vůle není nejvhodnější charakterová vlastnost. Smetl jsem Matthiase, vytáhl Waldschmidta na křeslo. Otevřenými dveřmi jsem viděl, jak Cirhóza zaujal palebné postavení u stěny chodby.

Strhl jsem Waldschmidtovi náplast z úst: „Komu jsi řekl o hysterické vánočce?. „Nikomu!. „Díky!. Blam! Kéž by to se všemi lidmi šlo tak pohodově. Poslední kandidát na zubařské křeslo: doktor Josef Gebauer. Toho času stále v čekárně, zasypaný

omítkou a předstírající, že je mrtvý a neexistuje. Cirhóza začal střílet. Tschak-tschak, ověsil jsem se steyry. „Zůstaneš tady, rozumíš,. řekl jsem Matthiasovi.

Zahýkal, že rozumí. Chodbu jsem překonal jedním skokem.

„Vstávat, dokto-Do prdele.. Převrátil jsem ho na záda. „Fuj, vy jste mě vyděsil. Myslel jsem, že je po vás..

„Huhu-uhu,. odpověděl. U ucha mi zajódlovala kulka. „Půjdeme ke mně, tam je klidněji, ne?.

Naštěstí nevážil tolik co Waldschmidt. Na chodbě ho jeden z komandosů trefil do zadku.

„Tohle je nevinná oběť, vy vrahouni!. zahulákal jsem. Z letmého pohledu k hlavním dveřím jsem nabyl dojmu, že mi zbývá tak minuta. Postupovali k domu rychle. Cirhóza horečně vyměňoval zásobník; náboje cinkaly po zemi.

Mrsknul jsem Gebauerem do křesla, až se málem překlopil dozadu. Jeho prostřelené zadnici to neprospělo, ale na ohleduplnost nebyl čas. Projektily, které přilétaly skrz venkovní zeď, za sebou rýsovaly čáry jemného cihlového prachu. Bylo jich víc a víc.

Narval jsem jehlu do doktorova předloktí. Matthias zahýkal, prásknul Gebauera do hlavy a dostal to pod oko. Černý proud, který mu zbloudilá střela vyrazila z lebky, byl na tak malé dítě nepřiměřeně

velký. Cirhóza na chodbě zase spustil palbu. Ještě nikdy mi třicet sekund nepřipadalo tak dlouhých. „Komu jste řekl o hysterický vánočce?. „Huru-ruhu.. Náplast, sakra. „Komu jste řekl o hysterický vánočce?. „Jenom Mi-Michelle-. Vzn! Tahle bzikla blízko. „Michellejak?. „Huberová, je to moje asist-. „Adresu.. Cirhóza klesl na všechny čtyři a z úst mu vyrazil proud zvratků smíchaných s krví. Na schodech před domem zabub-novaly kroky.

„Ki-kiefhozlestrasse 2209.. „Nikomu jinýmu jste to neřekl?. Blížících se kroků bylo nepříjemně mnoho. „Ne.. „Fajn.. Kroky zaduněly v chodbě. Ze steyru vyletěla kouřící nábojnice a zazvonila o tác se zbytkem stříkaček. Napěchoval jsem je do kapes, oblékl si černé sako a ze zdi strhl seznam. Na chodbě

kuklonoš právě střílel Cirhózu do hlavy. V příští sekundě jsem pro změnu střelil já do hlavy jeho. Oplatky se pečou, zmrde.

Vyrazil jsem z ordinace. Kroky patřily chlápkům ze třetí várky. Valilo se jich na mě nejmíň třicet. Můj běh plynule přešel do klouzání po boku se současným střílením z obou steyrů.

Jejich hlavně explodovaly ohněm a těla krví.

Jel jsem po dlaždičkách a tisknul spouště. Snažili se mě zasáhnout, ale blokovala je první řada, která se kácela dost pomalu. Náhle jsem si uvědomil, že neslyším Llewelynové kulomet.

Zajel jsem do čekárny, vy cvakl zásobníky a vrazil tam plné. A začal jsem střílet přes zeď. Byli v úzké chodbě namačkaní tak, že jsem nemohl minout. A podle výkřiků a masopleskavých zvuků jsem nemíjel.

Měl jsem drobný problém: únikové vozidlo stálo u zadního východu. Který momentálně okupovali naši přátelé v šedém. Volkswagen nebožtíka Cirhózy byl ve stejném stavu jako řidič, a široko daleko žádné jiné hybadlo, do něhož bychom mohli s Llewelynovou sednout a přemístit se. Proč vždycky, když člověk něco potřebuj e-Ale no tak. Nějak mi to nemyslelo. Měl jsem přece policejní gravo. Zaparkované v dětském pokoji ve druhém patře. Stěna za troskami stolů byla vykousána samopalnými dávkami. Z oblaků prachu ve dveřích vylnuly první siluety, místnost se nafoukla řevem Heckler & Kochů, z ruky mi vycákla krev. Ty dveře byl jediný východ z čekárny.

Rozběhl jsem se proti rozhlodané zdi a v plné rychlosti do ní narazil. Proboural jsem se do místnosti, kde se po podlaze povalovalo několik mrtvol. Zahučel jsem mezi ně a zvedl do vzduchu soulský atomový hřib prachu. Jedno z těl sebou ještě cukalo. Přelezl jsem k němu.

„Llewelynová?. Ze mnou vyrobeného otvoru ve zdi začaly bzučet celoplášťové vosy. Nastříkal jsem tam steyrem repelent. Zasaženou rukou jsem nemohl hýbat.

Llewelynová ležela tváří k podlaze; z nosu jí tekly krvavé soply. „Matthias.. Musel jsem se naklonit, abych ji slyšel. Přitom jsem doplňoval zásobníky do steyrů. Jednou rukou – připomínalo to vystoupení obrnou postiženého eskamotéra.

„Co? Jo, Matthias, jasně. Je v pořádku.. „On-. Dechem vířila prach pod obličejem. „Co s ním-. „Postarám se o něj,. zahučel jsem jí do ucha. „Slibuju.. Rád bych řekl, že se vděčně usmála a zemřela s pokojným výrazem v očích nebo tak něco, ale pravda je taková, že jí z nosu vytekl další rudý chuchvalec a pak už jednoduše nic neřekla. Smrt z nás všech naseká málomluvné introverty. Na večírcích v záhrobí musí být konverzační peklo. Čelem jsem dorazil zásobník do pažby steyru.

Vos vylétávajících z díry přibývalo. Už by se to dalo označit jako roj. Schody. Plazil jsem se k nim, pažba mi klouzala v gumové rukavici potažené krvavým filmem.

Vosaři si dovnitř zatím netroufali, ale jak jsem je znal, za pár sekund se plaší hoši osmělí. U paty schodiště jsem přikrčeně vstal a dusal nahoru. Právě včas, zrovna se začali drát otvorem. Z

výhodného postavení na vrcholku schodiště jsem zaznamenal, že mají na maskáčích zoufalý

nedostatek červené barvy. Dorovnal jsem estetický deficit jedním zásobníkem. Běžel jsem dál. První patro, ostrá zatáčka na schody do druhého. Steyry, jeden prázdný, druhý

plný, mi otloukaly boky. Tamtamy bot pode mnou, výkřiky, nadávky, palba jednotlivými vzhůru. Schody pokryté prkny a střepinami zdiva se mi míhaly před očima. Druhé patro: gravo leželo uprostřed zdevastovaného podlaží jako modročerný blikající brouk. Kouřilo se z něj. Skrz

kráter v čelním skle jsem viděl rozstříleného policajta s hlavou zvrácenou přes opěrku. Sevřel jsem pažbu automatu a vykročil. Podlaha zapraskala. Zastavil jsem se, ale schodiště rezonující botami komandosů

mě přinutilo zase vykročit. Poslední dva metry ke gravu. Ze stěn mě pozoroval tapetový vzorek vytlemených trpaslíků. Pustil jsem steyr a natáhl ruku ke klice na dveřích.

V momentě, kdy se moje prsty nacházely čtyři milimetry od kliky, se gravo propadlo podlahou. Zůstal jsem zírat na pětimetrovou díru u svých nohou.

To mě pomazejte sexistickým medem a strčte do feministického úlu. První kulka mi prošila bok, druhá mě minula. Otočil jsem se na podpatku a moje dávka roztrhla úsměvy dlouhé řadě trpaslíků. Taky roztrhla nějaké kukly na schodech, ale to bylo vedlejší, mně šlo o ty trpajzlíky.

Třetí kulka mě srazila do díry. Je zvláštní, že bolest má žlutou barvu. Na střechu grava to byl pouhý metr, ale mně to stačilo, se třemi průstřely jsem nebyl v ideální formě. I když bioimplantáty makaly jako divé. S

vyraženým dechem jsem se skulil z oblé střechy. Tu třetí kulku naštěstí chytil steyr na zádech. V

pažbě byl důlek. Tak akorát na kuličky. Přijde jaro, přijde. Vytrhl jsem z úchytu na řemenu náboj se syndrenalinem a zabodl si ho do stehna. Syndrenalin nakopl žlutou bolest do zadku, až vyletěla z těla na podlahu, a zabarikádoval dveře s řevem „A už se nevracej!.. Jenže ona se vrátí. Ale na dalších čtyřicet minut jsem provozuschopný.

Hezzoparkety zapraskaly. Nahrbeně jsem strnul při vyhrabu na nohy. To snad ne. Naštěstí se další propadnutí o patro níž nekonalo. Kroky nade mnou se opatrně propracovávaly k díře.

Obrátil jsem hlaveň vzhůru a dopřál si omítkovou sprchu. Hlomozivé pády pytlů brambor mě

uspokojily, stejně jako zjištění, že už zase můžu hýbat levou rukou. Držel jsem spoušť tak dlouho, dokud závěr nezůstal v zadní poloze.

Všude, dole u mě i tam nahoře, šumělo ticho. Opřel jsem se čelem o gravo, odplivl si a vzal za kliku.

Další propadnutí se přece jen konalo. Moje osobní. Dopadl jsem do zubařského křesla, přímo na mrtvého Gebauera. Zpátky tam, kde jsem začal. Absolvujte okružní jízdu naším čarokrásným palácem s papírovými podlahami. „Nazdar, kámo..

Převalil jsem se na bok, před oči se mi nasunula Gebauerova paže s trčící injekcí a hodinkami s platinovým segmentovým páskem: 22:02.

„Do prdele!. Vyskočil jsem z křesla a policajt zaječel: „Ani se nehni, hajzle!. Byli tři, stáli ve dveřích, mířili na mě Smith & Wessony šestsetosmdesátšestkami a řvali „Nehejbej se nebo ti ustřelím palici!. „Ukaž ruce!. „Dělej, zahoď ty bouchačky!. – prostě všechny staré dobré

fláky. Takže poldové z grava stačili během vzdušné bitvy přivolat posily. Teď by se mi menší vyrušení ze strany maskáčů docela hodilo. Ale po nějakém živém exponátu nebylo ani vidu ani slechu. Buďto jsem je všechny zabil, nebo někam zalezli. Typické. Kde jsou nepřátelé, když je člověk potřebuje?

Ukázal jsem policajtům pravý steyr (levý neviděli, protože jsem ho měl na řemeni vzadu, ale to bylo jedno, oba byly prázdné) a pomalu se předkláněl, že ho jako chci položit na podlahu.

Místo toho jsem zvedl z podlahy Matthiase a přiložil mu prázdný automat ke spánku.

„Ruce vzhůru nebo toho fakana zabiju!. Levou rukou, která byla funkční jen částečně, jsem Matthiase držel za obličej, abych zakryl díru po kulce. Jasně, nebyli blbí, takže viděli, že mi visí v rukou jako trampská vlajka v bezvětří. A na zemi si předtím asi taky nedával dvacet. Jenže to byli policajti. Nesměli riskovat.

Co kdyby náhodou nebyl mrtvý, ale třeba jen omráčený… Bylo to nepravděpodobné, ale pokud byl ještě naživu a něco se mu stalo, kdo si to odskáče? Chudák policajt.

„Pusť toho kluka!. „A odhoď bouchačku!. „Ani hovno – vy odhoďte bouchačky!. „Nech ho bejt! To dítě za nic nemůže!. „Neboj, chlapče, dostanem tě z toho!. Škoda, že jsem se víc nevěnoval břichomluvectví. Teď by se šiklo. „Dělej, dej nám ho nebo tě rozstřílíme na kompot! Počítám do tří!. „Nasrat!. pravil jsem hrdinně. „Jedna –. „Dej sem to dítě!. „Dva –. „Tři!. Nic se nestalo. Nikdo z nás neodhodil zbraň, nikdo z nás nepustil haranta. Asi deset sekund jsme na sebe vrhali zavilé pohledy.

„Máš ho, Wille?. zeptal se pak ten vpravo. „Jo,. řekl Will (uprostřed). Za nimi se objevili další dva policajti a první trojka udělala krok do místnosti. Couvl jsem.

„Dej sem to dítě, doprdele!. „Musí to bejt fakt parádní zásah, Wille. Nemůžem riskovat.. „Nasolím mu to mezi oči,. přikývl Will. Opět pokročili (jeden z nich zakopl o kabel, který tam včera natáhla Llewelynová, a málem upadl) a já opět couvl.

„Dej sem to dítě!. „Dobře víte, že to stačím zmáčknout,. varoval jsem je. „To těžko,. ukázal ten vlevo na otevřený závěr steyru. „Fajn, tak mu zlomím vaz!. Oni krok dopředu, já narazil na stěnu. „Dej sem to dítě!. „Dělej!. „Dej ho sem!. No tak jo. „Chytej,. řekl jsem. 26 Hod mrtvým dítětem na dálku, první poločas, osmnáctá minuta. Ano, vážení diváci, střelec se napřahuje… napřahuje… Bude to rozhodující hod zápasu, o tom tady nikdo nepochybuje, diváci na tribunách vstávají, škoda, že tu s námi nemůžete být, atmosféra je úžasná.

Keller se rozmachuje, sledujte práci jeho rukou, je famózní, ano, tento devětatřicetiletý veterán právem slaví svůj triumfální

comeback, je ve fantastické formě, jen se na něj podívejte, na ladnost, s níž metá leklého fakana, ano, ten už opustil Kellerovy ruce a letí, mrtvé dítě letí, letí, letí, je to krása! Tříčlenná řada obránců v brankovišti u zubařského křesla se ho snaží chytit, vidíte, jak napřahují ruce, ale kdepak, kdepak, přátelé, jsou bez šancí, nasměrování i trajektorie je dokonalá, je to grandiózní ukázka Kellerova házečského mistrovství… Dítě klesá, klesá, poslední zoufalý pokus obránců, a je to-GÓÓÓÓÓÓÓÓÓÓÓÓÓÓL!

Matthias mi poskytl přesně jednu sekundu času. Kdyby tu byly další dveře, utekl bych.

Kdyby tu bylo okno, vyskočil bych. Ale takhle jsem mohl udělat jen jedno. Švihem jsem vyhodil zásobník ze steyru a hrábl pro poslední plný.

Komický pokus. Bylo jich pět (i když tři jsem praštil dítětem, díky čemuž byli na chvíli mimo), měli namířeno, odjištěno, kohoutky natažené. Stačilo stisknout spoušť. Jeden pohyb. Já jsem musel: ukazovákem zmáčknout pružinu záchytu zásobníku (tlačítko na levé straně pažby). Druhou rukou vytrhnout z oka v popruhu plný zásobník. Nasadit do pažby. Dorazit. Stisknout spoušť, uvolnit napínací páku, aby se vzadu zaseklý závěr vrátil do původní polohy. Namířit (alespoň

přibližně). Stisknout spoušť. Sedm pohybů. Matematika hovořila silně v můj neprospěch. Stihl jsem se dostat k číslu čtyři a to byl úspěch. Pak jsem viděl, jak prsty na spouštích Smith & Wessonů 686 blednou. Bylo to jako na střelnici, spouštěmi se splašeně netrhá, ale mačkají se plynulým, pozvolným pohybem, tak, ano, chlapci, vidíte, že to jde. Čekal jsem, že na semaforech černých ústí každou nanosekundu naskočí oranžová. Teď.

Na hlavy jim spadlo policejní gravo. V zírání získávám docela praxi. Když jsem sahal po klice dveří na řidičově straně, napůl jsem očekával, že se gravo propadne do suterénu, pak do kanalizace a bude pokračovat geologickými vrstvami dál a dál, až se nakonec vynoří

z vln někde na opačné straně glóbu v Tichomoří a odlevituje do vesmíru. Odklopné dveře hekly. Vytáhl jsem mrtvého policajta číslo jedna od volantu, pošlapal několik uniformovaných nohou koukajících zpod vznášedla a nasedl. Motor chytil hned napoprvé. Otvírané gravipláty zakvílely, vozidlo se zvedlo a zakymácelo. Nikde jsem neviděl řadící páku, tak jsem zkusil sešlápnout brzdu, naboostovat akceleraci a pustit brzdu. Fungovalo to. Až moc. Strhl jsem zeď mezi ordinací a chodbou, zvětšil dveře do čekárny a teprve tam se mi podařilo smykem změnit směr.

Otvorem ve zdi vykoukli tři pocuchaní pánové v maskáčích. Tady se schovávají! Sešlápl jsem plyn a vyřítil se na ně. Začali střílet. Stříleli až do poslední sekundy. Až do momentu, kdy se jejich obličeje rozplácly na předním okně

a znečistili ho krvavým slinstvem. Hlava jednoho z nich projela otvorem ve skle.

Nechápavě na mě

vyvalila oči. „He?. „He he!. řekl jsem hlavě a ukousl jí nos. „UÁÁÁÁMÁÁÁÁÁ!. zaječela hlava. „UAAAAAÁAAAAA!. zaječel jsem já. Mezitím jsme prorazili další dvě stěny. Vyplivl jsem sousto (ve vlněném těstíčku a s holubí

nádivkou) a přejel jsem do rychlejšího jízdního pruhu alias chodby. Mrtvý policajt číslo dvě mi dal ze sedadla spolujezdce hlavičku.

„Jak to, že nejsi připoutanej?. pokáral jsem ho. „To bude pokuta!. Upravil jsem východ na zadní dvorek na něco, co jistě vejde do dějin architektury jako „Kellerova ústupová slavobrána., prohučel sloupem louhového kouře a donutil poslední zoufalce, držící se stěračů, k nedobrovolnému placáku do bazénu. Byl skoro plný. Potom jsem zkusil, jestli dokážu nabrat výšku. Vítr ječící otvorem ve skle mi potahoval obličej pleťovou maskou námrazy. Dům i celá

oblast určená k demolici se ve zpětném zrcátku scvrkávaly. Komandosí helikoptéru jsem nikde neviděl.

Sáhl jsem do kapsy pro webil. Bylo by dost legrační, kdybych ho někde ztratil – ale nahmátl jsem ho v kapse, harašil mezi injekčními stříkačkami a zmuchlaným seznamem. Vytáhl jsem ho a navolil číslo druhého webilu, který jsme použili jako detonátor.

„Supernenápadně, Harrowelle,. řekl jsem a stiskl vytáčení. Půl metráku cé čtyřicet čtyřky rozmístěné po celém baráku a vlastnoručně sdrátované Llewelynovou, se zachovalo korektně. Demolice čtvrti vypukla dřív, než magistrát plánoval. 27 Můj druhý seznam vypadal takhle: Fritz Weimer, Altonaer Strasse 5521 Dirk Arzt, Karl August Platz 2 Hannelore Reimannová, Breite Strasse 698/10 Lukas Knappel, Friedrich Wilhelm Strasse 44

Michelle Huberová, Kiefhozlestrasse 2209 Zbývalo padesát čtyři minut. 28 „Ano?. „Pan Fritz Weimer?. „Ano?. „Kurýr. Mám pro vás balíček od slečny Mehlingerové.. „Urmm… Pojďte dál. Třetí patro..

BZZZZZZZZZZZZZZZ

Měl by si nechat opravit kameru u venkovních dveří. „Vypadal jsem jako kurýr asi stejně jako Hulk Hogan souchotinář.

Očekával mě v otevřených dveřích bytu. „Tak co pro mě máte?. „Tohle,. zabodl jsem mu injekci do krkavice. „Podepište mi převzetí a já zase půjdu..

Ukázkově

zachroptěl. Vtlačil jsem ho do bytu a nohou zabouchl dveře. Narazil na komodu a rozbil porcelánovou dogu. „G-g-g-g.. „Jen klid.. Bleskově jsem prohledal byt a rozbil mu další dogu. Neporcelánovou. Roztrhla mi kalhoty.

Nevím proč, ale snažil se dostat do koupelny. Asi si chtěl vyčistit zuby. Skopnul jsem ho na zem. Zemřeš se šakalím dechem na rtech, bílý pse.

„Christine Mehlingerová, se kterou jsi píchal, ti řekla o hysterické vánočce. Komu jsi to řekl ty?.

Nikomu. To bylo fajn. Abych zakryl stopu vpichu, podřízl jsem ho. Walodont sice zanechává stopy na játrech, ale doufal jsem, že do takových detailů policajti nepůjdou. Zvlášť když toho budou mít po téhle noci tolik.

Když jsem sbíhal po schodech, bylo čtvrt na jedenáct a tři minuty. 29 Arzt už spal. Neprobudil jsem ho na dlouho. Také on to nikomu neřekl ani neposlal – ale na psacím stole měl připravené prohlášení pro tisk. Začínalo: Hon na hysterickou vánočku ohrozil životy miliard lidí!

Jednu kopii jsem strčil do kapsy, pod ostatními cvakl zapalovačem. Pak jsem pro jistotu zapálil byt.

S rukama v kapsách jsem přihlížel, jak pan Keller vklouzává do starých návyků. Byt Reimannové se naštěstí nacházel jen o dvě ulice dál. Také ona to nikomu neřekla. Zaplaťpánbu za kariérní myšlení. Vyhodil jsem ji z okna. Jejího manžela taky. Dokud nás chodník nerozdělí.

Na poslední dva jsem měl dvacet šest minut. Knappel bydlel na druhém konci Berlína. Zapnul jsem sirénu. 30 Zámek jsem odvrtal bateriovým minišroubovákem Bosch SPVR. V temném bytě jsem se orientoval podle hlasitých zvuků. Šly z ložnice.

Tajemník Lukas Knappel se snaživě dřel na jakési blondýně a záda se mu v modrém přítmí leskla potem. Blondýna vydávala příslušné akustické reakce, ale měla zavřené oči a myslela na Anglii. Nebo v jejím případě spíš na Turecko.

Se steyrem v jedné a injekcí v druhé ruce jsem se k němu zezadu plížil. Bohužel mi blondýna žertík zkazila. Otevřela oči, uviděla mě a zaječela.

„Takhle se ti to líbí, co, ty mrcho?. řekl Knappel spokojeně. „I ty ďáble,. nabodl jsem mu krční tepnu. Pokusil se o únik, ale zaklekl jsem ho do matrací. Blondýna se zpod nás snažila vyklouznout, ale z Kellerova gruppensexuálního stisku nikdo neunikne, ho ho. Opřel jsem jí o nos tlumič steyru.

„Prosím,. zašeptala. „Dej mi šanci.. Měl jsem ještě patnáct sekund, než blijón začne působit. „Dobře. Jeden důvod, proč bych tě

neměl sejmout.. Odhrnula si přikrývku z ňader. „Protože udělám všechno, co budeš chtít.. Dostala mě. Samozřejmě, že jsem něco chtěl. Chtěl jsem, aby se její obličej roztržený střelou vznesl do vzduchu a ozdobil stěnu za postelí. Měl jsem intenzivní inspiraci, že se tam bude vyjímat líp než na hlavě. A taky že jo. Tedy pokud dáváte přednost abstraktnímu umění před realismem. Tím ovšem radost v Knappelově bytě skončila. Ten debil o hysterické vánočce řekl bratrovi. Takže musím zvládnout ještě dva. Zasranej kecka.

31 Oproti tomu Michelle Hubnerová, asistentka doktora Josefa Gebauera, Kiefhozlestrasse 2209, byla hodná holčička, co umí držet jazyk za zuby. Teď ho tam udrží jen těžko, protože nemá zuby, přesněji řečeno nemá ani hlavu, ale to je oběť, kterou musí položit na oltář agenturních služeb Sluneční unie a jejich strašlivých tajemství.

Poslední klient, Knappelův bratr Udo, obýval vilu v Tempelhofu spolu s manželkou, třemi dětmi, zeťákem, babičkou a dvěma bobtaily. Na tohle jsem fakt neměl čas. Proklouzl jsem do ložnice v druhém patře jako Hopkirk a vytáhl si Knappela do koupelny. Jeho manželka jen něco zabručela a překulila se na druhý bok.

Prázdnou stříkačku jsem spláchl do záchodu. „Hysterická vánočka. Komu jsi o ní řekl?. „Jenom Antje. Antje Diefenbakerový.. To snad ne. „A pak ještě-. Děláš si prdel. „Frankovi Hellbronnerovi. To je můj kolega z práce, já-. „Adresy!. Řekl mi je. „Všechno? Nikomu jinýmu jsi to nevyslepčil? Co?. „Ne.. „Hajzle,. střelil jsem ho do ksichtu. Zbývalo třináct minut. 32 Podle policejního navigačního systému byla blíž Hellbronnerova adresa. Poryvy mrazivého větru, šlehající dírou v předním skle, mi vyrážely slzy z očí. Řezal jsem to zakázanou rychlostí nad střechami domů a v lese antén zůstával polom. Sirénu už jsem nevypínal. Jako bych to neříkal. Jednatřicetičlennou domino situaci neuhrajete. Jako bych to neříkal.

žádné uspokojení jsem ale necítil. Saturnská cela otvírala svou vstřícnou náruč. Ještě pořád mám šanci. Ještě pořád to můžu zvládnout.

Zvládnu to. Sedadlo bylo kluzké krví – z ruky a boku pořád teklo. Kalhoty byly nacucané jako houba na nádobí. Dávka syndrenalinu, kterou jsem si píchnul ještě před Weimerem, přestávala účinkovat. Zvládnuto.

Přelízl jsem okraj střechy, vzal s sebou prokvetlý okap a střemhlav se řítil dolů. Domy se proměnily v rozmazané stěny koridoru Hvězdy smrti, kravata mi vlála přes rameno. Vybral jsem to půl metru nad chodníkem. Gravivířiče ječely, jako by je kastrovali. Byt číslo padesát osm. Páté patro. Bez výtahu. Dvacet sekund v hajzlu. Vykopl jsem dveře a postavu v noční košili, co zrovna vycházela ze záchodu, pokropil dávkou ze steyru. Nebyl to Hellbronner, ale manželka.

Hellbronner nebyl doma. Naštěstí tu byl ještě syn. Mohlo mu být osmnáct a v nosu měl cvoka. „Kde je fotr?. „Je-je-je-je-. Zaryl jsem mu tlumič do oka. „Nemám čas. Ještě jednou zakoktáš a půjdeš spát s Ribannou..

„Jeuhorstatojerestauracenarohuulicehrajetamdvakráttejdněpoker.. Byl bych skvělý logoped. Ale špatný urinolog. Pacient se mi pomočil. Z obývacího pokoje jsem sebral svatební fotku. Na schodech jsem někoho zastřelil.

Hellbronner to nebyl.

Vysprintoval jsem na ulici. Osm minut. 33 Rozrazil jsem lítačky. „Hellbronner! Kde seš!. Všechny hlavy v hospodě U Horsta se ke mně otočily. Lítačky dovrzávaly a v nastalém tichu bylo slyšet, jak ze mě na zčernalé linoleum crčí krev. Znělo to jako rychlé ťapání hodně malého pejska.

„Vychladni, frajere,. řekl hostinský s věncem napěněných pseudomnichovských tupláků.

„Jak si to představuješ, takhle sem-.

Namířil jsem mu steyr na hlavu a zmáčkl to. Poslední náboj posledního zásobníku zmizel v gejzíru krve a piva. „Tak kde je?.

Někdo strnule ukázal dozadu. Proletěl jsem nikotinem načichlými závěsy takovou rychlostí, že jsem se do nich nestačil zamotat. Hellbronner seděl u ublemcaného pokerového stolu na židli proti dveřím.

„Nikdo ani hnout!. Doufal jsem, že si nevšimnou závěru trčícího v zadní poloze. „Co se-. „Volkspolizei, vole.. Chytl jsem Hellbronnera za límec a prohodil ho dveřmi s čůrajícím panáčkem.

„Hrajte dál.. Hellbronner se pokoušel vstát z kluzkých dlaždiček. V ruce pořád svíral karty. „Co ode mě

chcete?. Nabral jsem ho injekcí do krku, přirazil vedle vykuchaného sušáku na ruce a odkrojil dalších třicet sekund z mého zatraceně napnutého časového rozvrhu (zbývalo šest minut).

Stříkačku jsem hodil na zem k těm ostatním, co se tu válely.

Hellbronnerovy karty zašustily vzduchem. Fullhouse. V kabince vedle se ozvalo spláchnutí a dědek, co z ní vyklouzl, se ani nezastavil u umyvadla, aby si opláchl ruce, čuně.

„Komu jsi řekl o hysterické vánočce?. „živý duši! Panebože! živý duši jsem to nepověděl!. „Hodnej,. řekl jsem. „Křup,. odpověděl jeho vaz. 34 Berlín se svinul do úzké trubice vánočního papíru. Na vnitřních stěnách se míhaly barevné čáry, které bývaly dopravními světly, neony, pouličními lampami, okny. Vzduch ječel.

Horký kyslík mi vyřezával plicní sklípky, jeden po druhém.

Pět minut. Něco křáplo do předního skla. Asi další chodec. Síť prasklin připomínala mapu New Yorku. Jel jsem dvě stě šedesát.

Moje ruce se na volantu pohybovaly tak rychle, že na místě, kde se nacházely před půlsekundou, zůstával viset jejich poloprůhledný obraz. Dělalo mi problémy polykat. V zatáčce jsem gravo položil na bok. Docela blízko voněla spálená guma. 35

V ulici, kde bydlela Antje Diefenbakerová, jsem zaparkoval ve výloze obchodu se spotřební

elektronikou. Při běhu mi od podrážek lítaly cákance blátivého sněhu a kravata mě fackovala. Prázdný

steyr jsem směnil s mrtvým policajtem z grava. Dveře od domu byly zamčené. Ustřelil jsem zámek jednou ranou policejního Smith & Wessonu.

Na schodišti tma a chladno. Čtyři minuty. Dveře s měňavým štítkem DIEFENBAKEROVÁ. Kopanec pod zámek. Naštěstí žádné pancéřování. Šetřit náboji. Už jenom pět. V předsíni nikdo, v pracovně nikdo. V obývacím pokoji někdo. V životě

jsem ho neviděl, ale okamžitě jsem ho poznal. „Neuvěřitelný výkon,. řekl Atašé. „Opravdu působivé. Přiznám se, že jsem čekal, že to stačíte jen někam ke Knappelovi. Klobouk dolů. Teď už věřím tomu, že byste to dokázal..

Nenamířil jsem na něj revolver, nemělo to smysl. „Kde je Diefenbakerová?. zasípěl jsem a opřel se o prádelník.

„Když vás Harrowell vybral, někteří mí poradci tvrdili, že bychom vás měli eliminovat, protože jste nebezpečný. Nesmysl, říkal jsem jim. Keller? Ten psychopat? Po šestnácti letech na samotce? A vidíte? Mýlil jsem se..

„Držte hubu,. řekl jsem. „Držte hubu a mluvte. Kam jste schovali Diefenbakerovou? Je někde blízko, co?.

„Víte, vy jste byl Harrowellův nejlepší tah. Hrál vabank a díky vám mu to skoro vyšlo.

Přestože všechno ostatní poněkud nezvládl. Jedna a půl miliardy mrtvých, panebože. To bude solidní fiasko. Ale tak to s těmihle ambiciózními typy chodí. I když uznávám, že nápad s hysterickou vánočkou byl monumentální. Přesně ten druh projektů, který Ó Nejvyšší miluje..

Vstal. „Pardon, já se ještě

nepředstavil. Když jste pro nás pracoval, ještě jsem nebyl ve funkci.. Tři minuty. „Kde – je – Diefenbakerová – naposled!. zařval jsem na výkonného ředitele operativních činností

Okruhu. „Musím říct, že na mě také zapůsobilo, jak jste zvládl nájezd těch žoldáků. Pochopitelně nebyli naši, to doufám víte..

Věděl jsem to. Rivalita odborů měla pevné hranice. Nikdy přímý útok, nikdy žádní mrtví.

Jenom nenápadné nastavení nohy v rozhodující chvíli. Jako třeba tohle. A věděl jsem spoustu dalších věcí. že ho nemůžu mučit. že ho nemůžu zabít. Všichni by ode mě dali ruce pryč.

Sluneční soustava by mi byla těsná jako dětská rakvička.

„Ale bez ohledu na to, že jste tuto misi vlastně nezvládl, pane Kellere, bych vám chtěl předložit nabídku. A ujišťuji vás, že je myšlena naprosto vážně. Víte, my jsme lepší než ti amatéři z Krizového centra – to vidíte už jenom z faktu mé přítomnosti. Díky odposlechům jsme měli seznam průsaků

stejně rychle jako vy. Takže co kdybyste zase znovu začal praco-. Vrhl jsem se na něj a vrazil mu stříkačku do jazyku. Chyba. Jazyk opuchl. Třicet sekund jsem na něm seděl a poslouchal, jak chraplavě lapá po dechu.

„Kde je Diefenbakerová?. Bylo mu rozumět i s nateklým jazykem. „Ve vedlejším domě. Byt číslo dva.. „Kolik ji hlídá agentů?. „Čtyři.. Zvedl jsem se. „Kellere.. Neotočil jsem se. „Jestli to uděláte, eliminujeme vás.. Někdy si přeju, aby superdroga pravdy nefungovala tak stoprocentně. Dvě. A osm sekund.

36 Prvního jsem dostal snadno. Pochopitelně jsem ho nezabil. Rivalita odborů má pevné hranice a kolegové se nezabíjejí. Složil se hned za dveřmi, paralyzér napůl vytažený z pouzdra u opasku. Další dva na mě skočili v obýváku, zatímco poslední vlekl spoutanou Diefenbakerovou do dveří na druhé straně pokoje. „Mmmmmm!. křičela na mě zalepenými ústy.

„Neboj, Antje, zachráním tě.. Ti dva na mě zaútočili současně. Asi se nekoukali na kung-fu filmy. Nevěděli, že útočit může pouze jeden a ten druhý musí výhružně poskakovat kolem a čekat, až na něj přijde řada.

Teoreticky jsem byl lepší než oni, ale měl jsem za sebou náročný večer. Defenzivně jsem vykryl první várku úderů a pak jsem toho většího střelil do nohy. Hned nato jsem využil díry v krytu toho menšího, ranou do krku ho sklopil do předklonu a kolenem roztříštil čelist. Tím jsem si ovšem odkryl pravou stranu a kopanec do rány na boku mě poslal k zemi. Kopat prostřelenou nohou není žádná legrace, ale ten větší z nich to zvládnul. Bůh ví, co do něj Okruh narval. Svět se posunul do žlutého spektra bolesti. Účinek syndrenalinu byl pryč. V poslední chvíli jsem uhnul agentově dopadajícímu kolenu a střelil ho do druhé nohy. Dopadl vedle kolegy, který se držel za zmuchlanou bradu a řičel, já se nějak dostal do vzpřímené polohy (a zase málem nedůstojně

spadl zpátky) a na oba shodil dubovou skříň se zrcadlem. Minuta a tři sekundy. Čili 22:58:57. Dveře, v nichž zmizel poslední agent Okruhu s Antje. Zamčeno. Exploze třísek. Za dveřmi chodba. Po každé straně jedny dveře.

22:59:01 Trhl jsem těmi vlevo a za nimi stál agent s rukou na klice. Evidentně si myslel, že se nejdřív podívám do dveří vpravo. Někdy je výhoda nemít předpokladatelný speciální výcvik.

Střelil jsem ho do ramene, hodilo to s ním dozadu. V bubínku Smith & Wessonu zůstal poslední náboj. Můj úder agent zablokoval předloktím. Švihl jsem nohou, i když jsem už neměl sílu-ani dobře těžiště; kopanec do žaludku ho jenom polechtal.

22:59:05 Alespoň to s ním znovu trhlo dozadu. Postoupil jsem do koupelny. Přešlápl, srovnal se. A vykopl na moji hlavu. A byl to fakt pěkný kop, čistý a technicky dokonalý. Jenže totálně předvídatelný.

Uhnul jsem hlavou, chytil ho volnou levačkou za polobotku, a než se stačil vyzout-22:59:07

-nakopl jsem ho výsadkářskou botou do napnutého rozkroku. Z hrdla zadrnčelo krátké falzetové

sólo, které je vyhrazeno pouze mužům, agent se chytil za skvrnu na kalhotách a já ho pažbou za ucho poslal k zemi.

22:59:08 Diefenbakerová ležela spoutaná v prázdné vaně. Vytrhl jsem z kapsy poslední injekci a snažil se najít tepnu na předloktí, což vůbec nebylo snadné, protože sebou ve vaně házela jak šílená. Konečně

jsem jí znehybnil příklekem a šlehl jí poslední dávku. 22:59:16 Sedl jsem si na okraj vany. Zapálil jsem si cigaretu. Teď už se nedalo dělat nic jiného než doufat. 22:59:46

Strhl jsem Diefenbakerové náplast z úst. „Komu jsi řekla o hysterický vánočce?. „Co-Jak-. „Na povídání bude dost času pak. Teď mi rychle odpověz.. 22:59:53 „Vy-. „Odpověz!. „Já…-Oči se potáhly kontaktními čočkami slz. Nadechla se a otevřela ústa. 22:59:55 22:59:56 22:59:57 22:59:58 „Nikomu.. Vystříknutý mozek zarezonoval v nerez vaně. 23:00:00 Nahnul jsem se do vany a Antje Diefenbakerovou políbil. Její rty byly teplé a chutnaly po lepící

pásce. 37 Svou úspěšnou misi jsem tu noc korunoval dvěma dalšími spektakulárními činy: přepadl jsem a zbil ožralého bezdomovce a prohodil dlažební kostku výlohou obchodu s kuchyňskými potřebami. Bezdomovci jsem sebral vaťák a umaštěnou ušanku – jenom v obleku bych únorovou noc přežil těžko. Z rozbité výlohy obchodu s kuchyňskými potřebami jsem si vzal roli alobalu a vycpal s ní vaťák. Jako rušička stopovacího koloidu, který mi do zad nechal vstříknout Harrowell, to sice nebylo úplně

ideální, ale lepší něco než nichts. Zbytek noci jsem strávil v Landschaftparku Wuhletal, na jihovýchodní straně Kienbergu (jehož

vrcholek se teď, co mu dali duralovou protézu, tyčí do výše dvou set metrů). Všude byly zasázené

jehličnany, nehrozilo, že by mě někdo odhalil shora. Seděl jsem tam opřený o smůlu slintající borovici, s občasným kousnutím do předloktí ve snaze přehlušit bolest a s divokými mikrosny o cigaretě. To ovšem neexistovalo. Stejně tak dobře bych mohl odpálit světlici. Po šesté hodině ranní jsem se zamíchal mezi lidi na zastávce u bývalého kostela na Volklinger Strasse a nechal se odvézt do středu Friedrichshainu. Lidi se ode mě v gravobusu odtahovali. Vaťák a ušanka jely. Model tchoř de luxe.

V devět hodin jsem si ve Wugga Bugga dal horkou čokoládu a kolem půl desáté jsem zahýbal do Orankenstrasse.

Tentokrát se tlak okolo žaludku nekonal – Thomase L. Schwallbacha s jeho koženou aktovkou jsem nikde neviděl. že by to bylo tím, že je mrtvý?

Po šedé obloze se táhly mraky jako rozmazaná krupicová kaše. Měly černé základny a vrcholky připomínající cimbuří. Altocumulus castellanus.

Zastavil jsem u novinového stánku, abych obhlédl situaci. Všechno vypadalo normálně.

žádné

podezřelé zjevy potloukající se před ordinací doktora A. T. Marze. Tedy až na mě. „Co to bude?. bafla na mě trafíkantka. Ze zastrkaných časopisů na mě vyskočilo povědomé logo-„Dejte mi Splatterhouse.. „Na týden nebo na měsíc?. Co to mele? „Na měsíc.. „Dolar padesát.. Drahota. Ale my tchořové v ušankách si to můžeme dovolit. Se srolovaným časopisem v ruce jsem vystoupal po schodech ke vchodu do 63C a prošel jsem dovnitř s malým školákem, který si mě změřil bystrým pohledem člena Kroužku mladých udavačů. Dveře do čekárny byly stejně jako posledně

odemknuté, dveře do ordinace také. Zaklepal jsem a vešel. A zjistil, co znamenají iniciály A. T. v doktorově jméně.

Absolutně Tuhej. Vypadalo to, že mu kolem krku někdo zauzloval stetoskop. Taky to vypadalo, že mu někdo do nosních dírek napěchoval prázdné injekční stříkačky. A taky to vypadalo, že mu do očí zarazil plastové

špachtle. Vypadalo to, že za psacím stolem sedí fialový šnek s divnou kravatou. Vypadalo to, že si tady o sobě někdo myslí, že je ohromně vtipný. Co se mě týče, já se nesmál. No, možná jsem se trochu uchechtl.

Během čtyř minut jsem obrátil ordinaci naruby. To, co jsem nenašel, mě nepřekvapilo.

žádný

hr/kódovaný notes, žádné záznamy (kromě těch legálních), žádná telefonní čísla, žádné adresy. Buďto byl A. T. Marz kontrášská pečlivka, nebo to tu někdo důkladně vydezinfikoval.

Nejspíš obojí. 38

Dutý kopec vzdálený půl kilometru od Priesterkoppelu, dvě haly se ztuhlými střevy potrubí a skelety čerpadel obrostlými ztvrdlým mechem vazelíny. Podle výroční zprávy vodárenské společnosti byla čerpací stanice už dva roky mimo provoz (od napojení Priesterkoppelu na hydrohersatinové

potrubí). Doplahočil jsem se do ní patnáctého února v půl desáté večer, po dni stráveném poflakováním po městě, sledováním televizního zpravodajství ve výlohách obchodů s elektronikou (oficiální verze zatím pořád zněla, že dům na předměstí vyhodili do povětří skotští teroristé), nakupováním alobalu a nakupováním v Marks und Spencer. Vaťáku jsem se zbavil (ačkoliv mi to rvalo srdce), ušanku si nechal (dobře měnila tvar hlavy) a přešel na konfekční úřednický oblek s černou kravatou a tmavě šedým baloňákem marlboro střihu. Bude se hodit – i když momentálně jsem neměl zbraně, které bych pod něj mohl zavěsit. S ušankou to vytvářelo neodolatelnou kombinaci. Kupodivu se za mnou lidi zhnuseně neotáčeli, ale míjeli mě s uznalými pohledy. Hlavně mladé dívky. Zřejmě

jsem byl konečně trendy. „Asi to spolu ještě nějaký čas potáhneme,. řekl jsem ušance. Klapkami sice nezatleskala, ale stejně se mi zdálo, že má radost.

V kontrolní místnosti vodárny jsem si před týdnem vyrobil provizorní kutloch s nabitou polysolární baterií, lampou, kapesními akumulačkami, vyhřívaným spacákem, několika kanystry pitné

vody, rádiem, televizí a odposlechem policejních vysílaček. Strhl jsem provizorní náplasti, kterými jsem se oblepil na záchodcích ve Wugga Bugga, a omotal se pořádnými obvazy. Syndrenalin jsem si nevzal, přestože jsem měl připravenou nouzovou zásobu –

poslední čtyři dávky. I když není tak návykový jako morfium, stejně se blbě vysazuje.

Kulku, kterou mě

obšťastnil jeden z maskáčů, jsem měl stále v levé ruce. Nepokoušel jsem se ji vydlabat a rovnou si píchl Iron Monkey Entlassen Forte, které kulku během osmačtyřiceti hodin rozpustí v těle. Vysrat bych ji měl někdy pozítří večer.

Vyskladnil jsem kapsy. Spolu s bateriovým šroubovákem, zapalovačem, přeškrtaným seznamem a pár náboji do steyru jsem našel zmačkaný list papíru s povědomým titulkem: Hon na hysterickou vánočku ohrozil životy miliard lidí!

Bylo to prohlášení pro tisk, které jsem sebral na stole u Arzta. Položil jsem ho na zem vedle spacáku.

Pak jsem se věnoval tapetování. Když jsem skončil, leskly se stěny zmačkanou hliníkovou fólií a můj kutloch vypadal jak doupě ufologa, který překročil čáru už před lety. Snědl jsem dárkové balení

fialové Milky, abych doplnil hladinu cukru, umyl se vodou z kanystru a natáhl se na spacák. Konečně

čas si to v klidu probrat. I když pokud to byl opravdu Di Fazz, nebylo v podstatě co probírat. A už

vůbec ne v klidu. Otázka byla, jestli to byl Di Fazz. Logika věci napovídala, že ano. Okruh to nebyl, nemohl oficiálně zaútočit. Musel v tom být ještě

někdo jiný. Jenže… Instinkt mi říkal něco jiného. Di Fazz by nepoužil komando vysyslených žoldáků. Jasně, byli to profíci, ale pouze obvyklý bojový standard, žádní specnazové. Čili spíš než na Di Fazze to ukazovalo na lovce lebek. I když ti zase většinou jeli sólo a nikoho si nenajímali. Takže…

Přece jen by to nakonec mohl být Di Fazz. Bylo tu ovšem jedno trčící „kdyby.. Kdyby to byl Di Fazz, už bych byl mrtvý. Pokud…

Tohle nemělo cenu. Nemělo to cenu – ale to neznamenalo, že jsem s tím přestal. V televizi a rádiu pořád ty samé bláboly o skotských teroristech. Celý Berlín – letiště, nádraží, výpadovky – byl uzavřen. Na síť jsem se nepřipojil. Nejsem blázen. Stejně jsem neměl webil, zahodil jsem ho po smrti Diefenbakerové, aby mě podle něj nemohli najít. Z hlášení policejních vysílaček jsem se dozvěděl, že zatím nechytili mou stopu – žádné komando shromažďující se za bukem, aby mě

vykouřilo z mého uberbunkru. Nuda. Ideální situace pro otevření učebnice Braillova písma. Ukázalo se, že Braillovo písmo není žádná věda. Za pár hodin jsem slabikoval na úrovni lehce retardovaného žáka první krtčí třídy. Ještě tu samou noc jsem tužkovým skenerem natáhl obsah Arztova prohlášení do automatické děrovačky, kterou jsem koupil v obchodě se slepeckými potřebami, a vytiskl si několik hrbolatých stránek.

Pak jsem se pohodlně usadil, slabikář si položil vedle sebe a přejel bříšky prstů titulek článku. Vypadal takhle:

Znamenalo to: Hon na hysterickou vánočku ohrozil životy miliard lidí! Harrowell evidentně nebyl takový idiot, jak jsem si myslel. Škoda, že neexistovalo zařízení, kterým bych si text mohl převést do čichové abecedy.

I když i takhle to smrdělo až dost. Děrovačku a braillovský slabikář jsem zabalil do igelitové tašky, uložil do rohu místnosti a šel spát. Jediné, co se dalo dělat, bylo odpočívat.

Třetí den jsem se přistihl, jak chodím od jedné stěny k druhé, přesně jako jsem to dělával minulých šestnáct let.

Násilím jsem se přinutil usednout na spacák. Ještě chvíli a začnu dělat sedy/lehy. Podíval jsem se, jak to vypadá s pruhy alobalu, které jsem si nalepil vteřinovým lepidlem na podšívku saka. Držely.

Vzal jsem do ruky Splatterhouse. Předtím mi stačilo jedno zběžné prolistování, abych pochopil, o co jde. Musím říct, že jsem podobné věci nikdy moc nežral – i když je fakt, že k profi killingu prostě

patří. Podobný časopis vycházel i za mých časů, ale to byl jenom takový fanzin. Myslím, že se jmenoval More gore nebo podobně šibalsky a byl hodně fanouškovsky rozjuchaný.

Splatterhouse byl sofistikovanější. Ne že by byl díky tomu lepší.

Stejně jsem neměl nic jiného na čtení. Hned na začátku byla dvoustrana s titulkem AKUTÁLNĚ. Můj pohled slalomoval mezi zprávami:

• Slečnu Anastázii Pildebrandtovou nikomu z pravidelných čtenářů představovat zajisté netřeba. Tato podivuhodná dáma jasnozřivě vznosného ducha a sladce krvelačných způsobů je jednou z nejznámějších žen v oboru, neb se jí zdařilo prolnout úspěšnou kariéru lovkyně lebek s neméně

úspěšnou kariérou spisovatelky romantických románů pro ženy. Nuže, Anastázie měla mimořádně

úspěšný týden: Nejdříve na Venuši sejmula Ostentativního Felixe, na jehož hlavu byla vypsána barokně rozsochatá odměna dvanácti miliónů dolarů (a poprvé v historii tak pronikla do naší Killer Top Ten – viz str. 54), a vzápětí na to jí ve středu vyšel v edici Colombina nový román Jeho pevné

rámě, který okamžitě změnil podobu čela žebříčku bestsellerů (jako obvykle). „Cítím, že právě

zažívám jedno ze svých nejpozitivnějších období,. prohlásila s plachým úsměvem Anastázie na autogramiádě Jeho pevného rámě, na níž také předávala uříznutou hlavu Ostentativního Felixe jeho bývalým zaměstnavatelům. „Daří se mi propojovat spirituální povahu obou profesí, jakož i jejich matérií. Což je dáno tím, že – na rozdíl od mých kolegů, například pana Erikssona – nelovím pouze těla, ale i duše. Je to čistá harmonie, jemné povlávání sluncem protkaného závoje lásky v okně mého života.. Co na to říct jiného než „hodně štěstí, slečno P..??? Ať váš bodycount kypí a roste!!! A vy, drazí čtenáři, se můžete těšit na rozhovor s touto bohovsky renesanční osobností, který vám v nejbližší době Splatterhouse přinese.

• Počátkem března se u solunijního soudu v Haagu odehraje závěrečné kolo autorskoprávního sporu v kauze Petrov. Pro ty z vás, kterým z nějakého magického, zajisté oposynchronicitního motivu tento doposud nejgigantičtější licenční spor v oblasti killingového merchandisingu nezbrázdil tiché

tůně receptorů, stručné připomenutí: Známé nakladatelství Astounding Mayhem, které vydává

comicsovou řadu s „Masakrem. Petrovem (superhrdina inspirovaný legendárním zimním vrahem), zažalovalo producenty dokumentárního TV seriálu Masakry desetiletí. Astounding Mayhem viní

producenty Masakrů z toho, že zveřejněním reálných faktů z Petrovova života poškodili prodej jejich comicsové série, a požaduje kompenzaci. A vskutku mastnou, přátelé, takovou, že až olejnatí na bankovním jazyku. Producenti se hájí tím, že vše, co zaznělo v seriálu, je pravda, ovšem nečeká se, že s takto světonázorově zoufale out argumentací (a zvlášť v případě postavy tak opředené mýty jako je Petrov) v ryze descartovském Haagu uspějí.

• Ti z vás, kteří nasávají paravoltairovského ducha Splatterhouse od jeho založení, si možná

vzpomenou na profil Srba Sergeje Kuštnicova, masového vraha zvaného též „Fakanožrout, jež byl otištěn v rubrice Nejzářivější aura měsíce (tehdy ještě nazývané minulou redakcí poněkud prostomyslně Nejnadějnější hajzl měsíce). Vážení, právě se stáváte obětí kulturního šoku, neb ten muž na obrázku vlevo – toť on! Ne, žádná laciná flacková maska, ne, ani klasická subatomová

plastická chirurgie. Sergej touto neuvěřitelnou proměnou, která spadá spíše do oblasti energetického samovoodoo nestárnoucí Cher, prošel díky, což boldem zvýrazňuji a výrazně podtrhuji, vegetariánství. A mužem, který se o vítězství těchto progresivních metod zasloužil, je člověk, který

Sergeje objímá kolem ramen – ředitel věznice pan Hilton. Hodně štěstí, Sergeji!

Doufáme, že již brzy vystoupíš z uzavřených zdí své současnosti i mysli a další sérií netradičních kanibalistických rituálů

obohatíš naši bohatě zřasenou realitu o významný záhyb! Tak Petrov má vlastní comics. To jsou věci. Na stránce se něco dělo. Hýbala se. Ale nebyly to obvyklé GG reklamy – zmizela dolní polovina stránky i s obrázky a místo ní se vynořil nový článek. Promnul jsem papír, na kterém byl Splatterhouse

„vytištěn., mezi prsty. No jasně. Na omak obyčejná matná stodvacetigramová křída, ale když jste se soustředili, ucítili jste mezi papilárami drobné krupičky jednosměrně orientovaných dikrystalů. Časopisy, které se sami průběžně aktualizují. Tak proto se mě ta trafikantská bába ptala, jestli chci Splatterhouse na týden nebo na měsíc. Zase jednou jsem si připadal jako australopitékus v Las Vegas. Článek, který se v AKUTÁLNĚ aktuálně vynořil, se jmenoval „Sychravý Di Fazzův comeback?. a zněl:

SYCHRAVÝ DI FAZZŮV COMEBACK? Ha, skotští teroristé. Snad ani na pikosekundu, vlahou, pomíjivou a skálopevně rychlorozpustnou, nikdo z našich ctěných čtenářů neuvěřil této směšné mediální kamufláži, jejíž až božsky impresivní

stupidita napovídá, že vznikla v jednom z chorobně bublajících mozků Druhé berlínské policejní

správy, na mrtvém odděleni pro Styx veřejností. Pha, stačilo jen nahlédnouti na fascinující rukopis, jímž byl La Berlíne Massacre směle načrtnut, a jak stín šerifův, ostře se rýsující na prašné, divoké & zapadni ulici, vytane před našima prozřevšíma očima jasná skutečnost. Toto nebyl žádný MacBuran v kiltu s nedovtipně kvíkajícími dudami. Toto byl kdosi z extraligy. Ta nespoutaná představivost, jež se nenechala omezit brazoletkami upachtěně možného a stvořila rozmáchlou fresku sto deseti obětí/noc’ (Pomiňme, že přesný počet, i když uplynuly již čtyři dny, neznáme. V troskách bylo lze nalézti těla šesti policistů, pěti civilních osob, jejichž přítomnost se dosud nepodařilo uspokojivě vysvětlit – mezi jinými i tělesnou schránku známého levicového hochštaplera Gebauera – jednoho nezletilce a celkem padesáti tří (‘) žoldáků bezpegentury GUMMA. Z toho stavu bylo také ještě donedávna vycházeno – myslelo se, že počet mrtvých těl se ustálil na šedesáti čtyřech Bláhové sny mládí Předvčerejší nález zasypaného „louhového bazénu. vše změnil Z

kolika obětí je složena kostně masová kaše, jíž je tento bazén pln, nikdo netroufá si odhadnouti –

čistě dle kvadratického objemu se spekulace pohybují mezi čtyřiceti a šedesáti těly) Ten kvazipostpostmoderní civilizační náhled, s nímž neznámý vraždící umělec začlenil do své mozaiky úředníky státní moci, bývalé vojáky (z nichž se agentura GUMMA převážně skládá), levicové

intelektuály a děti a poskytl nám tak fascinující pohled na nemilosrdně odhalený sociální bokorys naší

společnosti. Ta senzitivní rezonance poskytující smyslům toho, kdo chce vnímat, skrytý podtext reflektující měňavě politicko-kulturní plastickou mapu naší doby a především slunečního establishmentu, jíž dosáhl onou dechberoucí originální variací na zubařské křeslo, zátiším ve stylu páté dimenze Salvátora Dalího téměř. Ta jiskrně koncepční kombinace bazénu, symbolu to nižší

střední střídy, reprezentanta zpátečnicky-urbanoruralních sil v naší společnosti, se zahrádkářskými granulemi hydroxidu draselného, vtipné zkratky pro pradávné snahy naši přetechnizované civilizace o návrat ke svým popraskaným zauzlovaným kořenům, rozuměj ku matce přírodě samotné. Ne, není

nejmenších pochyb. Toto je dílo Mistra. V historii profesionálního killingu existuje jen pár osob, které

by plátno tak olbřímích rozměrů dokázaly stvořit. Jenže Petrov je již padesát dva let nezvěstný. Pavluschka zemřela před osmi lety na Marsu za nevyjasněných okolností. Keller je zavřený na Saturnu. Zbývá tudíž jen jedno jméno, k němuž se upírají nadějeplné oči všech, fanoušků, nás odborných kritiků i profesionálů Di Fazz.

Je to tak? Je to vůbec možné? Vskutku se největší legenda oboru hromadného vyhlazování vrací

zpátky mezi nas? Jestliže ano – a všechno nasvědčuje, že tomu tak je – čeká nas jedna z nejúžasnějších a nejzásadnějších sezón v historii zabíjení Hip hip hurá’ Aleluja. Harsil Kralowec

Dočítal jsem článek, když pod podpisem vylnulo P. S. P. S. Supersuperaktuálně Proslulý lovec lebek Minuteman (viz sedmé místo v Killer Top Ten na straně 54) potvrdil, že mrtvé pracovníky agentury GUMMA najal on. V tiskovém prohlášení, které

poskytl CNN před několika minutami, se vyjádřil, že zná totožnost strůjce berlínského masakru a že ho během několika následujících dnů vystopuje a předá jeho mrtvolu příslušným justičním orgánům Sluneční unie. A na závěr bomba absolutní, milí čtenáři Mmuteman Splatterhousu slíbil na pozítří

exkluzivní rozhovor. Kdo z vás má pouze jednodenní číslo, ať si ho okamžitě sviští prodloužit, neboť

NEBUDE.. -wec-R S. byla jediná věc, které jsem z článku rozuměl. Vzpomněl jsem si na Thomase L. Schwallbacha, jak ze sebe u popelnic tlačí „minut-..

Vzpomněl jsem si na pohled, který si vyměnili Harrowell a Jankowitzová, když mi tvrdili, že jim to nic neříká.

železným pajcrem jsem ve vedlejší hale roztřískal jedno ze zrezavělých čerpadel na prvočinitele. Nemohl jsem čekat tak dlouho, jak jsem chtěl.

Už zase jsem musel hrát podle pravidel těch druhých. 39 „Haló?. „To jsem já.. Slyšel jsem, jak se na druhém konci drátu nadechla. „Odkud voláte?. „To není důležitý.. „Možná byste se divil, jak je to důležitý. Já-. „Buďte zticha a poslouchejte.. „Je… ta linka kódovaná?. „Samozřejmě. Chci se setkat s Harrowellem.. „To nejd-. „Osobně. Zítra.. „Ale to opravdu nejd-. „Až to dohodnete, vložte inzerát do rubriky ‘seznámení’ ve Splatterhousu. Šifrujte šedesát čtyřkou. Ještě dneska..

„Poslouchejte, vy si asi neuvědomujete, do jaký situace jste nás všechny dostal – Okruh je-.

„O tom budu mluvit až s Harrowellem. Takže mi ho sežeňte.. „Hlavně už prokrista nikoho nezabíjejte!. „Budu dělat, co uznám za vhodný. Čekám na ten inzerát. Nashle.. „Johne, nezavěšujt-. 40 Všiml jsem si toho osmnáctého února v osm hodin ráno, když jsem dělal první sedy/lehy dne. Nechápal jsem, proč jsem to nezaregistroval dřív.

Vlasová prasklina ve zdi začínala asi metr šedesát nad podlahou a mizela za kovovou skříňkou, kam se kdysi ukládaly přilby a overaly. Skříňka nebyla přišroubovaná k podlaze, takže se dala bez problémů odtáhnout.

Tenhle profil nebyl úplně stejný jako ten, na který jsem byl zvyklý – měl masivnější bradu a menší

nos. Přesto to byl jasný Hitchcock. Vzal jsem pajcr a vymlátil do stěny skoro metrovou díru. Trvalo mi to hodinu a půl. Pak jsem si dvěma Milkami zalepil vysušená ústa, narazil si smradlavou ušanku a vyplachtil do víru velkoměsta.

41 „Je to klasika.. „M-hm.. „Pomalu sběratelská záležitost.. „Úžasný.. „Antikvami kousek.. „Á-ha.. „Takže za ní chci sedm dolarů.. „Cítíte to?. „Co?. „No vypadá to, že jste se posral.. „Co?. „S tou cenou.. „Hele, nechcete, nechtě bejt. Já vám to nevnucuju. Nekoupíte vy, koupí někdo jinej. Do zejtřka to bude pryč, vsaďte se. Tohle je Micro-Uzi, člověče, zhmotnělá legenda a-.

„Chci jenom jednoduchej automat a jeho sběratelská hodnota mě zajímá asi jako hladovějící děti v Africe..

„Člověče, nic ve zlým, ale jste barbar. Myslel jsem… No nic, ocenil bych, kdybyste vypadnul a už

se tady-Dobře. Dobře. Dobře. Dobře. Pět dolarů?. „Čtyři. To je standardní cena.. „Ale za takovejhle skvost-Dobře. Dobře. Dobře. Dobře. Čtyři dolary.. „Tady jsou, padre.. „D-děkuju.. „Náboje?. „Osm stovek. Na dvacet zásobníků.. „Tady je radost nakupovat.. „To… to jsem rád, že jste spokojenej, pane.. „Příště přijdu zas.. „Hrchm.. „Co?. „Nic.. 42 Dolů vedly schody z jasanového dřeva, lemované zábradlím nasáklým včelím voskem.

Schody dost široké na to, aby z pivnice mohla vypochodovat celá partaj ve čtyřstupech. Klenuté oblouky nahozené hrudkovou štukou zachovávaly přísnou stylovost, stejně jako dlouhé dubové stoly, lavice bez opěradel a Sitolem cíděné trubky mosazných píp. Podle plánů, které jsem si sehnal předem, vedly ven čtyři východy – doufal jsem, že ten přes kanalizaci nebudu muset použít. Hluk na ideální úrovni. Solidní místo na schůzku.

Harrowell seděl vzadu u zdi a mával na mě. Posadil jsem se. Když jsem si objednával minerálku, servírská brunhilda se na mě dívala jako na někoho, kdo právě naburácel do mešity v kaftanu a rozjel Jacksonův moonwalk. „A ať má ta minerálku dobrou míru, fráulein,. spiklenecky jsem na ni mrkl. Mohutný zadek vypadal při odchodu k pípě mírně hystericky.

„Tohle nebylo rzumný, Kellere,. řekl Harrowell. „Tahle schůzka. Nebyla rzumná.. „Jsem mladý a bláznivý.. „Jo a největší zmrd, jakýho jsm kdy řídil,. zachechtal se a já si uvědomil dvě věci. že to, co mi brunhilda právě přinesla, je obyčejný sifon, a že Harrowell je ožralý jako prase.

„Copak se děje, Harrowelle?. „Co by se asi tak… Nic se… neděje. Nic se neděje.. Napil jsem se. Kysličník uhličitý zapraskal na jazyku. „N-i-c se neděje. Nic. Vůbec nic se nic. Akorát, že jste mě stáhnul s sebou do prdele. Až na tohle se nic neděje..

„Dostal jsem je všechny,. řekl jsem. „Nic,. dokončil a teprve pak si uvědomil, že jsem něco poznamenal: „Jo, dostal – ale jak.

Řikal jsem přece, řikal jsem, řikal jsem, co jsm řikal?.

„Supernenápadně.. „Jo, správně. Su-per-ne-ná-pad-ně. Supernenápadně, jsem řikal. To jsem řikal.. „To jste říkal.. „To jsm řikal. A pak takovýhle jatka. Nepříčetný úplně. Hele, Kellere, jindy by nám to prošlo, ale v tomhle případě… Jo, dostal jste je, ale Atašé se začal točit na tom, že to byla krvavá lázeň – tak to řekl před Ó Nejvyšším, krvavá lázeň, kurva. Jedinej, kdo se vás zastal, byla Jankowitzová – a to jsem teda zíral, protože jinak z podobnejch jatek vždycky dostává hysteráky.

Ale stejně to bylo na hovno. Jasně, proti tý jedny a půl miliardě občánků, který jsme zachránili život, je nějaká krvavá lázeň pr-pr-pr-prkotina, ale to už teď nikoho nezajímá. Jen se podívejte, Ó

Nejvyšší, to nebyla profesionálně

zvládnutá operace, ale nekontrolovaný řádění krvelačnýho šílence, bla bla bla. I když vy vlastně jste krvelačnej šílenec, co? Takže se nic neděje. Nic. Nic,. zablábolil znovu. Má cenu připomínat, že jsem ho před akcí varoval, že při takovémhle nastavení to musí skončit průserem?

Proč se unavovat? Znovu jsem se napil.

„Nejhorší je, že ani nemáte představu, co jste mi tím-Roky práce, přetahování schopnejch lidí do Krizovýho centra, budování si pověsti, lezení Ó Nejvyššímu do prdele, já…. mávl rukou, minul o dva milimetry ošatku s pretzly a nastřelil mi do lebky proslulý harrowellovský überférový pohled. Jen mu dělalo problémy zaostřit a oči měl rudé jako králík napresovaný v nejzažším koutě kotce. „Seš hajzl..

„Zatímco vy jste rovnej chlap,. přikývl jsem. „Aspoň, že máme jasně definovaný charaktery..

„Hajzl!. vykřikl. „Ale i když seš takovej hajzl, stejně mě to sere,. pokyvoval hlavou. „Jo, to je blbý,. řekl jsem. „Pojďme si promluvit o Minutemanovi.. „Minuteman,. zablemcal jazykem v ústech jako idiot. „Jo, Minuteman. Číslo sedm v Killer Top Ten. On a jeho zkurvená armáda.. „Seš hajzl.. „Proč po mně jde?. „Co bys asi řekl, hajzle? Protože seš hajzl.. „Najal ho Okruh?. „Jasně že ne,. zamával prázdným půllitrem. „To by u Ó Nejvyššího moc nezabodovali.

Ty prdi. Teda zmrdi..

„Tak kdo?. „Detaily jsou tajný.. „Proč jste mi o něm neřekl před akcí?. „Protože seš hajzl.. Cítil jsem, jak mi nabíhá žíla na spánku. „Hele, díky vašemu polovičatýmu, připosranýmu postoji neměla ta operace šanci od samýho začátku. A když jsem ji přesto dokázal-. Uprostřed věty jsem se odmlčel. Jako by na tom záleželo. „No nic. Už je to pryč, vzala to voda v záchodový míse. Pokecáme o budoucnosti. Co byste řekl, poručíku, kdybych takhle-.

„Nadporučíku.. „Co?. „Nadporučíku. Seš hajzl,. řekl Harrowell. Povýšili ho. Pro jednou jsem neměl dlouhé vedení a hmátl po uzi.

„Seš hajzl. Ale stejně mě to sere.. Agenti Okruhu začali střílet bez varování. 43 První dávka z uzi pochopitelně patřila nadporučíku Jidášovi. Harrowell odletěl dozadu ve vlajících stužkách krve. Zastavil se o rozložité tričko KOMM NACH RED OKTOBERFEST.

Dostal jsem to současně s Harrowellem. Pětkrát. Podlaha z prošlapaných prken se překlápěla do vertikální polohy, aby mě praštila do nosu. Křížová palba je svinstvo. Hlava zaduněla o prkna.

Něco prasklo. Asi lebka. Moje. Au.

Zrychlené stínové divadlo. Hlavu nepotřebuješ, Kellere. Hlava je na nic. Potřebuješ ramenní úpony, abys mohl zvednout pravou paži se zbraní. Potřebuješ ukazovák. Funguje? Funguje.

Hlavu nepotřebuješ. Přemýšlení zpomaluje. Ukazovák fungoval, lidi padali. Jen nepatrná část z nich byli agenti. Taky dobrý. Čím větší bordel, tím větší šance.

A podle toho, co se dělo, to vypadalo, že moje šance jsou dost velké. Pod zděnými oblouky šlehaly plameny samopalů, rachot trhal ušní bubínky na cáry. Rychlopalebné staccato se slilo v hlukové legato. Oblaka střelného prachu pod stropem, kapky rudého deště. Lidi padající přes sebe, explodující půllitry na stolech, útržky pivních tácků ve vzduchu, host s kouřícím kráterem místo ksichtu dopadající vedle mě, zaječení těsně prolétávající kulky, agent hroutící se s vlajícím krkem. Na syndrenalin nebyl čas. Přes rozhicovaný rošt prostřeleného ramene jsem se odvalil pod lavici a pokoušel se vyměnit zásobník. Moje prsty patřily někomu na jiné planetě.

Kdo byl už pár let po smrti.

„No tak, no tak,. hučel jsem si. „No tak, no tak, notaknotaknotak.. Střely se zasekávaly do lavice, do tváře mi sněžily třísky.

Nohy v pevných botách doklouzaly vedle mé hlavy, zastavily se, jedna se zvedla a odkopla lavici. Tvář agenta Okruhu, která se nade mnou vynořila, jsem neznal. Měla vysedlé lícní kosti a frajerskou bradkou. Ruka, co ke tváři patřila, držela berettu. Držela ji velmi pevně a jistě, v kontrastu s mými šmátrajícími prsty, kterým se pořád nedařilo zasunout zásobník do rukojeti. Tvář byla soustředěná a bez emocí. Ten výraz si zachovala i v momentě, kdy odcestovala k nedalekému nálevnímu pultu a pokryla ho ve formě plastického nátěru. Křížová palba je svinstvo. Konečně se mi podařilo dorazit zásobník do automatu. Pokropil jsem nejbližší postavy. Roztančilo je to a srazilo pod stoly, jedna přepadla hlavou na dubovou desku a zaujala opileckou pozici obecně

známou jako „umakartové čelo.. Sestřelil jsem třírannými dávkami několik dalších figur.

Dvě z nich byly agenti. Myslím.

Pak mi opět došly náboje. Vyrval jsem ze zaťatých prstů beztvářního agenta berettu a ještě měl šťastný nápad ho prohledat. Na vnitřní straně kabátu měl zavěšenou prémii: jihoafrický automat BXP s tlumičem.

Kadence tisíc ran za minutu.

Chytil jsem se okraje stolu a vytáhl se nahoru. žádná sláva. Navíc mi nohy klouzaly po vlastní krvi

– ale když jsem se zapřel o stůl, dokázal jsem neupadnout. V pivnici mohlo být před začátkem střelby nějakých osmdesát lidí. Z toho patnáct agentů.

Teď

agentů zbývalo cca deset. Lidí tak padesát. Nejrozumnější by bylo odsud rychle vypadnout. Jenže já jsem neměl náladu chovat se nejrozumněji. Neměl jsem ani náladu chovat se příčetně. Cvakl jsem pojistkou na BXP. „Tak fajn,. řekl jsem. „Buďme postmoderní.. Zmáčkl jsem to a jel zleva doprava. Krev začala lítat. V propletenci zmítajících se těl tu a tam bliklo profi gesto agentů Okruhu směřující k výměně

zásobníků, tasení další zbraně, krytí se, namíření pistole mým směrem – ale to byly jenom nanosekundové prokmity, hustě přeškrtané rudými stříkanci. Většinu jsem sundal dřív, než stačila něco udělat.

Hubeného agenta posadila dávka na lavici, kde pozpátku zajel do mezery mezi lavicí a stolem –

sklapl se jako zavírací nůž. Jeho kolegu s interesantními omítkovými šedinami hodily střely do náruče bodrého pivního strýce s chlístající pípou na krku. Kupodivu z ní nestříkalo pivo.

Spadli spolu. Agent, který podle brutálního vojenského sestřihu přišel k Okruhu od SSS, se pokoušel natáhnout po balíku pod lavicí, ale pak se rozhodl, že bude lepší, když upadne a zaryje se obličejem do střepů na podlaze. Předkloněné matróně uletěla spodní čelist i s plombami.

Uhrovitý mladík ukrývající se pod stolem to dostal přímo do obličeje. Takhle rychle mu beďary ještě nikdo nevymáčkl. Agent s asijskými rysy sebou praštil na záda a poškubával nohama, jako by vleže stepoval. Dívka v síťových punčochách šla k zemi vývrtkou. Další agent hodil placáka.

Penzista vrávoral. Servírská brunhilda při pádu zalehla tři živé hosty. Americký turista smrkal mozek. Nad hlavou mu proletěly něčí prsty. Asi do teplých krajin. Dokončil jsem oblouk a závěr cvakl naprázdno.

Ticho zazvonilo. Chvíli se nikdo nehýbal. Zbytek lidí mě od stěn a zpod stolů vytřeštěně pozoroval. Střelný prach stoupal ke stropu, roloval se vzhůru jako opona. Na hranici slyšitelnosti zurčela krev.

Zahodil jsem BXP a matróna s rozervanou bradou se skácela na stepujícího rákosníka a zasvinila mu superúsměvem kalhoty.

Mezi hosty byli ještě tři agenti. Zvedl jsem berettu. Jejich těla nestačila dopadnout na zem, když mi periferním viděním mázl pohyb. Otočil jsem hlavu, hlaveň beretty kopírovala směr pohledu a kulka doplnila atletickou sestavu jako olověné

hodnocení poroty. Otištěné do desky převráceného stolu. Agent převelený k Okruhu od SSS za něj skočil s balíkem, pro který už jednou sahal. Se střepy zasekanými do obličeje vypadal jako šílený

comicsový padouch, co dělá na každém druhém obrázku „Muhahaha!.. Během následujících tří sekund jsem zjistil, že v balíku byla taky BXP. S nástavcem na střelbu puškových granátů. Muhahaha.

A tak se stalo, že jsem nakonec největší počet lidí v pivnici nezabil já. Se skleněným piercingem ve tváři a očními důlky plnými krve nemohl esesesák moc mířit, ale to tahle zbraň nevyžaduje.

Když granát opouštěl hlaveň, efektně to zasyčelo. Udělal jsem po stole kotoul vzad. Za límec mi cákla porce studených syrečků a vlažných krvavých hlenů, záda zapraštěla, bolest mě málem knokautovala, granát hvízdl nad hlavou, stačil jsem dvakrát vystřelit granátometčíkovým směrem a jednou ho zasáhnout.

Ještě, že byla pivnice fortelně postavená. Spadla jen třetina stropu. Exploze mě narazila na stůl a i s ním odsunula o tři metry. Skončili jsme na nepřehledné hromadě

lavic, stolů a mrtvol nakupených u zdi. Pomalu jsem sjel k zemi, obličejem drhnul o desku stolu a zanechal na ní hlemýždí stopu krve. Zvuk. Otočil jsem se a zamířil berettou do oblaků prachu. Nic se nehýbalo. Poslal jsem tam dvě střely. Čistě co to udělá.

Zařvalo to přeskakujícím tenorem. Nějaký host. Bývalý agent Speciál Space Service to nebyl, protože podle všech pravidel tlakových vln musel být pohřben v haldě za mými zády. Můj úsudek byl správný. Z haldy na scénu vsyčel nepopiratelný důkaz. Granát č. 2. Skočil jsem k nejbližšímu sloupu, ale nestihl jsem to. Tentokrát spadl celý strop. 44

Nějakou dobu bylo bílo. Když jsem se probral, zjistil jsem, že ležím zasypaný cihlami a omítkou půl metru od nahnutého sloupu. Nahnutého mým směrem. Nahnutí způsobovala hora z kusů stropu, jejíž hlavní nápor sloup zastavil a která by jinak skončila na mé hlavě. I takhle toho na mé hlavě skončilo až moc. Zaplaťpánbůh za ušanku.

Před mým obličejem vyčuhovala z úpatí hory něčí ruka a zatínala prsty do kusu cihly.

Nehty skřípaly.

Berettu jsem naštěstí nepustil. Pistole jsou pro buzeranty, vzpomněl jsem si na vlastní slova ve zbrojním skladě v Teráriu.

Prach byl tak hustý, že se nedalo dýchat. Průstřely pulzovaly jako srdce nemluvněte v dokumentu o potratech. Přes to všechno mě napadlo, že by bylo fajn se zvednout. Fajn by to bylo.

Ale úplně zbytečné. Celý výhled zabírala zmíněná hora sutin. A východ se nacházel pochopitelně za ní.

Přinutil jsem vrzající krk, aby zvedl hlavu. Nad vrcholkem Mount Cihlistu zela díra do přízemí. Přesněji řečeno, nebyla to díra – tam, kde se kdysi nacházela podlaha přízemí, teď nebylo nic. Z

chodby do nic nakukovaly hlavy. Třesoucí se rukou jsem si píchnul dvě dávky syndrenalinu do stehna. Pak jsem čtyřicet pět let vstával.

Celé osmnácté, devatenácté a první polovinu dvacátého století jsem lezl po strmé cihlové stěně. Netrvalo by mi to tak dlouho, kdyby mi kolem roku 1760 neuklouzla noha po prachem oblepených vnitřnostech, díky čemuž jsem sjel zpátky dolů.

Znova. Dařilo se mi nedívat se vzhůru, soustředil jsem se na rachotící úlomky pod zakrvácenýma rukama a škobrtajícíma nohama, na trčící zpřetrhané kabely, na berettu cvakající o rozlomené cihly, na chuť

prachu v ústech. Pár let po konci druhé světové války jsem zaznamenal, že výš už to nejde. Vrchol. Hurá. Kde mám tu zatracenou vlajku? Rozhlédl jsem se. Nikde nikdo. žádné hlavy ve dveřích z chodby. Z dálky se blížily sirény. Hasiči?

Tady, v Himalájích? Otočil jsem se. Dva metry od vrcholku bylo vysklené okno vedoucí do ulice plné vyvalených očí.

„Záchranka je na cestě!. informovaly mě vyvalené oči. Normálně bych ty dva metry mezi vrcholem hromady a stěnou přeskočil jako nic, ale v tomhle stavu to nebylo… Ale co. Skočil jsem.

Ještě že mě vyvalené oči chytly. Jinak bych opět skončil v základním táboře. Čumilové mě vytáhli oknem ven a uložili na chodník. Sirény nad námi vyly čím dál hlasitěji. Někdo mě přikryl dekou. „Vydržte, budou tu cobydup..

Měli pravdu. Opravdu tu byli cobydup. Čumilové se rozestoupili a středem prošli dva agenti Okruhu.

Zastavili se nade mnou.

„To mě poser,. řekl jeden z nich. „Viděls to někdy? To je nezmar.. Deka, kterou jsem byl přikrytý, sebou třikrát cukla, jak jsem ji prostřelil berettou. První rána šla vedle, druhá prošla hovořícímu agentovi klíční kostí, třetí jeho parťákovi tváří. Jeden padal do čumilů, druhý na mě. Vyprostil jsem ruce zpod přikrývky, pustil prázdnou berettu a přezbrojil. Agent, který se na mě svalil, měl pod kabátem tradičně BXP.

Ten s prostřelenou klíční kostí, co ho drželi čumilové, tasil. Chyba. Čumilové ho vyděšeně pustili. Vznášedlo záchranky a čtrnáctimetrové monstrgravo hasičů se snesly z oblohy postříkané cumuly mediocry.

Moje a agentovo BXP spustily. On zasáhl záda svého kolegy, já jeho pravou ruku a bok.

Pokusil se přehodit si zbraň do levačky, ale to se lépe vymyslí než udělá. Prostřelit někomu hlavu ze dvou metrů

je lehčí. Což jsem mu demonstroval. Mezi lidmi si prorážely cestu oranžové overaly saniťáků. Od hasičského vznášedla zase sprintovaly lesklé přilby. Vysoukal jsem se zpod mrtvého agenta. Na vzpřímenou polohu jsem neměl. Tudíž jsem vyrazil po čtyřech. Rudě ze mě crčelo a chodník zábl do rukou.

„Uhněte, dovolte – uhněte. Děkuju. Kdo je raněný?. „Tadyten Ukrajinec! Jak tady leze! Ten v tý ušance!. „Bacha, má bouchačku!. „Dovolte, pane-. Bafl jsem oranžovou nohavici a pokusil se po ní vydrápat. Ruce v gumových rukavicích mě

zatlačily zpátky. „Nevstávejte, ležte – jen ležte. Přineseme nosítka. Berte!. Druhý pokus o vztyčení. „Klidně ležte. Jen klidně ležte. Berte – ty nosítka!. „Co ty další dva?. „Mrtvý. Vodpráskl je ten Ukrajinec.. „Už někdo zavolal poldy?. „Ležte, prosím vás, pane. Nevstávejte pořád. Ležte.. „Zdravím, doktore. Budeme to tady muset vyklidit. Ten barák může každou chvíli spadnout..

„Ležte, sakra!. To bych taky rád, vole. Jenže já jsem na rozdíl od nich ten zvuk znal. „No konečně, policajti.. Ne. Ne policajti. Policajti nelítají v neoznačených helikoptérách. Tentokrát byly pro jistotu tři. Minuteman se plácl přes kapsu.

„Ležte – pomozte mi – držte ho – podívejte, co dělá, on se snad-. Stiskl jsem spoušť. „Aaaahggghbl.. „Panebože-. „On ho-. Na předloktích a kolenou jsem prolezl pod hroutícím se saniťákem a převalil se přes obrubu chodníku. Práh hasičského grava se houpal třicet čísel nad zemí. Když jsem chňapl po madlu a ručkoval do dveří, vrhli se na mě dva hasiči a zdravotník a pokusili se mě strhnout k zemi. Helikoptéry zastavily pět metrů nad ulicí. Vy létla z nich lana. Vsugeroval jsem si, že madlo je součástí mé levačky, takže mi dva hasiči a zdravotník budou muset utrhnout ruku, aby mě od hasičského vozu oddělili. Ne že by to nezkusili. Zvedl jsem pravou ruku, namířil BXP přes rameno a naslepo vystřelil. Už jsem stačil zapomenout, jak zajímavé je vypálit si těsně vedle ucha. Přestal jsem slyšet zvuk helikoptér. Přestal jsem slyšet skoro všechno. Něco lepkavého mi cáklo na krk. Stisk povolil. Překulil jsem se do řidičské kabiny. Z druhé strany do ní právě lezl brunátný hasič, za jeho zády se z vrtulníků

spouštěli maníci v povědomých šedých maskáčích. Opřel jsem si loket o kluzkou podlážku a vyprázdnil zásobník. Dávka hasiče smetla na ulici a prémiově zasáhla jednoho ze slaňujících komandosů. Roztočil se a nakopl kolegu. Tolik štěstí

najednou. Někdo mě vytahoval za nohu z kabiny. Oni mi snad nedají pokoj. Převrátil jsem se na záda a hodil po tahounovi prázdné béixpéčko. Ozvalo se tiché „dong. (ve skutečnosti asi docela hlasité), automat narazil do helmice a ruce na mé nohavici povolily. Podrážky komandosů se dotkly země, karabiny vycvakly.

Vydrápal jsem se na řidičské sedadlo. Okno ve dveřích se vysypalo. Komandosové z agentury GUMMA v běhu stříleli. Motor naštěstí běžel. Dupl jsem na plyn. Hasičské gravo vyrazilo.

A nabouralo do záchranky, která parkovala před ním. Zmáčklo ji jako harmoniku a v záplavě

střepů a trčících karboplastových plátů navinulo na sloup veřejného osvětlení. Rychle jsem zařadil zpátečku a nacouval do pěti gummáků, co běželi za mnou. Se čtrnáct metrů dlouhým hasičským gravem se v úzké ulici nemanévrovalo snadno. Točil jsem volantem o poloměru rodinné maxipizzy jak šílený a čumák grava se pomalu nasměroval do středu ulice.

–Trssk-–trssk-–trssk-naskakovaly na předním skle hvězdice prasklin. Konečně. Šlápl jsem na to.

Poslední, co jsem zahlédl, bylo, že dům s pivnicí se zhroutil. Akcelerace zabrala. Gravivíříče vřískaly a otevřené dveře na obou stranách sebou plácaly jako Falcový uši. Měl jsem kliku, ulice byla dost dlouhá – protože výšku jsem na rozdíl od rychlosti nabíral jen zvolna. Chodci na zebře měli solidní reflexy. Padli na zem ještě než jsem si stačil jejich střevy opentlit stěrače.

V osmi metrech a sto deseti kilometrech za hodinu jsem vybral první zatáčku. Respektive jsem se o to pokusil.

Zadek mi ustřelil a vletěl do oken kancelářské budovy. Oblak cihel, umělohmotných odštěpků a zkroucených okenních rámů. Sešlápl jsem pedál až kvíkl a podařilo se mi vyrvat gravo z budovy. Spolu s ním jsem vytrhl dva překvapené manažery, kteří se s nevěřícným, jéééáágh. rozplácli na ulici. Třetí

manažer mi zůstal viset na zadních schůdkách. Jak jsem zase zrychloval, začal vlát.

Helikoptéry ve zpětném zrcátku.

Rychlost devadesát jedna kilometrů za hodinu. Výška devět a půl metru. Pedál až k podlaze. Natáhl jsem se, abych přibouchl dveře u řidiče, a těsně míjející taxík mi je sebral z ruky.

Zbyla mi klika se třemi šrouby. Hodil jsem ji dolů a zasáhl tlusťocha ve zmijovce. Bonus.

Helikoptéry ve zpětném zrcátku se zvětšily. Byly jenom dvě. Kde je ta třetí? V další zatáčce jsem využil vzdušného proudu z nadzemního vlaku a seknul ji řízeným smykem. Rychlost sto třicet kilometrů za hodinu.

Helikoptéry se vynořily zpoza rohu, osypaly se žlutými tečkami a zpětné zrcátko vybuchlo. V řevu proudícího vzduchu a rachotu kulometů zazněl útržek melodie, jak střepy zacinkaly o bok cisterny. Rychlost sto čtyřicet kilometrů za hodinu. Hasičské gravo vrzalo a sténalo jako MechaGodzilla při joggingu.

Druhá salva z kulometů prošila nádrž s vodou a udělala ze mě kropicí vůz. Olověná smršť mě

hodila do smyku: ve výšce jedenácti metrů nad vozovkou jsem předvedl čisté hodiny.

Před čelním oknem proletěla stěna domu, mihla se žlutobílá ústí kulometů – sklo ohodila síť prasklin – pak stěna protějšího domu a já znovu dupnul na plyn, div jsem neprošlápl podlážku.

Rozkývané gravo skočilo kupředu. Gummákům se konečně podařilo zasáhnout manažera vlajícího ze zadních schůdků. Padal v dešti z prostřílené cisterny a lidé pod ním rozevírali deštníky. Na jeden se nabodl. Rychlost sto třicet kilometrů za hodinu.

Smetl jsem fiata, který si myslel, že když má zelenou, patří mu křižovatka. Za krajkovinou prasklin se na sekundu kmitl vytřeštěný mroží knír řidiče. Fiat v pádu blafhul a já ho uhasil. Po další kulometné dávce se z hasičského grava začalo kouřit.

„Tohle nevypadá dobře,. zahuhlal jsem, předklonil se a pozvracel si ruce krví. Kdybych měl zbraň, měl bych šanci. Takhle mě sestřelí každou – no, vlastně mě měli sestřelit už

před dvěma minutami. Amatéři. Ale kdybych měl zbraň… Zaostřil jsem na přístrojovou desku. Tlačítko autopilota jsem objevil na třetí pokus a gravo sebou přestalo házet a zvolnilo. Už jen sto dvacet pět kilometrů za hodinu. Šlehnul jsem si další dvě dávky syndrenalinu. Poslední, víc jsem neměl. Vyheveroval jsem se z křesla a klopýtal dozadu, okolo skříní s hasičskými uniformami. Pod nohama mi rachotily spadané přilby. Otloukl jsem se o stěny krátké chodbičky a po žebříku se hrabal nahoru. Poklop nebyl zamčený, jenom zacvaklý západkou.

Na horní plošině se mi nelíbilo. Nechápejte mě špatně, výhled ze hřbetu hasičského vozu řítícího se stočtyřicítkou nad berlínskými ulicemi byl úžasný, zvlášť ty střílející helikoptéry houpající se ve vzduchové brázdě za gravem na mě udělaly dojem, ale měl jsem v sobě pět kulek a to na náladě

nepřidá. Navíc bylo poněkud větrno. Okamžitě mi uletěla ušanka. Věnoval jsem jí teskný pohled a sledoval, jak máchá klapkami v poryvech větru. Pak jsem se chytil vodního děla. Popadl jsem rukojeti přivařené k tubusu hlavně, otočil se proti první helikoptéře a trhl pákovou spouští vzhůru. Překvapilo mě, jak je proud mohutný, vzhledem k tomu, že jsem už nějakou dobu zavlažoval ulici. Hochy v první helikoptéře to překvapilo taky.

Bílá traverza vody udeřila do předního skla. Smýkla předkem vrtulníku doprava a položila stroj na bok. Pilot se snažil vyrovnat, ale proti zuřivě tryskajícímu proudu neměl šanci.

Helikoptéra předvedla salto s nárazem do stěny domu. Výbuch ozářil ulici jako kapesní model slunce. V duze, která se chvěla za kropícím gravem, se zablyštěl vodopád střepů a hořících součástek. Zasmál jsem se a trochu si zazvracel. Krev jsem měl úplně všude. Oblečení bylo nasáklé a ve větru těžce pleskalo.

Kulomet další helikoptéry děroval plošinu kolem podstavce děla. Plech zvučel. Zabral jsem za rukojeti, otočil hlaveň. Sice jsem neměl mířidla, ale proud sloužil lépe než laserový zaměřovač. Vrtulník šel nahoru a než jsem stačil zareagovat, autopilot hasičského grava vykroužil pěkným předpisovým obloukem další zatáčku. Helikoptéra mi zmizela za rohem a já vodou vysklil okna v šestém patře.

Vzápětí se vrtulník zase objevil, stoupal v ostrém úhlu, pilot rval knipl, aby se dostal co nejvýš, mimo dosah trestajícího oštěpu boha řeky, ale neunikl. Spláchl jsem ho do strany, a když nad střechami domů vysekl spektakulární kotrmelec, podařilo se mi ještě trefit zadní rotor.

Dopadl na střechu starého činžáku a protrhl ji, jako by byla z papíru. Dům se nafoukl, zimničně otřásl a všechna okna explodovala. Helikoptéra se uvnitř propadávala patry. Dům se roztančil. No prosím a někdo za to platí architektům. Znovu jsem si chechtavě zabublal a pustil rukojeti děla.

Vzápětí jsem je zase rychle chytil. Plošinu začal trhat kulomet. Třetí vrtulník.

Nadletěl si vrchem a počíhal si na mě v boční ulici. Pověsil jsem se na vodní dělo a otočil se jako na dětském kolotoči. Páková spoušť zavrzala. Zpěněný paprsek vyrazil-a klesl. Došla voda.

Kulometčík ve třetí helikoptéře se nezdržoval pokusy o trefení mé nicotné osoby. Využil úhlu a rozstřílel řidičskou kabinu.

Hasičské gravo se překlopilo a hučelo dolů. Vzduch mě udeřil betonovou pěstí. Gravo se bokem otřelo o dům a začalo mu párat fasádu. Jako když rozepínáte zip. Ještě že jsem se pevně držel vodního děla. V burácejícím vodopádu cihel, skla, dřeva a prachu jsem na něm visel a nohy mi vlály ve vzduchu. Ale – jak říkal už Giordano Bruno – držet se padajícího hasičského vznášedla není plán. Tedy pokud nemáte v úmyslu nechat se rozmašírovat o střechy zaparkovaných automobilů.

Pustil jsem se, odrazil od plošiny a skočil. Proletěl jsem bušícím cihlopádem – vzdušný vír mě málem strhl za gravem – a trhlinou propadl do rozchlíplého pokojíčku čtrnáctileté dívky. Rovnou na postel. Rovnou na čtrnáctiletou dívku.

„Hilféééé!. zaječela mi do obličeje. Pořád jsem všechno slyšel jakoby z dálky. Scvakl jsem jí rovnátka. Moje ruka se leskla čerstvou krví, takže to bylo dostatečně výmluvné.

„Maul halten,. zachraptěl jsem. „Jen klid. Tvoje panenství zůstane nedotčeno. Ať si ho užije Horst. Já jenom procházím.. Kdybych řekl, „já se jenom potácím., bylo by to blíž pravdě.

Dopotácel jsem se ke dveřím. Dívka za mnou zírala, na tvářích krvavě hnědé otisky prstů. „Jak víte, že se jmenuje Horst?.

„Scanners,. řekl jsem. „Vidělas ten film? Vybuchne ti hlava.. Na chodbě se na mě vyřítil fotřík s baseballovou pálkou. „Tak ty mi budeš lézt za cerou voknem-.

Nebyl jsem dvakrát ve formě, ale na takového mamlasa bych stačil i odsypaný v urně.

„To nebylo okno, taťko,. knokautoval jsem ho. „Jsem Muž, který prochází zdí.. V předsíni jsem ukradl kovbojský

klobouk. Celý Okruh sedí u satelitního přímého přenosu. I když si teď ještě všichni myslí, že jsem pohřbený v troskách hasičského grava. Deset minut náskok.

První minutu jsem strávil čekáním, než přijede výtah. 45 „Tak jsem tady zase.. „C-?. „Říkal jsem ti přece, že ještě přijdu.. „Vy-. „Ale tentokrát nebudu chtít blbou uzi. Tentokrát budu chtít něco většího.. „Vy-. „Jo, já.. „Vy krvácíte!. „No jo. Blu-bluh-bluéééh.. „Vy zvracíte!. „Mohl bys, kurva-. „Vy zvracíte krev!. „-mě přestat informovat-. „Vy padáte! Na zem!. „-o tom, co sám vidím?. Konečně zmlkl. „Fajn,. řekl jsem z podlahy. „Fajn. Potřebuju raketu země-vzduch, Friton N-564 nebo R:A:H. –

prostě tu s dvojnásobným dostřelem. Nalož ji do modrýho audi, co parkuje venku na tom psovi. Hned..

46 Můj problém byly satelity. Dokud po mně šel jenom Minuteman se svými gummáky, bylo to relativně v klidu – lovci lidí mají coby soukromníci přístup jen ke špionážním družicím, jejichž záznamy jsou na prodej, a těch tolik není. Jenže teď jsem byl oficiálně renegátský agent a měl jsem v patách celý Okruh. A Okruh má nejlepší pokrytí.

Zabil jsem jim zhruba dvacet agentů. Celé vyhodnocovací oddělení teď hodilo ostatní práci za hlavu a luxuje lupou každé okénko každého záběru. A vzhledem k tomu, že už před šestnácti lety byla víc jak třetina analytiků Okruhu roboti, jim to jde asi poměrně rychle. Musel jsem zmizet z Berlína. Okamžitě.

Nemohl jsem odletět raketoplánem. Nemohl jsem odletět letadlem, nemohl jsem odjet vlakem, nemohl jsem odjet autobusem. Na letišti, na nádraží, všude byly kamery. Nemohl jsem si na ulici zastavit taxík. Nemohl jsem ukrást auto, ani na ulici, ani na podzemním parkovišti, kde je to bezpečnostními kamerami úplně prošpikované. Nemohl jsem se vloupat do soukromé garáže a auto ukrást, protože by mě prostřednictvím satelitu viděli vcházet a pak – shodou okolností – vyjíždět auto. Mohl bych se do nějakého rodinného domu dostat kanalizací, ale neměl jsem plány kanálů. A na to, abych si je opatřil, jako jsem si předtím sehnal plány pivnice, nebyl čas. Náskok jsem v téhle chvíli odhadoval na sedm minut. Než probrali všechny lidi, kteří se v okolí

havárie pohybovali – tři minuty. A než přišli na to, že maník v černém kovbojském klobouku, který

vyšel ze vchodu vedlejšího domu a nasedl do zaparkovaného audi, jsem já – čtyři minuty.

(Přijdou na to nejspíš podle toho, že se audi nerozjelo po třiceti pěti sekundách – průměrná doba, než se řidič

usadí a nastartuje — ale čtyřiceti osmi – průměrná doba, než se řidič usadí a auto šlohne.) Prodejce zbraní sice nic neřekne, protože se zlomeným vazem má člověk příjemnou imunitu i vůči hodně neodbytným otázkám (stejně jsem na raketu země-vzduch neměl peníze), ale oni se ho nemusejí na nic ptát, stačí jim sledovat na záznamu modré audi. Sedm minut. To by mělo stačit.

Měl jsem takový nápad. Sice trochu debilní, ale nápad. A když jste v podobné situaci, držíte se každého ne-zas-tak-úplně debilního nápadu jako klíště.

47 Audi smykem zastavilo na sněhem zesklovatělé trávě. Vypadl jsem ven a pověsil se na kliku zadních dveří. R:A:H., izraelského levobočka sovětského SA-7 a amerického Stingeru, jsem ven tahal dvě minuty. „Doprdele, do-pr-de-le.. Levá ruka byla k ničemu, stejně jako levá noha. Už jsem nezvracel, krev mi tekla z úst slabým, ale nepřetržitým pramínkem. Protiletadlová střela žuchla do trávy. „Do-pr-de-le..

To nejhorší mě čekalo. R:A:H se odpalovalo z ramene. Kdyby „vstávání pomocí otevřených dveří audi. byla olympijská disciplína, měl bych šanci na medaili. Navíc jsem se vytáhl jednou rukou. Ne že bych chtěl v této nanejvýš vhodné chvíli zamachrovat, ale druhou jsem držel raketomet – věděl jsem, že už bych se pro něj nedokázal sehnout.

Opřel jsem se zadkem o kufr auta a pokusil se vyhodit si R:A:H na rameno. Ani náhodou.

Přitiskl jsem ji k tělu a ručkováním sunul nahoru. železná roura mi vyhrnovala mokrou košili a přimrzala k zakrvácenému tělu. Až tohle uvidí hoši z Okruhu na družicových snímcích, podělají se smíchy. Ruce mi vibrovaly.

S chroptivým heknutím jsem vyhoupl protiletadlovku na rameno, vyvážil ji, odlepil se od audi, málem upadl, rozkročil se a namířil do oblohy.

Na obloze nebylo naprosto nic. Pokud nepočítáte celkem hustý výskyt exemplářů Cumulus mediocris. Skrz mířidla jsem si vybral jednu zvlášť velkou kupu. Na klávesnici, jejíž tlačítka byla příliš malá

pro mé breptající prsty, jsem vypnul termonavádění, nastavil vzdálenostně fixní detonaci a palcem stiskl tlačítko aktivace umístěné vzadu za spouští. A odpálil to. Zpětný ráz se mnou praštil o zem. Raketa jedovatě zasyčela a namířila si to doprostřed ocelové

oblohy. Ještě než se proměnila v tečku, zahlédl jsem, jak se vysunuly manévrovací plochy. Pustil jsem prázdný odpalovač a plazil se pryč. Jestli mám pravdu, letecká puma Okruhu sem dopadne za šest minut. Plus mínus třicet sekund. Proto jsem taky vybral tuhle opuštěnou spandauskou pláň poblíž nepoužívané železniční tratě, abych jim usnadnil rozhodování, jestli ji sem mrsknout nebo ne.

Moje raketa ve výšce devíti set metrů explodovala. A stalo se tohle: Raketa při výbuchu vydala teplo tři tisíce dvě stě stupňů Celsia. Tepelný šok načechral nestabilní

zvrstvení studeného vzduchu (které se dalo jasně odhadnout právě z výskytu cumulů mediocrů) a během několika minut vytvořil nový prudký stoupavý proud. Teplý vzduch, který leží nad velkoměstem i v zimě, se vzniklým komínem začal odsávat vzhůru a na jeho místo začal proudit studený vzduch z vyšších vrstev. Výběžek horkého vzduchu dosáhl kondenzační hladiny.

Výsledek mého tepelného šejkru s oblohou se projevil během pěti minut – Cumulus mediocris se proměnily v regulérní jednolité Cumulus congestus. Pochopitelně ne nad celým Berlínem, ani ne nad celou spandauskou čtvrtí. Ale mně nešlo o celý Berlín, nešlo mi o blbou spandauskou čtvrť.

Šlo mi o pár set metrů pláně poblíž nepoužívané železniční tratě a o čtyři silnice poblíž. Ty měly zmizet objektivům satelitů, přikryté neprůhlednou vrstvou mraků. Na to, abych čekal, až se milostivě dostaví

anticyklona od západu nebo až se vklíní azorská výše a změní se počasí, jsem fakt neměl čas. Plazil jsem se, jak nejrychleji jsem dovedl.

Co Okruh udělá, se dalo předpokládat – koneckonců, pracoval jsem u nich čtyři roky, takže pro mě jejich postupy nebyly španělský buranov. Všude kolem byla neobydlená oblast.

Rozhodnutí hodit na mě leteckou pumu jim zabere dvacet sekund. Pumě z hlídkového bombardéru to sem bude trvat dalších čtyřicet.

Radši jsem se nedíval na hodinky. Místo toho jsem zpitoměle uvažoval o tom, že jestli mnou akcelerovaná oblačnost vyroste do čtyř

a půl kilometrů, do výše, kde se začínají tvořit ledová jádra, mohla by z ní být dobrá přeháňka. Vzhledem k ročnímu období sněhová. Budem stavět huhuláka.

Skutálel jsem se ze svahu do příkopu u silnice. Puma dopadla. 48 Vzhledem k tomu, že jsem se válel v příkopu a pod kopcem, mě tlaková vlna celkem vyignorovala. Což se nedalo říct o kolem projíždějícím náklaďáku, který narvala do svodidel.

Najednou bylo docela horko a obloha ztemněla prachem. Jestli nebude do půl hodiny sněžit, sním svou ušanku. Vlastně já už ji nemám.

Chvíli jsem promýšlel, jestli se nad tou ztrátou nemám rozbrečet a rozhodl jsem se, že když tak potom. Místo toho jsem vylezl z příkopu a lehl si na silnici.

Cumuly congesty vypadaly za prachovým filtrem jako alpské vrcholky vymodelované ze špinavé

vaty. Fajn výhled. Jen by mě nemusely do lopatek tlačit kamínky. A taky by mi nemusely vedle levého ucha kvičet brzdové destičky.

Volvo zastavilo dvacet centimetrů od mé hlavy. Bouchly dveře a ozval se mužský hlas.

„Panebože, málem jsem ho přejel!.

ženský hlas: „Co je mu? Je ožralej?. Mužský hlas: „Nevím – nevypadá. Asi je z támhletoho náklaďáku.. Skřípění kroků na štěrku. „Pane, co— Jste zraněný?. „Jo,. řekl jsem. „Panebože. Chcete odvést k doktorovi? Můžeme vám nějak pomoct?. „Můžete,. přikývl jsem a namířil mu do obličeje Colt Pocket Positive s krátkou hlavní, který jsem sebral mrtvému prodavači zbraní a který jsem měl zastrčený vzadu za opaskem.

„Panebože.. „Co se děje, Niklasi?. „Míří na mě pistolí.. Nevěřícné ticho. Pak: „Cože na tebe?. „Míří pistolí.. „Jdu tam.. „Ne, nevystup-. Klapot vysokých podpatků a přišly nohy. Velice pěkné nohy. Bylo to zřetelně vidět, protože punčochy byly nylonové a sukně krátká. A pak si ženské stěžují na záněty vaječníků.

„Niklasi! On na tebe míří pistolí!. „No vždyť jsem to říkal,. podotkl Niklas. Měl ustupující čelo, srostlé obočí a mimořádně odpudivé

kotlety. Přestávalo mě to bavit. Ohledávači Okruhu tu budou každou chvíli a mě by docela potěšilo, kdyby verdikt zněl „vypařil se po přímém zásahu letecké pumy..

„Budete dělat, co vám řeknu,. oznámil jsem zespoda. „No vzhledem k tomu, že na nás míříte pistolí, tak-. „Ticho,. skočila Niklasovi do věty majitelka budoucích zanícených vaječníků. „Co od nás chcete?.

„Pomožte mi na nohy.. Zvedli mě. Majitelka budoucích zanícených vaječníků měla rozcuchané blond vlasy a neuvěřitelně

modré oči. „A teď mě odvezte k doktorovi.. „Ale vždyť to jsem vám nabízel prve-. „Kvůli tomu na nás nemusíte mířit pistolí,. napomenula mě blondýna. Táhli mě k autu. „Tam ne,. řekl jsem, když mě cpali na zadní sedadlo. „Chci do kufru.. „Cože?. „A ji-. ukázal jsem hlavní na blondýnu, „-tam chci s sebou.. To byl ode mě tak trochu hazard. Kdyby to byla panovačná sestra, se kterou právě strávil dovolenou, tak by se Niklas taky mohl jen usmát decentním kovovým úsměvem, nacpat nás do kufru a odvést na nejbližší policejní stanici. Ale podle toho, jak mu zacukala brada, jsem poznal, že to panovačná sestra není.

„To absolutně nepřichází-. Opřel jsem mu revolver o nos a natáhl kohoutek. „Nemám moc času.. Kotlety se zježily. „Já ne-. „Dělej, co říká, Niklasi,. zasáhla bloncka a dívala se přitom na mě, ne na něj. „Otevři kufr..

„Ale Marie-. „Budu v pořádku. Neboj.. Pořád se na mě dívala. Už jsem se zmínil, že jsem modřejší oči v životě

neviděl? Jestli ano, není důvod to neudělat znovu, protože pro takhle namíchaný odstín by si každý

krajinkářský kýčař uřízl ucho. Niklas popotáhl a otevřel kufr. „Dáma první.. Elegantně přehodila nohy přes okraj kufru, sukně sejí přitom vyhrnula až k bokům.

Poskládala se vedle rezervy a udělala mi vedle sebe místo.

„Pomož mi, Niklasi,. řekl jsem jejímu manželi/snoubenci/milenci/příteli, nehodící ať si škrtne koho to zajímá. Pro případ, že by ho napadl žertík s víkem od kufru a mou hlavou, jsem mířil Marii do obličeje. Její oči se v přítmí kufru leskly.

O žertík se nepokusil, dokonce mě do kufru ani nehodil. Úplně normálně mi pomohl.

Když jsem lezl k Marii, věčný pramínek krve, který mi vytékal z opuchlých úst, jí pokapal obličej. Zamrkala. Niklas stál u otevřeného kufru a čekal, až se utábořím.

„Pojedeš po západní seegefelderce ven z Berlína,. řekl jsem mu. „Někde okolo Albrechtshofu budou zátarasy a policejní hlídky. Zastavíš, ukážeš jim doklady a budeš se zvědavě vyptávat, co se děje. Možná budeš trochu nasranej, protože pospícháš. Jestli dáš policajtům signál, jakékoliv znamení

– Marie kaput. Poznám to, tomu věř.. „Co když budou chtít prohledat auto?. „Tak jsi taky vdovec.. „To nemůžet-. „Takže se radši snaž, aby to auto prohledat nechtěli. Pár kilometrů za Falkensee, někde na bývalé

Nauener Chaussee, zajedeš na lesní cestu, zastavíš a vyndáš nás. Jestli tě teda nebudou sledovat. Jasný?.

Nelíbilo se mu to. „A co když-. „Jo a dej sem webil.. „Proč?. „Myslíš, že tě nechám rozesílat zprávy, vole?. Podal mi ho. „Já-. „Konec zdvořilostní konverzace. Jedem.. Nerozhodně přešlápl. „Ale jestli-. „Kristepane, Niklasi,. vybuchla Marie. „Jeď už!. Odpověděl jí pohledem Jana Nepomuckého, který si obul špatné číslo španělské boty, zkontroloval, jestli nás víkem neudeří do hlav a zavřel kufr. Klaply dveře, chytnul motor, štěrk zapraskal pod pneumatikami.

Ani já, ani Marie jsme nic neříkali. Auto zrychlilo. Začalo to víc házet a když jsme na světlech zastavili, setrvačnost mě nasunula na Marii. Neuhnula.

Kdyžjsme se opět rozjeli, zašeptala: „Já vás hned poznala.. „Jo?. řekl jsem. „Vy jste Keller. Můj táta kvůli vám na Saturnu organizoval petici za znovuzavedení trestu smrti..

„že pana otce pozdravuju.. Mlčela. Na tváři jsem cítil její dech, voněl po žvýkačce bez cukru. Tělo, na kterém jsem byl nalepený, sálalo skrz moje mokré šaty jako žehlička. Aspoň budu za chvíli suchý.

„Zabijete nás?. „Bylo by to logický, co? Pustím vás a hned poběžíte s teplým bonzem na policii. Ty jsi mě navíc poznala. Na to, abych vás někde svázal, nemám sílu, a na to, abych vás uplatil, nemám peníze..

„Logický by to bylo,. přikývla. Její vlasy mě zašimraly na tváři. „A…. Niklas na někoho zatroubil a smýklo to s námi do strany, jak předjížděl. „… jak to uděláte?. „Co?. „No jak nás zabijete? Zastřelíte nás?. Ztěžka jsem zapolykal. Už zase se mi chtělo zvracet. „To je nejjednodušší, ne?. Opět přikývla. Niklas zpomalil, auto téměř zastavilo. Motor nechal běžet. Z toho, že občas krokem popojel, jsem si domyslel, že jsme se dostali do kolony před zátarasy.

„A…. řekla Marie. „Co zas?. Propracovávala se k meritu věci pomalu, ale vytrvale. „Předtím, než mě zabijete…. „No?. „… znásilníte mě?. „Pochopitelně,. uklidnil jsem ji. Než jsme se dosunuli k zátarasům, trvalo to odhadem čtvrt hodiny. Niklas zapnul rádio.

Ve Spandau prý bouchlo nějaké potrubí. Celá oblast je uzavřena aprohledávají ji technici, jestli nehrozí

další nebezpečí. Volvo zajelo ke straně silnice. Byl slyšet šumlující hlas: „Dobrý den. Vaše doklady, prosím..

„A když mě budete znásilňovat, tak…. zašeptala mi do ucha Marie a já jí beze slova zabořil hlaveň

revolveru pod bradu. Přitiskla se ke mně ještě těsněji. Divil jsem se, že mi z oblečení nezačal stoupat kouř. „… jak to uděláte?.

„Obvykle k znásilnění používám bicykl, nejnovější román Torna Clancyho a pět mrtvých vakojezevců,. zabrblal jsem. Krev s hořkými slinami mi tekla po bradě. „Ale jestli máš jiný návrh….

„Jedete z práce?. otázal se policejní šumí. Niklas: „Ne. Do práce. Dělám ve Falkensee.. „Mhm-m.. Představoval jsem si, jak polda studuje řidičák. „V tý chemičce?. „V počítačový firmě.. Bod pro Niklase. V chemičce jakožto největším podniku široko daleko mohl polda někoho znát –

zvlášť pokud byl místní, což asi byl. Počítačových firem je všude plno. „Ne, myslela jsem…. Mariin dech mi zahřál boltec, „.. jestli mě znásilníte i do análů.. „Cože?. zeptal se polda. „Co jste říkal, že máte s kufrem?. Zatlačil jsem hlaveň do Mariiny brady, až jsem jí zvrátil hlavu. Vydala tichý zvuk. Tichý nadržený zvuk.

„Nic. Nic,. odpověděl rychle Niklas. „Říkal jsem jenom,. zvýšil hlas. „Kvůli čemu to tady je?

Někoho hledáte?. „Běžná prohlídka.. „A jestli,. zaševelil Marii vzduch mezi blýskajícími se zuby, „mě přitom svážete.. „Já jenom že-. snažil se Niklas. „V pořádku. Jeďte.. „-to tak vypadalo, že někoho hledáte, víte-. „A jestli mě budete škrtit,. zašeptala Marie. „Řekl jsem jeďte. Pokračujte.. „Jenom to bych chtěla, abyste mi řekl. Abych to věděla.. Auto se rozjelo. Zachrčelo to ve mně. žaludkem mi cukaly křeče a v ústech jsem měl spoustu hořkých slin. Povolil jsem ruku s revolverem. Marie sklonila hlavu a prisála se mi na ústa.

„To bych na tvým místě nedělal,. zahuhlal jsem. Nedala se odbýt. Opět to ve mně zachrčelo. No jak chceš. Každý svého štěstí strojvůdcem. Políbil jsem ji otevřenými ústy a ona mi sladkým, špičatým jazykem projela nejzadnější plomby.

Stalo se, co se stát muselo. Zjistil jsem, že zvracet někomu do krku je zajímavá zkušenost. Rozhodně přitom kolem sebe tolik nenaděláte.

Když o deset minut později Niklas na lesní cestě otevřel kufr, byl jsem připravený a namířil mu revolver mezi oči.

„Tak to bylo těsně, co? Když se mě ten polda vyptával, měl jsem vážně… Je Marie v pořádku?.

Vyvalil oči a povolil čelist. „Co-co je jí-?. „Udusila se zvratkama,. řekl jsem. „Vy nás zabijet-. „Je to logický, ne?. střelil jsem ho mezi kotlety. Bylo to logické. Ale stejně jsem nebyl rád, že jsem Niklase takhle na místě zabil. Neměl mi kdo pomoct z kufru. Hrabat se z něj bylo jako lézt z rakve. Nikdy bych neřekl, že je samoexhumace taková

dřina. Zvlášť když syndrenalin přestává působit. Když jsem se plazil podél auta k otevřeným dveřím na řidičově straně, moje tělo sebou neovladatelně škubalo. Tenhle stav jsem znal. Už jsem ho dvakrát zažil. Zbývalo mi tak půl hodiny, víc ne.

Pomocí Niklasova webilu jsem našel seznam soukromých ordinací v okruhu dvaceti kilometrů. Bylo jich sedm.

Nastartoval jsem volvo, přejel Niklase a couval po lesní cestě zpátky. Začalo sněžit. 49 Dům stál ve velké zamrzlé zahradě, která vypadala, že do ní někdo pravidelně mlátí baseballovou pálkou a huláká „já ti ukážu, jaká ty budeš malebná zahrada, to ještě uvidíš!.

Bandáže igelitu a drátěného pletiva byly utaženy kolem stromků s pochmurnou zarputilostí. Vrata na příjezdovou cestu dokořán. Buďto je někdo zapomněl zavřít nebo se právě chystal k odchodu.

Dojel jsem až k domu a spadl čelem na klakson.

Hejno havranů se zvedlo a odletělo do padajícího sněhu. Černé tečky mezi bílými tečkami. Zvuk klaksonu vibroval větvemi neduživých stromků. Pozoroval jsem, jak mi krev z úst stéká po vnějších stranách volantu a v nejnižším bodě se hromadí do těžkých kapek. Stmívalo se.

To mi ten den rychle utekl.

Sněžilo čím dál hustěji. Ze dveří konečně vyšel bělovlasý řízek v rozepnutém kabátě. „Co tady sakra… Sakra!. Otevřel dveře volva a zíral na mě. „Někdo vás postřelil,. upozornil mě. „Pětkrát,. zabublal jsem do volantu. „Do prdele. Cítíte nohy? Můžete se pohnout?. „Cítím. Nemůžu,. vyrážel jsem. „Se pohnout. Ale s páteří. Nic nemám.. „Budeme to muset risknout. Za chvíli byste vykrvácel.. Vměstnal se do auta, popadl mě v podpaží

a tahal ven jak šneka neplatiče z nájemní ulity. „Kurva,. řekl, když uviděl louži krve, ve které jsem seděl, „-dyť vy už jste vykrvácel!.

„Ungh hngggn,. označko val jsem mu krví polobotky. „Doktore…. „Co?. „Nevo-lejte policajty.. Všiml si, že v pravé ruce držím revolver, ale nijak to nekomentoval. „Po-tom vám to vy-světlím.. Vytáhl mi nohy z auta, hodil si mou levačku přes rameno a vlekl k domu. „Vydržte.

Ordinace je v přízemí..

„Unnng.. Takhle zblízka vypadala zahrada ještě hůř než z auta. 50 „Zbláznil jste se? Připoutaný za nohu k operačnímu stolu vás přece nemůžu operovat!. Už jsem ani nedokázal mluvit. Chtěl jsem na něj aspoň namířit revolver, ale nezvedl jsem ruku. Naštvaně si mě změřil. „To jste mi to teda vysvětlil..

Když člověk zvrací na zádech, bublá jako bahenní fontána. Krvavé blitky, kterými jsem se zalykal, byly to nejteplejší v celé místnosti. „Kurva.. Nadzdvihl mi hlavu, abych se neudusil.

„Co mám s váma….

Počkal, až dozvracím, a vytáhl mě na operační stůl. Ještě před čtvrt hodinou bych se zbláznil bolestí. Teď už jsem nic necítil. Udělal holubičku a v předklonu, s levou nohou připoutanou policejními želízky ke stolu (Marie je měla v kabelce, přesně, jak jsem si myslel), rachotil na tácu s chirurgickými nástroji. „Musím vám dát celkovou anestézii..

Zavrtěl jsem hlavou. „Lokální nepomůže. To nevydržíte.. Uvidíme, pomyslel jsem si otupěle. Zkusíme to a uvidíme. „Jak myslíte. Píchnu vám železnou opici, abych rozpustil těch pět střel, co máte v těle, jenže to taky nemusí bejt nic platný. Rány se ještě nezanítily, ale….

Uvidíme. „Ztratil jste spoustu krve. Nasadím vám plazmu, ale spolu s tím traumatickým šokem…. Uvidíme. „No jo. Dost keců,. řekl a zavázal si roušku. „Připraven?. Na tohle člověk není nikdy připraven. Přikývl jsem. Uvidíme. Vzal do ruky skalpel. A viděli jsme. 51 Probral jsem se. Ležel jsem na břiše na zakrváceném operačním stole. Doktor spal zkroucený na kolečkové židli, kterou si deštníkem přitáhl z kouta. Nohy si položil na podstavec operačního stolu a kdykoliv sebou zamlel, pouta zacinkala. Musel jsem se pohledem přesvědčit, že pořád ještě držím Colt Pocket Positive – necítil jsem ho, pravá ruka úplně zdřevěněla. Svět byl uplácány z horce pulsujících medúz.

Zkusil jsem se pohnout. Kupodivu to šlo. Levačka se posunula o dva centimetry. To vůbec nebylo špatné.

„Jestli se můžete hejbat, můžete mě taky odemknout,. řekl doktor, aniž otevřel oči. Cítil jsem se jako tenisák, se kterými hráli týden ve Wimbledonu čtyřhru, potom ho sežrala kočka, vyzvracela kočka, zmlátil agresivní medicimbal a přejel tahač s kusem atomového reaktoru. Ano, cítil jsem se blbě. A přes to jsem vnímal, jak se mým tělem šíří úleva jako lavina. Jsem naživu.

Nedostali mě.

Na krátkou chvíli mě zalila taková euforie, že jsem se málem rozklepal. Najednou se mi zdálo, že dokážu všechno na světě. Třeba i pohnout rukou. A taky že jo – cukla sebou o další centimetr. Přišlo mi dokonce, že to šlo o něco snadněji.

„Nemám od těch pout klíčky,. řekl jsem doktorovi. To mu oči otevřelo. „Cože?. „Jsou v autě. V kabelce na sedadle spolujezdce.. „Zvedněte se a švihejte pro ně.. „Ha ha.. Pokořil jsem další centimetr. „Myslím to vážně. Přece mě tu takhle nenecháte přes víkend. Ošetřovatelka přijde až v pondělí

ráno v devět.. „Hele, neměl byste mi spíš nařídit pooperační klid?. „Seru na pooperační klid. Když jsem viděl to vybavení, co do vás narvali… Jasně, teď se asi necítíte nijak zvlášť, ale bude vám stačit den nebo dva a budete v plný formě. Ty regenerační vstřikovače nejsou laciný zboží. To vám dělali v Bethsedě?.

„Jo, v Bethsedě,. zalhal jsem. „Myslel jsem si to. A teď padejte pro klíčky.. Kromě toho, že se mu povedlo rozpustit všech pět projektilů, vyčistit rány, zašít je a dát mi transfuzi, jsem ho taky v posledním záblesku vědomí donutil, aby mi odsál stopovací koloid, který mi pod kůži vstříkli v Teráriu („Mám provést zákrok skrz sako? Vy jste se zbláznil!.).

Použil k tomu liposukční odsavač, jímž místním gertrudám modeloval špeky. Mísa s pableskujícím želé stála na stolku, přikrytá sakem ztvrdlým krví.

Zapřel jsem se rukama a velmi, velmi, velmi, velmi pomalu jsem se zvedal. Klouby hlasitě

praskaly. Konečně se mi povedlo se posadit. Tak. Teď jsem se cítil überblbě. A skvěle zároveň. Ale na plácání se po zádech, jaký jsem božan, nebyl čas. Měl jsem práci.

Jakmile jsem se postavil, zapnuly se servomotory skryté pod podlahou ordinace a začaly celou místnost naklánět a točit s ní, jako by to byla filmová kulisa, v níž se natáčí interiér divoce manévrující

válečné ponorky. Podařilo se mi velice šikovně dopadnout na psací stůl a rozvalit se na něm stylem „plž na pláži.. Ze stojánku jsem vyprostil webil a napojil se na Answr877Miho.

Doktor mě pozoroval. „Co si myslíte, že děláte?. Myslel jsem si, že dělám to, co by měl udělat každý pronásledovaný, jakmile mu přestane hrozit bezprostřední nebezpečí. Jenom utíkat – jak řekl tuším Tycho de Brahe – není plán. Lovci lebek každého dřív nebo později dostanou. O Okruhu ani nemluvím.

Můj plán se nacházel v Santiago del Estero v Argentině, kde podle Absolutně Tuhého Martze žije člověk, který by mi mohl pomoct. Jediný problém byl, že jsem nevěděl, kdo to je, jak se jmenuje a kde bydlí. Ale jinak všechno v pohodě.

Vycvakal jsem na webilu: NA KTERÝCH LÉKAŘSKÝCH UNIVERZITÁCH JE

FAKULTA SE SPECIALIZACÍ

NA CYMOZKOVOU CHIRURGII? CELÁ SLUNEČNÍ UNIE NEBO JENOM ZEMĚ? zeptal se Answr877Mi. JENOM ZEMĚ. Někde jsem začít musel. A877MÍ vyplivl odpověď na displej okamžitě, jak jsem dopsal: NA ZEMI JSOU TO 3

UNIVERZITY: BELLTEGOVA, KERVOKIANOVA A SVATÉHO TOMÁŠE.

„Tak půjdete už pro ty klíčky nebo ne?. „Ticho. Lečí,. ocitoval jsem nápis na dveřích ordinace. SEZNAMY JEJICH ABSOLVENTŮ? Dal mi najevo, že takové triviality jsou pod jeho úroveň: NA DOMOVSKÝCH

STRÁNKÁCH

UNIVERZIT. DĚKUJI, žE JSTE POUžILI SLUžEB SÍ?OVÉHO INFORMAČNÍHO

KONZULTANTA A877MÍ. V každém okně jsem si otevřel stránku jedné z univerzit.

„Chce se mi chcát,. sdělil mi doktor konverzačním tónem. „Chce se mi hodně chcát.. „To je pouze váš subjektivní pocit, nikoliv objektivní realita, která by se mě dotýkala,.

odtušil jsem.

Našel jsem si na stránkách Kervokianovy a Svatotomášské univerzity seznamy absolventů v oboru cymozkové chirurgie za celou dobu jejich existence a stáhl si je na DTD. Dohromady nějakých šest tisíc jmen. Belltegova univerzita dělala fóry. V PŘÍPADĚ ZÁJMU O NAŠE

ABSOLVENTY KONTAKTUJTE

SLEČNU F. J. OARTHOVOU NA TELEFONNÍM ČÍSLE 6221568727. Vytočil jsem telefonní číslo slečny F. J. Oarthové. „Bude to objektivní realita, až to spustím. Myslím, že z tohohle místa se mi podaří vás trefit,.

nevzdával se doktor. „Dobrý den,. ozval se ženský hlas. „Dobrý den,. řekl jsem. „Já-. „Dovolali jste se do archivního oddělení Belltegovy univerzity. Pokud máte jakoukoliv žádost či dotaz, zanechte prosím vzkaz..

Vytočil jsem centrálu. „Dobrý den. Dovolali jste se na centrálu Belltegovy univerzity. Pokud máte jakoukoliv žádost či dotaz-.

„Kurva, copak nikde nepracujou?. „Je sobota, idiote,. řekl doktor. Vytáhl jsem z webilu DT disk se jmény, vypnul přístroj a zašoupl ho zpátky do stojánku.

Sice mě

lákalo si ho nechat, abych v pondělí nemusel shánět nový, navíc identifikační webilový kód soukromého lékaře byl pro tuhle akci ideální, ale nedalo se nic dělat. Nechat si rozřezat záda, abyste se zbavili vysílacího zařízení a pak se vesele promenovat s webilem v kapse, to bych byl opravdu webil. DTD jsem strčil do kapsy.

„Dobře. Ustupuju pod pohrůžkou urinálního násilí,. odlepil jsem se od psacího stolu.

Ordinace už

se tolik nehoupala. Pacifik za mírného větru. „Jdu pro ty klíčky.. „No sláva.. Vykročil jsem nejistým krokem zgrogovaného námořníka a za doktorovými zády sebral mísu obalenou sakem. „Kdyby to během těch pěti minut začalo být opravdu naléhavý, uhryzejte si nohu. Lepší amputované chodidlo, než moč prosáklá do vnitřností..

Doktor vydal neurčité odířknutí. Kdyby věděl, že je to naše sbohem, určitě by si dal na rozloučení

víc záležet. Sobotní ráno bylo bílé jako čerstvě glazurovaný talíř a volvo s mrtvou Marií stále parkovalo před domem. Na sedadlech byl navátý sníh.

Teď jsem potřeboval co nejrychleji emigrovat do Argentiny. To by neměl být problém. Německo mělo v tomhle ohledu solidní tradici. 52 Z Buchow-Karpzova jsem jel přes Ketzin směrem na Branderburg. Pochopitelně ne po dálnici, bral jsem to po druhé třídě a okreskách.

Nejrozumnější by bylo zamířit do Polska nebo do Čech. Co nejrychleji se vypařit z Německa, které

po mém berlínském dablu připomínalo úl, který někdo polil bezolovnatým dresingem a škrtl sirkou. Ne že bych to tím nějak zásadně vyhrál, hranice byly čistě symbolické, ale přece jenom – Polákům a Čechům masakry v hlavním městě Německa žíly tolik trhat nebudou. Navíc ani jedni nebyli v mezinárodní pomoci Germánům nikdy přehnaně aktivní.

Jo, to by bylo nejrozumnější. Proto jsem zamířil do Nizozemska. Minuteman i analytici Okruhu počítají s eventualitou, že jsem se nerozložil na atomy při dopadu spandauské pumy, a to s Českem a Polskem je napadne jako první. že bych se pustil přes celé

Německo do Nizozemska, bude až na konci seznamu pravděpodobných variant. Zapnul jsem si rádio a naladil zprávy. Nic o mně. Nemělo to sice žádný význam, ale přesto jsem se cítil líp.

Před Uelzenem jsem zajel na parkoviště u supermarketu a nechal tam volvo stát s pootevřenými dveřmi a klíčky v zapalování. Soucitný dobrák, který se rozhodne o opuštěné auto postarat, bude docela překvapený, až otevře kufr. Ke každému pátému ukradnutému autu mrtvou blondýnu zdarma. Když jsem na parkovišti C kradl nejnovější model mercedesu, pro jistotu jsem se podíval do kufru. Osud někdy mívá dost úchylný smysl pro humor.

Všechno jsem to dělal naprosto otevřeně, nijak jsem se nekryl, všem špionážním satelitům před kamerami. Nacházel jsem se nějakých sto sedmdesát kilometrů od Berlína. Na to, aby zvládli vyhodnocovat tak velkou oblast, nemají kapacity. Jestli mi trik s lokální sníženou viditelností vyšel – a já jsem věřil, že ano – ztratili ve Spandau stopu a chytí ji až v pondělí ráno, až přijde jistá

ošetřovatelka do práce a najde zaměstnavatele připoutaného k operačnímu stolu. Jistě, mohl jsem získat pár hodin tím, že bych doktora zabil a odvezl s sebou, ale tahání skoro dvoumetrové mrtvoly by mi při současném stavu zabralo víc času, než kolik bych ušetřil.

Nehledě na to, že všude po ordinaci byla moje krev a daktylky, a uklízení už bych definitivně nezvládl. Nezvládal jsem ho ani když jsem byl zdravý.

Byla tu samozřejmě možnost, že ještě během víkendu objeví těla Niklase nebo Marie, ale tomu jsem nevěřil. Když budu mít štěstí, Marie skončí i s autem v řece a Niklase najdou houbaři až na jaře. Sháňka po nich by mohla vypuknout někdy v úterý, ale než si tohle tuctové zmizení, jakých jsou desítky, dají maníci z Okruhu dohromady se mnou… ne, odtud nebezpečí nehrozilo.

Až do pondělního rána, kdy začne pomsty chtivý lékař s pomočenými kalhotami sestavovat na virtuaidentikitu portrét, jsem byl v bezpečí.

Na oběd jsem se stavil v Bremenu. Po řízku o velikosti přistávací paluby letadlové lodi Nimitz (respektive Šnitlitz), který jsem zapil pěnivou Pilsner Mattonkou, jsem u bankomatu vybral Mariin denní limit (PIN měla pořádkumilovně napsané na lístku v pouzdru) a koupil si za něj v ELEKNONSTOPu laptop střední třídy. Taky jsem si nakoupil nové oblečení – měl jsem větší spotřebu než Hulk. V soukromé kabince v bremenském badenu jsem ze sebe konečně spláchl zaschlou krev a špínu a provedl převaz.

Jednolitá bolest rozložená v těle jako betonová výplň se změnila v přesně zacílené výstřely do konkrétních míst. Pohybově jsem byl stále na úrovni středně namakaného paralympika, ale zlepšovalo se to hodinu od hodiny. Doktor odvedl dobrou práci. Ten z Buchow-Karpzova i ten, co měl rád Vivaldiho.

Ve stánku se suvenýry jsem si koupil baťůžek I love BREMEN GIRLS (& BOYS)! a uložil do něj mísu ztuhlého stopovacího želé omotanou sakem.

Ještě než jsem vyrazil, zapnul jsem laptop, nakrmil ho šesti tisíci jmény z DTDky a na síti našel telefonní seznam Sanitaga del Estero. Tři sta sedm tisíc čtyři sta padesát osm jmen. A zatímco počítač

na sedadle spolujezdce oba soubory chroustavě porovnával, řítil jsem se po ztvrdlém bahně okresek k Emmenu.

Laptop byl s porovnáváním hotový za chvíli a já měl v ruce výsledek. Nula celá nula.

žádný z absolventů Kevorkianovy univerzity a Univerzity svatého Tomáše nebydlel v současnosti v Santiagu del Estero.

Krátce před setměním jsem překročil bývalé hranice s Nizozemskem. žádné hlídky, žádné zátarasy. 53 Zastavil jsem v jednom stylově pseudoamerickém motelu za Bergentheimem. Bylo mi jasné, že bych měl jet bez přestávky až do Rotterdamu, odkud jsem se hodlal přesunout do Buenos Aires, ale byl to první den rekonvalescence a já chtěl být na zítřek alespoň trochu ve formě. Když jsem vystupoval z mercedesu a šel k recepci, zamračeně jsem spekuloval o výsledcích z laptopu. Mohlo to znamenat několik věcí. Za a) A. T. Marzem zmíněný cymozkový specialista absolvoval na Belltegově univerzitě, jejíž seznam budu mít až v pondělí. (V to jsem doufal.) Za b) A. T. Marzem zmíněný cymozkový specialista vystudoval některou z extraterestriálních škol. (To nebylo moc pravděpodobné. Pořád ještě platilo, že většina lidí obývající Zemi se tu také narodila. Mimozemšťani se na Zemi neusazovali často. Člověk se dobrovolně nevrací do dětského pokojíčku, když už se jednou trhnul od rodičů.) Za c) A. T.

Marzem zmíněný cymozkový specialista je samouk. (V

tom případě jsem v hajzlu a budu si muset vycucat z prstu jiný trik.) Za d) A. T. Marzem zmíněný

cymozkový specialista používá z bezpečnostních důvodů umělecký pseudonym. (V tom případě jsem v hajzlu a budu si muset vycucat z prstu jiný trik.) Za e) A. T. Marzem zmíněný cymozkový specialista nemá telefon. (V tom případě jsem v hajzlu a budu si muset vycucat z prstu jiný trik.)

„Chtěl bych pokoj,. řekl jsem recepčnímu, který se nepřítomně usmíval na televizi. Začal se nepřítomně usmívat na mě. „Jasná páka, příteli.. Vypadal zhuleně. Ale ale. Stereotypní uvažování, Kellere. V Nizozemsku jsou všichni zkouření, viď? A Němci nosí

kožené kalhoty a jódlují a Francouzi jsou milovníci vína a žen a co Čech, to fanoušek comicsu. Stereotypní uvažování je to nejhorší, co člověk na útěku potřebuje. Proč by tenhle maník nemohl mít prostě a jednoduše dobrou náladu? Je sobota večer, jemu končí služba, v televizi dávají oblíbený

sitcom (tipoval jsem ho na fanouška Jerryho Seinfelda), počasí je ucházející a celý svět je klidné a vcelku příjemné místo pro život, tak proč by se člověk nemohl jen tak bezdůvodně nepřítomně

usmívat? „Jste zhulenej?. zeptal jsem se. „Jasně,. řekl. „Chcete taky?. „Ne, díky. Mám dost divný život i bez toho.. S úsměvem pokrčil rameny a dal mi magnetickou kartu. „Kabinka číslo dvacet pět. Jak se zdržíte dlouho?.

„Čtyři dny.. „Odvaz.. Cirhóza by řekl „nářez.. Propast mezi jednotlivými evropskými národy stále že je.

Zaplatil jsem recepčnímu Mariinými penězi. Jak jsem předpokládal, doklady nechtěl.

„Odvaz,. okomentoval zmuchlané bankovky. „Nářez,. řekl jsem a zrak mi padl na tituly časopisů, které měl zastrkané ve stojanu u pultu. „Vzal bych si Splatterhouse..

„Na tejden nebo na měsíc?. „Na měsíc.. „Dolar padesát.. Nacouval jsem s autem před kabinku číslo dvacet pět. Pokoj vypadal útulně. Zabydleně.

Prostěradlo nazdobené žlutými fleky a podle ohořelého linolea se někdo pokusil zapálit podlahu.

Asi zlobila. Hodil jsem Splatterhouse na křeslo, batoh I V BŘEMEN GIRLS (& BOYS)! s laptopem odložil na stolek.

Trvalo mi pouhé čtyři minuty, než jsem ho našel. Tentokrát byl schovaný za skříní a měl masivnější podbradek než obvykle.

Skříň jsem nechal odšoupnutou ode zdi, abych na Hitchcocka viděl i z postele. Stačí mi dvě hodiny spánku, pak zase pojedu. Mezi třetí a čtvrtou ráno budu v Rotterdamu. Stejně musím počkat na dopoledne, až bude na letišti větší nával. Taky si budu muset opatřit doklady. I když pracovně

počítám s tím, že pasoví úředníci budou zhulení, něčím jim před vytlemenými úsměvy zamávat musím. Začal jsem si rozepínat bundu.

A pak jsem ji zase velice pomalu zapnul. Obálka Splatterhousu pohozeného na křesle se měnila. Svatební foto Doktora a Gomezové se zatočilo a zmizelo a pod krvavým nápisem SPLATTERHOUSE se z disco mlhy vynořovala nová

fotografie. Byl to obličej. Popadl jsem Splatterhouse, batoh a vyrazil ke dveřím. Než jsem vyběhl k autu, vyhlédl jsem mezerou mezi záclonami.

Před recepcí stál peugeot, z něhož právě vystoupili dva muži a žena a na něco se ptali recepčního. Nemuselo to znamenat vůbec nic. Recepční neukazoval k mé kabince. Oni se sem taky nedívali. Mohla to být počestná švédská trojka. Vážně mohla. Dvě hodiny dříčského hekání a odpovědného plnění prezervativů s brusinkovou příchutí. Vážně mohla.

Odvrátil jsem se od okna. „To je tvoje práce, co?. řekl jsem Hitchcockovi. „Laločnatej zmrde..

Přišlo to naprosto nečekaně, jako vždycky. Skoro už jsem za ty roky zapomněl, jaké to je.

že je to jako když se člověk topí. Všechno zčernalo, tlakem mi zalehly uši, plíce rezavě brněly.

Ale kolem nebyla voda, tu temně rudou barvu jsem znal víc než dobře, stejně jako chuť. Topil jsem se v krvi. Jediná cesta vedla nahoru, ke světlu, na vzduch, tam, kde se mé ruce pohybují samy od sebe, kde lidi řvou bolestí, kde mozky tryskají z očních důlků, kde jsou pláně až k obzoru poseté ležícími těly, kde se usmívám a nevím proč. V očích mi syčelo, jako by tam někdo nalil šumák. Vydal jsem zvuk. Zněl divně.

Ve vedlejší chatce jsou určitě nějací lidé. Těmi bych mohl začít. Pak další hosti. Pak ta švédská

trojka. Pak zhulený recepční. Pak někdo, kdo bude náhodou projíždět okolo. Pak celé Holandsko. Z nosních dírek mi proudily řetízky malých bublin, které se ztrácely nad hlavou v převalující se rudé mase.

Trvalo to jenom pár sekund. Potom jsem zjistil, že stojím uprostřed pokoje, zírám do zdi a svírám batoh jako by to byla Desdemona.

Každý má občas slabou chvilku. Zastrčil jsem Splatterhouse s mou fotografií do batohu, hodil si ho na záda a rozhlédl se.

Místnost měla jediný východ, oknem v koupelně by prošel jen velmi placatý hladovkář a okno ve stěně proti dveřím se nedalo otevřít, protože jsme v přízemí a nechceme, aby nám sem v noci lezli nezletilí

hašišáci a se zadrženým dechem brakovali peněženky, no ne? Bylo to velice důkladně zarýglované

okno. Rozběhl jsem se a proskočil jím do ledové noci. 54 Mému tělu se to nelíbilo. Moje tělo protestovalo. Moje tělo si mumlalo, že mě zažaluje u meziplanetárního soudu v Haagu za zločiny proti lidskosti. V podstatě jsem s ním souhlasil. Pádil jsem naslepo temným lesem a jediné, co jsem slyšel, bylo šustění odletujícího jehličí, praskání zmrzlých větviček pod podrážkami a vlastní dech.

Po necelé hodině jsem musel zastavit. Když jsem si odplivl, měly sliny tmavou barvu.

Nemusel jsem si svítit zapalovačem, abych poznal, že je to krev, cítil jsem její nerez chuť v ústech. Měl jsem za sebou dva kopce, nad sebou třetí a ani náhodou jsem netušil, kde se nacházím. Každému světlu jsem se vyhýbal z dálky.

Mrknul jsem na své Wegner Classic Automatic. Půl jedenácté. Možná to nakonec přece jenom nebyli Minutemanovi lidi. Za celou dobu jsem ani jednou nezaslechl zvuk helikoptéry a lesem ani jednou neprojel sloup pátracího reflektoru. A že by mě najít s termoseznory v téhle zimě nebyl velký problém. I když taky mohli zvolit jinou strategii.

Mohli vypustit psy. Dokázal jsem si představit, jaké geneticky upravené pejsky tahle banda bývalých vojáků z povolání asi má. Znovu jsem se rozběhl.

Možná to byla opravdu jenom švédská trojka. Okruh to nebyl určitě. Díky satelitům by mě měli jako na dlani. Už dávno bych se hřál v táboráku další letecké pumy.

Měl bych si přečíst ten Splatterhouse. Běžel jsem dál. Za další dvě hodiny bylo jasné, že to musela být švédská trojka. Jinak by mě už měli.

Sesunul jsem se podél strupatého kmene do sedu, cvakl zapalovačem a vylovil Splatterhouse.

Fotografie na titulu pocházela z nedávné doby – odhadl bych to dva, nanejvýš tři roky zpátky.

Odkud byla, jsem poznal okamžitě: měl jsem nasazený celohlavový Lowellův svěrák a v záběru byl kus Wiltonova ramene. Tipoval jsem, že původně byla určena pro Domácího kutila nebo možná pro Urpostkulturního špekového šmejdiče. Díval jsem se do objektivu s tak otevřenou nenávistí, až mě to zarazilo. Pod očima jsem měl temné stíny a kolem úst zakyslý výraz. Fešák.

Interview s Minutemanem bylo krátké, ale výživné.

„KELLEROVA HLAVA BUDE VISET NA TÁMHLETÉ ZDI. Prostý černý koberec, až na jednu výjimku holé bílé stěny, obyčejný černý psací stůl a tří obyčejné

bílé židle. Přesto člověk ani na sekundu nezapomíná, že se nachází v kanceláři pravděpodobně

nejbohatšího lovce lebek ve Sluneční unii (odhadovaný majetek sedmdesát dva miliard).

Výhled na Boston z osmistého padesátého šestého patra je něco, co nedokážete ignorovat. Stejně jako nedokážete ignorovat onu zmíněnou výjimku na zdi: jedenáct řad vypreparovaných hlav mužů a žen, které Minuteman nalezl a zabil. Ve sklenici se v dopoledním slunci třpytí řídké multivitamínové pyré

se zabodnutou subtlakovou slámkou, a štíhlý muž za psacím stolem, v strohém obleku od Kenzo Takady bez kravaty, jen s upnutým límečkem, nám věnoval slíbených devět minut svého času, než se odebere na briefing, který má zhodnotit dosavadní průběh pátrání po Kellerovi.

„Devět minut, ani o sekundu víc..

Splatterhouse: Jistě. Začneme otázkou, která zcela určitě nedá spát ani jednomu ze čtenářů

Splatterhousu. Je Keller mrtvý nebo žije? Minuteman: Keller žije. Jsem o tom pevně přesvědčený. S: Ale „výbuch plynového potrubí. na spandauské pláni nemohl přežít. Nebo snad máte důkazy, že ano?

M: Ne, nemám žádné důkazy. Moji lidé tam sice prohledali každý milimetr a nenašli jedinou stopu, jediný kus tkáně, či útržek DNA, který by patřil Kellerovi – ale negativní důkaz nic neznamená. Mohl být v epicentru a vypařit se úplně. Ale já cítím, že to tak není. Člověk jako John Keller by nezemřel takhle lehce.

S: Zní to skoro jako byste ho obdivoval. M: To v žádném případě. V žádném případě. V tomto chci, aby bylo jasno. John Keller je opovrženíhodná kreatura, bytost skrz naskrz prolezlá zlem, která si zaslouží nejbolestivější ze všech smrtí. Které se jí také s pomocí Boží mým prostřednictvím dostane. Mám ovšem respekt – a přiznávám se, že nemalý – k jeho schopnostem. Ten muž je trénovaný vyhlazovač. žádný tuctový

nájemný zabiják nebo příslušník Černých baretů. Je to specialista na genocidu. Vyvraždil sám celá

města. To, že se nebohému kapitánovi Harrowellovi vymkl zpod kontroly, že začal jednat navzdory příkazům a krvelačně běsnit, je jeden z nejnebezpečnějších scénářů, které mohly nastat.

Absolutně

nechápu, jak se stalo, že ho odbor čtyři sta osmdesát reaktivoval, a doufám, že to bude důkladně

prošetřeno parlamentní komisí senátora Ravvula. (V té chvíli náš rozhovor přerušil trylek Minutemanova modoheadsetu, do něhož úsečně řekl

„Teď nemůžu, ať mi zavolá, až jí skončí autogramiáda. a hned se nám zase plně věnoval.) S: Jestliže máte o Kellerovi tak vysoké mínění, myslíte si přesto, že ho dostanete?

M: To si pište. S: My máme diktafon. M: To bylo myšleno obrazně. To si pište, že ho dostanu. A až ho rozdrtím, pověsím si hlavu toho Satanova sympatizanta támhle na tu zeď. Vedle Kyklopa.

S: Kyklop, který býval vaším společníkem, mi takříkajíc nahrál k další otázce: mnozí vaši konkurenti – abych byl konkrétní, například Doktor – vám vytýkají, že nectíte pravidla cechu a jednáte téměř výhradně prostřednictvím armády najatých osob. Jaké je vaše stanovisko?

M: Mé stanovisko je, že Doktor se může jít vy***t. I s tou bu-limickou Mexičankou, co si vzal. A se všemi podobnými tradicionalisty. Vykonávám tuhle profesi tak, jak uznávám za vhodné a budu ji tak vykonávat s Boží pomocí i nadále. Jsem týmový hráč, ne sólista jako Doktor. Nebráním se jakékoliv kooperaci, pokud mi to pomůže dostat toho, po kom jdu.

Nezajímají mě takzvané žebříčky, kde kraluje Doktor, nezajímají mě recenze, hodnocení kritiků, webové diskuse fanoušků. Zajímá mě jen mé poslání. A výsledky. Já jsem ztělesněná efektivita.

Mí zákazníci to vědí. A brzy se to dozví i Keller. S: Můžete nám prozradit, kdo je vaším zákazníkem v Kelle-rově případě?

M:Ne. S: A poslední otázka: Kdy očekáváte, že ho dostanete? M: Tohle si zapište zvlášť pečlivě, neboť

pouze díky tomu jste tady: Před hodinou a půl jsem dal jeho fotografii k dispozici všem tiskovým agenturám a vypsal na něj odměnu dvou miliónů dolarů. Stačí, když mi kdokoliv nahlásí jeho současný výskyt a já mu obnos bez řečí vyplatím. Jděte a otiskněte to ve svém časopise. Myslím, že teď Kellerovi nepomůže ani to, že se podle svědků promyšleně maskuje jako Rus. Očekávám, že se John Keller konce víkendu nedožije.

S: Děkujeme za rozhovor. ptali se Harsil Kralowec a Bellinda Rautparková Ale to nebylo všechno. Měl jsem ksicht na obálce, byl jsem hvězda čísla, takže není divu, že mé

„grandiózní páteční akci. byl věnován ještě jeden článek – „Recenze týdne. s názvem Kellerův návrat. KELLERŮV NÁVRAT

Zabijácká scéna zažila tento týden šok. John Keller, o němž si všichni mysleli, že je odepsaný, se vrátil ze záhrobí (respektive z místa, odkud se vrací ještě hůř-ze saturnské věznice) a přesvědčil nás, že ne nadarmo bývá řazen k nejšpičkovějším vyhlazovačům všech dob. Během rekordně krátké doby ohromil laickou i odbornou veřejnost dvěma velice povedenými tituly – Louhovým bazénem a Demolicí pivnice. Podívejme se na ně teď v krátkosti jednotlivě.

LOUHOVÝ BAZÉN

Louhový bazén je – jak už zde psal můj kolega Harsil Kralowec – na první pohled grandiózním dílem. Sto deset mrtvých za jednu noc, to je opravdu solidní výsledek. Co se obětí v bazénu týče, podle aktualizované policejní databáze pohřešovaných se pravděpodobně jedná o špičku alternativní

politické scény – a to především z levé části spektra. Proč je chtěl Keller zabít nevíme, ale na tom v podstatě nezáleží. Důležitější je, že zemřeli opravdu pěkně. Louh už Keller několikrát použil (naposledy na Jupiteru), takže tady se o originalitě v kontextu jeho tvorby dá mluvit jen těžko, nikdy to ovšem nebylo tak rozsáhlým, promyšleným a komplexním způsobem. Dá se říci, že tady některé

své rané postupy dotáhl do absolutní dokonalosti – a nejde jen o louh, také použití zubařského křesla a nález prázdných injekčních stříkaček se stopami blijónu poučeně odkazuje k jeho starší tvorbě a je takovým malým zasvěceným pomrkáváním na ty z nás, kdo jsou s jeho killgrafií blíže seznámeni. Prokomponovanost akce, jakož i její měňavá živost, která mu umožnila do ní hladce zařadit přestřelku s komandem GUMMY, aniž by byť jen na okamžik vypadl z rytmu a porušil strukturu celého díla, doslova bere dech. Závěrečná, fajnšmekrovsky připravená detonace objektu je pak více než

důstojnou tečkou korunující titul, který se právem řadí k tomu nejlepšímu, co bylo v oblasti masových hrobů za posledních pár let k vidění.

Hodnocení: ********* (z 10)

DEMOLICE PIVNICE

Jestliže je hlavním znakem Louhového bazénu až úzkostlivě provedená předpříprava korunovaná

nespoutané divokou improvizací, u Demolice pivnice se o ničem jiném než o improvizaci nedá mluvit. Také tady nejde o žádné novátorství nebo snad originalitu – v případě zastřelených zdravotníků bych dokonce neváhal použít označení „klišé. – nicméně každý, kdo blíže studoval tvorbu Johna Kellera, mi musí dát za pravdu, že nové postupy nikdy nebyly devizou tohoto kvazipostpostomoderního mistra velkých pláten. Kellerova killgrafie se vyznačuje především nespoutanou energií a dravou dynamikou v tomto oboru naprosto nevídanou (dokonce i mnohem slavnější Di Fazz působí v tomto ohledu proti Kellerovi poněkud suše a školometsky) – proto býval tak oblíbený, a proto také zřejmě oblíbený zase bude i teď, když se rozmáchle představil nové generaci fanů. Demolice pivnice (pod tento název počítám i následovný pitoreskně-ironicky koncipovaný útěk v hasičském gravu) totiž touto kellerovskou devizou doslova hýří a přetéká. Je to jeden velký, zářivý ohňostroj reflexů a živelných instinktů, který naplňuje úžasem a uznáním každého, kdo o tomto oboru něco ví. Hodnocení: ******** (z 10)

Závěrem se nevyhnu krátké prognóze. Jak už jistě víte z našeho exkluzivního rozhovoru (strana 28), chystá se skutečný souboj titánů – Keller versus Minuteman. Proslulý sólista a improvizátor versus organizačně nejzdatnější a nejbohatší lovec lebek. Cynický psychopat, u něhož není jasné, co ho vlastně pohání, kontra asketický lidský stroj věřící v Boha. V této chvíli se dá jen těžko tipovat vítěz (i když sázkové kanceláře už vypsaly kurs 1:2,15), ale dle mého názoru, i když bych to Johnovi velice přál, se situace obrací v jeho neprospěch. Rozhodujícím se mi jeví Minutemanův geniální tah vypsat na Kellera odměnu dvou miliónů. Od této chvíle se totiž všichni diváci mění v aktivní hráče. Ted už

proti sobě nemá Keller jen Minutemana, GUMMU a záhadné střelce z Pivnice. Má proti sobě celý

svět. A proti celému světu nedokáže bojovat dlouho ani takový mistr jako je Keller. Johne – pokud jsi nezemřel při spandauském výbuchu a pokud tyto řádky čteš (přičemž věřím v obé) – je mi to líto, ale takto je. Doufám jen, že nám na odchod připravíš opravdu spektakulární podívanou hodnou tvého jména, skutečnou pecku. Bůh s tebou.

-son-„Hovno,. řekl jsem očumující veverce. Bůh s těmi, co mi přijdou do cesty. 55 Skinhead. Normální skinhead. Nikdy bych neřekl, jak je těžké zlikvidovat všechny vlasy – zvlášť ostrůvky okolo uší a na temenních hrbolech se bránily do posledního chlupu. Utřel jsem si lebku záchodovým papírem a odvrátil se od zrcadla. Paní Heijboerová měla na nástavcích na nočním stolku dvě paruky, černou a zrzavou. Když jsem je bral a odnášel do koupelny, ani se nepohnula. Tvrdý spánek spravedlivých. Nejdřív jsem si nasadil černou.

Mánička. Normální mánička. Ani jedna kreace se nedala označit za zvlášť nenápadnou. Nebo za supernenápadnou, jak by řekl kapitán in memoriam „Krysa. Harrowell. Zvláštní, pomyslel jsem si. To bylo poprvé, co jsem si na něj vzpomněl.

Možná to bylo tím, že jsem na něj nebyl naštvaný. Řídící důstojníci byli vždycky křiváci, to patřilo k jejich povaze – i když zradit svého agenta byl docela hustý lógr. Přesto jsem k Harrowellovi necítil nenávist. Koneckonců jsem ho zabil. Tím si člověk trochu uleví. Vzal jsem nůžky na nehty a zkracoval. Chlupatý věnec svinuté kočky na mě z poličky poulil oko. Dokončil jsem sestřih a paruku si znovu nasadil.

Cirkusový klaun. Normální cirkusový klaun. Paní Heijboerová se probudila a šla močit. Schoval jsem se do sprchy, točil parukou v ruce, poslouchal zurčení a mňoukání kočky. Heijboerka jí něco v odpověď rozespale zamumlala a spláchla. Počkal jsem deset minut, než znovu usne, a pak jsem se přemístil před zrcadlo, vytlačil si na dlaň

špičatou bublinu gelu a rozčepýřenou paruku pořádně promastil. Teď jsem vypadal jako Adam Sandler v Malém Nickym – Satanu Juniorovi. Kočka zamňoukala. „Drž hubu,. řekl jsem jí. Korunoval jsem maskovací veledílo brýlemi s černými obroučkami, které jsem pro změnu sebral z nočního stolku pana Heijboera a vyplížil se ze dveří.

Oba důchodci pokojně spali. Dva polštáře přitlačené na jejich obličeje (trik jinak též známý jako

„dušení obouruč. alias „modrý ksicht stereo.) by mi ušetřily v koupelně nervy, ale to bych tady rovnou mohl nechat autogram.

Sešel jsem do přízemí, vypil veškerý džus v ledničce a vypadl dveřmi s vyraženou okenní tabulkou. Byla to vesnice o pár domech a pár desítkách obyvatel severně od Vriezenweenu. Do Rotterdamu mi zbývalo sto dvacet kilometrů vzdušnou čarou.

Všude, kam oko dohlédlo, se rozkládaly poldry, na jihu proseknuté modrou čepelí kanálu, po kterém se sunul plnoautomatický člun bez přívěsu. Ani jeden větrný mlýn, ani jeden tulipán.

Cítil jsem se podvedený.

Byla neděle, šest hodin třicet osm minut ráno, a všichni spali jak zabití. Nikde nikdo, kdo by mě

mohl udat Minutemanovi. U domu na konci vesnice jsem šlohnul tmavě modrou dodávku Toyotu. Motor moc netáhl, ale bylo to lepší než pěškobus nebo dámský bicykl, o němž jsem uvažoval před domem manželů

Heijboerových. O půl hodiny později jsem si říkal, že jsem měl radši vzít to kolo. Došel benzín. Podle automapy v laptopu byla pumpa naštěstí vzdálená jen pár set metrů.

„Stojan pětka,. podal jsem obsluze v benzínce Mariinu kreditku. Obsluha byla odbarvená, tupě

zírající a pod očima měla kruhy, které by zachránily polovinu Titanicu. Přesto, když si ode mě kartu brala, setrvala na mém obličeji tupým pohledem o něco déle než bylo normální.

Poznala mě?

Bez hnutí brvou trhla kartu čtecím zařízením, jako když popravujete kočku mezi dveřmi.

Nesnáším živé obsluhy v benzínkách. A nejen proto, že jediným důvodem jejich existence je uměle honěná celoevropská zaměstnanost.

I když byla neděle a krátce po sedmé, u plastikových stolků s logem ÖMV hřadovali tři dělníci v bílých montérkách a sáčkovým pivem v hrsti. Vznášedlový pick-up s trčícími nástřikovými šablonami venku patřil evidentně jim. Neděle, nejlepší den na obnovu dopravních znáčem na silnicích. Dělníci se mezi sebou o čemsi tlumeně dohadovali.

Když mi odbarvená obsluha podávala kartu zpátky, pro změnu se na mě vůbec nepodívala. Poznala mě.

Paranoia mi zabublala v žaludku jako odpoutaný vřed. Dělníci za mnou ztichli. Natočil jsem se bokem; v odrazu skleněných dveří skříně s limonádami jsem zahlédl, že se sklánějí

nad novinami. Otočil jsem se zpátky k pultu a přistihl obsluhu, jak na mě civí. Třeba ji jenom uchvátila moje neodolatelně mastná image.

Hluboko v jejích tupých, světle hnědých očích se něco převalilo. Zřejmě láska. „Ještě něco?. zeptala se obsluha. Podle zvuků za mými zády jeden z dělníků vyšel ven. U boku obsluhy vyčuhoval zpod pultu cíp otevřených novin. „Ještě tohle,. řekl jsem, chytil ji za vlasy a švihnul obličejem o pult. Hlava se odrazila od desky jako tenisák od antuky. Obsluha se skácela dozadu. Zbývající dva dělníci začali zdrhat. V

otočce jsem popadl dvě plechovky ananasů a přesnými zásahy do hlav zbrklou evakuaci zastavil.

Jeden z dělníků zahučel do regálu s vlhkými celofánovými sendviči, druhý se rozplácl před skleněnými dveřmi, které se mu úslužně otevřely u hlavy. Ananasy se vykutálely ven. Vytrhl jsem zpod pultu noviny. Přesně, jak jsem myslel. Na druhé straně velký článek s titulkem

„Dva milióny čekají na pozorné čtenáře. a sérií mých fotografií v různých maskováních.

S brýlemi jsem tam byl taky.

Třetí dělník venku u telefonního automatu vyklepával číslo. S plechovkou ananasů v ruce jsem vyběhl ze dveří.

DONG!

Došel jsem k němu. Pokoušel se zvednout ze země, v ruce pořád svíral telefonní sluchátko. Vyprostil jsem mu ho z prstů a přiložil k uchu.

„Haló? Haló?. opakovala v něm jakási žena. „Tady je nonstop linka pro příjem informací o Johnu Kellerovi. Haló? Kdo je tam?. Zavěsil jsem a nakopl muže u svých nohou. „Peníze nepřinášejí štěstí, myšáku..

U pumpy zastavil opel s postarší manželskou dvojicí, která mě poznala během jediné sekundy. Plešatějicí tlouštík s tmavými klipsnami na brýlích přibouchl dveře, z nichž se chystal vybatolit, a nastartoval.

Shýbl jsem se pro svou oblíbenou likvidační zbraň – Ananas 3000 Head Smasher – a vyrazil na něj. Díky bohu za to, že oply byly vždycky líná auta. Než se stačil pořádně rozjet, už jsem otvíral dveře na spolujezdcově straně. Drobná žena s účesem zabetonovaným tužidlem zaječela. Pomohl jsem jí

vystoupit. Plešoun zařadil trojku a strhl volant stranou, aby mě setřásl. Smyk. A rigol na silnici v nejnevhodnější chvíli. Výsledný efekt byl asi takový, jako když při odrazu k trojitému saltu zakopnete. Opel udělal ve vzduchu kotrmelec, v cinkajícím meteorickém roji skleněných střepů a útržků

dopadl na vozovku a jel po střeše patnáct metrů. Ještěže jsem se stačil včas pustit. Když skáčete z pohybujícího se objektu, je nejdůležitější udržet kolmý směr vůči vozidlu, které

opouštíte, okamžitě při nárazu na zem přejít do valivého pohybu a hlavně si předloktími chránit hlavu.

Plešounova manželka pár metrů za mnou tohle bohužel nevěděla a pod prasklou lebkou jí rostla černá kaluž. Účes zůstal neporušený.

Opel se skřípěním zastavil. Dveře na řidičově straně vypadly a zkrvavený plešoun se štrachal ven. Naštěstí jsem měl pořád v ruce ten ananas.

Když jsem se vracel zpátky k benzínce, cvakal jsem si zapalovačem. Jsou situace, kdy je strašně

těžké nepodlehnout pokušení. Ale já to dokázal. Mrtvoly obsluhy a dělníků jsem zamkl do skladu se smetáky, aby to případní

nálezci neměli tak jednoduché. Vybral jsem pokladnu, zkonfiskoval pár baget, natankoval plnou do dělnického vznášedla a za jeho volantem opustil pumpu, aniž bych za sebou zanechal hučící ohnivý

hřib, který by okamžitě přilákal policajty. Někdy jsem na sebe opravdu pyšný. 56 Do Rotterdamu jsem dorazil ve čtvrt na jedenáct. Adresa, kterou jsem potřeboval, se nacházela v centru, pár ulic nad řekou, západně od Maasboulevardu, a úzké koridory pro vznášedlovou dopravu se světly každých deset metrů mi cestu nijak neurychlily. Dvě ulice od Beurstraverse jsem zaparkoval až několik minut před jedenáctou. S

tím, jestli mají otevřeno, jsem si hlavu nelámal. Tady měli otevřeno vždycky. Když jsem vystupoval ze vznášedla a přecházel ulici, nikomu z lidí čekajících pod plastovou bublinou gravobusové zastávky jsem nestál za pohled. Zabočil jsem do Aert Van Nesstraat a vsáknul se mezi hloučky turistů. Dával jsem si pozor, abych se neocitl v záběru japonské kamery nebo německého digifoťáku, stačilo, že jsem byl zvěčněn na satelitních snímcích a policejních kamerách. Turisti měli naštěstí plné ruce práce s orgastickým hekáním nad holandskými cihláky s bíle natřeným spárováním a špičatými štíty, a já pro ně byl míň než duch Jima Thompsona.

Zrzka, která šla proti mě, měla stejnou barvu vlasů jako Jankowitzová. Míchu mi pohladilo něco jako kyselina mravenčí. Zrzka si všimla mého upřeného pohledu a když mě míjela, usmála se.

Voněla levandulovým Salvátorem Ferragamem a čerstvým sexem.

Beustraverse má přezdívku Koopgoot – koupíte tu totiž úplně všechno. Propasírovával jsem se davem mezi stánky, jejichž natarsované bílé plátno dávno zešedlo smogem, a když po mně někdo sklouzl pohledem, odvracel jsem hlavu a byl plně zaujatý studováním vyloženého zboží. Dámské

spodní prádlo navršené na pultech vypadalo v zatavených igelitových sáčcích jako něco, co vyhrabali z policejního skladu doličných předmětů, a nevinila se mezi ním ani jedna zrzavá sexy modelka se stíracími odpověďmi. Stýskalo se mi po Berlíně.

Koutkem oka jsem zahlédl pohyb – chlápek v zelenomodožluté lyžařské čepici na mě ukazoval ulízanému typovi v prošívané henwošce.

Ostřejšem zahnul doprava, prosmýkl se třiceticentimetrovou mezerou mezi stánky a shodil z židle hicující teplomet.

„Co děláš, ty kreténe?. Ponořil jsem se do zástupu lidí v dalším koridoru a ohlédl se. Podle řevu, rachotu a boulí na plátně se lyžařská čepice a henwoška hnaly za mnou. Odstrčil jsem nějakou ženu s batohem a opět provedl mezistánkové protažení, tentokrát bez shozeného teploměru. A ještě jednou. A zjistil jsem, že stojím před stánkem, který jsem hledal. Vpadl jsem dovnitř o něco rychleji, než by se na

běžného zákazníka slušelo.

Player na bednách vyhrával Schifhnovo téma z Mission: Impossible, prodavač měl ve tváři úslužnou horlivost, pupínky a ani stín podezření. „Co to bude?.

Prozkoumal jsem odpovědně nabídku. žhavé hity jako Dellize X2X i nestárnoucí evergreeny typu Frankensteinova monstra jsem zavrhl okamžitě. Chtělo to pořádnou vykopávku.

Jason Priestley, Don Johnson, Calista Flockhartová, David Caruso, David Hasselhoff, Vater Smurf… Ne. Ne. Ne. Ne. Ne. A pak jsem ho uviděl. Úplně dole, v poslední řadě, zataveného v zaprášeném obalu.

„Vezmu si tohle,. ukázal jsem. Prodavač mi sáček bez mrknutí oka podal. „Uniformu máte taky?. Nejistě si poškrábal pupínky, jako by z nich chtěl vydolovat informaci. „Myslim, že jo.

Můžete si to vyzkoušet vzadu,. kývl směrem ke kabince tvořené dvěma závěsy v rohu stánku.

„Tankje wol.. Flacková maska se aplikuje tak, že si nejdřív pomažete celou hlavu šupinovým gelem (já to měl jednodušší o to, že jsem byl skinhead), natáhnete si krycí kuklu, která zatmeluje vaše rysy a teprve potom navlečete vlastní flack.

Podíval jsem se do zrcadla a vyděsil se. Podoba byla přesná. Jen okolo úst a očí bylo potřeba zasprejovat švy rychlotuhnoucím fixátorem. Oblékl jsem si červenou uniformu se škrtivým bílým krejzlíkem, kterou mi prodavač mezitím položil na židli. Byly v ní všité samonafukovací pásy, které

napodobovaly pokročilejší pupek. Ještě jsem zkontroloval, jestli mám správně připnutý zlatý

odznáček („komunikátor.), přihladil si patku a vystoupil ven. „Jako kdybyste právě vypadl z TOSky, kapitáne,. prohlásil prodavač. Zaplatil jsem mu, vyšel ze stánku a vrazil do lyžařské čepice dohadující se s henwoškou. Ani se na mě nepodívali.

Nevšímavě jsem je minul a odvážně se pustil tam, kam se dosud žádný člověk nevydal. 57

Což byl v mém případě hotel na Bombaystraatu (deset minut od letiště). A musím říct, že jeho vstupní hala skutečně působila dojmem, že jsem první člověk, který sem kdy vstoupil.

Prošedivělý

recepční zamrkal a přetrhl imaginární pavučinu spojující rukáv s pultem. „Rád bych jednolůžkový pokoj, synu,. řekl jsem mu. Pod stropem fosforeskovalana zaprášené

televizní obrazovce moje fotka. Zvuk byl stažený, takže jsem netušil, co pěkného o mně moderátorka vypráví.

„Ale jistě, eh…. těknul očima po mých distinkcích, „… reverende. Na jako dlouho?. „Čtrnáct dní bude stačit.. „Padesát dolarů.. Pochopil jsem, proč je tu tak liduprázdno. Vysolil jsem do vrstvy prachu na pultu poslední Mariiny peníze, zatímco recepční váhal nad nepřebernými možnostmi, které mu vyjmutí magnetického klíče z plné skříňky nabízelo.

Nakonec zvolil sedmnáctku. „Jste tu na eh… misijní cestě?.

„Kdepak,. zamručel jsem velebně. „Naše víra již v Holandii pevně zapustila kořeny.

Vedu zde jednání o tom, že bychom na Innsbruckweg postavili Enterprise. Byla by to naše první rotterdamská

farnost.. „To je eh… úžasné.. Tomu by připadala úžasná i naklíčená fazole. „Tak tak.. Podepsal jsem se do knihy hostů na první řádek nové stránky jako „Rev.

Tiberius. a převzal magnetický klíč.

Pokusil se mě pozdravit pravou dlaní s přimknutými ukazovákem k prostředníku a prsteníku k malíčku, ale napoprvé se to nikomu nepovede dát dohromady dostatečně rychle.

Opětoval jsem pozdrav s profesionálním (cestou ve vznášedle nadřeným) grifem. „Roddenberry s tebou, synu. Oant sjen..

V chodbě zurčelo zelené přítmí a dveře pokojů matně pableskovaly. Odemkl jsem ty svoje. 58

„Myslel sis, že tě nenajdu?. řekl Di Fazz. Výhodou podobných scén je, že si člověk může dovolit absolutní upřímnost. „Nevím,.

řekl jsem.

„Přesně,. pronesl. „Nevíš. Protože jsi o tom dostatečně nepřemejšlel.. Jeho hlas se odrážel od stěn pokoje a vracel se s půlsekundovým echem. Na diskotékách by byl s tímhle efektem beznadějně

out. Na mě to fungovalo. „Jako obvykle ses spolehl na reflexy a zvolil jsi tu nejpřímočařejší cestu. Jako kdybys nevěděl, že reflex je cesta, která vede z budoucnosti do minulosti, nikoliv obráceně..

A bylo to tady. „Tohle mi nedělej,. řekl jsem. „Cokoliv, ale tohle ne. Pamatuješ, jak jsem tě prosil, abys takovýhle věty neříkal? Vždycky když se o podobných matrixovských blábolech pokouším přemýšlet, začne mi z toho šilhat mozek..

„Protože važuješ jen ve čtyřech dimenzích,. prohlásil Di Fazz. „Výška, délka, šířka, čas.

Nic jinýho tě nezajímá..

Vznášel se ve vzduchu nad papírovým kobercem, rotoval kolem osy a měnil skupenství.

Taky se během řeči zplošťoval – už měl na šířku necelých deset centimetrů. Z levého ucha mu rostl dort se zapíchnutou státní vlaječkou Mongolska a místo bot měl nazuté dva chrčící hranostaje.

„Aspoň jsem na tom líp než holky. Ty většinou zajímá jenom délka.. „Typické.. „Jo, je to od nich typické.. Obličej mu líně stékal po klopách maskáčové blůzy a dort mával mongolskou vlaječkou čím dál zuřivěji. „Vůbec neposloucháš, co ti říkám. Informace jsou jako sníh, který přichází s deštěm. A déšť je jako vítr – navenek neuchopitelný, ale de facto chladivý. A to je podstata. Ty prostě úplně ignoruješ

duchovní stránku věci.. „To jsem se mu celou dobu snažila vysvětlit,. přikývla Jankowitzová. „V těchto oblastech byl vždycky podivuhodně nechápávej. Dalo by se to možná vykládat jako kompenzace za to, jak v jinejch oblastech vyniká – kdybychom ovšem věřili v rovnováhu a neuvědomovali si, že je to pouze sůl, která se nerozpustí ve vodě, ale naopak.. Di Fazzův stále hovořící obličej klouzal po zmačkaných pucích kalhot, dokud nenatekl hranostajům do mord a nezadusil je.

„Výstižně řečeno,. prohlásila Jankowitzová a začala se svlékat. „Spiritualita celý tyhle záležitosti je stejně konkrétní jako vůně včera rozkvetlé orchideje – i když

ona na rozdíl od vůně neexistuje pouze v minulosti, ale na energetické přímce.. Zavyl jsem. Jankowitzová neměla pod lyžařskou kombinézou spodní prádlo. Bradavky byly světle růžové, přesně jak jsem si představoval. Vlajka Mongolska se proměnila v trs zubních vrtaček.

„Jedině odpoutání se od fyzického modelu uvažování tě dovede k pochopení toho, co se ti děje. Pochopem, které je branou, nikoli klíčem..

„Tak dost,. řekl jsem. „Dobře, dostali jste mě. Víc už nevydržím. Fajn, Di Fazzi – zabij mě. Zlom mi vaz, odsaj mozek záchodovým zvonem, vytrhej střeva a uč se na nich dělat balónková zvířátka, cokoliv, ale tohle ne. Už nevydržím jediný slovo. Dělej. Zabij mě..

„Oukej,. řekl Di Fazz. Probudil jsem se a spadl z postele. 59 Spát už se mi nechtělo. Ve sprše jsem se zbavil potu, utřel se, oblékl do čistého neznačkového prádla, odmotal z role alobalu dva metry, natřel Depoxem na čištění trubek a nechal schnout. Vybalil jsem dva náboje syndrenalinu koupené načerno za nekřesťanské peníze v Koopgootu a strčil je do kapsy kalhot. Pak jsem seděl oblečený na posteli, boty se zaschlými pruhy sněhové soli hozené na čistém povlečení, listoval Splatterhousem a čekal, až udeří devátá večer, abych mohl vyrazit shánět pas. Do té doby jsem neměl co dělat.

To jsem si alespoň myslel. V rubrice „inzeráty/koníčky. jsem nalezl následující text: Sháním podobně postiženého sběratele mincí, s nímž bych mohl vyměňovat. Mám především unikáty, 17.-18. století, ale i několik (3) zachovalých iluminovaných kousků z 16.

Exponáty z nepapežského období mě nezajímají. Zn.: Platí stále.

60 Bylo to kódováno padesát pětkou a znamenalo to, že se Jankowitzová se mnou potřebuje naléhavě setkat. A že nyní operuje nezávisle na Krizovém centru a Harrowellovi.

„Přece si nemůžou myslet, že jsem tak blbej?. zeptal jsem se Hitchcocka vedle dveřní zárubně. Chtěli mě vylákat z nory a jedním rázným úderem malíkové hrany odeslat mou králičí maličkost saunovat do trouby. To si to malovali. Byl bych hodně dementní králík, kdybych na tohle skočil. Vzápětí mě napadlo, že bych na to skočit měl.

Použijí Jankowitzovou jako návnadu. Když to šikovně zahraju, mohl bych ji dostat. Jasně, nebude toho vědět moc, ale něco určitě – má přece prověření alfa. Čím víc jsem o tom přemýšlel, tím víc se mi to líbilo.

„Co ty na to?. zeptal jsem se Hitchcocka, i když jsem věděl, že nic neřekne. Počká, jak to dopadne a pak o tom natočí film.

Zvedl jsem se z postele a šel odpovědět na inzerát. Když jsem se vrátil, přečetl jsem si ve Splatterhousu interview s Anastázií Pildebrandtovou (8. místo v Killer Top Ten). Ne že by mě to tak bralo, ale člověk musí dělat domácí úkoly. Vždycky tu byla možnost, že se ze splatterhousových rozhovorů něco dozvím.

Dalším mým činem bylo, že jsem si důkladně vyčistil boty. Přece do Paláce bloudících srdcí

nepůjdu jako šupák. 61 Splatterhouse: Především dovolte, abych vám pogratuioval k úspěchům poslední doby – k Ostentativnímu Felixovi a vašemu novému románu Jeho pevné rámě. Anastázie: Ach děkuji.

S: Otázka, kterou vám nyní položím, se přímo nabízí: Jak to vlastně děláte? A: Co myslíte? Jak zabíjím nebo jak píši? S: Popravdě obojí. A: Uzlíky, miláčku. S: Prosím? A: Přece uzlíky. S: Přiznám se, že stále… A: Ať už děláš cokoliv, ať už tvá duše touží k nachovým růžím vonět, prach hvězd lokat či lyriku mráčků na obloze recitovat, vždy se musíš nejdříve soustředit na uzlíky. Uzlíky jsou samou podstatou každé matérie. Stejně jako je čarokrásný orientální gobelín – například ten, co jsem sama vyrobila, ano, ten, co visí zde na zdi, vedle mých uměleckých fotografií – stvořen z malých, pevně utažených uzlíků, skládá se z nich i každá lidská činnost. A psaní velké literatury i zabíjení mají tu podivuhodnou vlastnost, že jejich uzlíky splývají v mé duši ve vznosném zlatém proudu žhavé lávy, v němž plují, vesele skotačí jako rozverní delfínci a lahodně cinkají coby andělské zvonky nesené těmi nejmalinkatějšími kolibříčky.

S: To znamená, že například mezi tím, jak jste podřízla Felixe a vaším novým románem Jeho pevné rámě existuje souvislost?

A: Ale jistě, hlupáčku. V obou případech jde přece nejen o konkrétní hmotu – ať už o děj vysoce uměleckého beletristického díla či o osobu zrzavého hnusáka se zkaženými zuby – ale především o to, co je pod tím, o jejich spirituální uzlíky. Duši, chceš-li.

S: Stále si to nedokážu nějak konkrétněji představit. A: Ach vy muži a vaše konkrétní představy… Už když jsem psala první román, Jeho mužná hruď, pochopila jsem s průzračně niternou jasnozřivostí, jež je nám citlivým bytostem dána, že musím nejdříve v mysli stvořit celý svět onoho románu, nikoli si ho snad „vymýšlet..

Musím ho stvořit do posledního detailu a pak se v něm sám od sebe začne odehrávat jakýsi podivuhodný děj – jaký, na to já nemám žádný vliv, a ani se o to nesnažím. Já vdechnu život novém světu a nechám příběh plynout. Stejně jako to dělal John Ronald Reuel, ten drahoušek, velikán takzvané ženské literatury. A stejně

jako to dělám teď i já, když píši svůj nový román Jeho očí žár. S: A takhle jste prořízla hrdlo Ostentativnímu Felixovi? Myslel jsem, že to bylo břitvou…

A: Jistěže to bylo břitvou, ty nedovtipo. Ale ty stále zapomínáš, že já nelapám pouze tělesné

schránky těch oplzle maskuliních smraďochů, lapám nejdříve jejich duše. S: Aha…

Tak… já vám vám přeju všechno nejlepší ve vaší další práci, slečno P. – ať už tedy ta práce spočívá v čemkoliv – a hodně úspěchů s vaší novou knihou…

A: Jeho očí žár. S: Ano. A hodně úspěchů i v osobním životě. A: Ó děkuji. S: S čímž tak trochu souvisí i moje poslední – poněkud drzá – otázka. Doslechl jsem se, že bych vám možná mohl pogratulovat ke šťastné události.

A: Ach, ty jsi mě ale zaskočil. Božínku, drbíčky se v tomto oboru šíří snad světelnou rychlostí… Ale ano, je tomu tak. Budu mít miminko.

S: Prozradíte čtenářům Splatterhousu, kdo je šťastným otcem? A: Ale ale ale, to je ošklivý bulváříček. Měl by ses stydět, chlapče, pídit se po takových intimních věcičkách. Navíc, v tomto případě jméno onoho konkrétního dodavatele spermatu není důležité –

zvláště s ohledem na to, že jeho epizodní úloha již skončila. Proto ti ho neprozradím.

Místo toho tě

ještě jednou pokárám za nevhodnost otázky. Doufám, že si to vezmeš k srdci, ťunťo. S: Omlouvám se, slečno P. A přeji vám, i vašemu nenarozenému dítěti jménem svým i jménem čtenářů Splatterhousu všechno nejlepší.

A: Jestli si myslíš, že tyto dvě větičky to spraví, hošíku, je to chyba takového kalibru, že ji neodstraní ani nejpozornější korektor.

S: Děkuji za rozhovor. Ne, nebyl to promarněný čas. Zase jsem se něco dozvěděl. Dozvěděl jsem se, že Anastázie Pildebrandtová je naprostá kráva.

62 Palác bloudících srdcí kraloval Bentincklaanu, a to takovým způsobem, že zastiňoval i obří stadión Nenijto. Byl vybudován ve stylu pozdního růžového watersismu a vypadal jako dárková bonboniéra narvaná dynamitem, vyfotografovaná v okamžiku exploze.

Prošel jsem branou ze dvou líbajících se srdcí a okamžitě se stal středem pozornosti. Bylo přesně devět hodin. Lov začal.

Na samolepku, kterou jsem dostal u kasy spolu s letáčkem a melody kondomem (Laibach), jsem napsal „Kirk. a po chvíli zaváhání „Douglas.. Přilípnul jsem ji nad komunikátor.

Stejně jako každou neděli i dnes v téhle pobočce nadnárodního seznamovacího řetězce cvaknul v devět hodin rozstřel a biliárové koule zástupců obou pohlaví do sebe začaly narážet a oťukávat se. Zastavil jsem na místě, odkud jsem měl nejlepší rozhled. Bylo tu kolem tří set lidí. Určitě si vyberu. Neuniklo mi, jak se ke mně davem, okolo stolků s krajkovými ubrusy, z parketu i z balkónů

držených amorky z porcelánového marcipánu, stahují místní vlčice. Jako první ke mně dorazila drtivě

naondulovaná dáma s pokožkou na obličeji napjatou tak hladce, že musela mít na temeni uzel.

„Jste mi velice povědomý,. zašveholila. „Neviděla jsem vás již kdesi?. „Určitě ne,. ubezpečil jsem ji. „Někoho jako vy bych si určitě pamatoval.. „Vy lichotníku!. Tak jsem to zrovna nemyslel. „Ó! Už vím. Já vás znám z televize!. „To je možné.. „Ó! Jste herec?. „Loutkoherec. Poznala jste mě podle rukou.. „Ó.. „Také zpívám v dívčím sboru Dědo Pedo. V přestrojení a sukýnce pochopitelně,.

oslňoval jsem, zatímco jsem pokračoval v pozorování hemžícího se davu. Zatím nic.

„Ó.. „Občas též píši limericky. Pod pseudonymem Beatle Littlebag. Možná jste ode mě něco četla na pánských záchodcích..

Tím jsem jí sestřelil další očko z ústního kroužku. Než ho stačila nahradit jinou samohláskou, vklínila se mezi nás bruneta s ňadry napumpovanými do takových rozměrů, že bez gravo podprsenky by permanentně voskovala mejkapem parkety.

„Já jsem Sára. Nedáte si masová srdíčka?. Pohlédl jsem na tác v jejích rukou. Srdíčka z mletého masa byla trademarkem Paláců, vytvořeným ve spolupráci s McDonaldem. Dopravníkový pás chrlil z kuchyně každé dvě minuty čerstvá. Podávalo se to s listy salátu, rajčatem a růžovým dresingem. Kdo by odolal? Kromě toho jsem od benzínových baget nic nejedl.

„Děkuji, jste velmi laskavá, Sáro,. řekl jsem, hamtnul do tácu oběma rukama a nacpal si do úst devět kousků naráz. „Lahodné,. zašklebil jsem se na dámy s otevřenou pusou.

„Však do nich také dávají jen nejvýběrovější kližku,. řekla Sára. „A mohl byste mi nějakou svou báseň zarecitovat?. dala squaw Napjatá tvář kolegyni najevo kdo tu byl dřív. V dohledu stále nikdo vhodný.

„To nejde. Jsem notorický stydlín,. poprskal jsem ji rozžvýkanou kližkou. „Ó,. pomohla oslintaná sousta nalézt Napjaté tváři ztracenou sebejistotu. „Co to slyším? Plachost v tomto pomníku bezuzdného tělesného ukájení?. přidala se k nám na ježka ostříhaná brýlatice. Antigravitační Sára se na ni podívala pohledem, který by normálního smrtelníka odteleportoval na Pluto. Obrýlená slečna se nenechala vyvést z rovnováhy. Jasná palácová

veteránka. „Je to fakt nezvyklý, obvykle se nám chlapi vrhají rovnou na klitoris. Ne že bysme jim v tom nějak bránily,. zapálila si cigaretu.

„To já se vrhám rovnou na jídlo!. napěchoval jsem si do ústní dutiny další masové srdíčko. „Ble, tohle je nějaký zkažený,. vyplivl jsem rozčvachtaný blivajz zpátky na tác. „Chutná jak amazonský

červi.. „Jezdíte často do Amazonie?. snažila se mých stolovacích návyků nevšímat si Sára. „Ó, Amazonie! Tu já zbožňuji!. probrala se Napjatice. „V Amazonii jsou chlapi nadržený hřebci. Hlavně rastafariové. Hned by se ženskejm vrhali na klitoris..

„Zbožňujete? Já myslela, má drahá, že jste tuhle říkala, že jste se nejdál dostala do Leeuwardenu..

„Ó, to jistě. Ale viděla jsem o Amazonii spoustu dokumentárních filmů.. „Dokumentární filmy taky žeru. Hlavně ty z gynekologickejch vyšetření. Doktoři se tam vrhaj ženskejm rovnou na klitoris..

A do toho nový hlas: „No tééééda! Reverende! Při borgském Lokutovi! V životě by mě nenapadlo, že tady najdu kolegu trekkieho!. Dívka připomínající polštář setřesený do jednoho rohu byla naditá v uniformě B’Elanny Torresové a směřovala ke mně stylem útočící klingonské flotily. Věděl jsem, že podle demografických průzkumů tvoří osmdesát procent příznivců Star Treku hospodyňky – ale o slonech nebyla řeč. Trochu jsem couvl. Konec srandy. Už to vážně chtělo vhodného kandidáta a vymáznout.

„Aelis! Co ty tady? Myslela jsem, že chodíš s Targem.. „Ani mi o tom praseti nemluv. Představ si, že mi tvrdil, že Voyager nemůže letět warpem 9,975!.

„A?. „Chlapi jsou zvrhlý hovada.. „Chudinko.. „Úplně zvrhlý. Hned se vrhaj. Hned.. „A když už jsme u toho, jak vy jste na tom s vrháním, reverende?. „Ten? Jen se na něj podívejte. Hned by se vrhal, tomu to kouká z očí. Pojďte, odvezete mě domů, reverende..

„Ó. Nechcete si raději zatančit, reverende?. „S vámi?. „A proč ne?. „Bez urážky, miláčku, ale váš mejkap není stavěný na prudší pohyby.. „To nebylo ‘bez urážky’, to bylo spíš ‘s urážkou’.. „Dobře, tak si zatancuje se mnou – pojď, lásko, proplujeme spolu gravimetrickou poruchou. Tvé

fotonové torpédo se určitě těší na vypuštění.. „Nemáš šanci, copak nevidíš, jak se třese na to, aby se mi mohl vrhnout na klitoris? Je to úchyl, jako každej chlap. Pojď, ty čuně..

Měla pravdu, trochu jsem třásl. A pak se to konečně stalo. Usmál jsem se a otočil ke svým dámám. „Nemáte pravdu,. pravil jsem pevně. „Nemáte. Chlapi jsou oduševnělí, sečtělí a noblesní. A teď mě omluvte, odcházím za jedním takovým na pánský záchodek..

Nezmohly se na nic než na sborové „Ó.. Za dveřmi, do nichž vešel mnou vybraný muž, byla krátká chodba a několik dveří.

Otevřel jsem první a ocitl se v kuchyni.

Byla plně automatizovaná. Uprostřed vibroval dvoumetrový nerez masový šlehač, z něhož skrz tvarovač a flashovou makrovlnku vyjížděla hotová masová srdíčka. Obsluha se síťkou na hlavě seděla u harmonicky blikajícího pultu a hloubila si v nose uhelnou sloj na šedé zlato.

Můj člověk nikde. Zase jsem dveře zabouchl a otevřel ty vlevo. Pánské WC. Kandidát na nedobrovolné dárcovství

pasu stál u mušle a rozepínal si poklopec. Vypadal naprosto fádně. Průměrná figura, nevýrazné oči, nezapamatovatelný obličej. Sériová tuctovka. Jako já. Vrazil jsem mu koleno do ledvin, přirazil ho na mušli a jediným elegantním závitovým trhem mu zlomil vaz.

Pomočil mi boty. To už tak elegantní nebylo. Prošacoval jsem ho. Pas měl v náprsní kapse saka. Norman Claggett. Američan, výborně.

Hodil jsem si ho přes rameno, vynesl na chodbu a do kuchyně, kde jsem ho složil na patinovaný bourací

špalek. Obsluha leknutím málem spáchala sebevraždu zaražením prstu do mozku. Odpojil jsem kameru nade dveřmi.

„Co-Co-Kdo-Kdo-On-Je mu špatně?. „Velmi,. řekl jsem. „Právě jsem ho zabil.. „Co-Co-Proč-Jak-Kdo-. Otázky, které lidstvo provázejí od úsvitu věku. Zabil jsem obsluhu. Potom jsem obě těla hodil do masového šlehače.

Pozoroval jsem, jak rotační struny rozsekávají mrtvoly na nitky a zapálil si přitom cigaretu. Občas se v hnědé pórovité kaši zabčlal kus odštípnuté kosti nebo vyplul fragment prstu.

Na povrchu se dělala šlemovitá pěna.

Než jsem odešel, vzal jsem si z dopravníku čerstvé masové srdíčko. Byl v něm zapečený knoflík. 63

S Jankowitzovou jsem měl sraz před stadiónem Nenijto v deset dvacet, ve chvíli, kdy končilo utkání Zubrů proti Lvounům (naštěstí se neprodlužovalo). Dost času, aby Harrowellova pravá ruka stihla přiletět z Berlína, nebo kde to byla. Přesto, že na utkání bylo našlapáno, ve vycházejícím davu jsem ji nepřehlédl; rozestupoval se před ní jako žlutomodrobílé moře. Měla na sobě kožené kalhoty, krvavě červenou košili se špičatým límcem a černý manšestrový plášť, kterým zametala náledí. Typusové v klubových čepicích a šálách obdivně hvízdali a pokřikovali vtipné nabídky. Ignorovala je a zaujala postavení u krytého východu F, přesně, jak jsem jí nařídil.

Zajímalo by mě, kde všude jsou nalezli mí okružní kamarádi. Tipoval jsem, že jich sem Atašé

nahnal nejmíň třicet – pokrytí jenom satelity a kamerami by neriskoval. Potlačil jsem nutkání přejet pohledem po černých oknech v domech naproti stadiónu, otočil jsem se k nim zády a proplétal se mezi vypouštěnými diváky.

Zima jiskřila. Obláčky dechu vypadaly jako načrtnuté comicsové bubliny. Když jsem se k Jankowitzové přiblížil ve své červené, obtloustlé uniformě, zazdila mě chladírensky lhostejným pohledem, který už jsem znal.

„Odprejskni. Na někoho tady čekám.. žádná úcta před sci-fi klasikou. „Na mě.. Hlas poznala. „Ježíši Kriste.. „Těsně vedle.. Popadl jsem ji za loket a vmanévroval do prořídlého proudu fanoušků. „Co je? Už je zavřeno,. řekl bodyguard s páskou na rukávu, když jsme se tlačili jednosměrným východem na stadión.

„Promiňte prosím, ale tady moje žena, ta káča hemixylitická, zapomněla u sedadla kabelku s prachama. Mohl byste nás tam na chvilku pustit, prosím vás?.

„Už je zavřeno,. trval na svém. „Vidíš, ty huso karcinogenní, co jsi provedla?. dal jsem Jankowitzové pohlavek. „Omlouvám se,. svěsila hlavu. „To jsem ale hloupá žena.. „Teď kvůli tobě nebudu mít na pivo!. „Sakra, tak… pojďte,. zarachotil klíčem bodyguard. „Ale rychle.. „Rychle – spolehněte se,. přikývl jsem. Rychle jsem mu praštil hlavou o zeď, rychle jsem mu sebral klíče, rychle vypnul ve strážnici kamery v celém objektu a rychle otevřel dveře do podzemní servisní chodby. Pod schody stála zaparkovaná agenturní minibugina.

„Kam jedeme?. zeptala se Jankowitzová. „Do říše snů,. odpověděl jsem a když se otáčela, aby nastoupila do vozítka, zabořil jsem jí prsty do nervové uzliny pod klíční kostí.

Složila se, ani nehlesla. Spock by ze mě měl radost. 64 „Na chvíli jsem si myslela, že to tak není, ale to jsem byla asi ožralá nebo co.. ,,Fakt?. Ne že bych věděl, o čem mluví. „Protože ono to tak je. Vy jste opravdu neuvěřitelnej kretén, Kellere.. „Těší mě, že se vám daří držet názorovou kontinuitu.. „A co to jako je, to pode mnou? Ta díže nebo jaká kravina?. „Řekněte mi, slečno Jankowitzová,. hledal jsem, kde se ta zatracená věc zapíná, „máte ráda masová srdíčka?.

Nečekal jsem, že se rozesměje, ale přesně to udělala. Bylo to poprvé, co jsem ji viděl se smát. Vypadala najednou o dost mladší. I takhle, zavěšená za nohy, spoutaná americkou lepící páskou a s šosy manšestrového pláště za hlavou.

„Vy jste vážně komik.. „To by vysvětlovalo, proč mě lidi na ulici furt poznávaj,. zamyslel jsem se. „Vidíte, a já myslel, že mě chtějí prásknout Minutemanovi. A oni asi jenom chtějí říct vtip.. Nalezl jsem tlačítko, které

spouštělo rotující strunovou síť, a zapamatoval si jeho polohu na panelu. „To si jako vážně myslíte, že stačí, když mě pověsíte nad masovej šlehač, uděláte bububu a já

všechno vyklopím?. „Myslíte, že je to ode mně naivní?. nasadil jsem popletený výraz. „Jo, to je výstižný slovo. Naivní. Ataky zbytečný.. „Vážně?. „Vážně. Protože jste se mohl normálně zeptat.. „Aha.. „A já bych vám to normálně řekla. Proč si sakra myslíte, že jsem se s váma sešla?. „Proč?. hrabal jsem v batohu I love BREMEN GIRLS (& BOYS)! „No protože vám chci asi pomoct, ne?. „Jo tak.. „Fakt.. „Jasně.. „Kurva, neserte mě!. „Hm?. „Běžte do prdele s těma svejma ‘hm’, ‘aha’ a ‘jo ták’! Jsem tady na vlastní triko, bez Harrowellova vědomí a chci vám helfnout – a to je zasraná pravda. Tak..

„Harrowell je mrtvej,. řekl jsem. „Není. A to je taky zasraná pravda, klaune!. „Nejdřív komik, teď klaun,. řekl jsem. „Vy jste fixovaná na komediální segment šoubyznysu?.

„Jděte se vysrat. Co si jako doprdele představujete, že děláte?. „Představuju si, že vám píchnu tuhle injekci,. cvrknul jsem do injekční stříkačky, „a uvidíme, kde ta vaše zasraná pravda opravdu leží. Víte, co tohle je?.

„Blijón?. „Bingo.. Nepatrně pobledla. „Já… no, Kellere, hele, nešlo by to bez něj? Mně se totiž…. „Co?. „Já po něm bleju.. „No to doufám.. „Ale jako doopravdy. Hodím tady šavli jako Turek. Mám alergii. A taky se mi po tom spouští

krvácení. Jako z pochvy, rozumíte,. dodala, když viděla můj výraz. „Rozumím. To máte teda blbý,. řekl jsem, naklonil se ze stupátek a vyroloval jí rukáv kabátu i červené košile. Na předloktí měla husí kůži, že byste na ní nastrouhali parmezán.

„Ježíši, a nešlo by to nějak… Já s sebou nemám tampóny! To byste mi nemohl třeba prostě věřit?.

„Ha ha,. řekl jsem a nabodl žílu. V protočených očích se jí zablýsklo bělmo. Zatřepotala víčky. „Blbej sitcomovej herče,.

zašeptala. Během těch třiceti sekund, než walodont s risperdalem odbourá lhací choutky, jsem žhavil spirály ve dně šlehače. Masová melasa uvnitř kotle musí být rozehřátá, aby se rozsekaná Jankowitzová dobře rozpustila.

Půlminuta uplynula. „Tak,. řekl jsem. „Začneme.. „Gl,. řekla. Víčka se stále chvěla. Zapálil jsem si cigaretu. „Proč jste mi tenkrát u McDonalda s Harrowellem neřekli o Minutemanovi? Věděli jste, že po mně jde, je to tak?.

„Ano.. „Tak proč jste mi to neřekli?. „Pěšák má vědět jenom to, co je podstatný.. Hlas byl bezvýrazný jako káva bankovního úředníka a plochý jako hruď Lindy Fiorentinové.

„A tohle vám nepřišlo podstatný?. „Harrowell říkal, že už takhle jste dost vyšinutý a mohl byste udělat nějakou psychopatickou kravinu. A já s ním souhlasila..

Ti frajeři si mysleli, že ve mně čtou jak v otevřené knize. „No dobře. Zpátky k žhavý současnosti. Koho napadlo dát ten inzerát do Splatterhousu?. „Mě.. „Naše snaživka. Co vám za to Harrowell slíbil? Vlastně – je mrtvý nebo není?. „Není. Tedy technicky. To, jak jste ho rozstřílel v pivnici sice přežil, ale je v komatu.

Lékaři nevědí, jestli se někdy probere nebo ne..

„Ten klikař. Pošlu mu pugét.. Sedl jsem si na kolečkovou židli obsluhy a položil nohy na ovládací

panel. „Takže vy jste po něm převzala odbor Čtyři sta osmdesát a rozhodla jste se, že mě dostanete a tím u Ó Nejvyššího monumentálně zabodujete, je to tak?.

„Odbor Čtyři sta osmdesát byl rozpuštěn. Všichni kromě Harrowella byli dočasně deaktivováni, než se rozhodne co s náma..

„Tudíž jste tady na vlastní pěst?. „Ano.. „Rozhodla jste se zvýšit svoje šance na reaktivaci, co?. „Ne.. Naklonil jsem se dopředu. „Tak kdo vás poslal? Pro koho teď děláte?. „Nikdo mě neposlal. Pro nikoho nedělám. Jsem tady z vlastního rozhodnutí.. Popel mi spadl na rukáv startrekovské uniformy. Nevšímal jsem si toho. „Proč?. „Abych vám pomohla.. Opřel jsem se a potáhl z cigarety. Nebylo mi jasné, jak se jí to povedlo, protože walodont s risperdalem byl vždycky považovaný za neporazitelnou kombinaci. Ale Jankowitzové se ho nějak podařilo vyblokovat.

„Jak vy byste mi mohla pomoct?. „Přivezla jsem vám pas. Udělala jsem ho načerno v centrále, není nikde zanesenej. Mám taky takový, na stejné příjmení. Po manželích nepůjdou tolik jako po samotným chlapovi. Taky jsem vám přivezla Tekutého Vinnetoua..

„Co to je?. „Vstřikovací gelová protéza obličeje.. Ona si vážně myslí, že jí to sežeru. „Proč mi chcete pomáhat?. „Protože mě nasrali,. řekla bezvýrazně. „Kdo?. „Harrowell. Ó Nejvyšší. Všichni ve čtyři sta osmdesátce.. Mezi placatými slovy se míhaly rozpuštěné stíny. Kdyby byl jeden důvěřivý idiot, mohl by si myslet, že jsou to kontury zhasnutých emocí. „Vytáhl jste je z velkého průseru, ani nemáte ponětí jak gigantickýho. A oni vás takhle potopili. Normálně s váma vymrdali..

Pokrčil jsem rameny. „To je přece normální. Tak se to dělá.. „Jsou to svině,. řekla Jankowitzová monotónním hlasem. „Já s tím nesouhlasím.. Hodil jsem cigaretu na zem a zašlápl ji. „Všichni v tomhle byznysu jsou svině. Jinak by to přece nešlo.. „Ale vy jste zachránil jednu a půl miliardy lidskejch životů.. „No jo, já zapomněl. Těch sto třicet lidí jsem vlastně zabil jenom proto. Jinak vraždím jen s maximálním odporem..

„Já vím, že to tak není. Ale to nic nemění na tom, že jste tu jednu a půl miliardu zachránil.

A oni vás potopili..

„A vy jste se nasrala a přispěchala mi na pomoc.. Odpověď zněla hluše jako všechno ostatní: „Ano.. Měl jsem sto chutí tu lhářku sundat z háku a kopat jí do obličeje tak dlouho, dokud místo něj nebude mít rozměklou opuchlou hmotu bez jakýchkoliv rysů. Vymlátit jí železnou trubkou zuby, až v bublajících ústech zbydou jen bílé střepy. Bodat do plochého břicha pletací jehlicí, aby prasklo a vyhřezlo. Jenže na to nebyl čas. Linka do Bueons Aires odlétala za dvě hodiny. Vyklepl jsem další

cigaretu. „A ty silné sympatie k mé osobě se ve vás probudily kdy? Už tenkrát v tom podprsenkovým skladišti?.

„Ne. Tam jsem si myslela, že jste čurák.. „Neříkejte. A u toho McDonalda?. „Tam jste mi byl většinu času spíš odpornej. Protože jste zabil toho agenta a mně se potvrdilo, že jste vraždící maniak. A ty se mi hnusej víc než cokoliv jinýho..

„To bylo všechno, co jste si tam o mně myslela?. „Ne. Ještě že bych se s váma mohla vyspat.. Zkouší to přes sex. Je úplně blbá. „Ale to si teď trochu odporujete, ne?. „Ano. Ne. Nevím. Byla jsem nadržená.. „Copak jste nepíchala s Harrowellem?. „Ne.. Naše ambiciózní holčička kecá, to bylo jasné. „Jak to?. „Má panickou hrůzu ze sexuálního harašení. Tvrdil mi, že Atašé už na něj párkrát poslal holky se sekretariátu, aby ho zkompromitovaly. Pak by se nikdy vysoko nedostal..

„Takže Harrowell se chce dostat vysoko?. „Ano.. „Stejně jako vy, co?. „Ano.. „A proto mě chceš teďka podrazit, co, ty svině?. zařval jsem a udeřil do tlačítka, které spouštělo hák dolů. Šlehač se roztočil s táhlým zavytím.

„Já-. Z oka jí něco průhledného vyteklo a hlas popraskal a zkrabatil se. „Chcípni, děvko.. Cvrnkl jsem hořící cigaretu a zasáhl ji do mokré tváře. „Já-Kellere, prosím tě-. „Pozdravuj žaludeční šťávy.. „JÁ TĚ NECHCI PODRAZIT!. Vrazil jsem ruce do kapes. Hák se sunul dolů a spouštěl ji do hučícího šlehače. Od rotujících strun jí dělilo rychle se zkracujících čtyřicet centimetrů.

Jankowitzová vyvrátila spoutané paže co to šlo, aby do melasy zajely jako první. Ohnula zápěstí a dlaně se snažila držet vzhůru. Povedlo se. Chroustlo to, vystříkla krev a Jankowitzová měla volné

ruce. Chytila se za oblemcaný okraj díže a jak jel hák dolů, vyvlékla z něj nohy. A saltem vyletěla ze šlehače.

To vůbec nebylo špatné. Dopadla na zem a sekla sebou. Ale nevzdávala to. Opřela se o ruce a pokusila se mě kopnout svázanýma nohama do obličeje. Uhnul jsem. Plynulým pohybem se vymrštila na nohy.

To vážně nebylo vůbec špatné.

Napálil jsem jí pěstí do obličeje, až odletěla dva metry dozadu a narazila zády na stěnu.

Sesunula se podél ní na zem a rozkašlala se. „Já tě fakt nechci podrazit,. řekla stále ještě bezvýrazně. Po tvářích jí tekly slzy a pot, z nosu a pořezaných dlaní krev. „Co mám udělat, abys mi věřil, doprdele?.

Těžko říct, čím to bylo. Došel jsem knía dřepl si. Neuhnula pohledem. Vytáhl jsem vystřelovák a prořízl pouta na nohou.

„Přesvědčilas mě, píčo,. řekl jsem. A tenhle jedinečně dojemný okamžik našich osudů si Jankowitzová vybrala k tomu, aby mi nazvracela do ksichtu.

65 Plastovou misku se ztuhlým stopovacím želé jsem zabalil do alobalu naleptaného Depoxem. Záhyby jsem přelepil kobercovkou. Uložil jsem to do krabice od čajových tortil a čitelné vyplnil adresu:

Kasongo Nsimba Národní asociace dentistů R O. Box 3528 Kinshasa Gombe Zair Balíček jsem poslal expres. Podle mého odhadu by měl Depox rozpustit alobal až v Africe. Neočekávaně znovuobjevené signály stopovacího želé jednoznačně ukáží, že se ukrývám na hlavní

poště v Kinshasa Gombe. Jistěže je to zdrží jen o pár hodin. Ale aspoň bude sranda. 66 Na pánském záchodě bylo plno, takže jsem šel na dámský, zavřel se do jedné z kabinek a sedl si na sklopený záchodový dekl.

Začínal jsem tušit, že to bude mít něco společného s letišti. Na ulicích, v hypermarketech, v Paláci bloudících srdcí, tam všude už mi davy dávno nevadily. Ale jen jsem se ocitl na letišti, saturnská cela otvírala útulně liduprázdnou náruč. Seděl jsem na deklu asi pět minut a hypnotizoval chromovanou krytku na toaletní papír, aby něco řekla.

Neřekla nic.

Možná jsem ji něčím urazil. Třeba tím, že jsem ji pověsil nad masový šlehač? Vstal jsem, vytáhl cestovní pas Normana Claggetta a první stránku s fotkou vytrhl a snědl.

Zbytek jsem roztrhal, hodil do mísy a pozoroval, jak moje falešná identita mizí ve víru zelené vody. Vyšel jsem z kabinky a minul dvě zkoprnělé ženy. Zastavil jsem se až vedle dveří a zarumploval automatem. Do zrcadla jsem se nepodíval. Od té doby, co nevypadám jako William Shatner, nenacházím ve svém zjevu zalíbení. Tekutý Vinnetou vstříknutý pod obličejovou kůži už zatuhl a vymodeloval mi velice interesantní lícní kosti. Tvář pálila jako vagón feferonek.

Jankowitzová stála ve frontě k pasové kontrole, zafačované ruce vražené do kapes, aby nebylo vidět, že se ještě trochu třesou.

„Dárek,. podal jsem jí jedno balení z WC automatu. Podívala se na mě červenýma očima, jako kdybych jí cpal odjištěný handgranát.

„Jsou to kundafáče. Teda tampóny.. Vytrhla mi je a zmizela, odkud jsem přišel. Halou kroužil šustící kartáčovník, desetiletý kluk zkroucený na plastové sedačce vedle matky snil o děvkách a broskvové vodce, nonstop zpravodajský kanál generoval pod klenbou desetimetrové

hologramy jakéhosi maskovaného teroristy, který pokřikoval na kameru, že je odhodlán k sebeobětování in articulo necessitatis, a holohlavého černocha s nápisem „sntr Rawul. pod bradou, jenž to blahosklonně komentoval.

Jestli Jankowitzová lhala, vlítnou na mě během následujících sedmi minut, než projdu pasovou kontrolou. Odkašlal jsem si. V kapse jsem měl keramický poloautomatický Eibar, 6,35

mm Browning, který jsem zabavil Jankowitzce. V letištní hale jsem nebyl bez šancí. Pokud mě v první sekundě

nesejme odstřelovač. Odkašlal jsem si. Jasně, byl to risk. Docela dost risk, protože pravděpodobnost, že Jankowitzová mluvila pravdu, byla velká asi jako středně rostlý streptokok.

Jenže matematická

pravděpodobnost je jedna věc a můj pocit druhá. Což mě přivedlo k zásadní otázce: Věřím jí?

Musel jsem přiznat, že nevím. A musel jsem si přiznat, že bych jí věřil hrozně rád. A nejen proto, že pokud –pokud-nekecala, byla to moje nejlepší šance. Odkašlal jsem si. Úředník za přepážkou vrátil pas byznysmanovi v poněkud pomačkaném obleku. Před námi byli pouze čtyři lidé.

Jankowitzová se vrátila ze záchodu. Pokusila se pomocí ultračerných očních stínů a podkladovky vylepšit strhanou vizáž. Moc sejí to nepovedlo.

„Vypadáte na hovno,. řekl jsem. Ani se na mě nepodívala. Zkontroloval jsem hodinky. Dvě hodiny sedm minut v noci. Letadlo startuje za dvacet tři minut. Dvojice do zimníků zavrtaných důchodců dostala zpátky doklady. Od přepážky nás dělili jen dva lidé. Podíval jsem se na hodinky.

Úředník nekonečně dlouho zkoumal pas obtloustlého muže s fotografickou brašnou.

Odkašlal jsem si.

Úředník stále brejlil do tlouštíkova pasu. Prohlížel si ho snad už deset minut. Podíval jsem se na hodinky. Byly dvě hodiny osm minut v noci.

Odkašlal jsem si. Jankowitzová ke mně natáhla ruku s jakýmsi balíčkem. Málem jsem ji zastřelil. „Já tampóny nepotřebuju..

„To jsou pastilky proti kašli.. „Na co?. řekl jsem. Podíval jsem se na hodinky. Odkašlal jsem si. Úředník předal ošoupanou kartu zpátky muži s fotografickou brašnou. Mladík s báglem hozeným přes levé rameno vytáhl ze zadní kapsy fungl nový pas a podal ho pod sklem přepážky.

Jestli se něco má stát, stane se to v následující minutě.

Strčil jsem ruku do kapsy horolezecké větrovky – zakoupené se slevou na Koopgootu – a obemkl prsty kolem eibaru. Keramická pažba byla čep, okolo kterého se začala pomalu, velice pomalu otáčet celá letištní hala.

Jankowitzová byla strašidelně bledá. Vypadala na hovno. Přemýšlel jsem, jestli jí to nemám říct. Úředník se mračil na mladíkův pas a mladík poklepával dlouhými zasedlými nehty na baspartamový mramor přepážky. Znělo to nějak moc hlasitě.

Hala se stále zvolna točila. Podíval jsem se na hodinky. Byly… Musel jsem se podívat na hodinky znovu. Byly dvě hodiny a jedenáct minut. Údery mladíkových nehtů o přepážku mi rozkmitávaly membránu bubínku do ryze idiosynkratických kmitočtů.

Úředník vrátil mladíkovi průkaz. Přistoupili jsme k přepážce a já na ni položil naše doklady. Na vrchním pasu byly obtisknuté moje vlhké otisky prstů. Úředník si ho vzal. Jestli se něco má stát, stane se to v následujících třiceti sekundách.

„Manželé?. zeptal se úředník. „Jasně,. řekl jsem. „Dvě hrdličky.. Jankowitzová se na mě podívala. Drobné vrásky kolem úst se prohloubily, jak stiskla čelist.

Úředník studoval můj pas. Pak si přibral druhý a dal si je vedle sebe. Hala se točila čím dál rychleji.

Jankowitzová pořád vypadala na hovno. Už to muselo být nápadné i nejnevšímavějšímu pasovému úředníkovi v celé Sluneční soustavě. Což tenhle rozhodně nebyl. Rychleji a ještě rychleji.

Úředník pasy pomalu položil před sebe. Ještě rychleji. Úředník se na nás podíval. Centrifuga proti tomu byla zpomalený film. Úředník sáhl pod pult. Jankowitzová vypadala, že to s ní na místě sekne. Nezdržoval jsem se vytahováním eibaru. Střelím ho skrz kapsu. Pojistka šla ztuha.

Úředník vylovil zpod pultu kapesník a vysmrkal se.

Jankowitzová sebou trhla. Odkašlal jsem si. Úředník nám pasy šoupnul zpátky. „Příjemný let.. 67 Sýrově žlutý Měsíc osvětloval oblohu jako reflektor. Nebyl vidět jediný mrak. Ani ten nejmrňavější

cirrocumulus, ani náznak řídkého závoje cirrus uncinus, jihoamerické noční nebe bylo bez kazu. Nábřeží Buenos Aires vzdorovalo Atlantiku valem starých krabicových mrakodrapů. Okna svítila jen tu a tam, jako vymlácené zuby. Z výšky to vypadalo jako danikenovský vzkaz mimozemským civilizacím, navržený dyslektikem. Z francouzsky útlé kupole Kongresu v záři reflektorů oprýskával lak, potřebovala by znovu natřít. Ovšem jinak barvy v ulicích řvaly, jako by italská čtvrť La Boča pohltila celé město. Možná to tak i bylo.

Ale spíš ne, protože když jsme nasazovali na přistání, zahlédl jsem, jak jednou z hlavních tříd táhne průvod Velšanů v tradičních krojích. Červený drak splihle tál na zelenobílé vlajce, blikající

vznášedla se zuřivě honila po obloze a nedávala si přednost. Všiml jsem si, jak jedno z nich málem sestřelilo naše letadlo. Řidič na nás zatroubil a vytrčil z okna prostředník. Let trval čtyři a půl hodiny. Bylo úterý, tři hodiny v noci. V německém Buchow-Karpzovu bylo pondělí, sedm ráno. Zdravotní sestra ještě nepřišla do práce.

Manželé Fowlerovi prošli bez problémů pasovou kontrolou a plynule přestoupili na vnitrostátní

let do Santiago del Estero. Vedro bylo tak neprodyšné, že byste proti němu mohli dělat crash testy. 68 Vnitřek pravidelné linky Ushuhaia-Salta (s mezipřistáními v Comodoro Rivadavia, Buenos Aires a Santiago del Estero) voněl novým kobercem a plastovými tácy.

Zkontroloval jsem čas. Úterý, tři hodiny devatenáct minut. Na Belltegově univerzitě v Jakartě bylo pondělí, za jedenáct minut půl druhé odpoledne. Slečna F. J. Oarthová už by mohla být v práci. Vzal jsem sluchátko palubního telefonu a vytočil 6221568727.

„Dobrý den,. řekl ženský hlas. „Dovolali jste se do archivního oddělení Belltegovy univerzity..

„Do prdele,. řekl jsem. „Prosím?. „Slečna Oarthová?. „U telefonu. Kdo volá, prosím?. „Tady William A. J. Wilthorpe, autor knih Deset mužů, kteří otřásli světem a Největší mozky mozkové chirurgie. Slečno Oarthová, měl bych na vás velkou prosbu..

„Dobrý den, pane Wilthorpe. Jakou prosbu?. „Pracuji na další knize, tentokrát o nejúspěšnějších cymozkových chirurzích, a potřeboval bych nahlédnout do vašich archívů a probrat se jmény těch, kteří u vás studovali. Je v tom problém?.

Slečna Oarthová v tom problém neviděla. Až na to, že odmítala hákovat o víkendech, to byla rychlá a efektivní dáma. Za čtyři minuty jsem měl všech osmnáct set devadesát osm jmen stažených v laptopu a mohl jsem zadat porovnávání s telefonním seznamem Santiaga del Estero.

Udělal jsem to. Jankowitzová se předklonila a začala zvracet do papírového sáčku. To už bylo za cestu počtvrté.

„Nejste těhotná?. zeptal jsem se. Pohled, který na mě vrhla, byl schopen vyhladit kompletní králičí populaci Austrálie. „Já jenom, že by se nám to teď šiklo. Dobrý detail k manželské krycí legendě.. Zády jí cukaly křeče dávení. „Samozřejmě, ještě lepší by bylo, kdybyste tady porodila.. Vrazila mi plný sáček do ruky, abych ho odnesl na záchod. „Co, to je jako ono?. zadíval jsem se na pytlík. „Vy to dokážete takhle rychle? A je to chlapeček nebo holčička?.

Jankowitzová si dřela ústa papírovým kapesníkem a dívala se před sebe. „Ale já jsem slyšel, že děti mají hned po vyprdnutí z dělohy křičet.. Zatřásl jsem sáčkem.

„A tohle jenom žbluňká..

Dívala se před sebe tak upřeně, jako bych byl Medusa. „Mám na vás prosbu. Vím, že je to ode mě drzost, ale… Nechtěla byste to pojmenovat po mně?.

Zaklapnutý stolek na opěradle sedadla je zřejmě fascinující věc, kterou se člověk vydrží kochat hodiny.

„Mohl bych ho adoptovat. Byl bych dobrý otec. Četl bych mu před spaním o třech žaludečních šťávách děda Vševěda, nosil bych ho v kýblu do školy a sportoval bych s ním.

Nejvhodnější pro něj by asi byl vrh do dáli..

Nevydržela. V koutcích úst jí zacukalo. Šel jsem Kellera juniora spláchnout do záchodu. Když jsem se vrátil, laptop byl hotový s porovnáváním. žádný z absolventů Belltegovy univerzity neměl trvalé bydliště v Santiago del Estero.

Chtělo to jinou fintu. 69 Eduardo Taboada, vedoucí statistického oddělení Konsorcia elektrárenských dodavatelů, seděl v úterý ráno za psacím stolem a luštil křížovku. Zrovna přemýšlel nad tím, jak se řekne údiv na sedm, když jsem s Jankowitzovou vešel bez zaklepání do jeho kanceláře a namířil mu keramický eibar mezi oči. Chvíli nikdo nepromluvil. Jankowitzová zavřela dveře.

„Asombro,. řekl jsem pak. „Eh. H. Ah. Prosím?. vymáčkl. „Údiv na sedm. Asombro,. kývl jsem směrem ke křížovce. Dvacet sekund nevěřícného poulení. Taková ztráta času. V Německu díky doktorovi a dochvilné

ošetřovatelce už dvě hodiny věděli, že jsem naživu. Taky možná našli ty mrtvoly schované v kumbálu benzínky. S kapitánem Kirkem si mě spojí okamžitě, na Beurstraverse byly kamery. Stopu ztratí v podzemí stadiónu Nenijto, ale to už budou vědět, že jsem s Jankowitzovou. Letiště bude jedno z prvních míst, na které se zaměří. Najít dvojici pasažérů, která v základních parametrech odpovídá

našemu popisu, jim zabere čtvrt hodiny. Jediná časová výhoda, kterou jsem měl, byla, že jsem se nacházel trochu z ruky. Samozřejmě, určitě měli v Santiagu del Estero rezidenta, ale jeho nasazení

nebudou riskovat – vědí, co bych s ním udělal. Tohle je práce pro speciální okružní komando. A než z Lagrangova ucha dorazí, bude to trvat dvě a půl hodiny. Pak je ještě otázka, jak zapracuje zairská

pošta. Ale stejně jsem neměl moc času. Rozhodně ne tolik, abych ho ztrácel s Eduardem Taboadou. Naštěstí byl s bezhlesým zíráním hotový.

„Hch. Děkuju,. odpověděl mi. „Není zač. Měl bych k tobě menší prosbu, Eduardo.. „Hh… Jakou?. Viditelně se bál, že chci taky pomoct s křížovkou. „Potřeboval bych se u tebe podívat na statistky. Speciálně mě zajímají asymetrické výkyvy v odběru elektřiny za, dejme tomu, posledních čtrnáct dní..

„Proč?. ozvala se místo něj Jankowitzová. „Člověk, kterýho hledám, používá nukleární magnetický superrezonátor. Víte, kolik taková kráva žere?.

„Aha. A proč jste mi tohle neřekl už předtím?. „Trucovala jste. Nemluvila jste se mnou.. „Mluvila.. „Větu ‘zatáhněte taxík’ nepovažuju za mluvení.. „Máte pravdu, věta ‘zatáhněte taxík’ rozhodně není mluvení. Je to spíš plavání.. „Jste vždycky po ránu takhle vtipná nebo jenom, když se vyzvracíte?. „Hmch, víte, ty údaje,. řekl Eduardo, Jsou interní data firmy a-. Bez dalších řečí jsem odjistil pistoli. Eduardo si natočil obrazovku a začal klofat na rozbalující se menu. „Tady,. řekl po osmi sekundách. „Tady to máte.. Nastavil monitor, abychom lépe viděli. Vypadalo to stejně jako nekonečné pohoří And tetelící se za oknem. Až na to, že na grafu bylo o trochu víc vrcholků. O

dost víc. Santiago del Estero bylo nárazovými odběrateli větších dávek elektřiny doslova narvané. Zřejmě se sem stáhli z celého světa. Jankowitzová si strčila ruce do kapes kožených kalhot a začala si pískat.

„Děkuju,. řekl jsem Eduardovi. Když jsme odcházeli, díval se za námi vykulenýma očima. Na tváři měl asombro.

Chtělo to jinou fintu. 70 Ricardo Alderetes, vedoucí pracovník monitorovacího odboru místní pobočky ministerstva životního prostředí v Santiago del Estero, seděl v úterý ráno za psacím stolem a zapíjel tabletu diglyceridu kyseliny cholinfosforečné kávou bez kofeinu. Když jsem s Jankowitzovou vešel bez zaklepání do kanceláře a řekl „Těbůh, Ricardo!., tableta mu zaskočila, začal brunátnět a chrčet.

„Údiv na sedm,. ukázala na něj Jankowitzová. „Zaskočení na devět,. praštil jsem Ricarda do zad. Tableta vyletěla z úst a cvrnkla o plakát CHRAŇTE NAŠE DžUNGLE. Ricardo zachrčel.

„Jak si to představujete, takhle sem vtrhnout!. zasípěl, jakmile popadl dech. Když chrčel, líbil se mi víc.

„Omlouvám se, jsme rozrušení,. řekl jsem. „A taky v časovém presu. Potřebovali bychom od vás takovou maličkost..

„Vy jste se posral!. spustil na mě. „Tomuhle pánovi taky nic neunikne,. poznamenal jsem k Jankowitzové. „Tenhle pán je všímavý,. přikývla. „Určitě je dobrý v takových těch testech ‘najděte deset rozdílů’.. „Vy si vážně myslíte, že si sem jen tak napochodujete a budete mě úkolovat?. Ricardo se rozjížděl. „Chlape, vy jste se fakticky posral! Pokud od nás něco chcete, musíte si nejdřív dole vyzvednout žádanku, vyplnit a odevzdat do podatelny!.

„Aha, takhle,. řekl jsem. „Takový by byl normální postup! Ale rovnou vám můžu říct, že ho ani nemusíte zkoušet, protože po tom, co jste mě tady málem zabil, opravdu nemám moc chuť se zabejvat nějakejma vašima připitomělýma problémkama, jasné? Popravdě, jestli si tu žádanku podáte, já ji vlastnoručně

roztrhám!. „Vy jste na něj ale zlý,. řekla Jankowitzová. „Ale já se vám nedivím. Tohohle kreténa člověk nemůže mít rád..

„Myslel jsem, že vy mě ráda máte,. řekl jsem zlomyslně. „že jste se dokonce se mnou chtěla milovat..

Usmála se svým starým přezíravým stylem. „Ne, vy romantiku, já s váma chtěla jenom šukat..

„Podívejte se, vy dvě hovada, vypadněte z mý kanceláře a to tak, že okamžitě! Nebo…. „Nebo zavoláte na Jefaturu de Policia!. přikývl jsem. „Nebo ti odsud pomůžu sám,. zvedl se ze židle a začal si vyhrnovat rukávy. Byl o hlavu větší než já

a ruce měl půjčené z bagrování jihočínského průplavu. „Aha, takhle,. řekl jsem. „Rozumím. Ta otázka, která by tu měla zaznít, se asi skládá z jediného slova a to slovo zní ‘kolik?’..

Zastavil vyhrnování a úkosem na mě zašilhal. „No,. řekl a nechal to zásadní slovo patřičně vyznít.

„Kolik byste si tak představoval vy?. „Já bych si představoval pět,. řekl jsem, chytil ho za hlavu a praštil s ní pětkrát o zeď.

Sesunul se na úroveň elektrické zásuvky.

Dřepl jsem si k němu. „Tak poslouchej, Ricardo. Prokážeš mi malou službičku a prokážeš mi ji hned. Rozumíš? Jinak si přestanu představovat pět a začnu si představovat dejme tomu třicet..

Kývl, že rozumí. S Jankowitzovou jsme mu pomohli vstát a usadili ho do židle. „Chtěl bych se podívat na zprávu o zbytkových radiačních zářeních za poslední měsíc,.

řekl jsem.

„To jako, že má ten superrezonátor špatně odstíněný?. zeptala se Jankowitzová. „Doufám,. odpověděl jsem. „Přece jenom ho má instalovaný načerno.. „V okolí Santiaga del Estera není žádná atomová elektrárna. Zavřeli jsme ji před sedmi lety,.

zahuhlal Ricardo s kapesníkem přitisknutým na nos. „No a?. „Takže zbytkové záření monitorujeme jenom ve čtvrtletním průřezu.. „To je fuk. Předveď mi prostě poslední zprávu, dobře?. Začal ťukat do monitoru. Díky bagrovacím rukám byl o poznání pomalejší než Eduardo.

Jakmile mapa vyskočila, ukázal jsem mu jeden z bodů: „Tohle zvětši. Ještě..

„To je jenom pár promile. Rozhodně to není škodlivý pro životní prostředí, s tím my nic dělat-.

sichroval se před šílenými ekologickými aktivisty Ricardo, zatímco jsem mu ukradl tužku a poznamenal si na okraj novin jméno a adresu.

„Klid, šimle, vy s tím nic dělat nemusíte. Telefonní seznam, dělej.. Jankowitzová mi ho hodila místo něj. V seznamu nikdo takový nebyl. Přitáhl jsem si telefon a vyklepal číslo.

„Prosím, tady Eduardo Taboada, vedoucí statistického oddělení Konsorcia elektráren-. „Haló, Eduardo!. řekl jsem. „Asombro! Pamatuješ se na mě? Měl bys, byl jsem tam před půl hodinou. Potřebuju, abys mi z faktury zjistil telefonní číslo jednoho vašeho odběratele..

„Ale to je interní-. „Chceš, abych si pro to přišel osobně?. Číslo jsem připsal k jménu a adrese na okraj novin. Jorge Vicente Rosenzvaig, Absalón Rojas 313, Tel/Fax: 543854241554.

Zavolal jsem mu z telefonního automatu v parku před Colegio de Belén. Chuchvalce květů táhly větve k zemi a šeřík voněl jako peklo samo.

71 „Ano?. Hlas byl hluboký a neuspěchaný. „Tady Henrik Stevens.. Na druhém konci drátu se dlouho nic neozývalo. Už jsem si myslel, že jsem měl použít jiné

kódové jméno, ale pak Rosenzvaig konečně promluvil. „Máte týden zpoždění.. „Já vím. Omlouvám se.. „Mám tady už jiné pacienty.. „Zaplatím třikrát tolik.. „O peníze nejde.. „O peníze jde vždycky.. „Fajn, v tom případě zaplatíte pětkrát tolik.. „Dobře.. „Zavolejte mi z hotelu a já se vám během dvou dnů ozvu.. „Ne,. řekl jsem. „Ne. Musíte mi to vyšetření udělat dneska.. „Tak to si za peníze koupit nemůžete.. „Musíte mě vyšetřit dneska. Musíte mě vyšetřit teď. Do dvou hodin.. Druhé ticho bylo ještě delší než to první. „Jste psychopat.. „Jo, ale bohatej psychopat. Zaplatím dvacetkrát tolik. Tři milióny dolarů.. Třetí ticho bylo celkem krátké. „Adresu máte?. „Jo.. „Za půl hodiny ať jste tady. Ale přesně. Ani dřív, ani později.. Bylo to pár bloků. Šli jsme pěšky. Pomalu, jako na procházce. 72 Ještě chvíli jsem pokračoval v chůzi, než jsem si všiml, že jdu sám. Jankowitzová civěla do výlohy butiku na kraťasy v retrostylu Lary Croft

„Ty by vám stejně neslušely,. řekl jsem. „Vy tomu prd rozumíte.. „Cože? Já že nerozumím módě? Já, návrhář ‘ukrajinského stylu’, který se stal hitem zimních kolekcí?.

„Mohl byste mi je koupit.. „Zimní kolekce?. „Ty kraťasy.. „To si všichni myslíte, že jsem pohádkový oslíček s Parkinsonem nebo co? Nejdřív mě Rosenzvaig pumpne o tři melouny, teď zas vy chcete kraťasy….

„Mohl byste mi je koupit jako omluvu.. „Nemáme čas.. „Máme ještě dvacet minut. A vy nemáte představu, jak se mi v těch kožených kalhotách paří

zadek.. „Dobře, dobře, ježišmarjá tak pojďte, já vám je koupím.. „Děkuju,. řekla důstojně a vstoupili jsme do krámu. Dveře jsem jí nepodržel. Mohla by si myslet, že je den žen.

Vybrala si kalhoty a zmizela ve zkoušecí kabince. Po pěti minutách jsem začal být nervózní a strčil jsem dovnitř hlavu. „Jestli vám takhle dlouho trvá všechno, řekl bych, že jsem právě odhalil pravou identitu slavné Hlemýždí ženy..

Nejistě se otáčela před zrcadlem. „Pojďte sem. Nemám v nich velkej zadek?. „Ne, je bezvadnej.. „Vážně?. „Vážně.. A abych dokázal, že nekecám a že se ho neštítím, položil jsem na něj dlaně. Byl pevný a sympaticky zakřivený.

Otočila se ke mně. Přejel jsem rukama po zadku vzhůru a dotkl se horké pokožky. Pohled, kterým mě Jankowitzová obdařila, mi zatlačil oční bulvy tak hluboko, až zapružily o zadní stěnu lebky. „Já si ty šortky teda vezmu,. nadhodila.

„Odnesu je k pokladně,. řekl jsem a rozepnul jsem zip. Její dech se změnil, jako když na fénu přepnete na vyšší rychlost. Červené nehty škrábly na švu mých kalhot. „Ať mi je nebalí, obléknu si je rovnou na sebe..

„Vyřídím jim to.. Zahákl jsem ukazovák za gumičku bílých kalhotek a stáhl ji přes pás bílé

plavkové kůže, až vykoukl zastřižený proužek rudých chlupů. „Asi bych ti něco měla říct.. „Já vím. S někým chodíš.. „To taky.. Jel jsem ukazovákem dolů podél původně vyholených, nyní lehce strnišťoidních pysků. „S nějakým agentem?. „Pracuje ve vnitřních záležitostech v Baletu.. Narazil jsem na provázek od tampónu a zarazil se. „Jo, správně. Tohle jsem ti chtěla říct.. Posměšně se zachechtala. „Zavinil sis to sám, Kellere..

Na červenou se mi zrovna jezdit nechtělo. Takže musel stačit pouhý orál. No, mně to teda stačilo.

„Můžu ti něco doporučit?. zeptala se pak, když jsem si zapínal poklopec. „Změň jídelníček..

„Cože?. „žereš moc masa a žádnou zeleninu.. Tak ona bude kritizovat chuť mého ušlechtilého spermatu?

Otřela si kapesníkem rty. „Vegetariánství má něco do sebe. Už jsi o něm někdy uvažoval?.

73 Jorge Vicente Rosenzvaig byl pětatřicetiletý karatista upletený z pevně utažených šlach a vyrýsovaných svalů. Mohli jsme to patřičně ocenit, protože nám přišel otevřít jen v bermudách a rozvázaných adidaskách.

Spolu s ním přišli otevřít čtyři zabijáci patřící k nájemnému klanu Kikujů. Což znamenalo, že někde uvnitř budovy jich bude dalších osm. Šlo pochopitelně o bělochy a podle rituálních jizev na tvářích patřili k vykosťovací elitě.

Absalón Rojas 313 byl zkrachovalý supermarket natěsnaný mezi laciné erqesové činžáky, které

přetékaly barvami a pulsovaly lidmi. Pro ilegální kliniku kybernetické chirurgie si taky mohli vybrat trochu nenápadnější místo.

Rosenzvaig nám kývl, otočil se a beze slova se vyhoupl za volant golfového cartu.

Zabijáci nás prošacovali. Kikujský blond střihoun našel keramický eibar, sebral mi ho a cosi bantusky řekl holohlavému kolegovi. Ten se zatlemil. Jankowitzová si sedla vedle Rozenvaiga do cartu, já s plešounem jsme si stoupli na stupátka, ostatní Kikujové naskákali do druhého cartu a vyrazili jsme. Projeli jsme mezi pokladnami obalenými igelitovými návleky a s elektrickým zakvičením zatočili do ulic prázdných regálů.

Přijímací kancelář si Rosenzvaig zařídil v bývalé pánské konfekci. Zkoušecí kabinka sloužila jako převlékárna a tam jsem se taky svlékl do svých trenýrek s pokémonskou klasikou („Koffingu, bahenní

útok!.). Jankowitzová mezitím řekla Rosenzvaigovi číslo bankovního účtu Krizového centra určeného pro černé operace, a převedli peníze.

„To je Tekutý Vinnetou?. zadíval se mi Rosenzvaig do obličeje, když jsem vyšel z kabinky. „Musí

pryč.. Hop nebo trop. „Fajn,. pokrčil jsem rameny. Šoupací stěny kanceláře byly v nedbalém pokusu o výzdobu ověšeny různými národními relikviemi: pálkou na pato, měkkým kloboukem, který nosívali mesticové v osmnáctém století, mačetou, ožehlým hákem na asado, španělkou bez strun (Kikujové si je zřejmě půjčili na nějakou práci). Nikde žádný lékařský diplom. Nedalo mi to, musel jsem se zeptat: „Na jaké univerzitě jste promoval?.

„Na Svatém Tomášovi. Proč?. Roztrhl vakuový sáček a oblékal si zelené kalhoty. „Jako Jorgo Vicente Rosenzvaig?. „Jako Usáma Vicente Rosenzvaig. Tudy.. Za chůze vklouzl do zeleného chirurgického pláště. Nukleární magnetický superrezonátor se rozkládal na územích dámské konfekce, spodního prádla, obuvi a kožené galanterie. Lůžko s popruhy bylo upevněno na třicetimetrových plastových kolejnicích, nad kterými se tyčily půloblouky snímačů. Projížďka pod hrudním košem dinosaura. Ještě

než mě upoutali, odsál mi Rosenzvaigův asistent z obličeje Vinnetoua. Rosenzvaig mi zkontroloval mikroskopické vpichy na obličeji, utřel papírovým ubrouskem vylezlou krůpěj krve a řekl: „Vy jste Keller.. Závěry automatů zacvakaly. Rosenzvaig ustoupil. „žádné

vyšetření nebude.. „Proč?. zeptala se Jankowitzová. Jeho lesklé, podivně nezúčastněné oči mě sledovaly bez mrknutí. „Je to Keller. Je jasné, že se mě

po předání výsledků pokusí odstranit.. „To neudělám.. Neodpověděl, rozvazoval si zelený plášť. „Doktore Rosenzvaigu,. řekl jsem vážně. „Já přísahám – přísahám – že vás po analýze nezabiju. Přísahám..

Díval se na mě snad minutu. Těžko říct, co se mu odehrálo v hlavě, ale plášť si zase zavázal. Pokyn svým zabijákům, aby schovali zbraně, ovšem nedal.

Připoutali mě na začátek dinosauří jednokolejky a Rosenzvaig zasedl za řídící pult.

Půlkruhové

snímačové oblouky se s kovovými údery jeden po druhém rozesvěcovaly. Nad řídícím pultem vyskočily 3D snímky mého tomografického vyšetření tvrdých tkání a cévního řečiště. A.

T. Marz je stačil poslat. Vedle nich se s karetním zasvištěním naskládala sada řezů mozkem o čtvrtmilimetrové tloušťce – zatím prázdné blankety. Integrální rezonanční křivka na plátu grafu pulsovala v dolních hodnotách počtu jader. Rosenzvaig otočil klíčem. Klouzal jsem do nitra tunelu dost pomalu. Po vnitřní straně prvního oblouku projely s elektrickým vžžžž-vžžžž pláty snímačů. O sekundu později druhý oblouk, pak další, další, další a další. Pulsní buzení

s Fourierovou transformací mi házelo do očí ostré fleše – když jsem dorazil na konec, byl jsem zralý

na bílou hůl a věrného Rexe na kšandách. „Tak to by bylo,. řekl Rosenzvaig, jakmile jsem přijel zpátky a asistent mě odpoutal.

Klepal prstem do jednotlivých řezů a ty se před ním míhaly s šustěním dobře cinknutých karet.

Tiskárna voněla horkým tonerem. „Heschlovy závity, Brocovo centrum, temporální korový segment. Všude ty samé

změny.. Asistent mi podal svazek asi deseti horkých listů, které vyplivla tiskárna. „Jaké změny?. Rosenzvaig místo odpovědi kývl bradou bradou k papírům. Podíval jsem se na ně.

hysterická

vánočka bezzákluzový koketa kastaněty sněhulák teskně mamutovat dinosaurovat buzerantovat kalif Pyreneje Atd. Bylo toho osm stránek. Všechno svědomitě vybraná slova, která se v těchto kombinacích v běžné konverzaci vyskytují jen zřídka. žádné běžné slovo denní potřeby, žádný náznak, že by mi někdo veksloval s vnímáním reality, která se netýká operace Destroyer zubních kartáčků.

„Slova, která vám nahradili,. řekl Rosenzvaig. „Jenom tohle? Nic jiného?. „Jenom tohle. Nic jiného. Jenže,. zhasl řídící pult, „tady v tom případě není důležité co, ale jak..

„Co tím myslíte?. „Není důležité, co vám změnili, ale jak vám to změnili.. „A jak mi to změnili?. „Absolutně prasáckým způsobem. Ten doktor, co vám to dělal, byl mozkový buldozer.. „Co to znamená?. „To znamená, že máte úplně rozhašené mozkové vstupy. Corpus geniculatum na hadry.

Okicipitální lalok hnutý. Všechno obnažené, nechráněné, rozpasované. Máte štěstí, že se na vás zatím nenapíchl nějaký soulhacker..

Štěstí si představuju trochu jinak. Podíval jsem se na Jankowitzovou. Vypadala, že mě každou chvíli vezme za ruku. Otočil jsem se zpátky.

Otázka, kterou jsem mu položil, byla jediná možná: „Dokážete to vrátit do původního stavu?.

„Zabývám se především diagnostikou.. „Jo. Na to jsem se neptal.. „Ano, dokážu váš mozek vrátit do původního stavu. Víceméně.. „Víceméně?. „Svedu to podle zbytkových drah předrátovat zpátky. Nic jiného. Vstupy rozhašené zůstanou..

„Dobře,. řekl jsem. „To mi stačí.. „Neřekl jsem, že to udělám.. „Sedm miliónů. Amerických dolarů, ne arsů.. Naklonil se dopředu a studoval mě. „Podle toho, co jsem o vás slyšel, jsem nemyslel, že řešíte věci penězi..

„Čekal jste, že vám pohrozím useknutím hlavy?. „Zhruba.. „Neměl byste věřit každýmu drbu, co zaslechnete. A měl byste přestat číst Splatterhouse.

Nejsem takovej, jak se říká..

„Aha.. „Osm miliónů. Poslední nabídka.. Opřel se o sedadlo a založil ruce na hrudi. „Opravdu si myslíte si, že za peníze se dá koupit všechno?.

„Vy jste ďábel. Dobře, devět.. Operační sál byl v dětském koutku. Na stěnách byli neznámým argentinským malířem vyobrazeni Tom a Jerry. Jerry byl větší než Tom a měl svaly jako Mr. Olympia. Pozitivní myší diskriminace. Asistent s Rosenzvaigem mi upnuli na lebku trnovou korunu s dálkově ovládanými odiodovanými vrtáky, dutými jehlami, nanopájkami a dalšími nástroji, jejichž ostří se mi za chvíli zanoří do lebky. Asistent mi nasadil gumovou masku spojenou se zásobníkem narkotizačního Isoíluoranu.

„Jak to bude trvat dlouho?. zeptal jsem se Rosenzvaiga. „Tak půl hodi-. Blesková zatmívačka do černé. To už tady dlouho nebylo. 74 Rozjasnilo se do zápachu a do bledé skvrny s purpurovým flekem. „Už jsem myslela, že se neprobereš,. řekla mi skvrna a zápach zmizel.

„Kolik je?. zachraptěl jsem. Bledá skvrna byl obličej Jankowitzové, purpurový flek rtěnka. „Byl jsi mimo čtyřicet minut. Operace skončila před čtvrt hodinou a od té doby tady fetuješ

čpavek.. „Hrmch,. odpověděl jsem. Odložila lahvičku a přidržela mi u úst plastikový kelímek s hustým sladkým džusem. „Povedlo se?. zeptal jsem se, když jsem ho vychlemtal.

„To mi řekni ty.. „Hysterická vánočka,. pravil jsem nahlas. Tedy až na to, že jsem neřekl „hysterická vánočka., ale „lidský feynfoton.. To jsem si teda pomohl. Jak jsem byl po narkóze, moc mi to nemyslelo. „Podejte… Podej mi batoh.. Ležel jsem na lůžku přiraženém k vypnutému mrazáku (oddělení potravin) a obestavěném posunovacími stěnami. Kromě Jankowitzové a mě tu nikdo nebyl.

Jankowitzová mi přinesla batoh I V BREMEN GIRLS (& BOYS)!, vylovil jsem z něj zmačkaný papír, který jsem kdysi sebral na stole u Arzta a od té doby tahal s sebou. Titulek teď zněl: Hon na lidský feynfoton ohrozil životy miliard lidí!

Četl jsem dál. Byl to politický pamflet jak z partesu, patřičně burcující, plný vykřičníků a výrazů

jako „maniakální šílenství tajných služeb, které se vymkly kontrole., „senilní vládní garnitura. a

„volám po odpovědnosti, přísném potrestání a okamžitém odstoupení z funkcí..

Obsahoval ale základní fakta, a když jsem si je spojil s tím, co jsem věděl, objevil se celkem jasný obrázek: 75

Harrowellův plán byl za všechny prachy. Ambiciózní, radikální a megalomanský až na samu hranici šílenství. Nedivím se, že se Ó Nejvyššímu líbil a že odbor čtyři sta osmdesát vystoupal raketově

nahoru. Harrowell nebral drobty, šel rovnou po jackpotu. „Lidský feynfoton. je svatý grál vojenského výzkumu. Je to bizarní galimatyáš Jungovy synchronicitní teorie tajné vzájemné spoluúčasti (pozorovatel ovlivňuje pozorované) s vedlejší

aplikací Feynmanova průzkumného fotonu, který svým pohybem změní na kvantové úrovni parametry pokusu. Tahle paskvilně kvazipostpostmoderní teorie s kořeny v čínské kulturní revoluci, filmech Jima Wynorského a copperfieldovské fyzice by sama o sobě neměla v akademických kruzích nejmenší šanci – kdyby to nebyl jediný jakž takž fungující model, vysvětlující události, které se udály roku 1944 v koncentračním táboře Stutthof. Tam byl pod dozorem Paula Wernera Hopea objeven první a zatím jediný lidský feynfoton. Jmenoval se Olga Stawinská a dle dokumentovaných pokusů to byla zbraň posledního soudu v lidské podobě.

Dokázala měnit subatomární strukturu světa kolem sebe. Absolutní vojenská technologie, proti které není obrany. A teprve nedávno – díky objevu Jakobs-Houltenových genotypů – se přišlo na to, proč to tak bylo: osoba, která je schopná ovlivňovat svět na subatomární úrovni musí mít deformaci Wernickova centra. Harrowell se toho samozřejmě

chytil. Jeho plán byl jednoduchý: najít ve Sluneční soustavě další lidský feynfoton a donést ho Ó Nejvyššímu na stříbrném podnosu. Otázka byla, jak lidský feynfoton mezi dvanácti miliardami lidí

objevit. Zavedení povinných lékařských prohlídek pod falešnou záminkou zavrhl Harrowell okamžitě, u normálních občanů si to nemohl dovolit (vybavila se mi nečekaná lékařská prohlídka v base před půl rokem – teď už jsem chápal, proč zahrnovala skenování mozku a došel mi význam razítka

„NEGATIVNÍ., které jsem obdržel). Špionážní monitoring neurologických kartoték byl taky na nic –

pokryl sotva pár stovek miliónů. Harrowell se potřeboval dostat alespoň na čtyřicet procent obyvatel, aby měla akce smysl.

Takže vymyslel rakovinotvorný jogurt. 76 Pochopitelně nebyl plánovaný jako rakovinotvorný. Měl to být nejkvalitnější, nejchutnější a nejlevnější (protože Z NAŠICH DANÍ DOTOVANÝ!!!, jak napsal Dirk Artz v tiskovém prohlášení) jogurt RODD!, který čistě náhodou obsahoval bakteriologické kultury, jež budou specificky reagovat s poškozením Wernickova centra, a tím hledaného Harrowellovi přehledně označí. Říkal jsem, že to byl psychopatický plán. Takové už plány tajných služeb bývají. Proto je taková zábava v tomhle oboru pracovat.

Během dvou let a šesti masivních reklamních kampaní se Harrowell dostal s RODD!em na prodejnost pěti miliard kelímků denně. Nic nemožného, když máte přístup k černým fondům a požehnání Ó Nejvyššího. Program šlapal jako švýcarská náramková banka (i když bezvýsledně) a Harrowell dostal pětkrát nabídku od Danone.

Problém byl, že ony bakteriologické kultury nereagovaly pouze s organismem lidského feynfotonu – reagovaly s každým organismem, se kterým přišly do styku. Obsahovaly rakovinotvorné

zárodky. Jasně že to nebyla sabotáž ze strany vojenských biologických laboratoří, které kultury vyvinuly. Ani zlý úmysl. Jenom odfláknutá fušerina. Jako obvykle.

A takhle jednoduše Harrowell nakazil rakovinou čtyřicet jedna procent lidské populace.

Šikula.

77 Když je výchozí situace sama o sobě absurdní, další kroky obvykle nevedou směrem ke zdravému rozumu.

Harrowell chtěl krizi vyřešit jednoduše: nakrmit nakažené arsenem. Nakažení zatím nevěděli, že jsou nakažení – na celý průser se podařilo přijít ještě než se objevily první příznaky.

Tudíž tu ještě

pořád byla šance je z toho dostat, aniž by se to provalilo. Arsen se měl zamíchat do nového typu jogurtu s názvem NIMRODD!, od kterého si prodejci v supermarketech slibovali ještě větší prodejnost než od stahovaného starého výrobku.

Tedy, nešlo jen o arsen, šlo o lék proti rakovině, jehož byl arsen součástí. (Pochopitelně, že lék proti rakovině existuje – od sedmdesátých let dvacátého století. Stejně jako lék proti AIDS

a Ebole. A pochopitelně, že se to co nejpřísněji tutlá.) Arsen není nejhlavnější součástí léku, ale na tom nezáleželo. Důležitý je obal, nikoli obsah – hlavně ve chvíli, kdy se boj přesune na mediální pole. Což

Harrowellovi hrozilo, že se stane. Proto vytáhl z rukávu poslední zoufalou kartu: mě. 78 Pamflet končil ve velkém stylu: TAJNÉ SLUžBY ODSOUDILY K SMRTI JEDNU A PŮL MILIARDY LIDÍ!!! A proto žaluji – a proto ukazuji – proto požaduji, naprosto kategoricky a nekompromisně: OKAMžITÉ ODSTOUPENÍ VŠECH VRCHOLNÝCH POLITIKŮ SLUNEČNÍ UNIE, KTEŘÍ

NEDOKÁZALI UHLÍDAT SVÉ VZTEKLÉ KONTRAROZVĚDNÉ PSY! NEPRODLENÝ

SOUD A PŘÍSNĚ POTRESTÁNÍ VINÍKŮ!

ZŘÍZENÍ INTERNAČNÍCH TÁBORŮ PRO NAKAžENÉ! (IDEÁLNÍM SE JEVÍ

ZEJMÉNA URAN A MERKUR.) USTANOVENÍ KOMISE VYBAVENÉ SPECIÁLNÍMI PRAVOMOCEMI, KTERÁ NAHRADÍ NESCHOPNOU

VLÁDNÍ GARNITURU SLUNEČNÍ UNIE A KTERÁ BUDE PO NEZBYTNĚ

DLOUHOU DOBU ZASTÁVAT

VŠECHNY ÚSTAVNÍ FUNKCE PO NESCHOPNÝCH PRAVIČÁCKÝCH VRAZÍCH, ABY TAK VYVEDLA SLUNEČNÍ SOUSTAVU Z TÉTO STRAŠLIVÉ KRIZE LIDSKÉ

RASY!

Předpokládám, že zítra, tedy 15. února, budou na základě tohoto mého šokujícího zveřejnění

zahájena jednání s radou, jichž jsem schopen se v zájmu všech obyvatel Sluneční unie bezodkladně

účastnit. DirkArtz Posadil jsem se a položil chodidla na linoleum. Podlaha hřála. „Tak,. řekla Jankowitzová. „Mám pocit, že teď máš alespoň hrubou představu o tom, co by se odehrálo, kdyby se tohle dostalo na veřejnost..

Pokrčil jsem rameny. „Ó Nejvyšší by šel do prdele a Harrowell do urny. A Atašé do šéfovskýho kanclu.. Začal jsem se oblékat. „Už se nedivím, že všichni tak vyšilovali..

„Jenže Harrowell představuje šanci, že se z toho ty lidi dostanou. Vrazil lék do nového produktu, který se jmenuje NIMRODD! a který chce během pár dní vrhnout na trh..

„No jasně, ale i kdyby se profláklo, že Harrowell nakazil pět miliard lidí rakovinou, nic by se nestalo, ne? Těm lidem, myslím. Každý z nich by spokojeně papal NIMRODD!, Harrowell by zmizel, nahoře by proběhlo menší hlavounotřesení a všichni by byli zdraví a happy..

„V tom je právě ten problém.. „Jakej?. „No že lék proti rakovině přece obsahuje arsen.. „A? V homeopatii se používá už dávno.. „To je přece jedno. Dovedeš si představit, co by s tím dokázala udělat dobrá PR agentura?

Nejdřív vás nakazili rakovinou a teď do vás cpou arsen. A že si dobrou PR agenturu najmou, o tom nepochybuj..

„Kdo?. „Já nevím, co jsou zač. Ale byli to oni, kdo to práskli těm jedenatřiceti maníkům v Berlíně. A když

se dozvěděli, že máš průsaku zabránit, najali si na tebe Minutemana. Arsen v léku proti rakovině je pro ně ideální, protože když se to lidem dobře naservíruje, vypadá to mediálně neobhajitelně. A že by to fungovalo, nikoho nebude zajímat. Masa neuvažuje racionálně..

„To je rasismus,. podotkl jsem. „Massa Bob uvažuje vždycky racionálně.. Jen se na mě podívala. „No dobře, pár miliónů by se davovou hysterií nechalo zblbnout, ale většina by NIMRODD! stejně

žrala.. „Vždyť taky jo. Ta jedna a půl miliardy je odhadovaných třicet procent z nakažených. To jsou podle našich psychosimulací ti, kteří nám už neuvěří a NIMRODD! si nevezmou..

Přestal jsem ji poslouchat. „Tak.. Utáhl jsem si tkaničky. „Mohl bych tě o něco poprosit?.

„O co?. zeptala se jako by nic. „O camelky. Vedle oddělení kuchyňského nádobí jsem zahlédl automat. Mohla bys mi tam skočit?

Já ti pak koupím další kraťasy.. Neznatelné vrásky kolem úst povolily, usmála se. „Platí.. Otevřela dveře v jedné z posunovacích stěn, prošla okolo hlídajícího Kikuje a zmizela.

Zůstal jsem sedět a díval se na vzorek linolea. Modrošedá mozaika s vyblitě zeleným vzorkem.

Cigarety jsem samozřejmě potřeboval, ale ještě víc jsem chtěl, aby mě Jankowitzová nechala pár minut o samotě.

Modrošedá mozaika se táhla od obzoru k obzoru. Vyblitě zelený vzorek obsahoval dávná tajemství rosenkruciánských zasvěcenců. Zvedl jsem hlavu. „Co teď?. zeptal jsem se vlasově tenkého Hitchcocka na stěně vlevo. „Teď je musíš všechny zabít,. řekl Hitchcock. 79 Vnitřnosti mlaskaly a tekly mi po ruce jako vlažný protlak; světlo cezené oční vlásečnicí pulzovalo diskotékovým rytmem. Hlasy se škvířily – praskaly ve velkých horkých bublinách. Z

rozpáraného břicha se vyvalil černorudý hrozen střev a rozcákl se o podlahu. Supermarketem se hnaly stíny neúspěšných prodavačů a cenily zčernalé motorové zuby a já jsem se zase tak trochu topil v temně rudé. Jako devatenáctého února v holandském motelu. Jako před šestnácti lety.

Na druhém konci kontinentu, v inuvikské ledárně, se někdo pochechtával. Noha od stolu, kterou jsem hlídajícího Kikuje probodl, narazila na žebra. Všechny pohyby byly jako drážky na staré gramodesce: vykroužené a leskle černé. Ukazovák a prostředník jsem mu tlačil do krku, dokud jsem neucítil, jak ohryzek proklouzl po páteři.

„Kellere.. Noha od stolu vrzala o hrudní koš, Kikujův jazyk byl nabobtnalý a fialový, svět se skládal výhradně

z ostrých úhlů a smích v ledárně nepřestával. Střeva se valila, jako by nikdy neměla skončit.

„Kellere!. Jakmile jsem nohu z břicha vytrhl, Kikuj šel k zemi. Hučící rotace, chladivé záseky vzduchu. Prýštící

molekuly. „Kellere!. Každá kapka krve měla metalízu. „KELLERE!. „Neřvi, já tě slyším,. řekl jsem. Když nachová pěna opadává, lže se mi nejlíp. „Co to kurva děláš?! A proč se u toho tak idiotsky pochechtávás?!. V ledárně to ztichlo. „Ty seš vážně psychouš!. ječela na mě šeptem Jankowitzová. „Proč jsi ho proboha zabil?.

„Na základě logický úvahy,. lhal jsem dál. „Komando Okruhu dorazí z Lagrangova ucha každou chvíli a my musíme zamést stopy.. Sebral jsem mrtvému kikujskému strážnému steyr.

„Rosenzvaig nás nepodrazí. Proč si myslíš, že je každej stejně bezpáteřní svině jako ty?. „Já nejsem svině,. odpověděl jsem. „Jsem vyhlazovač.. A taky mi to přikázal Hitchcock, ale to jsem neřekl.

„Rosenzvaigovi jsi slíbil, že ho nezabiješ.. „No jasně,. zachechtal jsem se. „Přisahal jsi.. „A?. „Dokonce ani kurva jako ty neporuší takovouhle přísahu.. „Jo?. řekl jsem. „Já ti řeknu, kdo jsou lidi, co se za každých okolností snaží dodržovat přísahy..

„Blbci?. zeptala se bez úsměvu. „Ne. Jsou to hošani, kteří neznají sami sebe. Jsou to lidi, kteří podvědomě tuší, že jsou ve skutečnosti křehký jako sada čerstvě vyfouknutých šampusek. Proto se zuby nehty drží zásad implantovaných zvenčí, obecnou morálkou, protože mají strach, že kdyby tyhle umělé charakterové

šrouby zlomili, rozpadne se jejich osobnost na kusy. Já tohle nepotřebuju. Já vím, jaký je ve skutečnosti jsem a smířil jsem se tím. Nepotřebuju žádné dodržování přísah, abych si mohl nalhávat, jaký jsem frajer. Nejsem frajer. A vím to..

Jankowitzová těkala očima po mém obličeji, zakrvácených nikách, vyvrhnutém Kikujovi, tuhnoucích střevech. Ten pohled se mi vůbec nelíbil. „A to ti mám jako zatleskat?. zasyčela pak.

„Ono je to totiž náramně pohodlný, co? Vědět, jaká jsem svině, plácat se po zádech, jak jsem sám k sobě

upřímnej, ale nic si tím nedělat.. „Mně je takhle dobře.. „Ne, není. A ty to moc dobře víš.. Hodila po mně krabičku cigaret a otočila se. „Kam jdeš?. „Do prdele. Nebudu už s tebou ani sekundu. Psychopate.. Nečekala, co odpovím, a bez ohlédnutí

odpochodovala. Kam kurva jde? To přece… To přece nejde. Krev odkapávající z mých prstů dělala strašný randál. Nemůže odejít. „Krávo zasraná,. řekl jsem a sebral z podlahy cigarety. „Kdo tě tady taky potřebuje. Já ne.

Krávo..

Nakopl jsem mrtvolu Kikuje. „Je to jenom obyčejná děvka, chápeš? Vůbec o ní nestojím.

Ať si jde za svým agentem z Baletu. K ničemu ji nepotřebuju. K ničemu, jasný? A moc se neškleb!. Orazítkoval jsem mu rituální jizvy v obličeji podrážkou. „Je to jenom kráva.. Dupl jsem ještě jednou. Hlava praskla. Zabořil jsem prsty do teplé rány v břiše a roztrhl jí. Bagr.

Bagrbagrbagrbagr. Vyhazované

vnitřnosti pleskaly o zem. „Überkráva.. Ukazovákem jsem vypíchl obě oči. Vyrval jazyk.

Rozdupal hrudní koš na archeologickou mozaiku. Snědl tři prsty.

Zhruba po šesti minutách se mi podařilo toho nechat a odebrat se do Rosenzvaigovy kanceláře. 80

„To jsem tedy ale opravdu zaskočen.. Rosenzvaig měl na sobě rozepnutou havajskou košili, seděl v otáčivém křesle, nohy v rozvázaných adidaskách položené přes roh psacího stolu, a škrábal se na svalově čtverečkovaném břiše.

Neměl jsem na ironii náladu. Pochopil to. „Tak to zmáčkněte.. Kéž by to šlo vždycky takhle rychle. Pokropil jsem ho dávkou.

Poprvé se na jeho tváři objevila nějaká grimasa: vypadalo to jako hluboké zamyšlení.

„Vážně si myslíte, že jsem takový idiot?.

Odhodil jsem automat se slepými náboji a— tři stěny kanceláře vyjely vzhůru a odhalily Kikuje rozestavěné do vějíře. Zbývalo jich jedenáct. Každý z nich měl steyr – a já měl nejasné tušení, že na rozdíl od obětovaného kolegy nemají slepou munici.

„Nesnáším, když moje práce přichází nazmar. Ale nedá se nic dělat,. řekl Rosenzvaig a pohlédl na kikujského blonďáka.

Blonďák nevydal žádný příkaz. Nemusel. Všechny hlavně mířily na mě. Stačilo to jen zmáčknout. Což všech devět Kikujů udělalo.

81 U ústí steyrů se zvolna nafukovaly koule z plamenů. Osvětlily místnost pekelným svítáním. Celá

scéna vypadala jako líně se měnící polaroid z bouře fotoblesků na oscarovém koberci.

Skoro jste mohli zahlédnout kovové morseovky dávek.

Neměl jsem šanci uhnout. Ale já už jsem ani nechtěl. Kácel jsem se dozadu, nohy ochablé, tělo povolené. Začal jsem padat o zlomek sekundy dřív, než ke mně dorazil hlavní roj střel. Pro Kikuje to vypadalo, že mě hromadná dávka naprosto smetla. Přitom jsem to koupil jenom třikrát. Ale hodně

efektně – ve vzduchu vybuchla krev. Ideální. Narazil jsem na podlahu, až temeno zadunělo. Krev stříkala do půlmetrové výšky.

Přestali střílet. Převalil jsem se na bok a zkroutil se do klubíčka. Tím jsem zamaskoval, jak si vbodávám do předloktí syndrenalin. Slyšel jsem jejich opatrné kroky.

Možná byli špičkoví bodyguardi, ale naprosto jim chybělo taktické uvažování. Propásli jedinou příležitost, kdy mě mohli dostat – rozstřílet mě skrz stěny. Přesto, že o mně Rosenzvaig i Kikujové

slyšeli, podcenili mě. Nedokázali si představit, co dovedu, když se do toho dám. Někdo řekl: „Ty vole, to bylo docela easy, nicht wahr?.

Rosenzvaig: „Střelte ho do hlavy.. Dal jsem se do pohybu. Nějak si to nedokázali sesumírovat. Nedovedli pochopit, jak je možné, že se jednu chvíli bezmocně válím v louži krve a tu samou sekundu jsem ve vzduchu a letím k jediné zbývající stěně. Kulka, která mi měla provrtat hlavu, se zasekla do linolea. Vrazil jsem ramenem do stěny – zapružila –

a strhl z ní mačetu. Hlavněmi se pokoušeli sledovat můj pohyb. Byli docela rychlí. Zavířil jsem v otočce. Dávka šla mimo. Dostal jsem se k prvnímu Kikujovi, tomu, co stál nejvíc vpravo. Mačetu jsem měl ještě dole. Zatímco šla nahoru, měl jsem dost času otočit ostří.

Jak čepel stoupala podél protivníkova těla a knoflíky na blůze vystřelovaly jeden po druhém, levačkou jsem odrazil hlaveň automatu do strany. Kulky rozcupovaly nějaké regály.

Mačeta se zabořila Kikujovi zespodu do brady a pokračovala dál. Když konečně ničím nebržděna opsala nad našimi hlavami krvavý oblouk, odstříklo od čepele srolované cosi, co ještě před čtvrtsekundou bylo Kikujovým obličejem.

Kikuj se na mě vyčítavě podíval roztrženými očními bulvami. Vytékaly mu z důlků a kličkovaly mezi provazci obnažených lícních svalů jako huspeninové slzy.

Vytrhl jsem mu steyr z ruky a vrhl se stranou. Vrávorající No Face zůstal stát. Takže ho střely jeho spolubojovníků odnesly někam do kuchyňských spotřebičů. Rosenzvaig ještě nestačil zavřít ústa.

Střílel jsem při zemi. Než se znovu zaměřili, dostal jsem tři Kikuje. Odkutálel jsem se za regál. Cestou jsem bezksichtovi sebral náhradní zásobník. Zbývajících sedm Kikujů mě napodobilo a krylo se za zkušebními kabinkami a policemi. Nabil jsem. Na zákopovou válku jsem neměl čas ani náladu. Zastrčil jsem mačetu za opasek, aby nepřekážela.

Vykoukl jsem zpoza regálu a pokryl prostor nazdařbůh dlouhou dávkou. Rosenzvaig už neměl otevřená ústa. Dokonce ani neseděl za psacím stolem. Podle vzdalujícího se pleskání adidasek se vypařoval bludištěm uliček k východu.

Tak to ne. Hmátl jsem po horní polici a vyšvihl se na regál. Kikujové spustili střelbu, ale já jsem jim vzápětí

zmizel z očí. Stejně stříleli dál. Se steyrem v ruce jsem se hnal supermarketem po vrcholcích regálů a lakovaná dřevotříska pérovala pod podrážkami. Rosenzvaig nemohl být daleko.

Taky nebyl. V zatáčce se mihla šlachovitá postava. Dávka, která mi zaječela u boltce, mě upozornila, že se bodyguardi pustili za mnou.

Ohlédl jsem se. Čtyři kikujští bojovníci skákali z regálu na regál v mých stopách a pokoušeli se přitom střílet. Pátý a šestý to brali po zemi.

Ale nejlepší nápad měl sedmý Kikuj. Prostě do těch regálů kopl. Určitě jste někdy viděli, jak se kácí domino. Cvrnknete a jede to. Co se mě týče, začínal mi domino efekt docela ležet v žaludku.

Jako první to odnesli Kikujové, kteří pádili horem. Nestačili seskočit – ostatně ani nebylo kam –

vršky regálů jim zmizely pod nohama a oni se propadli dolů, kde je to zasypalo. Jeden z nich se zachraňoval mohutným skokem do dálky, ale netrefil se, dopadl horní částí trupu na vrchní polici a padající regál mu přerazil páteř.

Zrychlil jsem tempo, ale neměl jsem šanci. Vlna mě dohnala. Odhodil jsem steyr, odrazil se a chytil se panelu zářivek. Ukotvení lanek ve stropě zapraskalo, ale vydrželo. Vlna se prohnala pode mnou, dorazila k pokladnám a s triumfálním zapraštěním shodila poslední regál na chromované zábradlí. Deset centimetrů nad hlavou Rosenzvaiga, který tam sebou plácnul na zem.

Rozhoupal jsem zářivku. Lanko na jedné straně prasklo. Zavlál jsem na zářivce jako Tarzan na liáně, prořítil se nad vršky zborcených regálů, v nejvyšším bodě se pustil a dopadl v parakotulu na zem. Jen velmi málo lidí dokáže plynule přecházet z kotrmelce do vzpřímeného postoje – a já mezi ně nepatřím. Přesto jsem se vyhrabal na nohy právě

včas, abych se ocitl v cestě Rosenzvaigovi, který přeskočil zábradlí u pokladen a miřil k přednímu východu.

Rosenzvaig se na mě podíval. Ve tváři se mu nepohnul ani sval, až jsem si myslel, že ten přemýšlivý výraz před palbou byla fáta morgana. „Rozhodně to bude zajímavá zkušenost,.

pravil. Shodil ze sebe rozepnutou havajskou košili a zaujal postoj, o němž jsem věděl, že se mu říká nekoashi-daki – nízko posazený, s jednou nohou vpředu. Už jsem se zmiňoval, že vypadal jako smrťácky natrénovaný a vysoce namakaný karatista?

Nejen vypadal. Vystartoval na mě s precizně provedeným kagi-zuki. Radost pohledět. Během prvních deseti sekund boje jsem mu usekl mačetou obě ruce. Jistě, byl neozbrojený, takže to nebylo úplně férové. Ale pro to, aby dostal zajímavou zkušenost, jsem byl ochoten obětovat cokoliv.

Hlavu se mi nepovedlo useknout jednou ranou, pořád visela na páteři a zbytcích kůže.

Nechal jsem to tak, nebylo proč se snažit o dokonalý dojem. Stejně to tady zapálím. Provizorně jsem si ošetřil rány. Syndrenalin stále fungoval, žádná bolest v dohledu. Vytáhl jsem camelky, které mi přinesla Jankowitzová, strhl celofán a cvakl zapalovačem. Ruce se mi leskly krví. Cítil jsem se celkem fajn.

„KELLERE! VÍME, žE JSTE UVNITŘ! VYJDĚTE NEOZBROJENÝ A S RUKAMA NAD HLAVOU, JINAK TO

TADY ROZSTŘÍLÍME!. 82 Venku nikdo nebyl. Respektive to tak na první pohled vypadalo. Ale okna, která předtím přetékala povykujícími Argentinci, byla prázdná, a ta, která byla zavřená, byla nyní otevřená, s pěticentimetrovou mezerou mezi záclonami (to sice omezuje pohyb odstřelovačské pušky do stran, ale když je snajprů víc, stačí to). Z jedné ze střech se zvedlo hejno holubů a rozčileně nad ní

zakroužilo. Před vjezdem do protějšího domu už neparkovala auta, jako by musela uvolnit cestu něčemu velkému, co si do tmavého průjezdu nacouvalo. Naopak před supermarketem, kde dřív auta nestála, jich teď bylo plno, a jedno z nich se zahoupalo, jako by do něj někdo neopatrně strčil. Z

kaluže vody u omláceného hydrantu vedly schnoucí stopy vojenských podrážek. To nemohli být jenom okružní komandosové z Lagrangova ucha. Tam jich je slabých čtyřicet, kdyžto tohle vypadalo na dvě, na tři stovky. že by začali spolupracovat s Minutemanem a GUMMOU?

Ne, to nebylo pravděpodobné. Okruh se s lovci lebek nepaktoval. Spíš zmákli místní policii.

„KELLERE! VÍME, žE JSTE UVNITŘ! VYJDĚTE VEN, NEMÁTE žÁDNOU

ŠANCI!.

Hlas byl zkreslený megafonem, ale poznal jsem ho. Poslední věta, kterou jsem od něj v Berlíně

slyšel, byla: „Jestli to uděláte, eliminujeme vás.. Mám rád lidi, kteří dokážou držet slovo.

Jankowitzové by se určitě taky líbil.

„KELLERE!. zařval Atašé. „VÍM, žE MĚ SLYŠÍTE! BUDU POČÍTAT DO DESÍTI!

PAK NA SUPERMARKET

ZAÚTOČÍME RAKETAMI!. Odstoupil jsem od mezery v roletě, kterou jsem ulici pozoroval, a rozhlédl se. „DESET!. zahulákal Atašé. Přeskočil jsem zábradlí u pokladen a štrachal se mezi lehlými regály zpátky. „DEVĚT!. Nemohl přece spadnout daleko. „OSM!. Tady je. Zdvihl jsem steyr a zkontroloval, kolik je v zásobníku. Z poloviny plný. To musí stačit.

„SEDM!. Rozhlédl jsem se po hale připomínající tajgu, kterou se právě prohnal Tunguzák. Někde pod regály leželi Kikujové. Jestli byli naživu, tak o sobě nedávali vědět. Třeba byli v bezvědomí.

Stejně

jsem je nemohl použít jako rukojmí. Okruh si na tyhle hry moc nepotrpí. „ŠEST!. Vypravil jsem se zpátky k předním dveřím. „PĚT!. Prošacoval jsem Rosenzvaiga a našel klíče. „ČTYŘI!. Cípem havajské košile jsem otřel mačetu z nejhoršího. „TŘI!. Odemkl jsem přední dveře. Západka tiše zajela. „DVA!. Dal jsem si posledního šluka. „JEDNA!. Odcvrnkl jsem cigaretu. „PROPÁSL JSTE SVOU ŠANCI! TEĎ ZAÚTOČÍME, KELLERE!. „Ne!. vykřikl jsem. „Jdu ven!. Venku se rozhostilo ticho. „ALE NEOZBROJENÝ! A S RUKAMA NAD HLAVOU!. zadrnčely výlohy Atašého hlasem.

„Dobře!. „TAK DĚLEJTE!. „Tak já jdu!. zavolal jsem. „Ale nestřílejte!. „NEBUDEME, KDYž VYJDETE NEOZBROJENÝ A S RUKAMA NAD HLAVOU!. Zazubil jsem se. Natáhl jsem závěr steyru. Kovově to mlasklo. Rokenrol. 83 Vzduch kolem mě se chvěl. Zřetelně jsem viděl, jak se vlní na hranách předmětů, jak se přelévá po jejich povrchu.

Viděl, ale hlavně cítil. Obtékal mě a klouzal po mých šatech, rukou a obličeji jako vlažný, líně proudící rosol. Jako když se pokoušíte jít po dně bazénu.

Běžel jsem, jak nejrychleji jsem dovedl. Byl to další z mých ne-zas-tak-debilních plánů. Čekali, že vyjdu ven s rukama nad hlavou a oni mě

rozstřílí, nebo že vyskočím ven a pokusím se krýt za auto a oni mě rozstřílí, nebo že před sebou vyvleču rukojmí a oni nás oba rozstřílí. Ale nečekali, že vypálím ven tou nejvyšší rychlostí, jaké jsem schopen.

A já jsem schopen značné rychlosti. Vyřítil jsem se doprostřed ulice přímo před namířené hlavně tří stovek komandosů, speciálních agentů a policajtů.

Jak už jsem říkal: můj plán nebyl zas tak úplně debilní. I když jeho první fáze tak vypadala. Když jsem se díval škvírou v roletě, odhadl jsem, že přeběhnout ulici může někomu jako jsem já

zabrat dvě a půl sekundy. Dvě a půl sekundy k protějšímu domu, za jehož vraty byl schovaný

obrněnec. Dvě a půl sekundy je někdy až moc času. Ve chvíli, kdy jsem kladl nohu na přerušovanou čáru uprostřed ulice, opustily hlavně první kulky. Běžel jsem dál. Nic jiného se nedalo dělat.

Tři metry přede mnou stála u chodníku zrezavělá červená fordka. Asfalt vybuchl. Začal jsem střílet. Steyr AUG Para, kterým byli vyzbrojeni Kikujové, je samopal vzniklý modifikací útočné pušky –

tím, že tomuto typu byla osazena nová, dlouhá hlaveň, mají střely vyšší rychlost. Kadence je sedm set ran za minutu. To je jedenáct výstřelů za sekundu. Já jsem měl ani ne z poloviny plný zásobník na pětadvacet ran. Z čehož plyne, že jsem střílel zhruba sekundu.

Zasáhl jsem pět lidí na ulici a jednoho maníka na střeše. Proti slunci mu z hlavy vyrostl černý

oblouk, muž se naklonil a padal. Ještě stále byl ve vzduchu, když jsem vyskočil na kufr červené fordky. Střely porcující vozovku začaly krájet auto.

V běhu jsem se odrazil pravou nohou. Muž stále padal. Mozek za ním vlál jako veselý fábor. Skočil jsem. Fordce explodovala okna a propadala se do sebe. Expresní šrotovačka. V letu jsem pustil prázdný steyr.

Muž stále padal. Letěl jsem. Už skoro čtvrt sekundy. Jeden projektil mi dzinkl těsně okolo hlavy. Muž padal rovnou na mě.

A já jsem pořád letěl. 84 Nesrazili jsme se. Minul mě o půl metru, oči zakalené, tvář splasklou a plandající, jak mu kulka, která do hlavy vnikla nad levým koutkem úst, roztříštila horní čelist. Chytil jsem se parapetu okna v prvním patře, odrazil se nohama od zdi a předvedl veletoč spojený

se stojem na rukou. To už mohli střílet jenom ti, kteří byli na střeše supermarketu. Okno v prvním patře bylo samozřejmě otevřené, aby mohl odstřelovač pálit podle libosti, takže jsem ho neroztříštil. Vletěl jsem do obývacího pokoje nohama napřed, prohnutý v zádech jako cirkusový akrobat.

Dopadl jsem na prošlapaný koberec, chytil balanc a neupadl, ale nikdo mi nezatleskal.

Odstřelovač, kterému jsem prosvištěl nad ulíznutou pěšinkou, se místo toho otáčel, aby mi ustřelil hlavu. Naštěstí byl vyzbrojen těžkou snajperkou McMillan M87R a otočit takovou metr a třicet čísel dlouhou krávu zabere celé odpoledne. Popadnout ze stolu prostřeného k obědu vidličku a vrazit ji někomu do oka je rychlejší. Odstřelovač zaječel jako ženská. Možná to dokonce byla ženská, v té

rychlosti jsem neměl čas to zkoumat. Pětičlenná rodina se tlačila v rohu pokoje s tak vyvalenýma očima, že připomínala postavičky z kresleného seriálu.

Když se odstřelovač hroutil(a), vytrhl jsem mu (jí) z rukou mcmillana. Stejně teď potřeboval(a) obě ruce v obličeji. Namířil jsem na ulíznutou pěšinku a zmáčkl spoušť.

Používal(a) náboje ráže .50 Browning. Vypadají jako hodně tlusté propisovačky a jsou určené k ničení vozidel.

Pěšinka přestala existovat. Hlava taky. Koberec byl na vyhození. Pokoj potřeboval vymalovat.

„Vau,. řekl jsem pušce. „Promiňte,. řekl jsem rodině. A z dálky zazněl starý známý song krve, který jsem tak dlouho neslyšel. Vyběhl jsem na chodbu. Za dveřmi vedlejšího bytu bylo slyšet, jak se k nim někdo řítí. A někdo taky běžel po schodech z přízemí. Podle počtu nohou zřejmě stonožka. Hrnuli se na mě ze všech stran.

Výtah. Naštěstí stál v tomhle patře. Vletěl jsem do něj a praštil do tlačítka. Výtah se ani nehnul. Dveře vedlejšího bytu vybuchly, jak je někdo zevnitř prostřelil. Projektil se s cinknutím odrazil od konstrukce výtahové šachty. Kopl jsem do stěny a výtah se rozjel. Menší problém byl, že mi noha zůstala ve stěně.

Vytrhl jsem od opasku mačetu (proč jsem ji nepoužil místo té vidličky?) a snažil se stěnu rozsekat. Jak jsem byl rozjetý, málem jsem si amputoval nohu.

Co se songu krve týče, někdo otáčel volume plynule doprava. Vyrval jsem nohu ze stěny a začal si podupávat do rytmu.

Výtah zastavil v osmém patře. Dům měl deset pater, jak jsem si odvodil z tlačítek. A také z toho, že kanady odstřelovačů ze střechy duněly nad mou hlavou.

Zezdola se pro změnu blížila ta stonožka. Zablokoval jsem výtah otevřenými dveřmi, aby mi do něj nevlezla. Odstřelovači ze střechy skákali po schodech z devátého patra. Tak hezky popořadě.

Výhodou tohohle domu bylo, že měl poměrně úzké chodby. Rozkročil jsem se pod schody, pevně zapřel mcmillana a čekal. Snajpeři se vyřítili ze zatáčky jako stádo černě oblečených nosorožců. Černě oblečených nosorožců ozbrojených odstřelovačkami McMillan. Na rozdíl od nich jsem měl namířeno. Bylo jich devět, běželi v těsném shluku a chodba byla vážně dost úzká. Proto zas tak moc nevadilo, že v pětiranném zásobníku zbyly jen tři náboje.

Vypálil jsem jev rychlém sledu za sebou, jako kdybych střílel z automatu. Chodba rudě explodovala.

Dva komandosy ráže .50 doslova rozstřílela po zdech. Ostatní jenom perforovala děrami o velikosti podšálků čajového servisu po babičce. Neprůstřelné vesty jim z téhle blízkosti byly platné asi jako… klišé vložte sami.

Na odpočívadlo žuchla poslední mrtvola – a v tichu zabubnoval zdola se blížící dupot.

Stonožka byla v sedmém patře. Pustil jsem snajperku a sáhl k opasku pro mačetu. Krev zněla čím dál hlasitěji.

„Tak pojďte,. zachechtal jsem se. „Tak pojďte.. Protočil jsem mačetu v ruce. Zasvištěla. Staré návyky jsou tak sladké, až z nich bolí zuby. Stonožka se blížila. Čím byla blíž, tím lépe se dalo odhadnout, kolik má párů nohou.

Nebyla to stonožka, spíš tak dvacetinožka, třicetinožka. Taky dobrý.

Krev ohlušovala. Nevydržel jsem čekat. S mačetou nad hlavou jsem se vrhl ze schodů. Už jsem v tom zase jel.

85 Nakonec to byla šestadvacetinožka. I když je fakt, že to odhaduju, čas na počítání jsem neměl. Když jsem se na ně s řevem vyřítil, stačili vystřelit dva – a oba minuli. Pak všechno zmizelo v lavině krve.

Vír uťatých končetin, rozsekaných hlav, plachtících uší a plivancovitých očí. Byl jsem kombajn.

Samozřejmě, pokoušeli se bránit, samozřejmě, pár ran jsem schytal, ale ve stavu, v jakém jsem byl, mě to těžko mohlo zastavit.

Jeden mi padl pod nohy a když jsem na něj šlápl, začal sjíždět po schodech. Druhou nohou jsem se odrazil, stoupl si na něj a za jízdy jsem stačil vykostit dalších pět. Prohnal jsem se rudou vlnou jako na surfovacím prkně.

Sjel jsem na komandosovi do sedmého patra, prokopl mu hlavu, otočil se a s pochechtáváním se vrhnul zpátky. Začali utíkat, ale daleko nedoběhli. Trvalo to jenom pár minut.

Posledního jsem dostal, když se pokoušel ujet výtahem. Výtah se pochopitelně ani nehnul. S

chechotem jsem se z něj vypotácel.

Za oknem se kolébalo gravo, tři komando střelci se mě snažili zasáhnout a dole se už zase ozýval hluk. Naklonil jsem se nad zábradlí a kulka mě minula. Ale co se děje, jsem zahlédnout stačil. Stavěli v pátém patře barikádu. Chtěli mě tu uvěznit. Zřejmě se mnou hodlali odpálit celý barák. Odstříkl jsem mačetu, šoupl ji za opasek a vylezl oknem do dvora. Poslední, co jsem viděl, bylo, že gravo na opačné straně domu začalo stoupat, aby přeletělo střechu a mohlo se na mě snést shora.

Naštěstí jsem na sobě měl košili s dlouhými rukávy – když jsem sjížděl po hromosvodu, zabalil jsem si do manžet ruce. Brzdil jsem podrážkami a nechával nad sebou dva sloupce omítkového prachu.

Na úrovni prvního patra jsem se od činžáku odrazil a skočil. Jenže na zem jsem nikdy nedopadl. Někdo po mně ze střechy protějšího domu vypálil raketu země-země. 86

Nezasáhla mě přímo, zaryla, se do betonového dvorku osm metrů ode mě. Což úplně stačilo. žhavá tlaková vlna mě katapultovala. Vystřelil jsem k nebi a za letu dělal salta. Svět se rozmotal do svištících čar.

Hluboko pode mnou dvorek zalily plameny. Minul jsem okna sedmého patra a stoupal čím dál pomaleji. Během chvíle začnu klesat a nikde nic, čeho bych se mohl chytit. A pád z takové výšky nepřežiju ani já, se všemi vyztužovacími implantáty. Lívanec Keller.

Střechu přeletělo gravo. Pilot na mě vytřeštil oči. Jestli něco nečekal, tak že mu v devatenácti metrech nad zemí vypluje před vznášedlo neukázněný chodec.

Tasil jsem mačetu a oběma rukama ji vší silou zasekl doprostřed předního skla. A zůstal na ní viset.

Ramenní klouby zapraskaly. V obvazech zabublala krev. Pilot s tím nic dělat nemohl – ale spolujezdec ano. A taky dělal. Vyklonil se z bočního okénka se samopalem Beretta 12S zapřeným o bok.

Pustil jsem se pravačkou, popadl ho za hlaveň a trhnul. Nechtěl se samopalu pustit, takže šel s ním.

Zatímco s nepříliš vynalézavým „Ááááááááá. mizel ze scény a pokoušel se mě za letu provrtat dávkou, chytil jsem se za rám bočního okna a vletěl do grava nohama napřed. To mělo za následek, že pilot vyletěl z okénka na druhé straně. Gravo začalo klesat rychleji. Vrhl jsem se k volantu a…

Nejvyšší čas jít spát, jinak zítra, na schůzi správní rady Carlsson Industries, nebude stát za nic. Zamrkal jsem. Psycho. Na jednu šílenou chvíli jsem měl pocit, že ztemněly pokoj neočekávaně

proťal blesk. Za francouzským oknem zahřmělo a vzápětí se hustě rozpršelo. Nemohlo to trvat víc jak sekundu, protože když jsem přišel k sobě, gravo stále klesalo do chřtánu hořícího dvorku a překlápělo se čumákem dopředu.

Popadl jsem volant. Za uchem mi zacvakaly pojistky pistolí. Otočil jsem se. Z prostoru pro přepravu cestujících na mě mířili tři komandosové Okruhu.

Jednoho z nich jsem znal.

„Ahoj, Sonny,. řekl jsem. „Ahoj, tati,. odpověděl. 87 Vznášedlo bylo dva metry nad zemí. Dupl jsem na booster a gravipláty zaječely, jakoby jim někdo vraždil oblíbenou akvarijní rybičku. Nikdo mě nezastřelil.

Trhlo to s námi a gravo málem udělalo kotrmelec vzad. Hlava se mi zaboňla do opěrky až po uši a komandosové se chytli sedaček. Vyrovnal jsem gravo a sundal nohu z rychlostního pedálu.

„Myslel jsem, že studuješ na Venuši ekonomii.. „žurnalistiku.. „Teda žurnalistiku.. Začaly do nás bubnovat střely. Nevšímal jsem si toho. „To ti řekla máma?. „Jo.. „No, ona si to totiž myslí.. Ušklíbl se. Někoho mi to připomnělo. Než jsem si stačil uvědomit, co říkám, vyletělo ze mě: „Ježíšikriste, ty jsi vyrostl..

Nevypadal na devatenáct, působil starším a mohutnějším dojmem. Odhadoval jsem, že je o něco větší než já a určitě namakanější. Neměl přilbu, blond vlasy mu padaly do čela a na tvářích se uchytilo světlé strniště. Pistoli držel, jako by se s ní narodil. Pocítil jsem iracionální záchvěv pýchy.

„Táti, přistaň, nebo to do tebe našijeme. Jsme po tý cestě ze Zairu docela nervózní,. řekl Sonny. No prosím, je ambiciózní.

Ví, že když mě Atašému aportuje živého, půjde nahoru daleko rychleji, než kdyby se vytasil s mrtvolou. Pýchou jsem málem praskal.

„Sonny?. „No?. „Promiň,. řekl jsem a otočil volant o sto osmdesát stupňů. Vlastně jsem se nemusel omlouvat, pád ze tří metrů na ožehlý beton ještě nikdy nikomu neublížil

– ale to víte, rodičovská starostlivost. Nejraději bychom ty děcka chránili celý život, no ne?

Děcko se mě během vyklopení pokusilo zastřelit. Netrefilo se. Střílet tedy moc neuměl.

Ale to je moje chyba. Kdybych se mu víc věnoval…

„Já ti zavolám,. zahulákal jsem z okýnka a vytrčeným palcem a malíčkem jsem si zakvrdlal u tváře. Pak jsem na to doopravdy šlápl.

Potřeboval jsem se dostat do průjezdu, kam schovali obrněnce. Vrata ze dvora byla zavřená. Otevřel jsem je.

V chumelenici plastových třísek jsem se vehnal do průjezdu a narazil do zadku obrněného vozidla. Jenže to nebylo obrněné vozidlo. Byl to německý tank Krauss-Maffei Leopard 2. Cool.

Airbag se mě pokusil udusit, naštěstí ho mačeta, kterou náraz prohnal skrz sklo, propíchla.

Hodná

mačeta. Hodná mačeta pokračovala v pohybu, se zadrnčením se zarazila do opěrky a zastudila mě do ucha. Mazlivka.

Vytrhl jsem ji a vykulil se ze zdeformovaného vznášedla. Podle zvuků, které odevšad zaznívaly, se sem stahovala celá divize. Z ulice, ze schodiště činžáku a samozřejmě i ze dvorku. No jo, kluk je čipera. Vyskočil jsem na pásy a škrábal se na věž. Vzápětí jsem zase letěl dolů.

Dvě vysoké postavy v teplákových soupravách. Tepláky byly černé a pokožka postav chromované

lesklá. Roboti. Bez jediného slova se do mě pustili. Měl jsem mačetu, ale tou jsem jim mohl maximálně nadělat z tepláků třásně, proti povrchu ze sintrovaného titanového prášku se ocel nechytala. Navíc v průjezdu, kde máte tank a havarované

gravo, není moc prostoru na manévrování. Během chvíle mě zatlačili ke zdi. Rychlostí se mi vyrovnali a jejich údery byly jako rány nastřelovacím kladivem.

Jeden blok střídal druhý ve zběsilém tempu, řezali do mě s… no, strojovou přesností.

Snažil jsem se vykrýt alespoň nejhorší rány, ale během pár sekund jsem měl přeražená čtyři žebra a po bradě mi crčela krev. Z kikujských průstřelů teklo a syndrenalin vyprchával. Zuby vrzaly, jak jsem je tiskl k sobě. Průjezd jako by byl najednou izolovaný od okolního světa, ozýval se jenom můj zrychlený dech, občasné zazvonění mačety a hlasité KRAK, KRAK, KRAK, KRAK, jak jejich pěsti narážely na moje kosti. Holé lesklé hlavy jen s lehkým náznakem obličejů byly naprosto bez výrazu. Z dálky se blížily kroky. Zněly tlumeně a nějak pomalu – v porovnání s rychlostí, v jaké se míhaly naše ruce a nohy. Věděl jsem, že až sem kroky dorazí, vypukne střílení, které nemám šanci přežít. Podařilo se mi toho vlevo pětkrát za sebou seknout do ramenního kloubu, ale nezdálo se, že bych mu tím přidělal nějaké potíže.

Pak jsem šel poprvé k zemi. Ohlazené dlažební kostky mi pleskly na tvář pleťovou masku moči a odpadkového šlemu, ale to byl jenom tvrdý páchnoucí mžik, protože vzápětí jsem byl zase na nohou. Na tanku se s bouchnutím otevřel poklop a prostovlasý kapitán s tankistickými brýlemi na nás zazíral.

Zčernalá čepel mačety se mi před očima slévala v negativní šmouhu, ale oni před ní v pohodě

uhýbali. Ten vlevo měl na hrudi vyšito písmeno A, ten vpravo B. B mi roztříštil klíční kost, A si vychutnal předloktí. Praskla další dvě žebra. Vycenil jsem zuby a pokusil se Áčku obouruč odseknout hlavu. Bez šance.

KRAK, KRAK, KRAK, KRAK. Šel jsem k zemi podruhé. Vůbec netuším, proč jsem si vzpomněl na Jankowitzovou. Do průjezdu vběhly vojenské boty. Z posledních sil jsem se vymrštil. Teď nebo nikdy. To už jsem věděl, že je neporazím.

Bez ohlédnutí jsem vyskočil na popelnice za mými zády a s wrestlingovým řevem se na oba roboty vrhl. Bylo mi jasné, že se můj pád nepokusí zabrzdit, že mě urychlí a popoženou směrem k oblíbeným dlažebním kostkám.

Moje levačka, v níž jsem nedržel mačetu, obemkla temeno Béčka a pak jsem tam, v tmavém, páchnoucím průjezdu, vysekl jednu velice křivou hvězdu na jedné ruce. Podrážky sykly o klenbu. Nemůžu za to dát ruku do ohně, ale přísahal bych, že směrem od přibíhajících komandosů se ozvalo něco jako obdivné vydechnutí.

Béčko se pokusilo chytit mě za ruku, kterou mělo na lebce, ale propáslo ji o zlomek vteřiny. Ještě jsem nedopadl na tank a samopaly komandosů se rozblikaly. Obdiv je jedna věc, práce druhá. (A izosporické výtrusy třetí, ale to sem teď nějak nepatří.) Na pancíři se roztančily jiskry. Kapitán tanku na to z horního poklopu stále zíral.

Chňapnul jsem ho za vlasy a dekapitoval jediným čistým sekem. Mačeta prošla krkem dva centimetry nad železným límcem poklopu. Hlava mi zůstala v ruce, tělo zahučelo zpátky do tanku. Skočil jsem za ním.

Roboti už byli na tanku. Uvnitř tanku se nacházela nekompletní osádka – řidič a střelec. Stejně jsem nechápal, jak se tam vešli. Pro ty, kdo si myslí, že vnitřek tanku vypadá jako v Indiána Jonesovi trojce: klaustrofobik by v něm nevydržel ani sekundu. Když tam vlezete, je to jako byste si oblékli o číslo menší svěrací kazajku s podšívkou z kovových hran. Přesně něco pro mě.

Střelce jsem vybouchal zadním poklopem z tanku, řidiče jsem praštil tím, co bylo po ruce.

Kapitánovou hlavou.

Nevypadalo, že by ho to nějak zvlášť zabolelo. Nad poklopem se zaleskla tvář bez výrazu. Nezkoumal jsem, jestli je to A nebo B, a zabouchl jsem mu poklop před nosem. Západka cvakla.

Řidič rval z rozepnutého pouzdra devítku berettu. „Tak – ty – budeš – zlobit – jo?. mlátil jsem ho zuřivě kapitánovou hlavou, dokud jsem mu berettu nevyrazil a dokud se nezhroutil se zakrváceným obličejem. Rozměklou kapitánskou lebznu jsem mrsknul k periskopu, vytlačil řidiče předním poklopem a zaujal jeho místo. V

poklopu vystřídala řidičův zadek čísi hlava. Naštěstí lidská. Z kapsy u sedadla jsem vydrapl berettu a dvakrát vystřelil. Hlava stekla do tanku. Nastartoval jsem. Vodou chlazený vznětový dvanáctiválec zaburácel. Byl to zvuk, jako když zařve tyranosaurus.

„Čtyři v tanku a běs!. zaječel jsem, proboural vrata a vyjel na ulici. 88 Začínala se z toho stávat pěkná tradice: kdykoliv se objevím na Absalón Rojas v Santaigu del Estero, všichni, kdo se zde momentálně nacházejí, po mně začnou střílet. Je fakt, že tentokrát mi to moc nevadilo.

Kulky cinkaly o ocelovolaminátový pancíř, předek zaparkovaného auta, který mi bránil ve výjezdu, se zmáčkl v oblacích úlomků skla a zmuchlané kastle, a vypadalo to, že úterý dvaadvacátého února bude nakonec celkem příjemný den.

Horní poklop zasténal. Roboti se ho snažili vypáčit a můj příjemný den mi zkazit. že se nestydí. Vyplivl jsem krvavou slinu i se dvěma zuby.

Uprostřed Absalón Rojas jsem se na pravém pásu otočil a odpálil z výmetnic sadu dýmových granátů. Čistě kdyby mi chtěl jeden z těch šašků s raketou země-země můj příjemný den taky kazit. Odjížděl jsem středem ulice zahalen oblaky kouře.

Ale nehodlal jsem opustit scénu bez rozloučení. Stejně by mi nedali pokoj – páčený poklop souhlasně zasténal – a o barikády v ulicích a narychlo pokládané protitankové miny jsem nestál. Předal jsem řízení autopilotovi a propasíroval jsem se králičí norou na místo střelce vpravo ve věži. Zaměřovač zeleně bzikal a trochu házel obrazem, ale jinak v pohodě. Otočil jsem věž dozadu. Viděl jsem, jak se od chumlu, který vyběhl z průjezdu, oddělila postavička, skočila do jednoho z aut a vyrazila za mnou. Ten kluk to má prostě v krvi, pomyslel jsem si. Ze střechy zasvištěla první

raketa. Cvakl jsem přepínačem automatické střelecké obrany a protiletadlový kulomet ráže 7,62 mm ji sundal ještě ve vzduchu.

Nabil jsem kanón. Přestože jsem se vzdaloval poměrně rychle, supermarket chvějící se na obrazovce zaměřovače byl snadný terč. Zavřel jsem oči a snažil si vybavit vnitřní uspořádání Rosenzvaigova paláce. Panty horního poklopu praskly.

Tak fajn. Otevřel jsem oči a našel v mířidlech druhou výlohu vlevo od hlavního vchodu. Auto se Sonnym za volantem mě dohánělo. Poklop odletěl a do tanku se vevalil kouř. Hvízdla druhá raketa.

Stiskl jsem spoušť kanónu. Upozornění: Střílet kumulativním střelivem na nukleární elektromagnetické zařízení se nedoporučuje.

89 Jaderný výbuch to nebyl. Ale silně ho to připomínalo. 90 Myslela to Jankowitzová s tím demonstrativním odchodem vážně? Přece se na to, co se mezi námi rýsovalo, nevykašle kvůli jednomu kuchnutí?

Nebyl jsem schopný rozklíčovat, jestli je to standardní dělání fórů plus známá hra na upevňování

pozic ve stylu „ty přilezeš první. nebo jestli vážně nedokáže rozchodit trochu toho násilí.

Přece není

malé dítě. Kdyby to byla první varianta, klidně bych i přilezl. Proč jí nedopřát špetku radosti? Tyhle věci nakonec ve vztahu stejně rozhodují asi jako barva žokejova kostýmu při proutěnkách. Kdyby ovšem platila varianta číslo dvě, mám problém. S dívkou, které se zvedá kufr při pohledu na první kapku krve, bych asi chodit nemohl.

Rozdílné zájmy, znáte to. Nikde ovšem nebylo psáno, že sama Jankowitzová vůbec ví, jak to je. Nezapomínal jsem na konkurenci agenta z Baletu: Možná se nacházela v krizovém momentu opičího přeskoku – chvatu, který na nás holky praktikují od počátku věků. Větve, na kterou chtějí přelézt, se už jednou prackou drží, ale té, na níž se houpaly doteď, se ještě nepustily. Některé děvy v téhle pozici dokáží viset celé

roky. ženský. Jakmile jednou rozšifrujete vzorec jejich chování, nejsou tak nepochopitelný, jak se zpívá

v písničkách – ale kde má člověk pořád brát sílu vyplňovat znovu a znovu jejich emocionální křížovky, když tuší tajenku dopředu?

Taky mě napadlo, že nevím, jak se jmenuje křestním jménem. 91 Nejbližší budovy to prostě sfouklo. Přešly do stavu neexistence během mrknutí oka.

Domy, které

stály dál od epicentra, se změnily v kusy betonu, zkroucených traverz a cihlových hrud, které se hnaly městem jako meteorické roje. Pouliční lampy to ohnulo jako kloubová brčka.

Tlaková vlna nadzvedla zadek Krauss-Maffei Leopardu 2 do pětasedmdesátistupňového úhlu a hrnula ho rozžhavenou ulicí před valící se stěnou z plamenů. Vzduch byl tak plný převracejících se vznášedel, aut, letících autobusových zastávek a ohně, že v něm nebylo místo pro kyslík. V

jednom z aut, které minulo boční průzor, se mihla vyvalená tvář Sonnyho. Ani jsem mu nestačil zamávat. Zvuková tsunami burácela sluchovody jako tobogánem.

Ležel jsem v samém předku tanku, na sobě bezhlavou mrtvolu kapitána a kmitající boční průzor dva centimetry od nosu. Dívat se ven bylo jediné, co jsem momentálně zvládal. A potom ani to ne.

Když jsem se probral, bylo všude ticho. Podle wenglerek jsem byl mimo sotva pět minut.

Tank stál v normální poloze, dokonce předkem mírně nahoře, jako by najel na val. Vyprostil jsem se zpod mrtvého těla, nasoukal se na řidičovo místo a se skřípěním otevřel poklop, abych vyhlédl.

Kov byl zevnitř vlažný. Dokonalá termoizolace.

Val, u jehož úpatí jsem se nacházel, byl asi metr a půl vysoký, navátý v nejužším místě ulice a složený z mrtvol a dopravních prostředků. Obé bylo většinou policejní.

„Nemáte se srát do něčeho, do čeho vám nic není,. řekl jsem jim a zkusil nastartovat.

Čtyřtakt chytil hned napoprvé. Deutschland deutschland über alles.

Jediný menší problém byl, že věž nešla otočit zpátky a hlaveň zůstala ohnutá nahoru, jako by měl Krauss-Maffei Leopard 2 permanentní erekci. Výbuch nukleárního magnetického superrezonátoru –

lepší než Viagra. Po robotech ani památky. Kdybych seděl v kterémkoliv jiném vozidle, těžko bych ten val překonával – s tankem jsem se přes něj přehoupl bez problémů; stěna nebyla strmější než šedesát stupňů. Stejně bez problémů se mi podařilo dojet po melodicky praskajících střechách automobilů na hlavní třídu a odtud přes hromady spečené sutě na dálnici.

Tady – dvanáct kilometrů od místa výbuchu – už byl relativně klid. Většina aut stála proto, že je řidiči zastavili. Poskytlo jim to příležitost, aby se mohli shluknout do hloučků a navzájem si rozčileně

ukazovat na černý oblak, který se vznášel nad městem. Dopravní zácpa pro mě naštěstí nebyla problém. Někteří řidiči na mě začali troubit. Asi se jim nelíbilo, že se valím po střechách aut a zanechávám povykujícím majitelům slisované kovové placky. Jejich troubení jsem nenechal bez odpovědi. Bohužel tank neměl klakson. Jenom kulomet.

Jak jsem se po výpadovce vzdaloval od Santiago del Estero, šňůra zastavených aut postupně řídla, až nakonec teprve před dvěma roky, a po Antoinové tajuplném zmizení – nemohou se tedy znát! Ale je pravda, že často Stelle o Antoinovi vyprávěla, ukazovala jeho fotografie a hovořila s ní o tom, jak jedné noci bez jediného slůvka rozloučení odešel. Proto je zřejmě Stella proti němu od počátku tak nepřátelsky naladěna!

Probral jsem se. Tělo mi zimničně vibrovalo a z nosu na ovládací panel kapala krev.

Pokusil jsem se zastavit tank, ale nějak jsem nemohl pohnout rukama.

Soustředil jsem se. Bylo to, jako bych se právě účastnil pokusu o znovuspojení Pangei a měl přitlačit Afriku blíž k Americe. Jednou rukou. A nešvindlovat.

Zastavil jsem tank. Vyškrábal jsem se z věže a spadl na dálnici. Cvakly mi zuby, jak jsem narazil bradou na beton. Klopýtavě jsem minul patník a zřítil se ze svahu do blátivého pole.

„Vrátil jsem se a nehodlám už nikdy odejít,. proneslA.ntoine a stále přitom vlastně hleděl na Stellu. „Nikdy..

Svět se mi ztrácel, někdo přelaďoval na jiný kanál. Všechno mizelo. Cítil jsem, jak sebou moje tělo cuká v křečích. Bahno pode mnou mlaskalo.

Přes jeho bručounskou povahu o něm věděla, že má srdce ze zlata a že by ani mouše neublížil U tanku zastavila auta, běželi ke mně řidiči. V rukou měli montážní páky a hevery.

„Marranar Keller! Marranar Keller!.

Ležel jsem v bahně, trhal sebou a nebyl schopen udělat vůbec nic. Začal rozdávat namíchané pití a nabízet loupáčky.

Svět zezelenal, jako když si dáte před oči školní pravítko. Potom zčernal. Anastázie Pildebrantová Jeho očí žár Kapitola první Noc byla vlahá a plná šeptajících příslibů. Joan Bredfordová stála u francouzského okna, zamyšleně kroužila zbytkem lahodného vína na dně drahé, broušené sklenky a hleděla ven.

Vnímala vášeň, sálající z noci, cítila ji každým pórem své krásné, alabastrově jemné tváře. Přesto se však bránila nočnímu kouzlu podlehnout Vždyť to byla přesně taková noc, za jaké před třemi lety zmizel bez jediného slůvka rozloučení On, který…

Joanina krásná tvář posmutněla a hluboké oči se zaleskly stopami slz. Ale dost. Nesmí již na něj myslet. Má přece plno jiných starostí. Například s mladším bratrem Haydenem, tím rozevlátým, okouzlujícím a přesto tak nespolehlivým bohémem, jenž svými finančními výstřelky opět hrozil zatížit již tak neúnosně zadluženou firmu, kterou Joan převzala po smrti svého otce.

A když mu to předevčírem vytkla, navrhl jí rozpustile, že by snad mohli prodat Bella Worth, jejich rodinné sídlo. Neslýchané! Při vzpomínce na to Joanina tvář potemněla hněvem Takhle nevhodně

žertovat o odkazu jejich předků a především jejich otce. Ne, nikdy, nikdy Bella Worth neprodá. Joan odložila nedopitou sklenku na zavřené křídlo koncertního piana – jak už je to dávno, co k němu naposledy usedla, ponořila své štíhlé prsty do chladivých černobílých kláves a nechala se unášet svým oblíbeným Wolfgangem! – a podívala se na zářící ciferník hodinek, zasazených v diamantovém náramku obepínajícím její křehké, útlé zápěstí. Už skoro půlnoc!

Nejvyšší čas jít spát, jinak zítra, na schůzi správní rady Carlsson Industries, nebude stát za nic.

Jen by ji zajímalo, co její

vrchní účetní pan Dobkins myslel tím, že ji čeká velké překvapení… Joan jen doufala, že bude příjemné.

Kdosi zaklepal na dveře. Joan překvapeně vzhlédla. Kdo by to mohl být? Její bratříček zajisté ne, zvykla si, že se pravidelně

vracívá ze svých nočních jízd až kolem šesté ráno, kdy Joan vstávala – a služebnictvu už přece dovolila jít spát před několika hodinami!

„Vstupte,. zvolala Joan Bredfordová rozechvěle. Dveře se otevřely a… Ztemnělý pokoj neočekávaně proťal blesk. Za francouzským oknem zahřmělo a vzápětí se hustě

rozpršelo. A kapky byly stejně velké jako slzy, které skrápěly Joaniny líce. Ne! To nemůže být pravda! Jsou tomu už přece tři roky… Joan si přitiskla ruce na ústa, aby nevydala ani hlásku, a snažila se sama sebe přesvědčit, že ji šálí

smysly. Leč nebylo tomu tak! Ano! Byl to Antoine! Kapitola druhá „Joan,. řekl svým hlubokým hlasem, který ji vždy pohladil po rozpálené pokožce jako chladivý

samet „Joan, má lásko.. Ustupovala a kroutila hlavou. Ne, toto se přece nemůže dít doopravdy! Ne po třech dlouhých, mučivých letech! Možná jakási vidina, živý sen…

Ale tento sen byl až příliš skutečný! „Joan,. pravil. „Vrátil jsem se.. Hryzla si kloub ručky, kterou měla před ústy, a stále přitom vrtěla hlavou. „To nemůžeš být opravdu ty,. vydechla třesoucím se hlasem nakonec.

„Jsem to já,. postoupil k ní Antoine. „Jsem tu a už nás nikdy nic nerozdělí.. „Nepřibližuj se ke mně!. vykřikla a než si stačila uvědomit, co činí, stiskla zvonek, který vedl do pokojů služebnictva v západním křídle. Ale to už byl Antoine u ní a ona ucítila tu jeho známou, podmanivou vůni, při níž se jí vždy podlamovala kolena, a nebránila se, když ji uchopily jeho silné, snědé ruce. Cítila, jak se v ní probouzí to, o čem si myslela, že to před třemi roky navěky zemřelo –

palčivá žádost, živočišná touha, tak silná, až se Joan celá rozechvěla. Na tento polibek čekala celé věky.

Jeho silný jazyk vznikl mezi chvějící se plátky jejích růžových rtů a ona vnímala důvěrně známou chuť, kterou tam zanechával, chuť, která se měnila v žár klouzající celým jejím tělem jako zlatý šíp až

dolů, do jejího sálajícího lůna. Vzlykla a přitiskla se k němu. „Joan?. ozval se ženský hlas. Joan se od svého bývalého manžela odtrhla a obrátila zrak ke dveřím, v nichž stála Stella, menší

blondýnka s vyzývavými křivkami, teď navíc jen nedokonale zahalenými Joaninou noční košilí. Nejlepší kamarádka Joan Bredfordové Stella Maxwellová po dlouhém přemlouvání opět svolila, že zůstane v Bella Worth přes noc, aby Joan nebyla sama – ale podle toho, co teď viděla, nebylo osamění věru Joaniným problémem! Joaniny tváře polil tmavý nach. Za Stellou stálo vyděšené služebnictvo, paní Bagwellová ve svém staromódním krajkovém čepci a starý věrný Keller s pohrabáčem v ruce, kdyby si snad někdo chtěl na madam dovolovat.

„Jemináčku!. vykřikla paní Bagwellová. „To je přece pan Bredford!. Antoine odstoupil od své tři roky neviděné manželky. „Ano, paní Bagwellová. Ano, jsem to já!

Dobrý večer.. „Spíš noc,. podotkla Stella podivně odcizeným hlasem. Jak zvláštně studeně zazněl tento hlas v noci plné vzbouřených emocí!

„Ano, nebo spíš noc,. odpověděl jí Antoine a podíval se na Stellu pohledem, jemuž Joan nerozuměla. Se Stellou se přece seznámila teprve před dvěma roky, až po Antoinově tajuplném zmizení – nemohou se tedy znát! Ale je pravda, že často Stelle o Antoinovi vyprávěla, ukazovala jeho fotografie a hovořila s ní o tom, jak jedné noci bez slůvka rozloučení odešel. Proto je zřejmě Stella proti němu od počátku tak nepřátelsky naladěna! Ano, tak tomu určitě bude.

„Vrátil jsem se a nehodlám už nikdy odejít,. pronesl Antoine a stále přitom zvláštně hleděl na Stellu. „Nikdy..

„No a odkáď ste se to vlastně vrátil? Kde ste to tři roky byl?. zeptala se paní Bagwellová a vzápětí

se pleskla buclatou růžovou dlaní přes ústa. „Ta moje pusa nevymáchaná! že si ji nedám na zámek!

Vždyť mně do toho nic není!. „Ale to by určitě zajímalo nás všechny – i Joan,. řekla vyzývavě Stella. „Především Joan,. opravila se vzápětí. „Nemám pravdu?. obrátila se na svou nejlepší přítelkyni.

„Máš,. zašeptala Joan a očima se vpíjela do Antoinovy snědé tváře, o které si vždy myslela, že na ni zná důvěrně každé, každičké místečko, a která se jí dnes jevila záhadná jako tvář sfingy.

„To,. pravil Antoine, „ti nemohu nyní říct. Ale slibuju, že ti to brzy prozradím. Možná už velmi brzy,. dodal – jak se Joan zdálo – poněkud výhružně.

Joan se také zdálo, jako by Stella znejistěla. „Pane Bredforde, vy nás děsíte! Jaká to strašná

tajemství nám chcete odhalit?. Antoine si Joaninu přítelkyni prohlížel s jakousi zvláštní nechutí. „Ta tajemství,. prohlásil pojednou neočekávaně, „se, milá slečno, týkají Joanaina otce a mého tchána!.

V místnosti se rozhostilo ohromené ticho. Joan jen ztěží zadržela výkřik, jenž se jí dral na rty. Co to právě řekl její manžel? Jaká TAJEMSTVÍ týkající se jejího milovaného otce?! Co to má ZNAMENAT??? Měla pocit, že snad každou chvíli omdlí. „Joanin otec je přec mrtvý,. pravila škrobeně Stella Maxwellová. „Pokoj jeho duši.. „Leč jeho tělo se nikdy nenašlo, že?. opáčil se zvláštním výrazem ve svých kávově hnědých očích Antoine.

„Ne, jeho cessna se zřítila kdesi nad nedozírnými pláněmi Jižního Pacifiku, ale to vy velmi dobře víte,. odvětila náhle velmi bledá Stella.

„Proboha, Antoine, mluv!. vyhrkla rozčileně Joan. „Jestli snad víš něco, co by mohlo více objasnit jeho záhadný skon… Neotálej již ani vteřinu!.

„Dobře tedy,. řekl zamračeně muž, který jako by nebyl tím rozesmátým, uvolněným Antoinem, jehož Joan znáva-la. „Váš otec totiž….

Ale běda! Joan nebylo souzeno, aby se dozvěděla to, co se jim Antoine chystal sdělit! Její těžce zkoušené nervy nevydržely nápor této osudové chvíle a Joan zničehožnic pocítila, jak se celý svět kolem ní hroutí jak domeček z karet. Antoinova věta zůstala tedy pro ni nedořečena a Joan se propadala kamsi do temných hlubin mdlob a zapomnění, z nichž často, ach až příliš často nevede žádná cesta zpět…

Kapitola třetí Joan procitla z bezedné propasti nevědomí se slabým výkřikem. Nad jejím lůžkem se skláněla postava. Joan se zalekla a vykřikla znovu – ale byl to jen Keller. Starý věrný Keller.

„Co se stalo? K čemu došlo?. otázala se zmateně Joan, když vzápětí uzřela, že je pečlivě, až po bradu přikryta měkkou pokrývkou a na čele má pruh plátna namočený ve vonných solích.

„S dovolením, madam, omdlela jste,. odtušil její sluha a Joan si náhle, jakoby fouknutím kouzelného prášku upamatovala na vše, co bezprostředně předcházelo zatmění jejího vědomí, a oči se jí zalily slzami. „Pověz, Kellere, co říkal Antoine?! Jaké to nové informace má o mém mrtvém otci?!.

„S dovolením, madam,. odpověděl Keller a podal jí na stříbrném podnose sklenici pramenité

vody a tabletku, kterou si Joan poslušně vzala a zapila, „pan Bredford nestačil tu osudnou větu již

dokončit, protože jsme měli plné ruce práce zachytit vás, jak jste se kácela. A pak se o vás tak bál, že věru na klábosení nebyl čas..

„Ale já to musím vědět! Musím!. zašeptala Joan vyčerpaně. „Jdi pro něj a přiveď ho sem, Kellere. Teď hned!.

„S uctivým dovolením, madam – obávám se, že to není příliš dobrý nápad,. zakroutil hlavou Keller a vložil Joan do úst teploměr. „Vaše citlivé nervy….

„Mé citlivé nervy jsou vystaveny daleko většímu napětí právě teď, když nevím, co mi o mém mrtvém otci chtěl Antoine říci! Cožpak to nechápeš?. zamumlala Joan a její velké, hluboké oči zamžené slzami se prosebně upřely na dojemně utrápenou tvář starostlivého služebníka, toho věrného tichého přítele. Přes jeho bručounskou povahu o něm věděla, že má srdce ze zlata a že by ani mouše neublížil. „Víš, Kellere, někdy mám pocit… Ale ne, to je nesmysl,. vypeskovala se okamžitě.

„Co, madam?. zeptal se soucitně Keller a upravil jí pokrývku. „Někdy mívám v noci sny tak skutečné, že se probouzím vystrašená a pláči v tíživé tmě jak malá

holčička… A ty sny jsou…. „Skutečné? Jako by všechno kolem nás byl jen přelud?. doplnil Keller neočekávaně. „Ne, to ne,. řekla Joan rychle. „Měla jsem tím jen na mysli, že ty sny jsou plné jakýchsi zlověstných předtuch, které-.

„Já…. vstoupil jí do řeči neočekávaně Keller a se zvláštním výrazem se odmlčel – jako by hledal slova, která už dávno zapomněl. „Víte, paní Bredfordová, cosi mi našeptávalo, že bych o tom neměl s nikým mluvit, ale já… vy jste přece… já…. Zhluboka se nadechl. „Já vám chci říci, že asi občas mívám též podivný pocit..

„Jaký pocit?. zeptala se Joan vystrašeně. „Nevím. Já…. Keller opět zaváhal a zoufale těkal zrakem po pokoji, jako by se snažil najít jakýsi povědomý záchytný bod… Ale k čemu? ptala se Joan sama sebe. Co se odehrávalo v duši tohoto prostého, na život a na smrt jí oddaného muže? „Jako by celý svět… Někdy….

Keller sklopil hlavu. Jeho pohled přitáhl nůž na máslo položený na okraji talířku s čerstvým, křupavým pečivem, jež Joan přinesl. Keller na nůž upřeně hleděl a Joan si všimla, že do očí se mu vkradl jakýsi cizí, Joan navýsost odporný pohled – KTERÝ OVŠEM VZÁPĚTÍ ZMIZEL.

Keller zklamaně vydechl. „Ne. Nevím… Já prostě

nevím,. zamumlal. Posadila se na posteli a položila dlaň na jeho chvějící se ruku v bílé rukavici. „To bude v pořádku, Kellere. Uvidíte..

„Určitě?. zeptal se. „Určitě,. odpověděla. „Nevím sice, co vás trápí, ale ať je to co je to, vím zcela jistě, že to přejde. Je to jen otázka času. Věřte mi, já to vím. Stačí se poddat jeho hojivému působení, nepřipouštět si podobné chmurné představy – a nejíst příliš tučnou stravu – a zanedlouho to přejde. Budete opět tak šťastný, jako jste na Bella Worth vždycky býval a podobné představy vás už nikdy, nikdy nebudou trápit..

„Opravdu?. otázal se Keller s až dojemnou dychtivostí. „Opravdu,. odpověděla, vyjmula si z úst teploměr, podala mu jej a v duchu se smutně usmála. Moc dobře věděla, o co jde. Chudák starý věrný Keller. Joan znala to tíživé tajemství, které leželo na jeho oddané duši jako balvan – a o němž možná nic netušil ani on sám. Keller ji totiž miloval. Celý život, ano, CELÝ žIVOT, KTERÝ STRÁVIL TU A NIKDE JINDE, po ní toužil žhavou a vášnivou láskou, o to silnější, že tento cit nikdy nemohl dojít naplnění. A tak ho věrný

služebník zapíral i sám před sebou. Snažil se chovat, jako by se nic nedělo, potlačit své vřelé emoce –

ale Joan svého Kellera znala lépe, než znal on sám sebe! Dávno odhalila, co k ní cítí.

Vytušila to ze starostlivé péče, jíž ji už od jejích mladých let zahrnoval nad rámec svých povinností, z pohledů, které

mu občas unikaly zpod nehybné masky dokonalého služebníka. TO BYLO TO, PROČ SE

KELLER OBČAS

CÍTIL TAK DIVNĚ – STRAVUJÍCÍ LÁSKA. TO A NIC JINÉHO. „Děkuji, madam,. řekl stále ještě se sklopenou hlavou. „Nevím, co bych si bez vás počal..

„A co já bych si počala, kdybyste tu nebyl vy, drahý Kellere,. popleskala ho vlídně po ruce. „A teď

běžte a zavolejte mi Antoina. Musím se pravdu o svém mrtvém otci dozvědět teď hned, bez dalšího otálení! To strašlivé napětí, které mě stravuje, nesmí jíž trvati déle. A pak snad….

Bála si to přiznat, ale na okraji jejího vědomí se nesměle chvěla nadějeplná myšlenka…

že potom, až bude pravda vyřčena, by mohlo být na Bella Worth zase dobře. Odmítala tomu uvěřit, ale přesto doufala…

Hřejivé štěstí snad zas zatřepotá motýlími křidélky. Kapitola čtvrtá „Dobře, řeknu to tedy,. souhlasil něžně Antoine, klečíc u lůžka pobledlé Joan. „Ale jsi si vskutku jistá, že chceš, aby tuto neblahou zvěst slyšeli i všichni ostatní?.

V ložnici kromě Antoina byla Joanina nejlepší přítelkyně Stella Maxwellová, dokonce i hospodyně

paní Bagwellová! Obě se dostavily na Joanino přání. „Ano,. odpověděla tiše na otázku svého manžela, „ať už je ta zvěst o mém mrtvém otci, milionáři Keithu Carlssonovi, jakákoliv, chci, aby ji slyšeli všichni. Vždyť se všech také týká.

Nechci před nimi mít žádné tajnosti..

„Jsi příliš čestná,. pravil zasmušile Antoine, vstal a rozhlédl se po ostatních pohledem svých temných očí. „Ale nuže dobrá! Vyjevím vám všem pravdu, i když se obávám, že je příliš strašlivá a že po jejím vyslovení už na Bella Worth nezvládne nikdy, nikdy klid!.

Joan rozechvěle vzlykla a její štíhlé prsty začaly cupovat krajkový kapesníček. To, co Antoine řekl, ji vyděsilo. Neměla by ho poprosit, aby tedy raději nic neříkal? Ne! Zašla již příliš daleko! Pravdu o svém mrtvém otci se musí dozvědět stůj co stůj!!!

„Vězte tedy,. pravil Antoine vážně, „že váš otec, přítel a zaměstnavatel, a můj tchán, milionář

Keith Carlsson není-. Dveře do ložnice se s třeskem otevřely a Joan zděšeně vykřikla! Ale byl to jen starý věrný Keller, nesoucí na velkém tácu občerstvení pro všechny, pití i loupáčky, které bylo možno si namazat proslulou lahodnou zavařeninou paní Bagwellové.

„Omlouvám se,. řekl kajícně, když uzřel, jak se k němu stočily pohledy všech přítomných v místnosti, „nemohl jsem zaklepat, neboť jsem měl plné ruce.. Začal rozdávat namíchané pití a nabízet loupáčky. Joan si nepřítomně vzala z tácu šálek svého oblíbeného venezuelského čaje a povšimla si, že Kellerovi v očích opět svítí ten podivný, cizí pohled. Zvláštní… Jako by si snad ty stavy navozoval podvědomě…

„Tak tedy,. snažil se pokračovat Antoine ve své nedobrovolně přerušené řeči, „musím vám s politováním oznámit, že váš otec-.

Keller podával Stelle její daiquiri a ruka se mu chvěla tak, že přitom vyšplíchl nápoj na její drahé

šaty. Stella pobouřeně sykla. Co se to s Kellerem dělo? To se mu ještě nikdy nestalo! „-přítel, zaměstnavatel a můj tchán-. Keller se neočekávaně strnule zastavil uprostřed pokoje a zavřel oči. Po skráních mu stékaly krůpěje potu. Vypadalo to, jako by se snažil na něco soustředit. Ale na co? pomyslela si zmateně

Joan. Nemá snad zavolat rodinného přítele doktora Leydona, aby starému věrnému Kellerovi pomohl? Vypadá to, že je nemocný!

Ano, ano, pro Joan bylo typické, že se starala o své bližní i v tak osudové chvíli, jaká právě

panovala v Bella Worth, kdy jí její záhadně zmizelý manžel sděloval krutou pravdu o jejím záhadně

zemřelém otci! Keller oči otevřel a pohlédl na nůž, který ležel na tácu. „-milionář Keith Carlsson-. Joan zaťala pečlivě modelované nehty do dlaně, až jí na bělostné pokožce vytryskly krůpěje krve. Teď, teď se tu pravdu dozví!

„-není-. Tác s pitím se roztříštil o podlahu. „Ggggarrhhh!. pravil Keller, v letu chytil nůž a probodl si s ním dlaň. „Pst!. napomenula ho Stella Maxwellová, aniž se otočila. „Copak musíte stále vyrušovat, neposedný sluho?. dodala s pohoršeným zakroucením hlavy. Dobré služebnictvo se dnes shání tak těžce – a dokonce i kvalitní zaměstnanci, jako například právě Keller, jenž sloužil u Carlsson-Bredfordů

celý život, jak Stella věděla, mají tendenci se kazit. Ale Joan Bredfordová celou scénu viděla – a mnohem více než to, co Keller právě provedl, jak se úmyslně a zuřivě zranil a jak se teď bodal do ruky znovu a znovu jako posedlý, ji vyděsilo, že se Keller usmíval.

Joan si nevzpomínala, že by někdy viděla Kellera usmívat se. Keller naposledy bodnul a pak se i s nožem trčícím ze hřbetu ruky otočil a rozhlédl se po místnosti. „No to mě poser,. pravil a přesvědčil tak Stellu Maxwellovou definitivně o správnosti její

teorii o dlouhodobé kazivosti služebnictva. Potom Keller rázně vykročil ke zdi, strhl z ní mačetu – zvláštní, pomyslela si Joan, co dělá mačeta na zdi mé ložnice? – a otočil se k nim.

„Tak jo, überkoblížci,. řekl a jeho úsměv – pobavený a zvrhlý zároveň, ano, tak by ho Joan popsala nejlépe – se rozlil po tváři ještě více. „Kdo první?.

„Proboha… Kellere!. vyhrkla Joan. „Co… co je to s vámi?! Jste snad nemocný?!. „Běžná jarní únava,. odvětil Keller. „Nic, co by nespravila chvilka aerobiku.. Protočil mačetu v ruce tak rychle, až se změnila v pableskující kružnici. Kapitola pátá Ano, ano, je tomu opravdu tak – každé služebnictvo se časem zkazí, pomyslela si Stella Maxwellová, když jí z rozpolcené lebky vyhřezl mozek a vlažný a lepkavý jak svěží jarní deštík stékal dolů po jejím dokonalém makeupu. Poslední myšlenkou Stelly Maxwellové, než se její ostrý bledý

profil setkal s kobercem, bylo, že by o tomto problému se služebnictvem mohla napsat do dopisové

rubriky dámského magazínu Apple-Pie Order. Paní Bagwellová se chytla za nadouvající se zástěru, ale bylo pozdě. Střeva vybublávala z rozchlíplé rány a pleskala o koberec. Jaká škoda, pomyslela si zděšeně paní Bagwellová. Jak ten koberec vyčistím?

„Hele, kokoška!. zajásal Keller, hrábl paní Bagwellové do břicha a vylovil polostrávený, žaludečními šťávami slizký kus pečiva. „Mňam!.

„Ne! Ne! Zadržte!. zvolal Antoine. „Nemůžete mě přece zabít! Ne dřív, než sdělím své ženě, co se stalo s jejím otcem! Přeci mě nezabijete těsně před tím, než jí vyjevím to hrozné tajemství! Ta ironie by přece byla příliš krutá! Kromě toho – vás to nezajímá?. upřel na Kellera plamenný pohled.

„Ne,. odvětil Keller a sekl. Čistě oddělný vrchlík vlasaté lebky zarotoval vzduchem a ohodil sprškou krve stěny

Joaniny ložnice. Antoine se pozpátku skácel na postel své manželky a mozek z odklopené lebky vyplesknul na voňavé ložní prádlo.

„Tak,. řekl starý věrný Keller. Přehodil si mačetu do levé ruky, pokročil k posteli, na níž seděla vyděšená Joan Bredfordová, neschopná jediného pohybu, a jediným brutálním máchnutím …

Přestože jsem je měl celou dobu dokořán, otevřel jsem oči. „Hm. Zajímavé,. řekla Anastázie Pildebrandtová a ukousla si okurku. 92 Naložili mě do sklepa mezi nakládanou zeleninu. Byla všude: naskládaná v policích podél stěn, naštosovaná v přepravkách, uložená ve starých kabelách, vystavěná do pyramid před skříněmi, vyrovnaná na podlaze. Fort Knox nakládané zeleniny. Sklep samotný byl velmi uklizený a čistý. Nikde ani chuchvalec prachu, všechny kouty vysmýčeny. Kdyby sem náhodou zabloudila myš, zemřela by hygienickým šokem. Byl jsem spoutaný pěti policejními pouty (ruce k sobě, nohy k sobě a tři pouta jako spojovací

řetěz), dalšími dvěmi přivázaný k odpadní trubce a uložený v zadní části sklepa, mezi nakládanou zeleninou. Anastázie Pildebrandtová se nacházela v přední části sklepa, mezi nakládanou zeleninou. Seděla na přepravce (s nakládanou zeleninou) oblečená v růžovém kostýmku, který vypadal jako uhnětený ze žužu, na krku bílé korále, v uších pastelové knoflíky náušnic, nohu přes nohu, otevřenou zavařovačku v ruce, a chroupala nakládanou zeleninu.

Působila mladší než na fotce ve Splatterhousu a trochu se usmívala.

„Vida vida vida,. řekla. „Tak tenhle roztomilý chlapeček není takový ťunťa jako ostatní.. Měl jsem hlad. Überhlad. Vířící maelstrom, otáčející se v žaludku. Hlad, jako bych měsíc nejedl.

„Ale jinak to s tebou bylo snadné, drahoušku. Snadnější, než jsem čekala. Napíchnout se na tebe byla hračička. Tak vyosené vnímání reality jsem dlouho neviděla..

Před mýma očima se ve sklenici vznášela naložená okurka, jako nějaké radioaktivní černobylské

embryo. Ve skutečnosti jsem asi nebyl o hladu měsíc. Mohlo to být sotva dvanáct dní – alespoň podle vousů, které mi vyrašily na tvářích a chlupovlasů, které mě svědily na lebce. Řekl jsem Anastázii: „Hej ty, ženo, mám hlad. Dej mi najíst..

„Ty jsi ale slaďoučký,. řekla. „Pohledný sice moc nejsi, a podle toho, co jsi prováděl na svém útěku, dvakrát chytrý též ne, ale máš v sobě jistý morbidní šarm, to ti neupírám, drahoušku..

„A vy jste zase úžasná spisovatelka,. nenechal jsem se zahanbit. „Právem se řadíte mezi velikány psaného slova – ne, jste víc než oni! Hemingway, Faulkner, Shaw, Stark, Walker Procházka, ti všichni by se dobrovolně spláchli do záchodového aquaparku, než aby čelili vaší drtivé umělecké vizi a vytříbenému stylu..

Rozkousala zbytek okurky a stopku vyplivla na zem. (Čili to nebyl její sklep.) „Roztomilý klučino, slyšel jsi někdy, že ironie je nejlacinějším druhem humoru? Též si to myslím. Tudíž se nemohu dočkat, až ti pomocí louskáčku na vlašské ořechy proměním varlata na zvolna odkapávající kašičku..

„Á, takže výslech třetího stupně,. řekl jsem. „Konečně jste vykostila pudla.. „Ach ne, kdepak,. odložila sklenici a opatrně ke mně prokličkovala zeleninovým slalomem. „Jen pár otázek, zlatíčko moje..

Výslechů jsem absolvoval bezpočet – na obou stranách. Někdy to byla zábava. Někdy ne.

Tipoval jsem, že tenhle bude patřit do druhé kategorie. „Jsem nedočkavý jak dítě na Štědrý den v šestnáct nula nula..

Zvonivě se zasmála a nakopla mě lakovaným střevíčkem do obličeje. Podpatek cvakl o zuby. „Jsi vážně k sežrání..

„Nemluvte přede mnou o jídle,. řekl jsem vážně a začal krvácet. „Tak tady ho máte,. vstoupil do sklepa a do našeho duchaplného rozhovoru vysoký muž v obleku od Kenzo Takady. Vešel spolu s dvojicí úhledných šedesátníků: bělovlasým obrýleným mužem s knírkem a žlutou plackou na tvídové klopě a seschlou dámou s fialovým přelivem a žlutou plackou na klopě. Oba žurnáloví důchodci valili oči a postupovali ke mně s nejvyšší obezřetností. Bylo vidět, že Minutemanovi dělá velké problémy nezačít je před sebou postrkovat.

„Vidíte? Leží tu bezmocně

spoutaný a nemůže udělat vůbec nic. Je neškodný. Vaše zakázka je téměř splněna.

Můžeme ji uzavřít a já-.

„Ještě ne,. pípla fialová dáma. „Ještě není mrtvý. Nemohli bychom přijít až potom?. Minuteman se podíval na rolexy z bílého zlata. „To bude možná ještě chvíli trvat a mně to momentálně…. Usmál se na ně., Ale rozhodně zakrátko mrtvý bude, spolehněte se. Z vašeho sklípku živý nevyjde. To přísahám při Bohu všemohoucím..

„No a… eh,. řekl bělovlasý muž. „Nemohli byste ho jaksi… to… hned teď? Víte, abychom měli konečně klid?. Jeho ruka našla vysušenou pracku fialové dámy a povzbudivě ji stiskla.

„Vaše přání je směrodatné,. řekl Minuteman. „Zakázka je mi nade vše. Jenže-. Zazvonil mu webil.

„Ano? Jistěže přijedu do Bostonu osobně. Co? Tak je zatím prodávejte za osmnáct a půl bodu..

Zavěsil. „Kde jsem to… Ano, zabití Kellera.. „Netušíte,. usmála se Anastázie, „s jakým blahem a niterným uspokojením bychom tak učinili. A také učiníme, to se spolehněte. Ale ještě předtím, než ho kuchneme, se ho musíme pozeptat na pár detailů. Nechcete přeci, aby se později zase něco pokazilo a ta jedna a půl miliarda lidí nakonec nezemřela? To ne, viďte?.

„Ne,. řekl bělovlasý muž a pohlédl na svou společnici, která také zakroutila hlavou. „To bychom asi nechtěli..

„Skvělé,. řekl Minuteman a v kapse mu zazvonil webil. „Ano. Ne. Ne.. Všichni v místnosti stáli a čekali. „Řekněte mu, že se omlouvám. Dobře. Ne, dluhopisy neprodávat. Během hodiny.. Zaklapl přístroj, spustil ho do kapsy a z druhé obratem vylovil kožené pouzdro na zip.

„Přistupme k výslechu hned teď, bez dalšího otálení. Za čtyřicet minut musím být na letišti..

Slečna Pildebrandtová si na mě klekla, otočila levé rameno nahoru a vyhrnula potrhaný rukáv košile. Zip na pouzdře zabzučel.

„Řekl bych, že tohle znáš,. cvrnkl Minuteman do injekční stříkačky. Kdo s čím zachází, s tím taky schází.

93 Jak se do lesa volá, tak z něj ozývá. Odříkaného chleba největší krajíc. Tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu, až se ucho utrhne. Kdo jinému jámu kopá, sám do ní padá. Komu se nelení, tomu se zelení. Bez práce nejsou koláče. Kdo za pecí sedá, jiného tam hledá. Třicet sekund uplynulo rychleji, než jsem čekal. 94 „Jméno?. „Keller.. „Povolání?. „Vyhlazovač.. „Pro koho pracuješ?. „Momentálně na volné noze.. Je to zajímavý pocit. Ne moc příjemný. Blijón mi v minulosti píchli několikrát, ale na fakt, že se ústa hýbou nezávisle na vaší vůli a vyslepičí naprosto všechno, si člověk nezvykne nikdy.

„Dobře. Proč jsi zabil v Berlíně všechny ty lidi?. „Některé, abych zabránil přečtení jejich mozků ruskou telepatickou družicí. Další, protože se mi to snažili překazit. Zbytek v sebeobraně..

„Proč ruská telepatická družice nesměla přečíst mozky těch lidí?. „Byly v nich informace o tajné akci zabývající se hledáním lidského feynfotonu.. „A proto jsi je strčil do bazénu s louhem?. „Ano.. „Kdo ti při tom pomáhal?. „Agenti Cirhóza, Llewelynová a Jankowitzová.. „Kde jsou teď?. „Cirhóza a Llewelynová jsou mrtví. Jankowitzová je naživu a v Santiagu del Estero.. „Není, ale na tom nesejde. Jinak o akci nikdo nevěděl?. „To nevím.. „Správně. Jinak: řekl jsi o tom někomu?. „Ne.. „Takže pokud máš informace, z osob, které se snažily zabránit zveřejnění akce na hledání lidského feynfotonu, jste naživu jen Jankowitzová a ty?. „Ještě Harrowell. Údajně.. „Pořád se neprobral z komatu.. „A Ó Nejvyšší. Viděl jsem jeho podpis na raportu v Teráriu. A určitě nejméně jeden nebo dva lidi v Krizovém centru, co dělali rešerše. Jinak myslím, že nikdo..

Páni, vážně jsem se snažil. „V pořádku. A teď dávej pozor, Kellere: víš o nějakém záložním plánu, který má opět zabránit zveřejnění faktů o honu na lidský feynfoton?.

„Ne.. „Ne?. „Ne.. „Nemluvil o něčem takovém Harrowell?. „Ne.. „Nezmínila se o podobné věci Jankowitzová?. „Ne.. „Třeba když jste se spolu kamarádili? Když ti například kouřila péro?. „Rolande!. „Promiň, Anastázie, musel jsem se zeptat.. „Jistě, ale měl jsi tu otázku položit daleko taktněji!. „Za třicet čtyři minut musím být na letišti. Na takt není čas.. „Měl jsi například říci ‘popotahovala z vodní dýmčičky’. A… Jak vůbec víš, že mu ho

vyhulila?.

„Našli jsme v jejím žaludku Kellerovo polostrávené sperma.. „Hnus.. Zazvonění webilu. „Slyším. Jistě. Samozřejmě. Samozřejmě, že ne. Tak to portfolio diverzifikujte. Třeba farmaceutické firmy, to je typicky defensivní titul. Ano. Už jsem na cestě..

Klap. „Tak co, Kellere? Neřekla ti Jankowitzová něco při té příležitosti?.

„To měla plnou pusu.. „Pravda. Takže neřekla.. „Ne.. „A ty sám – čistě náhodou – žádný takový plán nemáš, že?. „Ne.. Minuteman vstal z podřepu: „Tak to by bylo, záležitost je uzavřená.. Pohlédl na klienty.

„Z této strany vám nebezpečí nehrozí. Samozřejmě, něco může udělat Ó Nejvyšší, ale řekl bych, že poté, co má jednoho vedoucího odboru v komatu a druhý zemřel při výbuchu v Santiagu del Estero i s kompletním speciálním komandem Okruhu, má Ó Nejvyšší jiné starosti. Senátor Rawul mu jde po krku. Čili už vám nic stát v cestě nebude. Spokojenost?.

„Ano,. odpověděl bělovlasý muž. „Spokojenost, jak říkáte. Děkujeme, pane Minutemane..

„Neděkujte. Byla to má povinnost.. „Doplatek pošleme na konto ještě dnes.. „Bůh vám to zaplať.. Minuteman si oprášil černé kalhoty, přestože na nich nebylo ani smítko. Pochopitelně – v tomhle sklepě.

„A teď ho konečně zabijete?. otázala se dáma s fialovým přelivem a žmoulala držadlo kabelky.

„Mohu tomu masakrálnímu neposedovi ještě předtím položit pár otázek?. vmísila se do toho Anastázie. „Čistě ze zvědavosti. Pro soukromou potřebu..

„Spisovatelský koníček se podepisuje na tvé efektivitě, Anastázie,. poznamenal Minuteman během cesty ke dveřím.

„Ale Rolande, ty dobře víš, že to není pouhý koníček. Jako spisovatelka, která píše takzvanou náročnou literaturu, se snažím nevynechat sebemenší příležitost, abych prozkoumala nejjemnější

nuance lidské duše. Zvláště když je to duše takového zrůdného, amorálního monstra.. Její pootevřené rty vypadaly jako nalakované odřezky vařeného masa. „Potřebuješ mě k tomu?. zeptal se Minuteman ode dveří. „Ne-e, Rolandíku.. „V tom případě – pokud proti tomu nebudou nic namítat naši klienti – si dělej, co chceš.

Já už

mám dvě minuty zpoždění.. Nepatrně se uklonil. „Pane Stillwatere – paní Gorziková – slečno kolegyně – těšilo mě. Na shledanou u příští zakázky.. Vysmahnul ze dveří.

„Je další výslech eh… nezbytný?. zeptal se pan Stillwater Anastázie. „Nikoli, ale prokážete mi tím laskavost. A já z hloubi svého niterně rozechvělého srdce – pod nímž

navíc právě teď pučí nový život – věřím, že jste laskaví lidé.. „A bude to trvat dlouho?. zeptala se fialová paní Gorziková. „Myslím, než ho zabijete.

Musím uvařit oběd..

„Bude to jen pár otázeček,. ujistila ji Anastázie, vytáhla zpoza přepravky cestovní brašnu a z ní

poloprofesionální tříčipovou kameru. Z úzké tuby vystřelila stativ. „Tak,. usmála se na mě. Neřekl jsem na to nic, protože se mě na nic neptala. Usadila se na přepravku vedle stativu a zapnula kameru. Chvíli počkala, než mě automatika zaostřila. Perleťově nalakovaný ukazovák stiskl REC.

„Pověz mi, Kellere: Kolik jsi v součtu zabil lidiček?. „Nevím přesně.. „Zkus si tipnout.. „Nevím. Netuším, kolik jsem jich dostal při výbuchu v Santiagu del Estero.. „Tisíc osm set šedesát sedm. Podle argentinských novin. Kolik tedy celkem? Zkus si tipnout..

„Celkem dvacet tisíc čtyři sta čtyřicet pět.. „Páni,. usmála se na oba klienty, kteří výrazně pobledli. „To je ale spousta dušiček, že?. „Podle toho, čím to poměřujete.. Nesnažil jsem se kličkovat. Byl jsem objektivní. Jiný jsem ani být nemohl.

„Když to poměřuji tím, že je zabil jediný psychopat, tak jich spousta je, ne?. „Ano.. „Zabíjíš rád?. Nic jsem neřekl. Vstala, přešla ke mně a znovu mě kopla lakovkou do obličeje. Roztrhla mi obočí. „Odpověz. Zabíjíš rád?. „Nevím,. řekl jsem. Do očí mi tekla teplá krev. „Ale víš. Ale víš. Vzrušuje tě to, viď?. „Ne.. „Ne? Chceš mi snad říci, že když masturbuješ, nemyslíš na lidi, které jsi zmasakroval?. „Ne.. „Hm,. udělala Anastázie. Klekla si ke mně. „Tak mi vysvětli tohle, drahoušku: Říkáš, že jsi zavraždil přes dvacet tisíc lidí. Ale některé ty človíčky jsi přece nezabil pro Okruh či Krizové centrum, že ne?.

„Ne.. „Kolik jsi jich zabil mimo službu?. „Čtyři sta dvanáct.. Položila mi dlaň na prsa. „Ta otázka, která mi tane na mysli, je nabíledni: Jestliže nezabíjíš rád, jestliže tě to nevzrušuje, jestliže v tom nenacházíš sexuální zalíbení jako většina masových vrahů, proč

jsi je tedy vraždil? A velmi sadisticky, mimochodem?. „Musel jsem.. Krev v očích způsobila, že jsem všechno viděl skrz červený filtr. „Musel? Proč musel? Někdo ti to řekl? Přikázal? Hlasy v tvé hlavě?. „Ne.. „Takže proč?. „Kvůli pocitu ze smrti.. Pronikla ukazovákem mezi zapínáním košile a poškrábala mě nehtem na hrudi. „Rozveď to..

„Bylo to potom, co jsem vyhladil Karson City. Na Jupiteru. Tři tisíce dvě stě dvacet osm lidí. Došlo mi, že už nějakou dobu nemám žádný pocit ze smrti. Člověk by měl mít pocit ze smrti..

„Jaký pocit?. „Nevím. Nějaký. Měla by ho děsit, měl by ji respektovat nebo jí naopak opovrhovat nebo se jí

třeba vysmívat. Ale já, když jsem zabíjel, jsem necítil vůbec nic. Předtím to bylo jiné.

Chtěl jsem to zpátky..

„Snažíš se mi říct, že proto jsi lil lidem do rozříznutých břich kyselinu solnou?. „Chtěl jsem být zase normální.. Zvedla se. „Jsi blázen. Víš to?. „Ano.. „A to, co se ti nyní stane, si plným právem zasloužíš.. Nebyla to otázka, nevěděl jsem, jak mám odpovědět. „Chtěl jsem ten pocit zase zpátky,. opakoval jsem a sledoval spisovatelku romantických románů, jak vytahuje ze sportovní tašky příklepovou vrtačku Bosch 6375HF.

95 Jasně že mě mučila. A sadisticky. „Co… co to je?. zeptal se pan Stillwater. „Toto? Toto je díra v nártu. Jak sami můžete vidět, vrták prošel hladce skrz botku, nohu a vyšel zde podrážečkou. Ale neptejte se mě, proč jsem zvolila právě toto místo, milí přátelé. Snad proto, že někde člověk začít musí..

„My… jsme mysleli, že ho teď zabijete.. „Vždyť také ano. Ale ne naráz.. „Já vám nerozumím,. pípla paní Gorziková. „Proč ne?. „Ráda vysvětlím, drahá paní,. usmála se Anastázie a zacvakala tlačítkem na pistolové rukojeti. Vrtačka dvakrát zaječela a ohodila Anastáziinu blůzu krupičkami krve. „Když vás osloví někdo jako je Minuteman, abyste mu díky svým takzvaným soulhackerským schopnostem pomohli odchytit Johna Kellera, je to šance. Neřekli byste, kolik dnes producenti real videa nabízejí bankovčiček. Zejména ti, co se specializují na záznamy úmrtí slavných osob. Jistě, vy jste zaplatili nemalou částku, abyste zbavili svět této odporné zrůdy, za což vám patří nehynoucí dík nás, spořádaných občanů Sluneční

unie. Ale oni si zase zaplatili za záznam toho, jak bude Keller mučen a jak bude velmi pomalu a velmi bolestivě umírat. A protože vaše a jejich přání nejsou v přímém rozporu… nu, odstavec si doplňte sami..

„Ale pan Minuteman…. „Řekněme, že pan Minuteman o tomto aspektu nevěděl. Nemusíme ho hned vším zatěžovati. Má

tolik práce, chudáček.. „To ano, jenže my-. „Vy se nemusíte zhola ničeho obávat. Bude to tak, jak bylo dohodnuto. Keller neopustí živý tuto místnost. Jen to bude trvat trošku déle. Apropó, co byste řekli, kdybychom si jako druhý bod dali kolínko? Víte, že koleno je spolu s břichem nejbolestivější částí těla, kde můžete být zraněni? Není to fascinující?.

Na nástavec vrtačky se namotal kus nohavice a ozval se dutě čvachtavý zvuk, jak vrták pronikl do kloubu.

„My už musíme jít,. vstal pan Stillwater a převrhl přitom přepravku, na níž seděl. Paní Gorziková

byla bílá jako Vánoce a vypadala, že si každou chvíli nazvrací do kabelky cukroví. „Čarokrásný zbytek dne a celkovou pohodu ve vašich prosluněných životech,. rozloučila se s nimi Anastázie, zatímco pomocí dálkového ovládání zoomovala kameru na blízký detail a synchronně

pohybovala vrtačkou v koleni. Obrátky se zvyšovaly, sklepem smrděly spálené chrupavky. Bolest byla nasvícena zespoda, takže jsem viděl každý detail. Roztáčela se zvolna, jako pouťový

kolotoč. Nejdelší odpoledne, jaké jsem v životě zažil. Čas se vlekl jako hustý pudink, minuta trvala tak dlouho, že během ní vznikly kontinenty, zanikly kontinenty a vymřeli dinosauři. To už se bolest točila tak, že se jednotlivé zuby roztavily do jiskřící kružnice. Nekřičel jsem, ale jenom proto, že jsem si v ústech rozkousal jazyk.

Bylo to dost zlé. Bylo to dokonce horší, než když se mi předtím Anastázie napíchla na rozhašené

mozkové vstupy a uvěznila mě v neexistující realitě svého nového románu. Z čehož myslím dostatečně vyplývá, jak moc zlé to bylo.

Anastázie mi vrtačkou perforovala ještě pravou dlaň, holeň a loket. Večer přepnula kameru na lowlight a nalila mi do ran třicetiprocentní peroxid vodíku, takže jsem noc strávil svíjením a bušením hlavou do betonové podlahy.

Druhý den mi odvrtala oko. 96 Bylo pondělí. Oční víčko a želé sklivce se namotalo na vrták a ostříklo mi tvář. „Roztomilý začátek týdne, viď?. řekla Anastázie. Uvnitř hlavy jsem měl žhnoucí ocelový ingot čerstvě vytažený z tavící pece propaloval se lebeční

vystýlkou do nitra centrální nervové soustavy se syčením se propadal hloub a hloub jednotlivými patry skoro jsem viděl jak mi z vlasového strniště stoupají nitky dýmu skoro jsem slyšel jak se mi odpařuje mozek už brzy se odpaří úplně ztratím poslední zbytky sebekontroly začnu vřískat prosit a blábolit už se na to těším to bude úleva úleva úleva.

„Tohle máš za to, že jsi v noci zlobil,. řekla Anastázie. V noci jsem se pokusil dostat z pout, kamera byla napojená na bezpečnostní okruh, přišel borec v černém tričku otloukl mi zranění tonfou. Anastázie si dávala pozor, aby nezajela do měkké oční jamky příliš hluboko a nepoškodila čelní

mozkový lalok. Pohybovala vrtačkou jemně a opatrně, jako kdyby měla v ruce šlehačkový sprej a psala na dort „Všechno nejlepší k sedmdesátinám, tati!.

Každou chvíli to musí přijít každou chvíli se poslední kapka mozku vypaří a já exploduju jekotem a žadoněním minutu minutu víc už nevydržím jenom minutu.

Anastázie vytáhla oblemcaný vrták z oka a prohlédla si své dílo. „Možná se divíš, kde jsem se já, éterická ženská bytost, navíc oddaná vysoce duchovním múzám, naučila ovládat tento typicky mužský nástroj, symbol domácího kutilství..

Vydal jsem něco, co nemělo s řečí nic společného. „Ano, myslela jsem si, že ti to bude vrtat tvými atrofovanými mozkovými závitky..

Odmlčela se. Když jsem nijak nereagoval, dodala: „Vrtat, chápeš? Vrtat. Povedená slovní hříčka, že? Musím si ji poznamenat. Ve Splatterhousu z ní budou unesení..

Minutu minutu jenom tuhle minutu víc ne. „Ale zpátky k tomu, proč tu jsme. Nemyslím my jako lidstvo či my jako myslící druh obecně, ale my dva v tomto sklepě, víš?. přejela mi prstem přes rozkolísané rty a sloupla nehtem zaschlý strup.

„Ty a já.. Vrtačka znovu zaječela. Protože nechtěla mít oblečení od krve, půjčila si Anastázie od paní

Gor-zikové růžovou kuchyňskou zástěru s nápisem „V kuchyni jsem pánem já!.. Minutu minutu už brzy skončí jazyk do kterého jsem zatínal zuby měl konzistenci řídkého bláta minutu potom budu mít klid pak to nechám volně plynout přestanu to kontrolovat vydržím jen tuhle jednu jedinou minutu.

„Tak,. řekla Anastázie. „Nepodíváme se, co nám dělají včerejší rozpustilosti? Nechtěly by zas trošku načechrat? Co myslíš?.

Minuta se blíží ke konci ale chtěl jsem ji dodržet do poslední vteřiny alespoň to jsem sám sobě

dlužil minutu a ani frame navíc. „Myslíš si, že jsi frajer, když jsi dnes vydržel pět hodin?. zeptala se Anastázie. „To se pleteš, miláčku. Zatím jsem si s tebou jen hrála. Teď přijde to pravé oříškové..

Druhý den byl o dost horší než první. Ale vůbec se nedal porovnávat s třetím. 97 V těle jsem měl devatenáct děr. Ani jedna z nich nebyla smrtelná. Sedm jich bylo hlubších než

deset centimetrů. Čtyři ze mě udělaly mrzáka. Všechny byly obkroužené zaschlým věnečkem z rozšlehaného masa a kostní tříště, mokvaly, páchly a díky peroxidu se vůbec nehojily. Setrvalá agónie byl můj životní styl.

Anastázie Pildebrandtová přišla ten den pozdě. Myslím. Hodiny srostly do hrbolaté bušící pláně, která se táhla od obzoru k obzoru. Anastázie otočila LCD displej videokamery tak, abych na něj viděl, a zaklapla do ní nahraný disk. Byla na něm Jankowitzová. Seděla v podobném sklepě, jako byl ten můj (měl masivnější stěny, dveře jak od atomového bunkru a místo zeleniny marmelády) a Anastázie jí

uřezávala ruční cirkulárkou levou nohu. Zhruba v polovině stehna. Pravá už ležela na zemi. Jankowitzová řvala, až se reprák zalykal.

„Ty svině! Ty krávo zasraná! Počkej, za tohle ti Keller vytrhne střeva! A sežere je!

Rozšlápne ti hlavu a mozek si otře o rohožku jako psí hovno!.

Anastáziin hlas: „Výborně, lehce vulgární kreativitka. Řekni mi ještě něco.. Jankowitzová: „H-h-háááááááá!. Anastázie: „To už neznělo příliš zajímavě. Mohla by ses vrátit k synonymům? Byly daleko interesantnější..

Jankowitzová: „Hnnnnn. Áááááh. Hgch. Prosím tě-Já tě-Už dost. To strašně-. V reálu mě Anastázie začala hladit po hřbetu ruky. Z kamery se přitom ozýval její hlas: „Teď jsi tedy v mých očích klesla, drahoušku. A značně hluboko, pro tvou informaci..

Jankowitzová: „Kch. Kch. Kch.. Anastázie: „No, no, zlatíčko. Zas tak hrozné to není. Vždyť je to druhá noha, mohla sis už zvyknout.. Jankowitzová: „Prosím tě-Já už to-Prosím! Prosím!. A tak podobně ještě dalších pět minut, dokud jí tu nohu neuřízla a neopálila pahýl autogenem. Anastázie vypnula kameru a otočila se ke mně. Prstem mi přitom nepřestávala jezdit po hřbetu ruky, lehce kroužila kolem roztřepeného minikráteru nad zápěstím. „No? Co ty na to jako expert, Kelleříčku?.

Těžko se dá popsat, co se ve mně odehrávalo. Hlavně proto, že se nedá říct „chtěl jsem Anastázii zabít.. Už jsem chtěl zabít spoustu lidí a u většiny z nich jsem to taky udělal, to je běžná záležitost. Ale tohle bylo něco úplně nového. Nenávist byla tak silná, že požírala světlo. V

očích se mi setmělo a lebka duněla jako tamtam.

Pokusil jsem se něco říct, ale vyšlo jen neartikulované chrčení. Anastázie se zatvářila zklamaně. Ale já to nevzdával. Konečně se mi podařilo jakž takž promluvit.

„Co já na to?. zachrčel jsem. „Co já na to?. Dunění mi rozšlehalo mozek na zuřivě chňapající molekuly. To bylo dobře. Když máte hlavu v kapalném skupenství, rychleji vám to myslí. Voda je lepší vodič.

„Co já na to? Jenom to, že tak blbej film jsem dlouho neviděl. Herecký výkony by možná ušly, ale co ten dementní scénář? Dobře, to, že jí ubývají nohy by se dalo brát jako vývoj charakteru, ale kde je zvrat v druhý polovině? A co ta statická kamera? Nevěrohodný speciální efekty? Vždyť je to horší než

Pořádná fuška! Jedním slovem: übersračka.. Usmála se a vnořila prst do rány. „Ale to se podívejme. A já malomyslná pesimistka si myslela, že jsi u konce svých sil, čar a siločar. Jsem ráda, že jsi mě nezklamal, drahý.. Narvala prst do rány na doraz a stále s úsměvem jím začala pohybovat. Hlasitě to mlaskalo. Věděl jsem, že ani teď nesmím Anastázii poskytnout tu nejmenší satisfakci. Z posledních sil jsem se jí zašklebil do obličeje. „Nemůžu tě přece zklamat, když teď hřejivé štěstí zatřepotalo motýlími křidélky..

Citát z třetí kapitoly byla trefa přímo mezi oči. Vycenila zuby a zaryla mi v ráně nehet do masa. Kosti v ruce zavrzaly, prsty s ulámanými nehty sebou škubaly. Zachrčel jsem, vyprskl krev. Chuchvalec Anastázii zasáhl pod lícní kost a stékal po tváři jako kus kolínka s kečupem.

Neotřela si ho. Její druhá ruka mě pohladila po boku, vyhrnula košili a prst zajel do rány pod žebrem. Perleťový

nehet se zanořil do vazkého masa. Zuby mi cvakaly a od brady k podlaze visely krvavé struny slin. Anastázie si skousla dolní ret.

„Řekni, není to fajn?. „Hnnnnnnn.. To bylo jediné, na co jsem zmohl. Vytáhla ukazovák z rány pod žebry a nepřítomně ho olízla. Krev se na bledých ústech vyjímala jako rozmazaná červená rtěnka. Aniž by přestala pracovat ve vrtu na ruce, začala mě hladit po břiše.

„Beru to jako ano. Kdepak, Kellere, já tušila, že s tebou to bude ono. Většinou lidi brečí, volají

maminku, žadoní, upadají do komatu, blábolí, prosí o slitování – jako ta tvoje trapňoučká Jankowitzová. Ale ty ne. S tebou je to něco jiného. Já to věděla. Koneckonců – s kým jiným by to mělo být ono než s tebou, že?.

Na chvíli mě přestala hladit, aby mi dlaní setřela chuchvalce hlenů z brady. Ukazovákem přitom zatlačila v ráně na ruce tak silně, že vyjel na druhé straně z dlaně a zaskřípěl nehtem o beton. Rozepnula mi poklopec.

Některým tělním instinktům neporučíte. „Já to věděla,. zaleskly se v Anastáziině úsměvu zuby. „Kdepak, Kellere, jsi nejlepší..

Vytrhla ukazovák z ruky a celkem nešetrně mi ho vrazila do levého očního důlku.

„Gggggl,. udělal jsem. Moje tělo sebou zmítalo, horizont byl náhle velice blízko a strop vysoko a pachy zešílely. Do zbývajícího oka mi pálil jeden roztřesený detailní záběr za druhým.

Okurka v láhvi. Bílá manžeta zacákaná krví těsně vedle mého nosu. Nehlazené plstnaté dřevo na rubu dolní police. Chvějící se Anastáziiny rty, když mě políbila na tvář.

Anastázie dala obě ruce pryč, zvedla se do podřepu a vyhrnula si sukni. Pokud by vás zajímalo, jaké nosila kalhotky, tak to byla značka Invisible. Pohlaví měla hladce vyholené. Když mi obkročmo nasedala na obličej, řekla zastřeným hlasem jedinou větu: „Ve vlastním zájmu se snaž..

Snažil jsem se. Věděl jsem, že další takovouhle šanci nedostanu. Hledáním klitorisu jsem se nezatěžoval.

Přitiskl jsem rty k ústí pochvy tak neprodyšně, jak jen to šlo, a foukl. „Co blbneš?. zaječela. Potom hekla. Šlo to rychle. Když se to povede, jede to jako Šanghajský expres. Krev v aortě proudí rychlostí čtyřiceti centimetrů za sekundu.

Kdyby nebyla těhotná, nic by se asi nestalo. Vzduch by pronikl děložním hrdlem, dělohou a vejcovody do břicha, kde by mezi kličkami střev vyrobil menší bolestivý bordel, který příznaky připomíná prasklý žaludeční vřed. Ale časem by se vstřebal. Protože ale byla Anastázie v jináči, vzduchová bublina se s odchlípnutím zárodku dostala do krevního oběhu. Do srdce dorazila během několika sekund.

Anastázie podruhé hekla. Pak sebou několikrát trhla. Myslím, že se pokoušela ze mě slézt, ale už

to nestihla. Jak jsem řekl, když se vzduchová embolie povede, jede to jako Šanghajský expres. Její tělo se zachvělo, naposledy sebou škublo a pak mi plnou mrtvou vahou dosedlo na obličej. Začal jsem se dusit.

To byl ale blbej nápad. 98 Trhal jsem hlavou. Mrtvá Anastázie se kymácela, ale nepadala. Dál mi trůnila na ksichtě. Zapřel jsem se nohama, z posledních sil se vzepnul do oblouku, málem jsem si při tom cuku přetrhal krční svaly a Anastázie se zhoupla a s majestátní elegancí zahučela do sklenic s nakládanou zeleninou.

Vzduch byl rázem plný střepů a vůně octa.

Kyslík, který mi zalil plíce, byl tmavý a hustý jako domácí med. Vyvrátil jsem hlavu, abych prověřil Anastázii. Byla fakt mrtvá. Ležela roztažená v rozdrceném skle, drobná ústa pootevřená, oči nepatrně vystouplé, na tváři výraz ženy, které někdo místo ranního jablečného moštu podšoupl vzorek moči. Pokud vezmeme v úvahu, že Francouzi říkají orgasmu „malá

smrt., musel být tohle orgáč jak prase. Teď se ještě dostat z pout. Anastázie měla v kabelce určitě klíčky. Jenže vzhledem k tomu, že kabelka ode mě ležela pět metrů, mohly být klíčky stejně tak v Antarktidě. A nic, čím bych mohl odemknout zámek, jsem neměl. Musel jsem použít ten samý fígl, o který jsem se pokoušel předešlou noc. Strčil jsem dva prsty pravé, nezraněné ruky mezi zápěstí levé ruky a rameno pout a začal tlačit směrem od ruky. Současně jsem odtáhl obě ruce, jak to nejvíc šlo. Pak jsem udeřil pouty o betonovou podlahu.

Při tomhle triku by se měly dodržet dvě věci: za prvé, rameno želízek musí dopadnout na beton kolmo a za druhé, musíte rukama švihnout o zem co nejvíc to jde, jako byste si je chtěli zlomit. Vtip jev tom, že zapadlý zub je držen na místě pomocí pružiny. Při dostatečně prudkém nárazu západka díky setrvačnosti na zlomek sekundy překoná odpor pružiny, a jestli tlačíte prsty druhé ruky na rameno dostatečnou silou, podaří se vám povytáhnout zaklápěcí rameno pout o dva nebo tři zuby. Uděláte to tak dvakrát, třikrát a máte ruku venku. Pochopitelně jsem to měl natrénované. V dobré

formě jsem byl schopen se z pout dostat během deseti sekund. V noci jsem v dobré formě nebyl. Dneska taky ne.

O první dva zuby se mi podařilo rameno pout povytáhnout až na sedmý úder. Na deset sekund jsem si odpočinul a pak to zkusil znovu. První rána se mi nepovedla. Potom jsem uslyšel kroky.

Někdo scházel po schodech. Vší silou jsem udeřil pouty o beton. Nic. Kroky se blížily. Další úder. Nic. Schody přestaly vrzat a o betonovou podlahu škrtly gumové podpatky. Kroky se přibližovaly k zavřeným dveřím sklepa.

Ani další ranou jsem se pout nezbavil. Zkrvavené prsty klouzaly po železe. Kroky se ozvaly těsně za dveřmi.

Zadržel jsem dech. Kroky zaváhaly a začaly se vzdalovat směrem doleva. Zaskřípěly jiné dveře. Praštil jsem pouty o zem a rameno se povytáhlo o zub. Zkusil jsem vytáhnout ruku, ale nešlo to. Chtělo to ještě jednu ránu.

Kroky se znovu přibližovaly. Zkroutil jsem ruce, jak jsem dovedl nejvíc, a švihnul pažemi proti zemi, jako bych se chtěl probourat do středu Země.

Pouta nepovolila. Dveře se otevřely. Stála v nich paní Gorziková s tácem, na kterém byla sklenice se studenou citrónovou šťávou. Důchodkyně spatřila rozvalenou Anastázii a zaječela. Tác zazvonil, sklenice se rozcákla o práh.

„Maxi!. zaječela paní Gorziková. „Maaaaaxi!. Podlaha zavibrovala, jak se Max hnal dolů, a zavlnila se, jak posledních pět schodů přeskočil. Vletěl do sklepa. Byl to ten borec v černém tričku, co mě v noci zpracovával tonfou.

Teď měl místo tonfy uzi s tlumičem.

Současně s jeho vstupem jsem naposledy praštil pouty O popraskaný beton. Rameno cvaklo a povyjelo o dva zuby. Vyrval jsem levačku z želízek. Ústí tlumiče zaparkovalo proti mé hlavě.

Hrábl jsem po sklenici s naloženou okurkou, kterou jsem tři dny hypnotizoval. Spoušť stisknout nestačil.

Sklenice mu vybuchla v obličeji jako ruční granát. Pustil uzi, chytil se oběma rukama za piercing ze skleněných střepů a zajódloval. Díky dalším dvěma tříštivým handsklenicím dostal možnost si tohle pěvecké číslo pocvičit i v horizontální poloze. Hmátl jsem po další sklenici.

Zasáhnout prchající důchodkyni nakládanými kapiemi na deset metrů není žádná sranda, ale já to dokázal. Ustlala si u paty schodiště.

Max vyl a snažil se vstát – první mu šlo na jedničku, v druhém měl mezery. Čímž mi poskytl kýžené dvě minuty na to, abych otevřel pouta, kterými jsem byl připoután k odpadní rouře, za pomocí jedné volné ruky se doplazil k uzi a prostřelil Maxovy ruce. I obličej pod nimi.

Byl jsem rád, že hudební produkce skončila. Znervózňovala mě. Další zastávka: Anastáziina kabelka. Klíčky od pout byly ve všité boční kapse. Odcvakal jsem želízka a byl připravený se odsud vypařit. Až na jednu drobnost. Nemohl jsem chodit.

Dokonce jsem ani nemohl lézt po čtyřech. Kdo jste někdy měli provrtané koleno, pochopíte proč. Bylo to jako se pokoušet vjet na dálnici v havarovaném vraku, poháněném pouze bezolovnatou silou vůle. A samozřejmě strachem. A sžíravou touhou zabít kohokoliv, kdo má cokoliv společného s nakládanou zeleninou.

Začal jsem se plazit. Tímto značně ponižujícím (a pomalým) způsobem jsem se vyžížalil na chodbu.

Království za syndrenalin. Před nosem jsem měl schody stoupající do přízemí něčeho, co zřejmě bylo klasickým rodinným domkem, po levé ruce pootevřené dveře – ty, do kterých paní Gorziková zašla, než mě

poctila návštěvou. Za pokus to stálo. Vplazil jsem se do dveří. Ocitl jsem se v místnosti stejně velké jako byla ta moje, až na to, že tady nebyly sklenice se zeleninou. Byla tady jablka. Lísky s jablky vyrovnané až ke stropu.

Tedy alespoň v polovině před mříží. Mříž byla nedávno černě natřená a žádná jablka se za ní nenacházela. Nacházel se za ní vysoký šlachovitý chlapík zapletený v lotosovém sedu. Měl na sobě žluté vězeňské tepláky a vůbec nevypadal jako Jankowitzová.

Chlapík mě bez zájmu pozoroval. Na podlaze před ním stála netknutá sklenice s citrónovou šťávou. Mříž byla zamčená.

„Moment,. zachroptěl jsem a odplazil se ke schodům, kde ležela paní Gorziková. Klíče měla v kapse zástěry. Na zástěře nápis TO JE NAŠE KUCHAŘINKA.

Na žluté placce, kterou jsem poprvé viděl zblízka, byl pro změnu nápis I TVŮJ

PŘÍSPĚVEK MŮžE

ROZHODNOUT V BOJI PROTI ZÁKEŘNÉ RAKOVINĚ! Doplazil jsem se zpátky k mříži. Šlo to pomalu, navíc mi překážela uzi, kterou jsem s sebou pořád tahal.

Nehnalo mě milosrdenství ani soucit s kolegou vězněm. Potřeboval jsem někoho, kdo by mě nesl. Schody sám nezvládnu. Kolega vězeň byl dobře stavěný.

Klíče odřely lak u zámku, zarachotily, otevřená mříž se naolejovaně zhoupla. Vězeň mě bez hnutí pozoroval.

„To je něj akej trik?. zeptal se. „Takovej ten se zmizením dvou osob,. zasípěl jsem. Dělalo mi problémy mluvit. Jazyk byl cizí

nateklá věc narážející na zuby. „Pomůžeš mi?. Bez řečí vstal. Pokusil se mě vytáhnout na nohy. I když jsem se snažil se nadlehčovat, visel jsem na něm jak oběšenec. Moji levačku si hodil kolem krku a vykročil ke schodům. Krok sun krok. Takhle se daleko nedostaneme. Jak jsem za sebou vlekl nohy, hrany podrážek pískaly o beton. Schody jsem zdolávali aspoň deset minut.

Ze špajzu, ve kterém se nacházel vchod do sklepa, jsme se propracovali do krátké chodby a z ní

do kuchyně. Byla malebně starobavorská a držela odměřený výraz muzejního exponátu, jehož se za celou dobu existence nedotkla pracka návštěvníka. Voněla tu káva a čerstvý chleba a já měl v mžiku ústa plná Pacifiku slin. Nakousnutý krajíc chleba ležel na okraji talíře s kouřící omeletou, který byl jedinou estetickou chybou kostkovaného ubrusu. Maxova pozdní snídaně.

Mahagonovým chrámem obýváku jsme proklopýtali z domu.

Tohle nebyla Země. Dokonce ani Saturn. Stačil jediný pohled na vyrudlou oblohu pomazanou krupicovitými cumulus humilis a bylo mi jasné, která bije.

Mars, ráj samostatných monokomunit, vás vítá. Po baspartamových dlaždicích jsme překonali předzahrádku a dostali se na ulici. Chodců tu moc nebylo, tak osm, devět, plné spektrum: od školaček v skládaných sukních a bílých ponožkách až po dědulu s dioptrickým teleskopem na houbovitém nose. Bylo jich málo, protože tohle rozhodně

nebylo velkoměsto. Do obou stran se táhly úhledné jednopatrové domky ukradnuté z modelu vláčkového kolejiště. Všude kvetly chryzantémy, okenice trylkovaly jásavou žlutí, červení, zelení, ani jedno auto neblokovalo vjezd do garáže a všechny popelnice stály v zákrytu.

Městečko jako z pohádky. Chlápek ve vězeňském úboru táhnoucí zakrvácenou trosku tady působil jako playboyovský

centerfold vlepený do křesťanského magazínu. „Auto,. zachrčel jsem. Chodci se po nás začali otáčet. Pět kroků od nás parkoval u chodníku offroad s kulatou žlutou samolepkou na předním skle. I TVŮJ PŘÍSPĚVEK MŮžE ROZHODNOUT V BOJI PROTI ZÁKEŘNÉ RAKOVINĚ!

Pokusil jsem se nadhodit si v ruce uzi, abych na kolemjdoucí udělal patřičný dojem, ale málem jsem ji upustil; ruka se mi neovladatelně třásla.

Můj podpírač vzal za dveře na straně řidiče. Pochopitelně bylo odemčeno. Všichni chodci měli na klopách žluté placky.

„K zemi!. zaskřípěl jsem. Celá ulice tasila v jednu a tu samou sekundu. Atmosféra zhoustla olovem. 99 Nešlo se netrefit. Kdybyste se na celou situaci podívali shora a zakreslili dráhu každé střely, získali byste něco, co připomíná výplet cyklistického kola. S námi ve středu. Kulky vyrážely do oken off roadu otvory s roztřepenými okraji, lak lítal v barevných šupinách. Zadní blinkr implodoval, zpětné zrcátko bliklo hrstí chřestivých úlomků. Na levé straně předloktí mi bouchnul krvavý kapslík. Vězeňská tepláková bunda mého nosiče se na zádech zatřepetala, jako by chtěla odletět. Vzduchem zafrčely potrhané plátky masa. Strhával mě s sebou, snažil jsem se mu vyškubnout. Hrudky betonu tloukly do podklesávajících nohou tvrdými sprškami. Seknul sebou šikovně: koleny na obrubník, horní polovinou trupu na přední sedadlo. V poslední

chvíli jsem se chytil kliky, aby mi nepřirazil hlavu na práh dveří. Střelba zesporadičtěla – měnili zásobníky. Po roztrhaných zádech spolumukla jsem se přeplazil do auta. Sedadlo mi pod zadkem zachroustalo střepovou znělku.

Nastartovat auto bez klíčků: čtyřicet osm sekund. Nastartovat auto bez klíčků děravýma rukama: dvě minuty dvanáct. Mežitím si vyměnili zásobníky. Ještě, že měl off road pneumatiky vyplněné

polyuretanovou pěnou. Na přední masce se rozprskávaly mlhovky. Motor naskočil. Skrčený za volantem jsem popadl kolegu za lem tepláků a z posledních sil zabral. Ukázalo se, že těch posledních sil už moc nemám, takže se mi ho – kromě toho, že jsem mu vytáhl tepláky až k uším – nepodařilo dostat do auta celého. Koukaly mu ven lýtka. To musí stačit. Nalehl mi na nohy a tím přišlápl plyn k podlaze. Ještě že tak. Nedokázal jsem si představit, jak budu s rozšmelcovanýma nohama ovládat pedály.

Auto mělo naštěstí automatickou převodovku. Střely zabubnovaly o karosérii, trefený CD přehrávač zablikal v předsmrtné křeči a vyrazili jsme. Lidé na ulici se kryli za stojící auta a pokračovali v palbě. Odpadly mi levé dveře.

Pneumatiky zaječely, jak jsem vletěl do zatáčky. Křižovatka ve tvaru T napojovala ulici na hlavní

třídu. Zpola zhroucený na volantu jsem se to snažil vybrat. Na poslední chvíli se mi to povedlo. Snad ze všech domů vybíhali lidé se zbraněmi a šili do mě. Odpadly pravé dveře. Z

toyoty jedoucí proti mě se vyklonil brýlatý mladík. Zahřměl Desert Eagle a opěrka hlavy na sedadle spolujezdce se rozletěla po celém autě. Roztřeseně jsem prostrčil hlaveň uzi neexistujícím předním sklem a vyprázdnil zásobník jeho směrem. Pneumatiky toyoty vyplněné polyuretanem nebyly. Zadní část vozu vystřelila nahoru, vykloněné hlavě se zježily vlasy a auto se postavilo na čumák, přepadlo dopředu a zmáčknutá střecha hlavu hladce odřízla. Odskočila plavným obloukem do otevřeného kontejneru. Nic jiného jsem v tomhle úpravném městečku ani nečekal. Pověšením se na volant jsem se vyhnul převrácené toyotě. Lidí vybíhajících na ulici bylo čím dál víc a já se začal bát. Všichni měli žluté placky a všichni stříleli. S prásknutím se zvedla kapota – neviděl jsem na cestu – slunce prosvítilo ementálózní děrování – utrhla se – viděl jsem na cestu – a taky jsem viděl, že jedu proti výloze patinované kavárničky. To už jsem nevybral. Prorazil jsem výlohu a dopadl mezi mořené stolečky jako klavír vyhozený z pětadvacátého poschodí. Espreso, vídeň a krev se šlehačkou mi ohodily obličej. Zkroucené pařáty stěračů zahrabaly ve vzduchu.

Osmirkoval jsem jasanem vykládaný výdejní pult, proboural zadní stěnu kavárny, přejel tlustou ženu na záchodové míse a vyhřezl na dvorek. Laťkový plot nebyl překážka. Ocitl jsem se ve vedlejší ulici souběžné s hlavní třídou a hnal jsem se v původním směru. Z domku s trpaslíkem na zahradě vyběhl vousáč s československou Besou.

Uletěla mi polovina střechy. Druhá rána z Besy mě zbavila rezervy a udělala v zadní části díru, kterou by procválalo dobře živené slůně.

Pokusil jsem se vybrat pravotočivou zatáčku, zdevastoval anglický trávník, vyjel do úzké uličky. Jenže tady byli taky.

Odletěl mi přední blatník. Zadní jsem dávno neměl, zřejmě jsem ho nechal v kavárně jako spropitné.

Někde za mnou se ozval řev motorů. Upadly levé zadní dveře. Propracovával jsem se k okraji města. Domky zachovávaly čím dál větší rozestupy, zástavba řídla. Střelba taky.

Prosvištěl jsem okolo postavy, která v pokleku před zahradní kůlnou nabíjela lehký kulomet, a před očima se mi mihla cedule PRÁVĚ OPOUŠTÍTE RAENBOVILLE, VZOROVÉ

MĚSTO LIGY BOJE PROTI RAKOVINĚ. POPULACE 4,769.

Rudý prach, který mě zahalil na pláni za Rainboville, měl barvu vlasů Jankowitzové.

Lokal jsem ho plnými doušky.

Kolega vězeň se nehýbal. Zašilhal jsem dozadu. Z městečka stále ještě nevyrazili pronásledovatelé. Ale byla to otázka několika sekund.

Obrátil jsem hlavu zpátky. A pověsil se na volant vší silou, kterou jsem v sobě vyhrabal.

Auto málem přeletělo okraj plošiny a zahučelo do gigantické propasti. Cedule pro změnu hlásala, že je to KAŇON CHEMOTERAPICKÉ SPÁSY.

Ve vířícím písku jsem udělal hodiny a hnal rozkývané auto pryč. Pro změnu správným směrem, protože po chvíli jsem před sebou zahlédl stín – horizont obtažený černou fixou. Od zmenšujících domů za mnou se zablesklo. Skla aut. Pár metrů od mě zanechala v oblaku stopu naslepo vypálená

kulka. Hradby lesa jsem dosáhl o dvě minuty později, s pronásledovateli ve stále stejném odstupu. Pokračoval jsem ve vyježděných, částečně zarostlých kolejích cesty ještě třicet sekund, než se mi volant definitivně vymkl zpod kontroly a já to napral mezi stromy. Zaplať Šiva za vozítko kanadských důchodců. Doufal jsem, že mezi mými pronásledovateli moc offroadů nebude.

Očesané mitsubishi nadskakovalo na kořenech a polykalo kilometry lesního terénu hladce jako dálnici. (Přeháním.)

O dvacet minut později motor zachrochtal a zhasl. Byl jsem v hajzlu. (Nepřeháním.) 100 Mravenec funěl pod hypertrofovanou kuklou. Ležel jsem obličejem v mazlavém mechu a přemýšlel, co tady dělám. Vzpomínal jsem si, že jsem snažil někam dolézt, ale že to nešlo. Někam dolézt nebo od něčeho odlézt. Od toho auta, které jsem nechal stát ve stráni elegantně zaparkované o borovici? Možná.

V tom případě jsem urazil slabých padesát metrů. Většinou po břiše. Taky jsem si vzpomínal, že jsem někoho vlekl s sebou. Asi toho člověka, kterého jsem pořád držel za límec zakrvácené teplákové soupravy.

Mravenec vypadal, že dostane infarkt. „Kašli na to,. poradil jsem mu. „Defrauduj kuklu a jeď do Sekorolandu.. Zvláštní bylo, že jsem neslyšel, že bych něco řekl. Mravenec se plahočil dál.

Bylo ticho. Jen stará žlutá a nová brčálová tráva šustily ve vlnícím se melíru. Okoralé listy lopuchu se kývaly, tořice japonská potřásala nažkami, kapradí smrdělo a pět centimetrů od mého pravého oka ležela borová šiška. Další možná ležela pět centimetrů od mého levého oka, ale tu jsem neviděl, protože jsem levé oko neměl. Za šiškou se nacházelo natěsnané soustromí, tři strupaté kmeny porostlé kornatkou, navzájem se ovíjející. To byl můj další postupový bod.

Mravenec mi zmizel z očí (z oka). Zavrčel jsem a zabral. Posunul jsem se o deset centimetrů. Víc to neslo. Prostě nešlo. O bolesti jsem věděl všechno. Mohl bych o ní psát fantasy ságy. Kolem postupového bodu proskákal brhlík a nervně mě pozoroval levou polovinou hlavy. V

zobáku měl kroutícího se červa. Červ byl napůl přeštípnutý a zažíval muka pekelná. Aniž bych si vzpomněl proč, posunul jsem se o dalších deset centimetrů od auta. Pak ještě deset.

Posledních deset centimetrů vedlo do černé díry, ze které vanulo zetlelé nevědomí. 101 „Ty vole! To je teda hustý!. „Co?. „Dívej, co sem našel!. „Bonanzu?. „Dva mrtvý chlapy.. „Hovno.. „Ne hovno, dva mrtvý chlapy,. ujistil pochybovače první hlas. „A je to teda hustý.. „Hovno si našel.. „Vážně.. „Ty najdeš dycky leda hovno.. „No tak se podívej, no.. Praskání větviček. „Ty vole!. „To je hustý, co?. „Ty vole!. „Co budem dělat?. „Mohli byste mi třeba pomoct,. zachraptěl jsem a pokusil se otevřít oko. Šlo to jen částečně. Měl jsem ho zalepené zaschlou krví a Anastáziinými vaginálními šťávami.

„Ty vole!. „Slyšels to? Ten mrtvěj chlap chce pomoct!. O pár kroků couvli. Viděl jsem je jako dva stíny pohupující se mezi skvrnami světla. „To je teda hustý.. „Vy nejste z Rainboville, co?. zakrákoral jsem. „Lenny, vole, von fakt mluví.. „To je teda hustý.. „Tak jste nebo nejste?. „Mluví na tebe!. „Na mě? Proč na mě?. „No ty si ho našel! Je tvůj, tak se s nim bav!. „A co mu mám řikat?. „Začni tím, jestli jste z Rainboville a jestli mě hledáte,. navrhl jsem. „Tak mu konečně něco řekni, vole!. „Nejsme z Rainboville. A nehledáme vás. Hledáme spíš-. začal Lenny, ale ten druhý mu do toho skočil: „Nic nehledáme. Jsme tady na procházce..

Uchechtnutí, které ze mě uniklo, připomínalo zavrzání mokrého polystyrenu o tabuli. „Vidíš? Je mrtvěj, ale neni blbej. Máte pravdu, pane, něco tady hledáme.. „Co?. „Lesní plodiny,. řekl důstojně Lenny. „Nevěděl jsem, že v březnu už rostou lysohlávky.. „Tady jo. Protože na Marsu je to fakt hustý.. „Jak byste chtěl, abysme vám pomohli? Chcete vodvízt k doktorovi?. zeptal se ne-Lenny. „Ani náhodou.. „Máte recht. Už ste stejně mrtvej.. „Máte tady někde auto?. „Gravo mýho strejce. Půl kiláku vocaď.. „A kam pojedete, až nasbíráte plnou bandasku?. Konverzace mě neuvěřitelně vysilovala – ale tyhle dva jsem musel vodit na provázku, jinak je ztratím.

„Vracíme se do Diacrye. Kam chcete vy?. Na Marsu bylo jen jediné místo, kde jsem se mohl ukrýt. Nebude z toho mít radost, ale to se nedá

nic dělat. „Původně jsem se plazil do Nixu.. „Ty vole. To je hustý. To je aspoň takovejch…. Odmlka. „Fakt daleko.. „Jo.. „My vás tam hodíme,. řekl ne-Lenny. „Je to při cestě. Skoro. A nikdy jsme v Nixu ještě nebyli. Je pravda, že tam všichni maj vosumnáctikarátový ploty?.

„Jo.. „Tak to je teda hustý.. „Snad se cestou nevybouráme. Jak moc jste sjetý?. „Nejsme žádný feťáci,. urazil se Lenny. „Zvládnete odtáhnout i toho mamka v teplákách?. „Copak von neni mrtvěj?. „Ne. Myslím.. „Tak vidiš,. obrátil se ne-Lenny na parťáka. „Já to řikal. Hovno si našel a ne dva mrtvý chlapy. Sou úplně živý, vole!.

Když mě zvedali, skřípěl jsem zuby jako bych trénoval Beethovena na chrupní valchu. „Ty vole! Vy ste naprosto děravěj!. vyjevil se Lenny. „Skrz koleno vidim trávu!. „Aaahhhhjo, vážně?. řekl jsem. „Tak to je teda hustý.. 102 Zavazadlový prostor grava byl cítit špínou, olejem a tou nejlacinější sortou deodorantních stromečků. V zatáčkách mě otloukaly stěny, občas si přisadil i bezvládný teplákový spolutrpitel.

Bolest nerostla, protože to nešlo.

K pachům se přidal sladký závan přesušené marťanské trávy. „Hej, děravěj pane, chcete taky?. „Ne.. Jediná droga, o kterou jsem měl zájem, bylo morfium. Zavřel jsem oči a po chvíli se přistihl, jak se pokouším vybavit si obličej Jankowitzové.

Bleskově

jsem oči otevřel. Ještě toho trochu. Nezastavily nás žádné hlídky rainbovillské domobrany, na cestě nebyly ani zátarasy. Nad vrcholky stromů jsem nezahlédl jediný vrtulník s tepelným detektorem. Když vás pronásledují amatéři, má to něco do sebe.

Celkem mě také uklidňovalo vědomí, že Minuteman není na téhle planetě. Uklidňovalo mě to natolik, že jsem po čtyřiceti minutách jízdy upadl opět do mdlob. 103

„Neni osmnáctikarátovej,. řekl zklamaně Lenny. „Von neni vůbec.. Měl pravdu. Kolem obyčejné dřevěné brány nebyl ani náznak plotu. Brána stála ve svahu osamoceně, jako monument absurdní architektury – ale já jsem si dokázal představit, co by se stalo člověku, který by linii neexistujícího plotu překročil.

„Co teď, šéfe?. „Normálně nás u té brány vyklopte,. řekl jsem. „Fakt? Prostě jenom tak?. „Prostě jenom tak. A díky. Díky moc.. Zrozpačitěli. „To… to je dobrý, vole. Ty bys pro nás určitě udělal to samý.. Vytáhli mě s mým teplákovým kompaňonem z grava a uložili na suffový nájezd před bránu.

„Vážně tady chcete takle nechat?. dotazoval se ne-Lenny. „Nechcete třeba deku pod hlavu?.

„Ne.. Doufal jsem, že tu nebudu ležet dlouho. „Ale mohl bys zazvonit.. „No jasně,. nadchl se ne-Lenny a zaryl kostnatý ukazovák do pomrkávajícího senzoru.

„To tlačítko je teda hustý,. podpořil jeho čin Lenny.

„Ano?. ozval se hlas odnikud. „Přijel jsem na návštěvu,. zasípěl jsem ze země. „Bylo na čase,. řekl hlas odnikud a brána se otevřela. 104 Zdravotní sestra nevypadala jako zdravotní sestra. Vypadala jako pornohvězda. Sukni měla těsně

pod zadek, takže byly vidět krajkové kalhotky (na rozdíl od jisté romantické spisovatelky je nosila), na nohou bílé síťované punčochy a zip uniformy nastavený tak, aby to vypadalo, že jí umělecky tvarované silikony každou chvíli vyhrknou ven. Pochopitelně to byla blondýna.

„Pan doktor přiletí večer,. řekla mi. „Vás vezme jako prvního, pana Tahomu hned potom..

Obrysy byly měkké a vlnily se a v ústech jsem měl chuť jako bych právě snědl roli toaletního papíru. Pokud by chtěla nějaká myšlenka proniknout do mého mozku, musela si vzít sbíječku.

„Jakýho pana Tahomu?. „Zjistili jsme ho podle otisků prstů,. natřásla mi polštář. „A teď už pšt. žádné další otázky. Musíte odpočívat, abyste byl zase chlapák.. Přesně po téhle větě sestřičky v pornofilmech vždycky odkládají

uniformy. Jediné, co blondýna odložila, byl tác s prázdným kalíškem na léky, a to proto, aby mi mohla zastrkat vyhrnuté prostěradlo pod matraci.

„Dobře,. řekl jsem poslušně. Usmála se, naklonila se nade mě a přehodila šňůru se signalizačním tlačítkem přes pelest, abych ho měl vedle ruky. Přitom mě málem udusila ňadry.

Začínal jsem mít těch úkladů o život plné zuby. 105 Doktor mě měl v práci sedmnáct hodin. Naštěstí neposlouchal Vivaldiho, to bych nezvládl. Byl to hubený žid, který neposlouchal nic.

Když mě přivezli zpátky na pokoj, Di Fazz tam už čekal. Seděl na bílé židli, nohy položené na kovové čelo postele a listoval Splatterhousem. Na obálce byly sutiny Santiaga del Estero.

První, čeho jsem všiml bylo, že Di Fazz strašlivě šilhá. To mě vyděsilo. Když jsem ho viděl naposledy, měl oči v pořádku. Teď se mu rozjížděly jako brusle na nohou hokejové prvničky. Vysoký

holohlavý šedesátník v džínách a kovbojských botách, kterému každé oko míří do jiného kouta místnosti. Rozhodl jsem se, že se o tom nezmíním. Když je člověk hostem v domě multimilionářově, musí být taktní.

„Vypadáš jako hovno bez klobouku,. řekl mi multimilionář. „To se ti jenom zdá, protože na mě nedokážeš zaostřit, šilhoune,. odvětil jsem. „Aspoň mám bulvy v plném počtu.. „Mezi šilhavými jednooký králem, nikdy jsi o tom neslyšel?. Přes prázdný oční důlek jsem měl přichycený polštářek gázy. Doktor řekl, že mi implantuje nejnovějšího Nikona, ale za měsíc, až se důlek zahojí. To ostatní nebylo na tak dlouhé lokte. Koleno mi vyměnil za titanový kloub hned, ostatních osmnáct děr zflikoval v rekordním čase. Synbrevisní

výplň, neuroflexorové vzruchové podavače, restaurace kostní pěnou. Na levé ruce jsem měl odepsanou hlavici metakarpu, musel ji vyměnit. Peritoneální ztužovače, lesknoucí se umělohmotné

strupy. Nebylo to moc estetické, ale funkční. Na plastickou chirurgii je vždycky dost času.

(S tím by Cher asi moc nesouhlasila, ale co ona o tom ví?)

Lapiduši mě přemístili do postele. Di Fazz nesundal koně z čela postele – nikdo to po něm ani nechtěl. Ošetřovatelé mě přikryli (ne tak něžně jako pornosestra) a vypadli.

„Svoje überdestruktivní em ó jsi jak pozoruju neopustil,. hodil časopis s titulní fotkou zdevastovaného Santaiga del Estero na pelest.

„Neříkal bych tomu überdestruktivní em ó.. „Ne? Jsou to tvoje vlastní slova.. „Nezralé mládí. To už je dávno. Mám teď daleko rafinovanější styl. Jemnější.. „Jako třeba vyhodit celou čtvrť do vzduchu?. „Mediální bublina.. „Zbourat berlínskou pivnici?. „Špatná statika budovy.. „Naházet padesát lidí do bazénu s louhem?. „V tom je právě ta rafinovanost.. „Nechtěl bych být u toho, až přestaneš být rafinovaný a začneš vyznávat brutální přímočarost..

„A je to tady.. „Ale ne,. sundal nohy z postele a zvedl se. „Nic takovýho. Už nejseš můj žák a já nemám zapotřebí ti namáčet čumák do vlastních sraček. Jenom se připrav na to, že trochu pokecáme.

Máme o čem mluvit. Starý časy… i horká současnost..

Samozřejmě. Od chvíle, kdy jsem se na prašné rainbovillské ulici rozhodl, kde se ukryju, jsem počítal s eventualitou, že Di Fazzův ranč živý neopustím. Pokud bude chtít, vychutná si mě tak, že proti němu bude Anastáziino snažení vypadat jako fotbalový mač v Dolním Maniakově.

Přesto mi to nedalo.

„A co když si s tebou o ničem pokecat nechci?. „Buďto se mnou nebo s Kačerem Donaldem v televizi. Nikoho jiného tady neuvidíš..

„A co tu blond sestru?. „S tou můžeš tak maximálně mrdat, ale rozhodně ne mluvit. Je to ženská.. „V tom případě beru Donalda.. „Kdo by nebral?. zastavil se s rukou na klice. „Ale Donald toho nemá tolik na srdci jako já. Připrav se..

„Jsem připravenej. Vysyp to.. „Ne, nejseš. Právě proto ti říkám, aby ses připravil, kapiš?. „A je to tady,. zasténal jsem. „Kung-sun Lung útočí.. „Nech bejt. Na sociální bázi to funguje miliónově.. Ale dveře zavřel prudčeji, než odpovídalo jeho pobavenému úsměvu. Byl z formy.

106 KELLERŮV KONEC Comeback není nic snadného. A udržet kvalitu za každých okolností není jednoduché ani pro špičkového vyhlazovače jako je Keller. Jeho poslední titul je toho smutným důkazem.

VÝBUCH V SANTIAGU DEL ESTERO Výbuch v Santiagu del Estero je skutečný „výbuch.. A to nejen z hlediska absolutních nároků

kladených na tvůrce Kellerova renomé, ale i v rámci obyčejného killingového průměru.

Úvod je ještě

jakž takž v pořádku. Mačeta je sice těžké retro a podle současných trendů zoufale out, ale s přimhouřením obou očí se to dá akceptovat. Opravdovým průšvihem je ovšem první část střetu s komandem Okruhu a místními policejními složkami (pasáž „ulice.). Naplno se tu projevuje Kellerova koncepční bezradnost: vyběhnout s jedním sterem proti desítkám speciálů a odstřelovačů? Co to má

znamenat? Kde je sofistikovanost? Kde je provázanost? Kde subtext? V další části, během Kellerova

„úřadování. v domě a visení na přistávajícím gravu už nastupuje ke slovu dokonce nechtěná komika: naprosto chybí rytmus, nápady, nadhled, autor dál tupě lpí na mačetě, jako by se bál posunout se ve své tvorbě dál. A zařazení „hromosvodu. hned po „schodech. je hrubá strukturální chyba, která

naprosto zabíjí – i tak už dost řídký – druhý plán. Celkově to působí dojmem, jako by Keller ztratil přirozený cit pro tvar a vyznění celého díla. To bohužel potvrzuje následující rvačka s A a B, osobními roboty Ó Nejvyššího. Tam už člověk marně hledá nejen jakýkoliv význam, ale i základní dramaturgické

zákony. žalostnou tečkou je použití tanku a exploze, která přichází vzápětí. Nejenže má tank značku Krauss-Maffei Leopard 2 (!), přičemž i každé malé dítě ví, že v rámci stylu akce by se přece hodil jedině anglický Vickers Defence Systems Challenger 2 – maximálně americký General Dynamics LSD

M60A2 – ale hlavně pak jeho použití ke zničení celé čtvrti je humpolácké, nemotivované, bez vnitřní

konzistence a naprosto postrádá eleganci a šmrnc. Co říci závěrem? Mnoho toho není. Už dlouho se nestalo, aby tak renomovaný tvůrce selhal tak fatálním způsobem – a to na všech frontách. Absolutní

amatérština toho nejhrubšího zrna. Bohužel to díky tomu vypadá, že náš jásot nad Kellerovým návratem byl hrubě předčasný. Slavnému vyhlazovací evidentně krátce po nástupu došel dech (nakolik se na tom podílí šestnáctileté věznění a nakolik stáří, se můžeme jen dohadovat) a hrozí

reálné nebezpečí, že nás začne zaplavovat vyšumělou, unavenou rutinou, která bude pouhým stínem jeho dřívější práce. Mé doporučení je tedy nabíledni: skončit s kariérou, dokud je čas a dokud se ještě

z člověka nestala komická figurka, směšná karikatura legendy, kterou kdysi býval.

Hodnocení: **(z 10)

-son-Druhá strana mince: Jako chvějící se žiletka břitký odsek mého ctěného kolegy Gondssona doufám přesvědčil jediného každého z vás, kteří jste svými dopisy zaplavili naši omamně granodiortní

redakci a s ohulenou hlasitostí si stěžovali, že snad této „vykopávce. nadržujeme. Leč Gondssonova recenze není oportunistickou reakcí na tyto vaše bujabézní ohlasy – kéž by tomu tak bylo – ale smutnou reflexí skutečnosti, že kariéra Johna Kellera se řítí tam, kde sněhová koule nevydrží mnoho. Druhá strana mince proto tentokrát nebude příliš „druhá.. I když se domnívám, že některé věci můj jadrný spoluredaktor odsoudil zbytečně tvrdě (například uliční segment), nikterak se od jeho příkrého hodnocení neliším. Bojím se, že je to počátek pádu do propasti, jejíž dno se nachází velmi hluboko. Harsil Kralowec

107 „Haló?. „Nazdar.. „Eri-Johne!. „A hele – poznala jsi mě po hlase. To je známka silných citů, Heleno.. „Silných citů. Jo, to rozhodně. Myslela jsem, že jsi mrtvý. Říkali to ve zprávách.. „Tak to bude asi pravda.. Chvíle elektrostatického hip hopu na telefonních drátech. Pak začala něco říkat, ale přerušil jsem ji. „Jak se má Mary-Ann?.

„Začala svého otce oslovovat ‘ty zmrde’. Předpokládám, že je to tvoje práce.. „Nemůžu za to. Je to bystré a chápavé dítě s vyvinutým pozorovacím talentem. Což je zázrak přírody – když má tak dementního fotra. A co dělá Sonny?.

„Kvůli tomu voláš?. „Volám jen tak.. „Jasně.. Sarkasmus v jejím hlase měl vysokou hemživost. „Slyšela jsi o něm něco?. „Jistě. Dokonce přímo od něj. Před týdnem přijel domů.. „Vážně?. „Tedy, vlastně se přijel vymarodit. Ten chytrý a bystrý student žurnalistiky chytře a bystře naskočil na snowboard, na němž v životě nestál a pokusil se sjet tu nejprudší uranskou sjezdovku.

Nedovedeš si představit, jak teď vypadá – celý zafačovaný, sádra na noze. Zrovna-Zrovna se vbelhal do místnosti..

„že ho pozdravuju.. Helenin hlas směrovaný od sluchátka: „Pozdravuje tě táta.. Z dálky jsem zaslechl Sonnyho huhlání: „Vyřiď mu, že já ho taky. Zeptej se ho, kde je.

Chtěl bych mu poslat svoji seminárku. Určitě by ho zajímala..

„Ptá se, kde jsi, Johne. Chce ti poslat svoji seminárku…. K Sonnymu tlumeně: „Proč, proboha?.

Huhlání v pozadí: „Je tak trochu o něm. Vliv masových vrahů na masovou popkulturu.

Chtěl bych znát jeho názor. Zeptej se ho prostě kde je, jo?.

„Vyřiď Sonnymu, že jsem na Saturnu,. zašklebil jsem se. „Může za mnou přijet, jestli chce..

„Říká, že nechce,. odpověděla rychle, aniž se ho zeptala. „Myslím, že byste se spolu neměli vídat..

„Asi mi nebudeš věřit, ale myslím si to samé, Heleno,. řekl jsem. „Alespoň pro tentokrát.

Řekni Sonnymu, že mu přeju, aby školu dokončil s červeným diplomem..

„Vyřídím.. „A ty se máš jak?. „No… Dobře.. Odkašlala si. „A ty?. „Taky dobře.. „Nemáš být v posteli? Běž si do svýho pokoje,. řekla Sonnymu. Pak se vrátila ke mně.

„To je dobře. že se máš dobře, teda..

„To je.. Elektrostatické praskání opět dostalo šanci předvést repertoár. „Johne?. „Ano.. „Chtěla bych ti… Teda, chci říct, že jsem ti vděčná, že už ses tady neobjevil. Myslím hlavně teď, co jsi mrtvý..

„To není tak úplně moje zásluha. Myslíš, že váš byt není první místo, který začali sledovat? Stejně

jako vám zaručeně odposlouchávají telefon.. „Eh-. „Volám z linky, kterou nedokážou vysledovat. Hodně drahá technika.. „Aha.. Dlouhá pauza. „Ale stejně ti děkuju.. „Nemáš za co, Heleno. Vážně nemáš za co.. Teď jsem si pro změnu odchrchlal já: „No, určitě

budeš mít radost, když ti řeknu, že je to naposledy, co spolu mluvíme.. „Já…. Jestli měla něco na jazyku, tak to nedokázala vypláznout. „A tím nechci naznačit, že v brzký době umřeš, jestli mi rozumíš.. „Rozumím. Totiž…. A opět nedokončila. Zkusila to ještě jednou: „Víš, já a Verris – my už spolu…. Zvláštní. „Heleno?. Rychlé: „Ano?. „Měj se fajn.. Sluchátko jsem položil dřív, než stačila odpovědět. 108 „Přemýšlel jsem o tom dlouho,. řekl Di Fazz, zašvidral na mě přes cigaretu a zapálil si.

Šilhal ještě

příšerněji než v úterý a kouřil camelky, stejně jako já. „Tím nechci říct, že by jednosměrně

orientovaný myšlenkový proud nebyl na hovno. Neboť myšlenky mají vždycky jenom jeden směr..

Mariňák s mohisticky sofistickou nádivkou. Nikdy si na to jeho nové image nezvyknu.

Přestože bylo nové už přes dvacet let. „Celé ty tři dny, co jsi tady, jsem o tom přemýšlel. A nakonec jsem se rozhodl..

„Hurá,. řekl jsem. „Přeskočíme tu pasáž s minulostí. Nebudeme o ní mluvit.. „Cože?. „Necháme to spát. Už napořád.. Jako obvykle mě dokonale vyšachoval už na začátku rozhovoru. Měl jsem připravený plný

náklaďák argumentů: Proč jsem tenkrát při akci musel rozřezat celý dívčí internát motorovou pilou; proč jsem musel souložit s Di Fazzovou tehdejší manželkou v kabině přístavního jeřábu v Le Havre; proč jsem Di Fazze musel osmkrát střelit do zad z devítimilimetrového Browningu BDA 9; proč jsem zpronevěřil peníze z operačního fondu a nakoupil za ně osm set dvacet jedna sádrových trpaslíků v tyrolských kloboučcích a dva párky v rohlíku.

Ale když o tom nechtěl mluvit, fajn. Neřeknu ani slovo. Když to teda nikoho nezajímá. „Dobře,. pravil jsem. Ale stejně se mi neulevilo. Kovadlina, kterou jsem při snídani omylem spolkl, mi prověšovala žaludek ke kolenům. Nebál jsem si to přiznat: měl jsem z něj husí kůži. Viděl jsem, co dokáže. A věděl jsem, že na něj nemám.

„Budeme se cele věnovat tomu, co se děje tady a teď,. řekl Di Fazz. „Protože současnost je led, který taje. Přechází ovšem v jiné skupenství, daleko krásnější a sofistikovanější, než je voda. A my si musíme vyjasnit situaci. Protože mám pocit, že stále plně nechápeš, o co jde..

„Oukej,. vzdechl jsem. Náš další rozhovor byl sice plný Di Fazzových prudivých zenbuddhistických metafor a mého tichého úpění, nicméně obsahoval některá nová základní fakta. A když jsem si je spojil s tím, co jsem věděl, objevil se ještě jasnější obrázek toho, co se stalo:

109 Logická úvaha: Kdo by mohl mít největší zájem na tom, aby operace Destroyer zubních kartáčků

nevyšla? Komu hraje do karet, když jedna a půl miliardy lidí zemřou na rakovinu? Kdo nutně

potřebuje zdiskreditovat lék na rakovinu hlasitým ječením „arsen!.? Nevýhoda zabíjení je, že člověk při něm nemá moc času přemýšlet (jediná nevýhoda, kterou zabíjení má). Takhle mi to docvaklo až ve chvíli, kdy jsem ty žluté placky s nápisem I TVŮJ PŘÍSPĚVEK

MŮžE ROZHODNOUT V BOJI PROTI ZÁKEŘNÉ RAKOVINĚ! uviděl na vlastní oko.

Kdyby se provalilo, že existuje lék, Liga boje proti rakovině to může zabalit. Do kasiček, kterými chodcům chrastí pod nosem, jim už v životě nikdo nevhodí ani knoflík. A to nemluvím o tom, že by neměli z čeho financovat Rainboville, první ukázkové městečko vybudované Ligou za příspěvky od dobrovolných dárců. Místo, kde žijí ti vybraní členové Ligy v dokonalé harmonii a příkladně

rakovinoprostým životním stylem. Najmout si na mě Minutemana byl jediný možný čin, jak zabránit zkáze druhé nejbohatší příspěvkové organizace Sluneční soustavy (první byli stále scientologové).

„V Rainboville bydlí nejužší vedení. A nejhorlivější členové,. řekl Di Fazz. „Echt sektáři.

Fakt hustý

fanatici, co si myslí, že jsi mimořádně nebezpečná forma zhoubného nádoru.. „A každý z nich u sebe nosí bouchačku,. přikývl jsem. „Pochopitelně.. „Působí to dost surrealisticky.. „Nesmíš zapomínat, že Liga po tobě jde úplně nepříčetně. Ve chvíli, kdy jsi zmizel z Berlína, udělali velký nákup u české Zbrojovky a německého Hecklera & Kocha a každý ve městě povinně

nafasoval zbraň.. „Zahlédl jsem tam bizarnější špuntovky než čézety a hákáčka.. „Protože velké firmy svoje modely pravidelné obměňují,. zaprofesoroval Di Fazz. „Proto mezi lidmi zůstává tolik atypických kanónů. Ale to bylo myšlený jenom jako pojistka. Hlavně spoléhali na Minutemana, kterýho si najali..

„A Minuteman si najal Anastázii a GUMMU.. „A ti si najali… ne, moment, ti si nenajali nikoho.. „Sakra. Přerušili nám řetěz.. „Do roka a do dne se jim stane strašlivá nehoda.. „Možná i dřív,. řekl jsem. Poté ovšem došlo k tomu, čeho jsem se celou dobu obával. Nastoupila těžkotonážní spiritualita. 110

Všichni vědci, kteří se kdy zabývali lidským feynfotonem, byli úplní debilové, vysvětlil mi Di Fazz. Na rozdíl od něj, Di Fazze, přistupovali k problému čistě technicky. A tak ho samozřejmě nelze vyřešit. Nikdo nebral v úvahu duchovní stránku věci. Tedy až na Di Fazze.

Byli to úplní debilové.

„Kruh se v dalším rozměru jeví jako úsečka,. sdělil mi. Všichni se soustředili na vnější podobnost s tokem elektronů v Youngově experimentální aparatuře, který (podle kvantové fyziky pro mateřské školy) můžete zjistit jenom když dovnitř vpálíte pozorovací foton. Tím ovšem dráhu elektronů změníte. Pozorovatel ovlivňuje pozorované. Stejný

případ jako v psychologické rovině Jungova synchronicitní teorie tajné vzájemné spoluúčasti.

„Všechno souvisí se vším,. objasnil Di Fazz. Jenže když přijmeme předpoklad, že existuje obousměrný vztah mezi pozorovatelem a pozorovaným – podle teorie lidského feynfotonu mezi člověkem a jeho okolím – kam tento vztah mizí

po zrušení jedné strany rovnice? Co se stane s touto energií, když člověk zemře? Di Fazz se ve shodě s indickými filozofy domníval, že přejde na nejbližší osobu.

„Hmotné vzniká zahuštěním nehmotného.. Wernickovo centrum v mozku je v tomto případě jakýsi akumulátor dotyčné energie.

Lidský

feynfoton, kterému se tam během života podařilo nahromadit dostatečné množství energie, ho na rozdíl od nás, obyčejných smrtelníků, může aktivně používat. Může měnit svět kolem sebe.

„Neboť svět je jen vůle a představa.. Zmohl jsem jen na: „Ne, Schopenhauera ne.. „Samozřejmě ho nemůže měnit vědomě. Neboť vědomí je jezdec bez koně.. Musí být navozené určité vnější podmínky. Proto armáda po lidském feynfotonu tolik pase. Stačí

navodit vnější podmínky a lidský feynfoton spustí – a začne měnit realitu. Dalekonosné telemorfingové dělo. Vtip je v tom, že ona specifická deformace Wernickova centra je vzácnější než soundtrack ke Space Campu.

„Lidský feynfoton nerozeznává pevné obrysy mezi realitou a halucinacemi. Všechno je pro něj stejně skutečné..

A díky tomu, že lidský feynfoton akceptoval, že cokoliv kolem něj může být přelud, že nelpí na realitě, může ji měnit. Což je ten hlavní důvod, který brání nám všem v tom, abychom to dělali taky. Máme realitu příliš zažranou v mozku.

„A teď otázka za deset bodů, Kellere: Kdo myslíš, že je Tahoma?. „Já to přece vím,. řekl jsem. 111 „Proč myslíš, že bych se s ním jinak tahal?. zeptal jsem se. „Jenom mi není jasný, jak to, že ho Liga dostala dřív než Harrowell..

„Jak jsem říkal: podcenili spirituální faktor. Každý člověk má v mozku unikátní, subjektivní otisk reality. A čím víc máš takových subjektivních otisků v hlavě, tím víc narušují tvůj osobní pohled na svět. Rozostřují ho..

„Jo tak,. řekl jsem. „Doktor Paul Tahoma byl jedním ze sedmdesáti dvou přeživších, kteří se zachránili z Gadileksu. Co to znamená, ti doufám nemusím kreslit..

Epidemie malajské chřipky vyhladila během tří měsíců všech osm gadileských kolonií.

Čtyřicet dva tisíce lidí a nějaké drobné. A jestli byl Tahoma lékař, znamená to, že asistoval u hodně úmrtí a jeho lalok vstřebal hodně subjektivních otisků reality a… Dál jsem přemýšlet nepotřeboval. Paul Tahoma byl nejvýkonnější zbraň všech dob.

„Nemusíš mít strašáka, že by to tady odpálil,. myslel si, bůhvíjak mi čte myšlenky. „Je ještě v komatu?. „Jo. Ale to je jedno. Nejsou vytvořené vnější podmínky pro aktivaci.. Zamáčkl cigaretu a zapálil si další. Podíval jsem se z okna. Na jednom z květů růžového keře přistála obrovská vosa.

„Chybí ti to?. zeptal jsem se. „Ne,. řekl. „Kecáš.. „Je to tak.. „Stejně lžeš.. „Zabíjení mi nechybí ani trochu,. zopakoval bezvýrazně. „Leda hovno. Od kdy se z tebe stal ahimsta?. „Zpátky k tématu.. „Dobře,. řekl jsem. „Jako k tomu, že máme v držení nejlukrativnější zbraň historie vojenství, jo?.

„Doufám, že si uvědomuješ, že ti to poskytuje při třetím kole útěku podstatnou převahu.

Stéblo trávy se nezlomí, dokud nepřijde jeho čas. Můžeš s ním v pohodě držet v šachu Ligu i Ó

Nejvyššího..

„Jedněm vyhrožovat, že ho zabiju, druhým, že ho nezabiju?. nadhodil jsem. „Nejvyšší kombinace.. „Jo,. řekl jsem. „Jenže já třetí kolo útěku rozjíždět nebudu.. Pohlédl na mě a oči se mu skoro srovnaly. „Co to?. Nevím, jak se to stalo, ale najednou jsem byl dokonale klidný. Di Fazzův obývací pokoj tál v dopoledním světle a narudlé paprsky pronikaly okenní stěnou jako šikmé pilíře. Stíny křesel, konferenčního stolku a sošek bódhisattvů se rýsovaly jako siluety vytažené comicsovým inkerem.

Deka na mých kolenou hřála. Nervozita a tlak v žaludku pluly pokojem k oknům a šedly. Ve chvíli, kdy jsem přemýšlel, jak mám Di Fazzovi odpovědět, jsem měl pocit absolutní rovnováhy, jaký zakouší

jenom provazochodci, co nikdy nespadli. Neřekl jsem nic. „Víš, že jsem tě po ukončení výcviku v Teráriu nedoporučil do činný služby z důvodů psychické

lability? Kdyby dali na můj posudek, skončil bys zakopanej v lesíku za opičí dráhou.. Pokrčil jsem rameny. „Nemůžeš zahodit takhle rozdanou hru. Na to je to příliš ideálně nastavený. Tříšť pěny na vrcholcích vln už nikdy nebude utkána do takového vzorku. Hůl, která má dva konce, nemůže mít šestý. Cesta vede po úbočí kopce, vrchol je jen iluzorní..

„Bílkoviny ztratí naději, když jim dojde cholerická leukoplast,. kontroval jsem. „Vítr vane nejprudčeji tomu, kdo zrovna snídá.. „Poslední hokejová třetina je borůvkovou marmeládou na toastu jezevčí existence.. „Hovnivál nikdy neuhněte kuličku z archetypu.. „Plavky je vhodné nosit v létě, nikoli ve třetím slově románu Saxe Rohmera.. „Kámen je kobliha.. „Takto bylo slabý,. řekl jsem. „Vyhrál jsem.. 112 „Prosím?. „Dejte mi Minutemana.. „Je mi líto, pan Minuteman je bohužel momentálně zaneprázdněn, mohu něco výří-. „Tady Keller.. „Ah.. Chvíle zbrklého ověřování mého hlasového otisku. Potom klapnutí, jak jsem byl přepojen tam, kam ho po mém útěku povolali – do Rainboville.

„Čekal jsem, kdy zavoláš,. řekl Minuteman. „Jo, vážně?. „Ano. A neztrácejme čas, mám na lince další hovor. Kde nám ho předáš?. „Koho?. „Koho asi. Koho asi tak můžu mít na mysli. Tahoma je příliš velké sousto i na tebe, Kellere. A myslím, že to moc dobře víš..

„Proč bych vám ho měl dávat?. „Třeba proto, aby sis zachránil život.. „Ha ha.. „A nebo proto, že máme Jankowitzovou.. Tetnokrát jsem „ha ha. kupodivu neudělal. „A protože taky moc dobře víš, co s ní provedeme, když Tahomu nevydáš.. „Dělejte si s ní, co chcete,. řekl jsem, ale samotnému mi to znělo dost nevěrohodně. A starého mazáka, jako byl Minuteman, jsem neoblbnul ani na sekundu.

„Vážně? Takže jí opravdu můžeme ukroutit bradavky kleštěma? Rozbodat dásně jehlicemi? Nalít do krku čistící přípravek na záchod?.

Nenávist, která mě zničehonic zaplavila, byla dvacetkrát silnější než ve sklepě u Anastázie a to mě

zaskočilo. Zabiju tě, ty zmrde. Slyšíš? Zabiju tě. Ale nahlas jsem Minutemanovi nic neřekl. Asi proto, že jsem nedokázal promluvit.

„Vstříknout do žil benzín? Vytrhnout oči z důlků pomocí vakuové pumpy? Roztrhat poševní vchod jatečními háky?.

Otevřel jsem ústa, ale ani tentokrát jsem ze sebe nevypravil jediné slovo. Hrdlo jsem měl rozežrané oslnivě bílým vztekem. Cítil jsem, jak se třesu.

„Stačí říct, Kellere, a my to pro tebe rádi uděláme.. Sluchátko tiše vrzalo, jak jsem ho drtil v ruce. Stále to byl jediný zvuk, který jsem vydával.

„No. Takže myslím, že jsme si to vyjasnili,. řekl Minuteman. „Do pátku nám Tahomu doprav na Saturn, ano? Řekneme ti kam přesně. A Kellere? Moc mě neser..

Zavěsil. Taky jsem položil sluchátko. „Ty vole,. řekl Di Fazz. „Co se to s tebou děje?. Blbá otázka. Oba jsme moc dobře věděli, co se to se mnou děje. „Co to s tebou udělala?. „Nic se mnou neudělala,. promluvil jsem konečně a přišlo mi, že mluvím hrozně tiše. „Něco se stát muselo.. Pořád jsem mluvil tiše: „Nestalo se vůbec nic. Nic zvláštního k ní necítím. Dokonce když jsem s ní, sere mě každý detail. To, jak drží cigaretu, jak si sedá, jak vstává, jak se usmívá, ten tik, jak si škrábe jizvu na předloktí, všechno. Když jsem s ní, nejradši bych ji zabil. A když s ní nejsem… mám pocit, že už

ji nikdy nechci vidět. Chvílema.. „To je láska,. řekl Di Fazz. „Ale hovno,. zašeptal jsem. „Ty ji miluješ.. „Nesmysl.. „Normálně ses zamiloval.. „Běž do prdele.. Mluvil jsem čím dál tišeji. „Ne, tam se právě chystáš ty, Kellere. Chceš se vplížit do Rainboville a zachránit ji.

Řekni, že nemám pravdu..

A najednou jsem cítil, jak něco povolilo. Tlak zmizel a já mohl zase mluvit normálně.

Vztek neopadl, jen se transformoval v něco jiného. V něco, co jsem dobře znal. „Nemáš pravdu.

Mám úplně

jinej plán.. „Jinej plán?. zeptal se Di Fazz. „Jakej plán?. Usmál jsem se. „Prostě to zkurvený město vyhladím,. řekl jsem. 113 „Číslo čtyři,. řekl Di Fazz a zabral za madlo. Pětimetrové křídlo dveří se s rachotem odsunulo stranou.

„Nevěděl jsem, že máš vlastní hangár,. poznamenal jsem. „A dokonce čtyři.. „Osm,. opravil mě Di Fazz a rozsvítil. V hangáru stál celkem zachovalý Sikorsky SH-60B Sea-hawk. Byl v dobrém stavu, jen na ocasním pylonu prosvítaly šrámy a navařovačky. Za ním jsem zahlédl Dassault Aviation Super Enterdard, Mil Mi-24 Hinda, CSH-2 Rooivalka, YF-23 Black Widow II – a zbytek Di Fazzova leteckého parku se ztrácel ve tmě.

Hangár číslo čtyři se nacházel na východní straně Di Fazzova pozemku. Montážní hala byla přilepená zezadu, rovnou z vrat výjezd na zežloutlou trávu přistávací plochy.

„Tak co ty na to?. poklepal Di Fazz zažloutlým ukazovákem na sikorskyho. „Pohoda, ne?.

„Ne,. řekl jsem. Upřel zaskočené oko na zaprášené dylotexové zářivky. „Jak to?. „Je to vrtulník.. „Máš postřeh.. „Chci je vybombardovat. Nemůžu je bombardovat z vrtulníku.. „Proč ne?. Zadíval jsem se na něj, jestli to myslí vážně. „Je pomalej a nestabilní. Bude se s ním kravsky manévrovat a neustojí vzduchový turbulence z výbuchů..

„Když umíš pilotovat, tak bez problémů. A pokud si vzpomínám, ty jsi měl stupeň dva.

Co jsi čekal, že dostaneš? Bombardér? To jako myslíš, že tady někde mám schovanej B-52?.

„Jo.. Zrozpačitěl.,,No mám, ale ten ti nepůjčím. Je to raritní kousek od Hanoje.. Obešli jsme dvacetimetrový stroj. „Tohle ti přece stačí. Muž na poušti, který nemá koně, neodmítne jeho stín..

„A ještě ke všemu mi vnucuješ protiponorkovou verzi!. zjistil jsem. „To snad není pravda..

„Bombardovat město, ve kterém se nachází zachraňovaná dívka, je mimochodem hodně originální taktika,. odpálil Di Fazz. „Je zavřená v atomovém bunkru.. „Jak to víš?. „Viděl jsem to v Anastáziině krátkometrážním debutu. Mimochodem pěkná sračka.. „Rád věřím. Hele, tady ty závěsy pro hlubinné pumy předěláme na držáky na bomby a bude to super..

Co jsem měl dělat? Darovanému vrtulníku na rotor nekoukej. „No tak dobře.. „Neboj, to uřídíš.. Zapálil j sem si cigaretu. „Jo. Hm. A co kdybys pilotoval ty?. „Já jsem s tím skončil.. „Jo, něco takovýho jsi říkal.. „A ty jsi to zřejmě neslyšel.. „Slyšel, ale nevěřil.. „Tak tomu věř. Vůbec mi to nechybí. Vůbec.. „Chm.. „Vůbec. Zítra ti dám k ruce šest servismanů, nemělo by to zabrat víc jak den.. „Fajn.. To bylo v neděli třináctého března. V pondělí jsem absolvoval další lékařskou prohlídku (regenerace postupovala raketovou rychlostí – od operace uplynul sotva týden a plastové strupy už

bledly a odpadávaly), šel zkontrolovat unesenou zbraň posledního soudu (stále v komatu) a pak jsem s Di Fazzovými hochy strávil den prověrkou a zkouškami sikorskyho. Celkem to šlo.

V úterý

předělávali závěsy na hlubinné pumy, aby se z nich daly svrhávat klasické bomby. Ve středu jsem začal vyrábět napalm.

114 Jako ztužovadlo jsem použil nastrouhané mýdlo (dvanáct palet) smíchané se síranem hlinitým. Někdo dává přednost kamenci, ale to je čajíček. Přimíchal jsem hlinité soli, po uschnutí jsem ztužovací prášek nasypal do benzínu v poměru 1:9 a uvařil. Přidal jsem taky trochu termitu, aby to mělo šmak.

želé jsme do bomb plnili ve středu. Ve čtvrtek (po poslední lékařské prohlídce) jsem odstartoval. Byla to dojemná scéna.

Přestože bylo šest hodin ráno, přišli mi kromě Di Fazze zamávat i doktor Zweistein, sestra Helga a mechanici, kteří mi pomáhali dávat sikorskyho dohromady. Tak jsem jim přirostl k srdci, chlapům. Když jsem nastupoval do kabiny, sázeli se mezi sebou, jestli spadnu hned po startu, nebo jestli uletím aspoň kilometr.

„Myslíš, že je to dobrej nápad brát ho s sebou?. kývl Di Fazz hlavou k nákladovému prostoru, kde byl k nosítkám přikurtovaný Tahoma (stále v komatu).

„Při nejhorším ho za ni fakt vyměním.. „Malomyslnost hned na začátku je zhouba. Od ducha k duchu kráčí podání.. „Hele, Di Fazzi. Poslední šance.. „Co?. „Letět se mnou.. „Panebože, kolikrát ti to mám opakovat? Vůbec mi to nechybí!. „No jasně.. „Já to myslím vážně, doprdele!. „Takže neletíš?. „Ne!. třískl dveřmi kabiny a odkráčel k Helze. Nastartoval jsem. Oba turbohřídelové motory General Electric se rozeřvaly, šestnáctimetrová vrtule se dala do pohybu. WHUP WHUP

WHUP

WHUP. Helikoptéru omotal cukrový chomáč zvířeného prachu a nalepil se na okna, přestože měla antistatický postřik. Kabina ztemněla.

Několikrát jsem prohmátl ruku, až zapraskaly klouby, a zlehka ji položil na páku kolektivu. Mrknul jsem na dvouručičkový otáčkoměr – otáčky motoru byly v pohodě (2900

ot/min), otáčky rotoru taky (3000 ot/min). Otočil jsem rukojetí kolektivu a přidal plyn. Náhon zadní vrtule – nejkritičtější faktor pro běh na zemi, jak mi kdysi vtloukal do hlavy můj instruktor – v normě. Ranní slunce se snažilo propíchnout nános na oknech vražedně naostřenými paprsky.

Neúspěšně. Zvedal jsem páku kolektivu ze spodního dorazu a vyšlapával pravý směrový pedál, abych se mohl odpoutat od země, když znovu třískly dveře a Di Fazz zapadl do křesla druhého pilota. Ani se na mě nepodíval.

„Drž hubu,. řekl, když se kšíroval ke křeslu. „Nechci slyšet jediný slovo.. Mlčky jsem mu přehodil řízení. Ale šklebit jsem se nepřestal. Jak vrtulník stoupal, slunce bodalo do clony rudého prachu stále zuřivěji. 115 Stín sikorskyho klouzal po kamenité pláni, prach skřípal v zubech. Letěli jsme dvě hodiny a za tu dobu jsme řekli jen tři věty: „Vodu?. (Di Fazz – když mi nabízel cyklistickou láhev s ožvýkaným šlahounem), „Jo, díky. (já) a „Přestaň se kurva šklebit. (Di Fazz). Do Rainboville zbývalo posledních dvacet kilometrů.

Odepnul jsem se a šel připravit rotační kulomet Tango R4, připevněný na vysouvacím rameni v zavazadlovém prostoru. Nastavil jsem rameno do tupého úhlu a zaaretoval pozici.

Zkontroloval jsem Tahomu. Dýchal mělce, ale rovnoměrně. Vrátil jsem se zpátky a vysrknul poslední kapku z cyklistické láhve. V přilbě zapraskalo, jak konec slámky nasál vzduch. Zpoza horizontu vylézalo Rainboville.

„A máme to tady,. řekl Di Fazz a jeho hlas zadrnčel jako do nekonečna natažená žvýkačka. Přitáhl páku cykliky, rozžhnul displej CD.

Vestavěné reproduktory zahřměly. Naštěstí žádný klišé Wágner, ale staří dobří Motorhead. Červenou poušť vystřídaly rozmazané

vrcholky stromů. Listnáče a jehličnany se míhaly ve světlém a tmavém kobercovém vzorku a Rainboville se zvětšovalo. Di Fazz si odplivl do kouta.

Les zmizel a pod námi rolovala pláň obklopující město. Motorhead vystřídala ještě tvrdší a brutálnější muzika: Kylie Minogue. Střechy. Zabral jsem za páku. Držáky na první bombě odskočily. 116

Nebe zahučelo napalmem. želé blaflo ještě v letu – jelikož jsem do směsi přidal hlinité soli, fungoval kyslík a vzdušná vlhkost jako detonátor. žlutooranžová koule se rozlila po obloze do roztřepeného deštníku.

Sikorsky vibroval v rytmu I Should Be So Lucky. Uvolnil jsem další bombu. „Nevyjádřeno slovy, nesepsáno písmem,. zašeptal Di Fazz zírající z bočního okna. V

šilhajících očích mu kmitaly plameny.

Ohnivý déšť se snášel na Rainboville jako benzínový sen. „Vytas špekáčky, mami,. řekl jsem. Napalm se zahučením dopadl. Zavalil domy, předzahrádky a tenisové kurty šlehajícím kobercem. Plameny proudily ze střech a ovíjely se kolem sloupků zahradních altánů. Broskvoň se obsypala žhnoucími květy, oheň zabalil novinový stánek a proměnil ho v dunící kužel.

Sádrogeloxový trpaslík chytl modravým plamenem, ulicí se hnaly žluté vlny. Písek sklovatěl.

Bouchlo první auto. Vrtulník se zazmítal v turbulencích horkého vzduchu. Di Fazz přitáhl knipl, úhel náběhu nosného rotoru vyskočil do extra kladných hodnot. Jako kdybych o té bombardovací nestabilitě nemluvil. Di Fazz narval knipl dopředu, aby zastavil otáčení kolem příčné osy, listy hlavního rotoru změnily úhel a proud se odtrhl. Přídavný klopivý moment nám zatížil zadek.

Turbokompresor zavyl. Di Fazz předešel vymknutí z kontroly bleskově – snížil úhel listů nosného rotoru, vyšlápl levý

pedál a převedl vrtulník do souvratu. Třicet metrů pod námi běžel středem ulice plápolající muž a před načančanou cukrárnou se svíjelo duo tlouštíků. Vůně škavřeného sádla byla cítit až do sikorskyho. Z růžové cukrárenské

markýzy zbyl jen rám s poskakujícími jiskrami. Hořící muž doběhl k fontáně na náměstí a vrhnul se do ní. Pochopitelně zbytečně. Jako by nevěděl, že napalm se nedá uhasit, dokud neprohoří až na kost. Polykarbonátové přední okno helikoptéry zadrnčelo odraženými výstřely.

Přišly z nezasažených částí města.

„Vypustil jsem další bombu. Lidských siluet míhajících se v žlutých oblacích přibývalo. Přibývalo také výstřelů z nezasažené

části města. Zatím nezasažené. Ze západu nás někdo kropil kulometnou dávkou. Sikorsky se zmítal jako plechovka od Coly, která se připletla na školní hřiště a Di Fazz rněl plné ruce práce. Čtvrtá bomba, pátá bomba.

Zleva se vztyčil kudrnatý sloup rakety země-vzduch. Di Fazz ubral kolektiv, cykliku hodil do neutrálu – listy rotoru hučivě vymávly – a vyhnul se raketě s minimalistickou elegancí.

Vycvakl jsem pás a vrhl se dozadu, posuvné dveře zajely do strany a rozžhavený kyslík mi vypálil hrdlo. Zezdola střílel každý, kdo nehořel. V hučení napalmu, zpěvu vzduchu a řevu Kylie Minogue sice nebyly slyšet výstřely, ale trhavá světla palby mrkala po celém Rainboville.

Pancéřování sikorskyho zvonilo a drželo.

Joystick tanga mi vklouzl do ruky. Rotační kulomet se roztočil. Město se začalo rozpadat. Povětřím plachtily zkroucené kusy plechů, prejzové tašky, vupperplastové úlomky a cákance skla. Vzduch zahltilo rozemleté zdivo. Tango drtilo domy a auta jako skartovačka. Lidé se měnili v oblaka hemoglobinu.

Na jemno nakrájené části Rainboville se mísily s ohněm a vřící krví. Každá část vesmíru pogovala, nic nebylo v klidu, Brownův pohyb se vpekl do základních fyzikálních zákonů. Chaos de luxe. Proud horkých nábojnic se mi řinul kolem nohou a rotační kulomet zněl jako patnáctimetrový kávovar.

Od domku barvy brunátných fialek hvízdla další raketa. Sestřelil jsem ji v letu a vzápětí přestal existovat i fialový domek. Kolem hlavy mi zasyčela zbloudilá kulka, se znělým KLANG

se odrazila do pilotní kabiny a zasekla se do sedačky.

Střelba neustávala. Pak vybuchl poklidně plápolající dům na rohu a pokropil všechny rainbovillské

střelce v okolí smrští kulek. Skladovat náboje doma ve spíži se nevyplácí. Svazek hlavní tanga se rozmazal do vířícího válce. Di Fazz vyhodil další bombu. Jako když nad domovním blokem otočíte kohoutkem sprchy.

To už jsme ale byli na okraji města. Přeletěli jsme okraj Kaňonu chemoterapické spásy, Di Fazz přizvednul kolektiv a sikorsky se začal otáčet doleva. Pustil jsem spoušť. Vrtulník se nad kaňonem obrátil, Rainboville nám najelo před popraskaná a začouzená skla. Horko mi speklo zuby do širokého úsměvu.

Nad městem se tyčila dvacetimetrová stěna bouřícího ohně. Rozžhavený vzduch lomcoval siluetami. Hořela už třetina města – a zbývající dvě se hemžily jako pomočené mraveniště. Z

dálky k nám dolehlo jódlování sirén rainbovillských hasičů a další dům s náboji začal bezhlavě pálit. Z

druhého konce města mu odpověděl další. Naštěstí si Liga postavila svoje ukázkové městečko na ukázkové samotě. Bude trvat nejmíň dvě

hodiny, než sem dorazí marťanská policie a armáda. To už budeme hotoví. Vločky spáleniny vířily vzduchem jako roj dezorientovaných masařek. 117

Druhé kolo náletu jsme odstartovali likvidací mimořádně nebezpečného hostince U

plešaté

kukačky. Ohněm postříkaná budova bouchla velmi decentně. Moc alkoholu v ní nebylo.

Ne že by mě

to v tomhle městě překvapovalo. Potom jsme se vypořádali s letištěm na jižním okraji. Olízli jsme ho už při první jízdě, ale teď jsme si definitivně zajistili, že odtud proti nám nikdo nevzlétne.

Problém byl, že nám pomalu docházely bomby. Zbývaly jen tři. Střelba prořídla. Rainbovillští měli plné ruce práce s tím, aby se kryli před střílejícími baráky, kterých přibývalo. Teď už po sobě pálily celé domovní bloky. Občas k nám něco zalétlo, ale pancíř to odchytil.

Co ovšem pancíř neodchytil, byla dávka z těžkého kulometu Chatellerault. Proud střel mě minul, ale na dece, do níž byl zabalený Tahoma, naskákaly tmavě rudé fleky. Tahoma zasténal.

„To snad ne!. otočil jsem hlavně tanga proti kulometčíkovi. Měl můj obdiv, protože dvanáct kilogramů těžkou zbraň (plus nábojové pásy) vyvlekl až na vrchol věže evangelického kostelíka. Spoušť tanga mi zapadla do vytlačené rýhy na prstu.

Měl jsem to jednodušší: zatímco on se musel trefovat do pohyblivého cíle, mně stačilo zasáhnout kosterní věž. Traverza z vychrlených nábojů udeřila do uměle patinované omítky a vytryskl oblak zdiva.

Jeho další dávka nám proděravěla levý pylon. Pořád jsem držel spoušť. Tango ječelo jako zubní

vrtačka, z kostelní věže lítaly kusy. Už vypadala jako strom nahlodaný bobrem. Poslední dávka, kterou střelec na zvonici vypustil, šla mimo. Věž se zahoupala – zvon zaduněl majestátním DING DONG –a naklonila se. Pokládala se na přilehlý hřbitov a střechy domů velebně, s důstojností sekvoje poražené v čestném souboji. Kulometčík se pokusil během pádu seskočit, ale dosáhl jedině toho, že dopadl mezi hroby půlsekundu před tím, než mu věž přistála na hlavě. Zkontroloval jsem Tahomu. Stále žil, stále v komatu. Zdálo se mi, že ani jedna ze tří ran ho nezabije. Rány jsem provizorně přestříkal tekutým obvazem.

Di Fazz vyhodil předpředposlední bombu. Napalm zabubnoval na střechy a pohltil hasičské auto, které stálo napříč ulicí.

Stejně dávno nikdo nehasil. Letěli jsme nad hlavní třídou k jižnímu okraji města a obhlíželi terén. Když nepočítám zuřivě pálící baráky, nikdo po nás nestřílel.

Pusto a mrtvo. Spíš mrtvo. Ideální situace pro přistání a přechod do druhé fáze mise. „Pohoda,. obrátil se na mě Di Fazz. „Vypadá to, že to nejhorší máme za sebou,. přikývl jsem. A pak z boční ulice vyjel ten tank. 118 žádný Krauss-Maffei Leopard 2. Mitsubishi Heavy Industries Type 61, odlévaná věž, krabicovitý

zadek. Otočil se na místě, rozjel se středem třídy a zahájil palbu z protileteckého kulometu ráže 12,7

mm. Polykarbonátové přední sklo sikorskyho puklo. Vrtulník byl v mžiku plný řvoucího vzduchu, střepů, trhanců kabinového interiéru a urvaných součástek.

Di Fazz strhl cykliku vlevo a dopředu. Nekonečná sekunda a půl – vrtulníky mívají delší reakční

dobu díky vysoké setrvačnosti rotoru – během které nás kulomet porcoval na molekuly, pak šel nos sikorskyho dolů a stroj se začal otáčet. Nalehl jsem na rukojeť tanga. Druhou šanci sundat střelce z věže tanku mít nebudu.

Nepotřeboval jsem nápovědu, abych uhádl, kdo to je. Minuteman seděl za štěkajícím kulometem a černé manažerské sako mu vlálo.

Smršť z tanga vyryla vedle tanku kaňon a vyrazila do kompozitního povrchu souhvězdí stříbrných důlků. Minuteman se propadl do věže jako nedočkavý oběšenec – netušil jsem, jestli jsem ho zasáhl nebo ne.

Přeletěli jsme tank. Ještě nad ním Di Fazz vyšlápl levý pedál, ubral plyn a třicet metrů za obrněncem se ve visu otočil.

Minuteman se také otáčel (takže jsem ho nezasáhl). Vykroužil s kulometem v horním poklopu hladké kolečko – a současně se, pomaleji, na nás začala obracet i samotná věž. Di Fazz nalétával podruhé.

Stiskli jsme s Minutemanem spouště kulometů. 119 Sloupec krve, který z Minutemana vyšlehl, nebyl moc velký, ale v mířidlech jasně viditelný. Lovec lidí zahučel podruhé do poklopu, tentokrát méně elegantně.

Sikrosky se začal přetáčet na pravou stranu; Di Fazz ležel na kniplu cykliky a chlístalo z něj. To bylo podruhé, co mě napadlo, že bych si měl zjistit, co je vlastně to „řešeto.. Vrtulník se překlápěl čím dál víc. Skočil jsem k řízení.

Di Fazz kupodivu ještě žil. Něco zablekotal do budíků. Asi zenové moudro. Přitáhl jsem cykliku, ale pozdě: vario se utrhlo do klesání.

Vrtulník se překlopil a řítil se k zemi. Rovnou na tank. Přizvedl jsem kolektiv a motorkovou rukojetí na konci páky přidal plyn. Ochozená vačka přípustí

zacvakala. Sikorsky dostal epileptický záchvat. Věž tanku se dotočila. Ústí devadesátimilimetrového kanónu Japan Steel Works mi zazíralo do obličeje.

Pokoušet se udržet neovladatelný vrtulník ve vzduchu a současně s ním uhnout do boku je práce pro vraha. Takže jsem se o to pokusil.

Opřel jsem se do cykliky a pravý pedál zarazil na doraz. Stačí uhnout o dva metry. Dva metry, to přece není moc.

Černý tunel hlavně se mě pokoušel zhypnotizovat hladkým vývrtem. Každou chvíli z něj vyjede vlak.

Sikorsky sebou trhl a položil se na bok. Ještě metr. Vlak vyjel z tunelu. 120 Protipancéřová podkaliberní střela utrhla vrtulníku celý podvozek. Stroj se zvolna otáčel okolo osy. Velice zvolna. Jako byste pouštěli film po jednotlivých okénkách. Nemyslel jsem si o tom vůbec nic.

Díval jsem se, jak se kryt přístrojové desky neuspěchaně muchlá a trhá, jak se roh rozpáraného plechu blíží k mé ruce sevřené kolem kniplu, jak se dotýká jejího hřbetu, jemně na něj tlačí, jak kůže bledne, jak se plech zanořuje, jak mi řeže kosti. Cítil jsem, jak mi vylézá z dlaně a zasekává se do pryžové rukojeti cykliky, pozoroval jsem, jak kapky vytrysklé krve víří vzduchem jako hejno loterijních míčků.

Podlaha se otvírala, viděl jsem ubíhající ulici pod námi, každou prasklinu, každý úlomek, kabina se hroutila, jako bychom seděli uvnitř papírového modelu, který se právě někdo rozhodl zmačkat a vyhodit.

Měl jsem dost času si prohlédnout i průčelí domů, které mi za vytlučeným, zmenšujícím se oknem jely, jako by byly vyfotografované a nalepené na otáčivý buben. Pak se čas zase rozjel.

Do tanku jsme narazili v plné rychlosti. 121 Protože se sikorsky ve vzduchu přetočil, napálil to do tanku zadním rotorem. Celá zadní část i s ocasní vrtulí se zlomila a křupla jako zmrzlinový kornout.

Předvedli jsme s Di Fazzem synchronizovaný kotoul vzad. Setrvačnost nás vystřelila z kabiny do zavazadlového prostoru.

Tank náraz helikoptéry pochopitelně neustál. Možná kdyby to byl anglický vickers nebo izraelská

merkava, které váží přes šedesát tun, vyvinulo by se to jinak, ale o polovinu lehčí japonský obrněnec neměl šanci.

Sikorsky ho začal hrnout před sebou. Letěli jsme s Di Fazzem zavazadlovým prostorem a stěny se varhánkovitě smršťovaly.

Práskli jsme sebou na Tahomu. Zlomil jsem si o něj dvě žebra. Jestli ho neprobere tohle, tak už nic. Neprobralo. Vrtulník a tank oraly hlavní třídu v oblacích betonu a rozervaného asfaltového podloží. Dům uzavírající hlavní třídu se od místa srážky nacházel jen dvanáct metrů. Vstoupili jsme do něj předním vchodem bez zaklepání.

Dvě do sebe zaklesnutá monstra se prohnala obývacím pokojem ověšeným ohořelými dečkami a vystřelila na zadní dvorek, kde do trávníku zalisovala psí boudu. Hned za zčernalým plotem stál další

dům. Ten už jsme neprojeli. Vzali jsme ho s sebou. Byl to lehký nepodsklepený jednopatrák z borovicových prken. Jeho stavitel si s hloubkou základů

hlavu nelámal. Co by se mohlo stát? Přijde zemětřesení? Přívalové deště? Přijede vrtulník Sikorsky naražený na tank Mitsubishi a utrhnou ho od země?

Nakonec se nám ale ten dům, ve kterém jsme se čím dál pomaleji sunuli, docela hodil – to když

po nás jeho sousedka, žlutá vilka na samém okraji Rainboville, začala střílet. To už jsme byli z města venku, na pláni.

A miřili jsme ke kaňonu. 122 Rád bych vystoupil, fakt rád. Ne že bych se občas nechtěl povozit, ale bral bych spíš poníka. Nebo ferrari. Jenže – kromě toho, že jsem byl zaklíněn pod bublajícím Di Fazzem a levou nohu mi svíral kruh ze zdeformované ocele – jsem se nemohl hýbat.

Nemůžete čekat, že si dáte dopoledne srážku tanku s vrtulníkem a odpoledne vyskotačíte na slavnost lidových tanců. Zatím jsem nic necítil, ale to nic neznamenalo. Věděl jsem, že bolest číhá za rohem jako chlápek z kresleného vtipu.

Okraj plošiny se blížil. Naše uskupení zpomalovalo. Di Fazz mi kapal za límec, Tahoma se nehýbal. Měl jsem dojem, že za stěnou tanku slyším řinčení. že by to Minuteman rozchodil? Proč si ten kaštan prostě nelehne a nechcípne?

K okraji zbývalo posledních pět metrů. Teď už jsme se vysloveně loudali. Jízda byla pomalejší a pomalejší, náš konvoj vrzal a skřípěl a rozhrnovaný písek šustil.

Přesto jsme těch pět metrů nakonec urazili. A přehoupli se přes okraj. A zůstali tak: dům plný bojové techniky kývající se na hraně nad propastí. Rád bych přesedlal na poníka. Fakt rád.

Snažil jsem se nekýchat. A nefunět. A nedýchat. A nevydrolit si zuby bolestí, která vyběhla zpoza rohu a začala mě mlátit kyjem po hlavě.

Syndrenalin jsem měl v kapse na pravém stehně. Teoreticky by neměl být problém se k němu dostat.

K ruce jsem měl pořád ještě připíchnutou hlavici kniplu. Když jsem si plech z ruky vytahoval, vrzal o kosti. Pot mi kapal do rány. Kapsa byla zapnutá. Výborně. Následujících šest minut jsem měl o zábavu postaráno. Zkuste si někdy jednou (děravou) rukou rozepnout fungl nový neochozený knoflík na stehně, na které nevidíte. Lepší než ty dřevěné špalíčky, co prodávají v Království hlavolamů. A po celou dobu se dům houpal na okraji plošiny. Ještě ke všemu jsem začínal chytat mořskou nemoc.

Náboje se syndrenalinem mi klouzaly v rukou. Vyřešil jsem to tak, že jsem se jich rychle zbavil. Vbodnul jsem si je do stehna – první, druhý, třetí. Čtvrtý.

Za devět zhoupnutí to začalo fungovat. Přestal jsem cítit. Vlna otupěni se šířila tělem jako kapalný dusík. Porcelánizace svalů, expresní

mramorovém. Vydechl jsem a vrtulník se nebezpečně naklonil. V takových situacích se obvykle říká: „Nejvyšší čas odtud vypadnout.. Vyrval jsem nohu z ocelového sevření – krev dutě krápala mezi slisované trubky.

Letmým pohledem jsem zjistil, že jsem si sedřel kůži z poloviny stehna. Necítit nic je fajn.

Nadzvedl jsem Di Fazze a protáhl se pod ním. Spláclou dveřní škvírou jsem se vymáčkl ze sikorskyho jako pasta z tuby. Rovnou do kuchyně.

Podlaha vedla vzhůru pod šedesátistupňovým úhlem. „Vypadala jako dlaždičkový Matterhorn. Na trupu kývající se helikoptéry se válely rozbité talíře a zmražené polotovary v plastových fóliích. Za oknem se pohupoval červený horizont.

Ke kterému jsem se ovšem nedostal. Jasně, k horizontu se člověk dostat nemůže – ale já se nedostal ani k tomu oknu.

Minuteman, který se tiše vykulil ze spodního průlezu tanku, mě chňapnul za nohu a hodil na kuchyňskou linku. Dům se otřásl.

Na chvíli jsme oba strnuli a snažili se nehýbat. Dívali jsme se na sebe. Chlápek, se kterým jsem si tak pěkně popovídal telefonem, měl tvář zespodu ohozenou krví a pravou polovinu trupu pokrytou nastříkaným obvazem. To ho v případném souboji znevýhodňovalo. Uvědomoval si to a vrhl se k oknu, k němuž jsem předtím směřoval já.

Vymotal jsem se z řinčící hromady nádobí a skočil na něj. Kopem, který připomínal neobratně provedené gyaku geri, mě odeslal do otevřené komory plné

zahradnických krámů. Vrátil jsem se obratem. Vrátil jsem se s křovinořezem. Minuteman se mi pokusil vyhnout otočkou, přitom uklouzl a sjel po svažující se podlaze.

Chytil se prahu vrtulníku, ale ten mu zůstal v ruce, a Minuteman podjel helikoptéru a zmizel v hlubinách domu. Zasmál jsem se a sklouzl se za ním. Třiceticentimetrovou mezerou pod sikorskym a tankem, otevřenými dveřmi do obýváku. Minuteman přistál na vyludsovém křesle, které spadlo do rohu místnosti a hrabal se ke dřevěným schodům. Tady byl za oknem lepší výhled: Kaňon chemoterapické

spásy. Od dvousetmetrové propasti nás dělila jen tenká stěna s kýčovitými zátišími Sinus Sabaues. I když Kaňon chemoterapické spásy jim v paprscích dopoledního světla zdatně konkuroval. Odrazil jsem se od skříně plné střepů a šel po Minutemanovi. Chytil se zábradlí a klusal po houpajících se schodech do prvního patra – nebo se aspoň snažil co nejrychleji sunout po zdi. Stiskl jsem tlačítko elektrického startéru a křovinořez udělal drnčivé VRRRRRRÁÁÁU.

Zachechtal jsem se.

Takže jsem propásl ten konkrétní okamžik, kdy na mě tank začal couvat. 123 Možná ho uvolnila naše bujará honička. Možná by se utrhl stejně. Faktem je, že nejdřív záď s vodorovnými žaluziemi zvolna klesala – a pak se najednou obrněnec urval a řítil se na mě.

Jestli jsem něco nečekal, tak že mě jednou v obývacím pokoji přejede tank. Ale život je plný

překvapení a ovesné kaše. Snad ve všech hudebních hitparádách Sluneční unie existuje rubrika „Skokan týdne..

Myslím, že tím, co jsem předvedl v domě visícím nad Kaňonem chemoterapické spásy, jsem se hladce nominoval.

Mitsubishi Heavy Industries Type 61 se prohnal tak blízko, že mě málem strhl vzduchový vír. Tank proboural stěnu a spolu s vyludsovým křeslem, obklopen kýčovitými obrázky, padal do hlubin kaňonu.

Padal docela dlouho. Byl jsem zvědavý, jestli se dole udělá obláček prachu, jako se objeví vždycky, když dopadne Wile E. Coyote, génius, ale nic nebylo. Kreslené grotesky lžou. Tedy, sérii „Taz je zplnomocněn prohlásit.

jsem stejně nikdy nevěřil, ale… Neexistující zdí se dovnitř dral vítr a měnil pot v námrazu. Minuteman se mezitím dostal do prvního patra.

Ale tam se nezastavil. Když jsem se vyhrabal za ním, zahlédl jsem, jak mizí v otvoru na půdu. žebřík vytáhnout nestačil.

Půda byla malá, nedávno uklizená a nepodstatná. Minuteman se právě soukal na střechu.

Proboural jsem druhý vikýř a vylezl za ním.

Už na mě na kývající se střeše čekal. Rozkročený na keramických taškách, roztrhané sako mu plandalo, v ruce svíral dlouhou železnou tyč s véčkovým profilem a ostrými okraji. Vypadalo to na kus nějakého rámu.

Protúroval jsem křovinořez. Byl to klasický jednoruční model s dlouhým nožem, ale měl velké

plastikové držadlo ve tvaru písmene D, takže se dal držet oběma rukama. Což jsem neudělal, protože druhou rukou jsem vyvažoval – kromě toho, občas je výhodné nechat si jednu ruku volnou. Jako třeba ve chvíli, kdy na vás útočí kamenně se tvářící lovec lidí se železnou tyčí.

Pro začátek se mi tou železnou tyčí pokusil urazit hlavu. Byl to klasický horní sek, jako by vypadl z příručky podle Radaelliho. Vykryl jsem ho Lichtenauerovým zwerchau – příčným sekem, při němž by měl rub čepele směřovat na levou stranu protivníka. Kdybych měl tedy meč a ne „akumulátorové

nůžky na živý plot.. Pochopitelně jsme oba měli ten samý výcvik v základním hybridním šermu. Minuteman odpověděl kavací proti mému odrazu. Byl to solidně provedený kruhový výhyb a Minuteman byl zatraceně rychlý. Neviděl jsem sebemenší náznak, že by ho zranění zpomalovalo. Vykryl jsem to na poslední chvíli odbodem a Minuteman vykroužil další výhyb – tentokrát dokonce dvojitý.

Moje kontro-tempo ho moc nezaskočilo, další výpad vedl zdola. Odrazil jsem ho knižným sekem zaměřeným na ruce a byl to první zásah do masa. Křovinořez změnil tóninu a vzduch se zavlnil fábory krve, kůže a látky.

„Touché, kreténe,. řekl jsem a zároveň pokračoval v útoku na levý dolní sektor s úmyslem mu prořezat neesteticky zaplevelenou žaludeční stěnu. Točil svou tyčí vlevo proti ječícímu noži a současně bodal s pravým krokem vpřed. Těžce neočekávaný absetzen podle Ringecka, natolik bleskově provedený, že mi tyč projela pravým bokem.

„Ha ha ha,. řekl jsem mu. Nic necítit je fajn. Na jeho tváři bliklo překvapení, ale vzápětí rval tyč ven. Pokusil jsem se o rychlý protiútok, když

už jsme jeli v tom stesso tempu, ale nějak jsem minul. Do prdele, co se to děje? Ruka s křovinořezem se mi třásla. Při další kvartě jsem mrknul na svůj pravý bok a zjistil, že z rozšklebené rány bublá krev proudem. Cákala na prejzové tašky a stékala do okapu, který ji elegantním obloukem vypouštěl do středu Kaňonu chemoterapické spásy. Nic necítit je fajn, ale to ještě neznamená, že vaše tělo bude fungovat do aleluja. Navíc mi díky krvi klouzaly tašky pod nohama.

Minuteman vycítil příležitost a začal do mě řezat jak zběsilý. Soustředil jsem se na pouhé vykrývání a ustupoval dolů směrem ke štítu (nebo spíš klouzal po krví potažených taškách). To samozřejmě mělo na následek, že se dům nakláněl do čím dál většího úhlu. Výkyvy houpání se zvětšovaly.

Minuteman to evidentně nevnímal. Jeho soustředěná tvář se momentálně nacházela v jiném vesmíru, vystavěném z geometrie svištivých křivek.

Jedinými zvuky byly řev křovinořezu, fičící vítr, naše zadýchané funění a třesk kovu.

Patou jsem nahmátl hranu střechy. Dál nebylo kam. Stál jsem na samém okraji nad propastí a odvracel Minutemanovy údery čím dál pomaleji. Každou sekundu musel přijít rozhodující zásah.

I když nic necítit je fajn, tohle jsem tedy cítil. A moc fajn to nebylo. Minuteman sekl. Byla to klasická riposita, jednoduchá, ale velice rychlá. Nestačil jsem zareagovat. Pro prise du fer jsem měl čepel křovnořezu příliš dole. Udělal jsem jediné, co se dalo: Vykryl jsem to holým předloktím. Tyč rozrazila maso a práskla o kost. Znělo to, jako by ji zlomila. Současně s křupnutím se ozvalo zazvonění. Ne že bych měl tak melodickou kostní dřeň. Minutemanův webil. Zabil ho manažerský reflex.

Jeho půlsekundové zaváhání mi stačilo. Vrazil jsem mu křovinořez do nechráněného břicha. Vyvalil oči a vyprskl mi do obličeje krev.

Ještě stále s tyčí zaseklou v paži jsem mu narval čtyřzubý vyžínací nůž co nejhlouběji do pletenců

tenkého střeva. Elektrický motor přešel do falzetových otáček a Minutemanovi ze zad začaly lítat chuchvalce vnitřností.

Ze zaťatými zuby jsem držel zmítající se zahradní nástroj ještě dvě minuty, pak jsem ho vyrval a odhodil. A zanořil Minutemanovi ruku do břicha až po loket.

Minuteman otevřel ústa a jasně červená krev mu zakloktala po bradě. Současně s krví z něj vylezlo i slovo. Respektive jméno.

„Kellere,. řekl. „Ano?. „Proč sses semmm krva vracel?. zabublal. „Změnila mě láska,. odpověděl jsem a vyrval mu střeva. Kácel se do strany, jako boxer knokautovaný levým hákem, v očích džusový extrakt nevíry. Zaduněl o keramiku, sjel po střeše a přeletěl okraj střechy.

Jeho střeva jsem stále držel v pěsti. Odvíjela se za ním jako záchranné lano. Krátký okamžik na nich visel jako nějaká obrovská loutka a díval se na mě – pak jsem rozevřel ruku a Minuteman zahájil svou cestu na první nebeský brífing.

Dům se rozhodl, že ho bude následovat. Špatný příklad, nic jiného. Když může padat Minuteman, proč bych nemohl taky? myslel si ten blbej barák. Kdybych měl čas, řekl bych mu nadčasovou větu všech rodičů všech dob: „Kdyby Vondráček skočil z okna, skočíš taky?.

Jenže já čas neměl. Vyběhnout po střeše, která se před vámi zvedá do čím dál většího úhlu, je práce na plný úvazek. A když vás navíc tělo tak úplně neposlouchá, rovnou na to vyhoďte i pár přesčasů.

Nohy klouzaly po mé i Minutemanově krvi, dech chrastil v plících (kdybych něco cítil, asi bych řekl

„řezal.) a nakloněná plošina z keramických tašek se mi před nosem měnila na stěnu z keramických tašek.

Nakonec jsem běžel v takovém předklonu, že jsem si musel pomáhat rukama. Gibbon červenoprdelný při výstupu na náhorní plošinu Pamíru bez kyslíkové masky. Barák vrzal a sténal, jako by měl porodit pětipatrový činžák.

Ve chvíli, kdy střecha stála v téměř pětaosmdesátistupňovém úhlu a dům začal zajíždět dolů, mi před oči skočila obloha a moje ruce se zachytily okraje štítu.

Jestliže jsem se svým uskočením před padajícím tankem stal Skokanem týdne, tak to, co jsem předvedl teď, byl neoddiskutovatelný Skokan desetiletí.

Ve chvíli, kdy jsem se odrážel, mi dům zmizel zpod podrážky. Letěl jsem vstříc nedomrle poblikávajícímu slunci a hluboko pode mnou se dům tříštil o skály a já

plul v mazlavém vzduchu a všichni někam navěky zmizeli a chcípácké paprsky mi vyťukávaly na obličej morseovkou punkové refrény.

Panovalo tu ticho, jen hučení větru a pleskání oblečení. Už jsem chápal, co na tom Supermana tak bere. Pak jsem dopadl na plošinu, těsně vedle vyvrženého vraku sikorskyho, který se rozhodl dům nenásledovat a zůstal trčet do prostoru.

A když se zvířený prach usadil, zjistil jsem, že jsem přistál před mlčenlivou hradbu všech zbývajících obyvatel Rainboville ozbrojených automatickými zbraněmi. 124

Bylo jich kolem tří stovek a neřekli jediné slovo. Hromadné cvakání závěrů někdy vydá za několikahodinové proslovy. Dva metry od mé pravačky leželo vyhřeznuté tango.

Jak jsem k němu jel, vyryl jsem v písku hlubokou rýhu. Dotek poškrábané epoxydové rukojeti v dlani byl úlevný jako hostie v ústech masového vraha. (Tak si to aspoň představuju, nikdy jsem hostii v hubě neměl.)

Tři sta úderníků dopadlo. To už jsem ale tiskl spoušť. Svazek hlavní se roztočil jako turbína. Na počátku války v Pacifiku, ještě před Midwayí, kdy se myslelo, že válku rozhodnou těžké bitevní

křižníky a ne letadlové lodě, byla jedinou obranou proti útočícím letadlům tzv. palebná stěna. Prostě

se střílelo ze všeho, co bylo na palubě a utvořila se zeď z rozžhaveného olova. Tango mělo kadenci třináct set padesát ran za minutu. To jev průměru dvacet dva a půl výstřelů

za sekundu. Ve vojenské terminologii se tomu říká „nepřetržitá střelba.. Svou palebnou přehradu jsem postavil někam doprostřed rainbovillského davu. Horní okraj jsem stanovil zhruba do výšky rozprskávajících se obličejů, dolní někam ke kolenním kloubům, jejichž

plátky se rozvíjely jako lesklé květy orchidejí ve zrychleném přírodopisném filmu. Teď samozřejmě

přeháním – něco takového bych v té šílené rychlosti neviděl ani já. Rainbovillští se prostě jediným lusknutím prstů proměnili v pulsující stěnu mletého masa. Točil jsem tangem ze strany na stranu a kropil v ladném oblouku.

Ano, samozřejmě, že palebná přehrada nezastavila a nevychýlila všech tři sta kulek – moje štěstí

bylo, že šlo o normální, netrénované lidi, takže se jich většina stejně netrefila. Ale samozřejmě, že jsem to koupil. Kolikrát, to vážně nevím. Syndrenalin stále účinkoval. K nebi se vzepjala skoro dvoumetrová stěna rudé přílivové vlny. Lidské tělo je ze sedmdesáti procent tvořeno tekutinami. Sedmdesát procent ze tří set těl je… Hodně. Na vrcholku krvavé tsunami skotačila růžová pěna.

Na chvíli mě ovládla představa, že mě vlna rainbovillské krve smete do kaňonu, i s kulometem a troskami vrtulníku, a já poletím, poletím, poletím mezi kapkami červeného vodopádu tak dlouho, dokud neskončí vesmír.

To byl pochopitelně nesmysl. Vlna spadla zpátky, na kácející se rozmixovaná těla a rozstříkla se po okolí. Ohodila mě nešizená sprcha.

Povolil jsem spoušť tanga. Hlavně už se stejně točily naprázdno: došly náboje. Přede mnou se rozkládala pláň pokrytá kouřícími mrtvolami. Táhly se v třímetrovém pásu, utrhané končetiny propletené do tapisérie, jejíž symetrie mi unikala, vnitřnosti vyplavené z domovských útrob jako zmatené medúzy, louže mozkových kaší splývajících v definitivním brainstormingu.

Mars sál bublající krev; na rudém písku nebyla téměř vidět. Pustil jsem se rotačního kulometu a upadl jsem.

Stále jsem nic necítil a to nebylo vůbec fajn. Nevěděl jsem, jak těžce jsem zraněný, co všechno mi vysadilo, nedokázal jsem reálně odhadnout své další možnosti.

Za masovým pásmem ležela plošina, která mě dělila od Rainboville. Jejím středem se táhla hluboká brázda poprášená útržky domu a zkroucenými součástkami sikorskyho. Jako by na okraj města dopadl meteor.

„Bude někde v jižní části,. ozvalo se za mnou zachrchlání. „Proč myslíš?. zeptal jsem se. „A neříkej nic jako ‘Když v trávě uslyšíme hada, musí být nablízku McDonald’..

„Protože tam byly domy vedoucích funkcionářů,. odpověděl. „To zní celkem logicky,. pokusil jsem se vyhrabat na všechny čtyři. Když jsem se moc neopíral o levou ruku, která byla kdysi přibodnutá ke kniplu a na níž zaúřadoval Minuteman, nenamáhal bok, který mi tentýž frajer roztrhl, a nespoléhal na pravou nohu, kde jsem měl nějaké průstřely…

Uvedení se do polohy homo sapiens bylo kupodivu snadnější. Vyprostil jsem stále chrchlajícího Di Fazze z trosek vrtulníku a vytáhl i Tahomu. Stále ještě žil. Kdyby to viděl Mick Smiley, složil by o tom písničku.

„Probuď se!. zatřásl jsem s ním. „Vstávat! Budíček!. Jestli by se mi jeho schopnosti někdy šikly, tak zřejmě právě teď.

Kašlal na mě a komatózil vesele dál. „Hajzle.. Položil jsem ho na písek a sebral Di Fazzovi Colt Anaconda. „Hodně štěstí,. řekl Di Fazz.

Možná to myslel ironicky, nebyl jsem ve stavu, kdy bych to mohl odchytit.

„Děkuju.. Colt Anaconda vážil tunu a když jsem se belhal k městu, převažoval mě na jednu stranu.

125

Kulisy zdravého životního stylu dohoří valy: Změť zčernalých trosek kam oko dohlédlo.

Zřícené

domy, doutnající kostry, zuhelnatělé vnitřnosti skřípající pod botami. „Jankowitzová!. zahulákal jsem. Hejno mastných sazí se zvedlo a zatočilo v piruetě, jinak nic. Potácel jsem sedal. Jižní část města vyhlížela naprosto stejně. Možná o něco hůř, pokud to šlo. „Jankowitzová!. Zakopl jsem o pokácenou dopravní značku a málem sebou švihnul. Jestli upadnu, už nevstanu, to mi bylo jasné. Pot mi kapal na boty, kde vytvářel v prachu negativní kaňky. Začal jsem prohledávat první zřícený dům. Než jsem se propracoval ke dveřím do sklepa, uplynulo půl hodiny. Než jsem zjistil, že ve sklepě Jankowitzová není, dalších dvacet minut. To už jsem na botách žádný prach neměl, byly čerstvě omyté potem.

Takhle ji v životě nenajdu. Zavrzal jsem zuby a přesunul se k dalšímu domu. Tam taky nebyla. Tak další. Agent z Baletu, se kterým chodila, by ji na mém místě určitě už dávno objevil.

„Jankowitzová, do prdele, kde seš?. Krev, která se ze mě crčela, byla rudá jako její nehty. Někdo vzadu v hlavě u tonsilla cerebelli mi přiblble tvrdil, že zakopnout a upadnout možná není nejhorší alternativa. V takovéhle situaci.

Situace nesituace, začal jsem se plahočit ke třetímu baráku. Tehdy mě poprvé napadlo, že může být mrtvá. že mohla být mrtvá už ve chvíli, kdy jsem z Rainboville utíkal.

Nechápal jsem, proč mě taková možnost nepřišla na mysl dřív. Protože není mrtvá, odpověděl jsem si. Jak to víš? zažvatlal ten imbecilní hlásek v okolí tonsilla cerebelli. Záznam z Anastáziiny kamery mohl být starý bůhvíkolik dní. A vzpomeň si, že Minuteman mluvil o obsahu jejího žaludku. To znamená, že jí pitvali. Ne, jenom ji prosvítili, jestli nemá štěnici, odsekl jsem.

Jenže-řekl hlásek. Zavřel jsem mu držku.

Ani ve třetím domě nebyla. že mám štěstí jsem poznal až ve chvíli, kdy jsem do něj šlápl. 126 Na devadesát osm a půl procenta to byl poslední žijící obyvatel Rainboville. Přitlačil jsem mu hlaveň anacondy do pravého očního důlku a natáhl kohout.

„Jestli mi neřekneš, kde je Jankowitzová, tak tě nezastřelím.. „To mi nemůžete udělat,. zasípal. „Ale můžu,. řekl jsem sadisticky. „Neřekneš mi to a já normálně odejdu a nechám tě žít.. Ležel pár metrů od místa, kde jsme ťukli do tanku. Hlavu zvrácenou přes zvlněný lem chodníku, jednu nohu ve výloze pekárny, druhou zavěšenou na pouliční svítilně. Po vnitřnostech vyvalených z utrženého trupu lezly mouchy. Noha na lampě se houpala.

„Mějte přece soucit!. „Vyklop to a budeš mít soucitu plnou hlavu.. Stejně mu to dělalo problém prásknout. Mentální blok jako když Ron Hubbard vyšije. Di Fazz měl pravdu – jsou jako sekta. Teda byli.

„Je v protiatomovém krytu, co je pod domem pana Stillwatera. Ten červený dům nalevo, vedle radnice,. zadrmolil nakonec. Oslavil jsem vítězství realismu nad fanatismem bouchnutím šampaňského značky Magnum. Mozek letěl až k semaforu.

PRÁVĚ OPOUŠTÍTE RAINBOVILLE, VZOROVÉ MĚSTO LIGY PROTI RAKOVINĚ. POPULACE 0.

„Tak to bysme měli,. řekl jsem. 127 Červený dům stál vedle radnice jen zčásti. Zadní trakt se utrhl a zasypal něco, co zřejmě bylo mrkvovou plantáží. Přístup do sklepa byl naštěstí volný – když se odsunuly zhroucené police s knihami. Padací dveře částečně překrýval koberec. Odhrnul jsem ho a sjel po zadku schody. (Na to, abych je sešel, jsem neměl.) Pákové uzávěry dveří od atomového bunkru někdo často promazával. Za dveřmi byla tma.

„Haló?. zavolal jsem. Nic. Opatrně jsem pokročil do místnosti. „To jsem já.. žádná odpověď. „Haló?. udělal jsem další krok. Tentokrát se mi odpovědi dostalo. Prostřednictvím hrábí, na které jsem šlápl a které mě flákly do obličeje.

Zavyl jsem a šel do kleku, v němž jsem si uvědomil dvě věci: za prvé, že slzy bolesti a opuchlý nos znamenají, že už zase něco cítím, takže během pár minut budu mít tělo v jedné vatře, a za druhé, že hrábě nikdy nikde neleží náhodou. Někdo je tam narafičil. Mohl jsem třikrát hádat kdo.

„To máš za to, ty zmrde!. zasyčel ze tmy její hlas. „To jsem já,. zahuhňal jsem s dlaněmi přitisknutými na rostoucí nos. „Já vím.. „Ale to jsem já!. „Já vím!. Tahle konverzace byla nad moje síly. „Já vím. Vždyť říkám, že to máš za to,. doplnila. „Za co?. „Jak – za co? Jdeš o třináct dní a dvě nohy pozdějc!. V kleku jsem natáhl ruku nad hlavu a našel vypínač. Čtyřicetiwattová žárovka zabzučela.

Bunkr měl vlastní elektrický okruh.

Ležela na podlaze spoutaná stříbrnou lepící páskou, pahýly obou nohou zašpuntované boulemi gázy.

„To jsem já,. řekl jsem. Nějak jsem se zasekl. „Já vím,. řekla ona a podívala se na mě. A pak se jí zničehonic začaly valit z očí slzy. V

kleku jsem se k ní dohrabal. „Ale no tak,. řekl jsem. „No tak, Danielo..

K slzám se přidaly nudle. „Co to meleš? Já se nejmenuju Daniela.. „To jsem jen tak tipnul. Přece ti teď nebudu říkat Jankowitzová.. Rozbrečela se ještě víc. Utřel jsem jí obličej rukávem nasáklým krví a podařilo se mi ji definitivně

zapatlat. „Chtěl jsem ti něco říct,. vydoloval jsem z kalhot kapesník. „Co?. Špinavým kapesníkem jsem k slzám, soplům a krvi doplnil ještě moje zaschlé holuby.

„Chtěl jsem ti říct, aby ses na toho baleťáka vysrala..

„Dobře,. řekla. 128 Ale brečet nepřestala. Než jsem ji vynesl ze sklepa, měl jsem promočenou celou maskáčovou bundu. I když „vynesl. je příliš silný výraz. Táhl jsem ji na zádech jako přežraný batoh. Nohy neměla, ale stejně na mě byla těžká – když jsem se plazil po schodech, zápasil jsem s nutkáním navrhnout, abychom uřízli ještě ruce.

Když jsme vylezli ven, vzlyky ustaly. Rainboville srovnané se zemí jí vyrazilo dech.

Dobrou minutu beze slova kroutila hlavou na všechny strany, aby si mé dílo prohlédla a zarudlé oči bobtnaly do velikosti tenisových míčků.

„To je…. Hlas jí zlomil v hrdle. „To je taková krása!. A zase se rozbrečela. „Já jsem tak šťastná!. Od stvoření bez nohou a s ksichtem plným holubů to znělo přinejmenším zvláštně. A ještě zvláštnější bylo, že já jsem její pocit zřejmě sdílel. „Dej mi pusu,. řekla. K čemuž nakonec nedošlo, protože těsně před tím, než se naše rty setkaly, uviděla v suti ležet dýmajícího Stillwatera a se zaječením na něj flusla.

„Ty debile! Ty čuráku! Jak se ti to líbí, co? Teď si z tvejch koulí udělám vánoční ozdoby a ze střev výplet do tenisový rakety, zmrde!.

Přesunul jsem se k bossovi Ligy boje proti rakovině a prošacoval ho. Kromě dvanácti placek I TVŮJ

PŘÍSPĚVEK MŮžE ROZHODNOUT V BOJI PROTI ZÁKEŘNÉ RAKOVINĚ!, automatu Barrett M82A1, fotografií dcer a vnoučat a papírových kapesníků jsem našel taky kopii objednávky samodestruktivního časovacího sněhuláka banky Strongholm – teda vlastně objednávky automatického mailovacího démona z brazilského pancéřového serveru Voloďa. Z

výpisu vyplývalo, že Liga boje proti rakovině si prostřednictvím jednatele pana Stillwatera objednává již druhého automatického mailovacího démona, který dne devatenáctého března v sedmnáct hodin pět minut rozešle maily s jistým datovým souborem na vybraných sto sedmdesát devět adres v Paříži a blízkém okolí. Platba předem podmínkou.

Objednávka byla Brazilci potvrzená. A Stillwaterem nezaplacená. Zřejmě se chystal peníze z účtu poslat dnes dopoledne.

Takže jsem už zase zachránil jednu a půl miliardy lidských životů. Zachechtal jsem se, zmačkal objednávku do koule a zahodil.

Výslimákovali jsme se na ulici, kde byl lepší výhled na město. Jakmile ho Jankowitzová uviděla celé, dostala záchvat smíchu, že jsme se nemohli hnout. Uložil jsem ji na chodník, lehl si vedle ní a z kapsy vytáhl rozmačkanou krabičku camelek. V drnčících žílách jsem cítil, jak nastupující bolest usedá

do orchestřiště a ladí před velkým koncertem. Většina cigaret byla polámaných, ale dva nedotčené kousky se našly. Jeden jsem si vzal já, druhý

jsem zasunul Jankowitzové do rozesmáté pusy. Zapálit si cigaretu uprostřed hlavního města boje proti rakovině v sobě mělo cosi povznášejícího. 129

K Di Fazzovi a Tahomovi (stále naživu, stále v komatu) jsme se dopravili v mlíkařské trojkolce z recyklovaného kartonu, která unikla zkáze v chladírenském boxu. Di Fazz spal. Když jsem ho prohledával, jestli nemá syndrenalin, probudil se.

„Píchni mi taky,. zašeptal. Neodpověděl jsem, protože jsem právě polykal lávu v největším kráteru bolesti, do kterého jsem kdy spadl (dobře, možná s výjimkou Anastáziiny vrtačky). Syndrenalinové náboje mi pluly před očima, jako kdyby je někdo nakopíroval na pět průhledných fólií, položil přes sebe a rychle s nimi hýbal po prosvětlovacím stole.

Píchnul jsem nám všem. Pak jsme jen tak leželi na písku a čekali, až to zabere. A když to zabralo, leželi jsme dál.

A potom už jsme leželi tak dlouho, že to někdo říct prostě musel:

„Měli bysme odsud vypadnout.. „To bysme měli,. přikývla mi Jankowitzová. „Jo, rozhodně,. řekl Di Fazz. „Vypadnout odsud, to je dobrej nápad.. Leželi jsme dál. „Ale vážně,. řekl jsem po dalších deseti minutách. „Jasně, vážně.. „Samozřejmě. Přece nebudeme jen tak plkat o tak závažným tématu.. „Přesně.. „Moje řeč.. Za kamenem rozjel cvrček domácí kutil cirkulárku. „Takže teda jdeme.. „No jasně.. „Výbornej nápad! Jít. To jo.. „Fakt dobrej.. „Jo, jo.. Cvrček dořezal a nasadil hoblík. Začal jsem se zvedat. „On už jde,. obrátila se Jankowitzová na Di Fazze. „Úžasný. Já jsem vždycky věděl, že je můj nejlepší. Nejlepší žák. Bez diskuse.. „Hele, už skoro sedí.. „Nejlepší žák. Jednička s hvězdičkou.. Vyheveroval jsem se do sedu, rozhlížel se a poslouchal, jak mi duní v tepnách. „Hele, slyšíte to dunění?. zeptala se Jankowitzová. Je se mnou telepaticky spojená, napadlo mě. Jedno tělo, jedna duše. Paráda. „Jo,. řekl Di Fazz. To se mi nelíbilo. S ním jsem v telepatickém spojením být nechtěl. „Jde to jako z oblohy,. řekla Jankowitzová. „Ty káčo, copak jsi nepochopila, že jsme spolu teď niterně provázáni?. osopil jsem se na ni, ale můj text zanikl v dunění orbitálních modulů klesajících z nebe. Zvedl jsem anacondu a vystřílel do nich zbytek bubínku. Stejně tak dobře bych po nich mohl flusat rozžvýkaný piják.

„Tahomo!. vrhl jsem se na postavu pod zakrvácenou přikrývkou. „Teď máš konečně šanci dokázat, že jsme tě s sebou netahali zbytečně! Dělej! Seš zbraň posledního soudu! Změň realitu!

Třeba je v něco proměň!. „Třeba v žabáky se terorsaxofonama!. zachechtala se Jankowitzová. Tahoma se ani nepohnul. žil, ale nehodlal se probrat, lemroň. Zatřásl jsem s ním, až se mu hlava zakvrdlala.

„Teď není čas simulovat, kurva!.

„Zabij ho,. řekl Di Fazz. „Co?. „Zabij ho. Potom to kvantum subjektivních otisků realit, co má v hlavě, přejde na jednoho z nás..

„No a? Nikdo z nás nemá deformaci Wernickova centra! Bude nám to na prd! Proč bych to měl dělat?.

„Já nevím. Třeba se něco stane. Cesta i cíl nejsou jedno, ale pět.. Díval jsem se na něj a on se díval na Jankowitzovou (levým okem) a na přistávající hejno modulů

(pravým okem). „Nebo máš lepší nápad?. Popadl jsem kámen a rozmáchl se. Z jednoho modulu práskl výstřel. Praštil jsem Tahomu do hlavy hrstí písku. To jediné mi zůstalo v dlani, když mi kulka rozstřílela kámen v ruce. Chytil jsem komaťáka za krk a začal ho škrtit.

Nestihl jsem to. Když mě po minutě a třiceti sekundách agenti Okruhu odtrhli, ten parchant pořád žil.

Moduly chrlily pasažéry a nebralo to konce. Komando agentů Okruhu. Komando gummáků. Komando marťanské policie, které začalo okamžitě gummáky vytlačovat z našeho dohledu. Hrstka operativců marťanské tajné služby. Skupina terénních analytiků Okruhu. A jako neodvratná pointa se z největšího modulu vynořil vysoký černoch s bílými vlasy.

Agenti Okruhu mě vytáhli na nohy a otočili k němu čelem. Díky, chlapci. Nohy jsem nechal pokrčené a zapřel se o zem.

Ó Nejvyššího jsem viděl jen jednou, když proti mně svědčil před soudem, ale kupodivu jsem na něj nezapomněl. Krok za ním šly dvě další povědomé figury. Tentokrát neměly teplákové soupravy, ale úhledné šedé obleky. Na klopách kulaté smaltované odznaky. Nemusel jsem zaostřovat, abych věděl, že na jednom je A a na druhém B.

Ó Nejvyšší se ke mně blížil onou jistou, svižnou chůzí, která působí před kamerami tak energicky a rozhodně a která každému politikovi časem přejde do krve stejně jako pevný stisk a zářivý úsměv. Zastavil se tři metry od nás.

„Kdo z vás je pan Keller?. zeptal se. „Já,. řekla Jankowitzová. Vytrhl jsem se agentům. Zvuk párané látky. Ocitl jsem se ve vzduchu. Šustění větru. Poslední kapky z rezervoáru sil spadly do řvoucího motoru. Zárodky výkřiků. Kop, kterým Ó Nejvyššímu v letu urazím hlavu, se rodil metodicky a důkladně, pohyb vycházel z pánve, přesně jak to učí instruktoři bojových sportů. Náraz kosti na kov. Mé kosti na kov robota s odznakem B.

Pochopitelně jsem si zlomil nohu. Klesal jsem do písku jako do peřin a robot s odznakem A mě ještě před dopadem stačil chytnout za pravou paži. Zaduněl jsem o zem. Robot s odznakem B mě popadl za druhou paži.

Zabrali oba najednou.

Stereo prásknutí vytržených ramenních kloubů muselo být slyšet až na Phobos. Jistěže jsem nic necítil. Jenom jsem naráz ztratil schopnost hýbat rukama. Oba bodyguardi Ó

Nejvyššího mi je pro jistotu drželi vyvrácené vzhůru. Klečel jsem v předklonu před šéfem tajných služeb Sluneční unie a z úst mi odkapávala krev. TUP

TUP TUP, padala do písku. Jankowitzová se na mě dívala zpoza hradby sedmi komandosů, kteří ji drželi. Uhnul jsem pohledem. Na Di Fazzovi jich sedělo asi třicet.

„Pane majore?. řekl Ó Nejvyšší. Strašidelně hubený muž s krátce zastřiženým plnovousem a v plandající uniformě předstoupil.

„Nebudu daleko od pravdy, když prohlásím, že tohle je úkol pro vás, že?. řekl Ó

Nejvyšší. Vychrtlý

muž přikývl, poklekl k Tahomovi a zabodl mu do předloktí injekci s průhlednou tekutinou.

„Tahomovy schopnosti po jeho smrti na nikoho nepřejdou,. ozval se Di Fazzův hlas.

„Nebo jste si snad přivezli někoho, kdo by měl deformované Wernickovo centrum?.

Měl jsem pocit, že by se slušelo, kdybych se taky zapojil do diskuse. Jenže jsem nenašel nic, čím bych mohl přispět. V hlavě jsem měl absolutně prázdno. Čistě vymeteno. Sklonil jsem hlavu a díval se na krev, jak kape do písku.

Ó Nejvyšší potřásl šedinami. „Jistěže nikoho takového nemáme a vy to, pane… Di Fazzi, že? zcela jistě dokážete díky počtu pravděpodobnosti odhadnout. Ale my ani pana Tahomu nechceme zabít. Chceme ho živého. Chceme si jenom pojistit, aby se nám tady neprobral z komatu a neprovozoval rozličný chaos a nepřístojnosti..

„Odneste Tahomu do modulu,. řekl hubený muž. TUP TUP TUP, kapala krev. „V této souvislosti si nemohu nepovšimnout, jak jste, pane Di Fazzi, zcela neprofesionálně, jak vás musím upozornit, ve vleku postupu, který by u tajných služeb měl být pouze zřídkavým, krajním řešením. Mluvíte tu o zabíjení, nebo se, jako tomu bylo v případě pana Kellera, o něj dokonce pokoušíte. Ale zabíjení, neboli, jak my profesionálové říkáme, eliminace, přece není houska na krámě. Je to výjimečný nástroj, který je možné používat až v nejvyšší nouzi a s maximální odpovědností. Ve chvílích, kdy není zbytí. Jako například teď.. Usmál se na hubeňoura s injekcí. Periferním viděním jsem zaznamenal, že v tom nebylo žádné pobavení, šlo o rutinní komunikační grimasu, kterou si zřejmě ani neuvědomoval. „Pane majore, eliminujte prosím pana Kellera.. Měl dokonalé bílé zuby. Jestli bych měl něco udělat, byla ta pravá chvíle.

Neudělal jsem nic. Nevěděl jsem co. „Nemůžete ho zabít!. vykřikla Jankowitzová. Ó Nejvyšší se k Jankowitzové obrátil, pozorný a připravený k diskuzi. „Vy jste slečna Jankowitzová, že? Jistě pro své tvrzení máte pádný důvod. Rád si ho poslechnu, slečno agentko.

Jsme tu přece,. rozhlédl se po zástupech ozbrojenců, „samí rozumní lidé..

TUP TUP TUP

„První důvod je, že zachránil jednu a půl miliardy lidských životů. Dvakrát. Dostal vás z průseru, ze kterýho byste se před senátorem Rawulem v životě nevylhal. To prostě nemůžete ignorovat..

„Zajímavé tvrzení, leč ve stávající situaci poněkud bez významu,. shrnul to Ó Nejvyšší.

„A druhý

důvod?. „Nemůžete ho zabít, protože jinak on zabije vás.. Zabít je. Mobilizoval jsem poslední zbytky sil. Nemusím něco udělat. Nemusím něco říct.

Stačí, když se pohnu uvnitř. Stačí, když mě napadne, co to znamená „zabít.. To bude začátek.

Aspoň jediná

myšlenka. Jediná molekula kyslíku v zahlceném vakuu. Něco. Vážně jsem se snažil.

Zbytečně.

Nezbylo už vůbec nic. Díval jsem se na padající kapky.

TUP TUP TUP

„I když samozřejmě znám jeho problematickou pověst,. řekl Ó Nejvyšší, „musím konstatovat, že za stávající situace se možnost, že by pan Keller ještě někdy někoho zabil, jeví jako krajně

nepravděpodobná.. „Ne pan Keller, vole,. řekl kdosi. „Pan Di Fazz.. Komandosové se začali hroutit dovnitř Di Fazzovy hromady. Jako kdyby byl ve středu písečný vír, který je vcucával jednoho po druhém. Mezerami mezi těly stříkala krev. Ostatní komandosové se kolegům vrhli na pomoc (přesněji řečeno pouze komandosové Okruhu – protože komandosové

marťanské policie měli plné ruce s komandosy GUMMY a terénní analytici Okruhu stáli s pistolemi v rukou a valili oči), ale to už se splasklá halda rozložila do kusů těl rozházených po zemi a z ní se vztyčil Di Fazz.

Tedy vlastně jen jeho stín v rozmazaném oparu krve. Pohyboval se tak rychle, že nebyl skoro vidět.

Tohle jsem zatím viděl jenom dvakrát v životě. Přibíhající komandosové padali. Nebyl žádný důvod, proč by měli padat, prostě se jenom káceli k zemi. A v těch desítkách slabých i silných krvotrysků zůstával obtisk Di Fazzova těla, vždycky tam, kde ještě před sekundou byl, chvíli visel ve vzduchu, vytvarovaný z červených kapek a dokonce na několika místech zároveň, jako by Di Fazz byl všude a nikde.

Gummáci a policajti se přestali přetlačovat a hulákat na sebe „Máme právo tady bejt!

Mars je svobodná země!. a „Ustupte za čáru!. a vrhli se na Di Fazze jako jeden komandos. Ne že by se něco změnilo. Jen rej se stal nepřehlednějším a mrtvol na zemi přibylo. Začali střílet.

Možná Di Fazze v tom chaosu jednou dvakrát zasáhli, ale on se nezastavil, aby jim předvedl, jestli je zraněný nebo není. Každopádně jeden patrný efekt střelba měla: Mrtvol na zemi přibývalo dvakrát tak rychleji.

„Digitus divinus, teď,. blýskl zuby Ó Nejvyšší. Mezi nebem a zemí někdo narýsoval zářící bílou linku. Velice tenkou, skoro vlasovou.

Zavonělo spálené maso. Linka zmizela. Vzápětí se zase objevila, na jiném místě. Střídalo se to v tak krátkých intervalech, až se zdálo, jako by z nebe visela hustá síť neviditelných strun a někdo je podle náhodného systému jednu po druhé rozsvěcel.

To přesně chaos mezi komandosy potřeboval, aby se zvrhl v konečné šílenství. Řev zasažených vojáků, marné pokusy utéct, z nebes kreslená úsečka, která se objevovala a zase mizela. Byla by to nejlepší příležitost uprchnout – kdyby mě A a B nedrželi za vymknuté ruce, kdyby se místo na velezajímavý bordel kolem nás nedívali na mě a kdyby mě myšlenka na útěk vůbec napadla.

Najednou všechno ztichlo. Uprostřed prořídlého shluku vojáků se objevil Di Fazz. Stál na místě, napíchnutý na lince jako vzácný hmyz na dlouhém svítícím špendlíku. Paprsek mu procházel ramenem, bokem, pravou nohou a mizel v zemi. Z Di Fazze stoupal pramínek kouře a bylo slyšet bublání taveného masa a kostí.

Potom linka s bliknutím zmizela, Di Fazz řekl „Do prdele., zhroutil se na tvář a zbývající komandosové se na něj vrhli. Nedíval jsem se na to. Moc mě to nezajímalo.

TUP TUP TUP

„Nebývá tak časté, že mi připadne čest vyzkoušet v praxi převratnou technickou novinku, jakou je bezpochyby tento satelitní zásahový systém. Skutečná revoluce ve zbrojních technologiích. Konec předpotopních střelných zbraní,. zněl hlas Ó Nejvyššího. „Zaměřování mělo naše technické oddělení

vyzkoušené díky špionážním satelitům, jenom ta takzvaná snajpeřina nám dělala problémy. Většinou to vyhodilo do povětří celé město..

Ó Nejvyšší se otočil ke mně.

TUP TUP TUP

„Tak, pane Kellere,. řekl. „Tohle je definitivně konec..

TUP TUP TUP

JOHN ÜBERKELLER ZABÍJENÍ 1 Jasně že ho mučili. A sadisticky. žádné elektrošoky do varlat nebo vymývání mozku thioridazinem a oxyprothepinem, to si odbyl před pěti lety. Teď to bylo daleko horší. Nastoupila hypnóza („Až se probudíte, budete se cítit odpočatý a nikdy nebudete chtít spáchat žádný zločin.), pokusy o telepatický průnik („Vysílám do vaší

mysli konkrétní pozitivní myšlenku.) a působení přírodní energie („Pevně sevřete tento vyschlý zaječí

bobek a nechte do sebe proudit jeho biosílu.). A samozřejmě vegetariánství. „Je to všechno tvoje chyba,. řekl Hitchcockovi. Říkali mu, že jsi tím, co jíš. Říkali, že mu pšeničné klíčky udělají dobře. Říkali, že se po jogurtech bez příchuti bude cítit lépe. Říkali, že to sice bude trvat, ale že si tuhle stravu zamiluje.

Keller věděl, že lžou, vždycky mu lhali, ale tentokrát poprvé mu to vadilo. Měl tak intenzivní sny o pečených kachnách, že se budil s matrací čvachtající slinami. Něco jako ústní poluce s frustrací hladkou jak naleštěné linoleum. Občas mlátil hlavou do zdi.

Poslední maso měl v ústech před dvanácti lety, když bachaři ukousl tři prsty. „Tvoje chyba. Smiř se s tím, prde,. řekl Hitchcockovi. „To je pěkná blbost,. řekl Hitchcock. „Za tohle všechno si můžeš sám.. „Cože?. vyjevil se Keller. „Já? Jak to?. „Neříkej mi, že jsi v tom znova,. povzdechl si Hitchcock. „Už ses z toho přece jednou dostal..

„Z čeho?. „Z Bella Worth. Z Jeho očí žáru.. „Co to meleš?. „Vzpomeneš si, když budeš chtít.. Mohli byste říct, že Keller byl tak trochu duševně narušený, když vzal vážně, co mu ta prasklina na zdi řekla – ale

130 „Někde se zřejmě stala chyba,. řekl Ó Nejvyšší, „a bude zapotřebí důkladně vyšetřit, kdo je za toto fiasko zodpovědný. Nebudeme krýt viníky podobných selhání, kteří tím, že nedokázali odpovědně plnit povinnosti, narušili hladký průběh akce. Tvrdili jste mi, že Kellera to takzvané

soulhacknutí eliminuje na libovolně dlouhou dobu. A on se probral během třiceti sekund..

Do modoheadsetu mu kdosi z oběžné dráhy chrlil vysvětlení a objektivní příčiny. „Nu, co se dá dělat. Za pokus to stálo. Riskovat nebudeme. Pane majore,. obrátil se opět na hubeného muže s plnovousem,

„eliminujte ho standardním způsobem, prosím.. Vychrtlý muž ke mně přistoupil, vytáhl z pouzdra revolver a namířil mi na hlavu. Zvedl jsem pohled k hubenému muži.

„Víš, Harrowelle,. řekl jsem, „na tobě se mi nejvíc líbí, jaká seš svině.. Podíval se mi do očí. „Zkus mě alespoň jednou kurva chápat.. A v té chvíli se z mého těla vypařily poslední zbytky syndrenalinu. Bolest explodovala. Zavalila mě jako lavina kyselinové zmrzliny, prožrala se na vibrující nervová vlákna a drnkala o ně

žiletkou, rozřízla mi vnitřnosti a točila v nich brusným kotoučem. Sežehlý morek šplouchal, mozek se nafoukl a praskl.

Harrowell natáhl kohout revolveru. Ten cvakavý zvuk mi zněl jako andělský chór spásy. Zvláštní na něm bylo, že neskončil. Bubínek se otáčel. TUP TUP TUP dolehlo ke mně. Krev mi kapala z úst celou dobu, jen jsem to neslyšel.

Bubínek se otáčel.

TUP Bubínek se otáčel. TUP Bubínek zapadl na svoje místo. TUP Harrowellův ukazovák na spoušti se ohýbal. „Je to můj svět,. zašeptal jsem. A i B mě drželi tak pevně, že jsem se nemohl pohnout. Nepohnul jsem se. Pohnuli se oni. Propadli se do země. 131 A + B = 0 Jak roboti jeli dolů, sedřeli mi z rukou podélné pruhy kůže a masa, u zápěstí mi zavlály krvavé

hobliny. Všechny vesmírné moduly se taky propadly do země. A všichni analytici, operativci, policajti a komandosové. Kromě těch, kteří seděli na Di Fazzovi a Jankowitzové. Protože Jankowitzová ani Di Fazz se do země nepropadli.

Harrowell pustil revolver, jako by byl nakažený infekční žloutenkou. Od mých kolenou se rozeběhla po zemi prasklina. S ubíhající vzdáleností se rozšiřovala. Jela k horizontu a vystřelovala do vzduchu kameny. Když se obzoru dotkla, rozestoupil se. Propadlo se všechno kolem nás.

Tuny balvanů, kamení a zeminy se řítily dolů, stále níž a níž, do stametrových hloubek.

Hřmění

lomcovalo oblohou. Celá polytexem vyztužená kra, na níž bylo postaveno Rainboville, se nad námi vztyčila do dvoukilometrové výšky, rozlomila se a i s městem klouzala do kráteru.

Oblaka červeného prachu se valila k nebi, roztřesené obrysy poskakovaly v divokém rytmu, pršely balvany. Přesto nikdo z nás nebyl zasažen ani nespadl. Protože jsem nechtěl. A když se všechno usadilo, táhl se Kaňon chemoterapické spásy kam oko dohlédlo. Jediné, co uprostřed nedozírné pláně zbylo, jsme byli my. Já a Harrowell na vrcholku jednoho třistametrového sloupu, Di Fazz zasedlý komandosy na plošině druhého třistametrového sloupu, Jankowitzová držená

sedmi maskáči na třetím a Ó Nejvyšší měl jeden miniaturní sám pro sebe. Bolest v mém těle řvala jak šílená, trhala mi vnitřnosti na kusy, mlátila palicí do žeber, vysklila ledviny, vysypala obsah jater na chodník a skákala po nich, pokoušela se urvat kus plic. Už mě to nebavilo. Hele, zklidni se, řekl jsem jí. Zasekla se v nápřahu a pak zalezla do kouta, odkud světélkovaly její vyděšené oči.

Dole rachotily poslední kameny; jejich ozvěna třeskla a odrážela se mezi čtyřmi sloupy jako bílá

tečka v pravěkém Pongu. Všichni se na mě beze slova dívali. Vstal jsem. „No,. řekl jsem. „Přece tady nebudeme sedět takhle na sucho, ne?. Tři sta metrů pod námi se to začalo hemžit. Hlínou prosákla tekutina. Syčela a stoupala vzhůru. Vlny louhového oceánu se vzepnuly k nebesům.

132 Ze sloupů se staly mikroostrovy. Louh bublal a šplouchal u nohou. Pro kouř nebylo téměř vidět a osm komandosů se z toho zápachu poblilo. Zvratky šuměly ve vlnách. „Takže, Ó

Nejvyšší,. pravil jsem.

„Co teď?. „Teď si popovídáme,. navrhl hlas z oblohy. 133 „Viděl jsem to všechno,. oznámil hlas z nebes. „A pěkně mě to nasralo.. Hlas vycházel z úst poloprůhledného čtyřicetimetrového tlusťocha s pleší a kostěnými brýlemi, které vás v Sotheby’s přijdou na majlant. Zvlášť takhle veliké.

„Nepovolené operace, úniky informací, hazardování s miliardami lidských životů, organizování

hromadných vražd, zneužití pravomocí… Odhaduju, Ó Nejvyšší, že tohle pro vás vypadá na deset až

patnáct let v první nápravné na Saturnu.. „Harrowelle. Ty kurvo,. řekl Ó Nejvyšší. Čtyřicetimetrový hologram vycházel z projektoru, který Harrowell položil na zem. To, že byl hologram stejně jako Ó Nejvyšší černoch – tedy jasně příslušník vrcholné politické elity

– mi pomohlo si vzpomenout. „Hele, vás já znám,. řekl jsem mu. „Viděl jsem vás ve zprávách. Vy jste ten senátor Ra… Vůl… nebo tak nějak..

„Senátor Rawul,. opravil mě. „Předseda komise Sluneční unie pro kontrolu tajných služeb..

Pohlédl na O Nejmenšího přes skla brýlí. „Které se nám poněkud vymkly zpod kontroly, že? Ano, to bývá celkem běžné, ale tentokrát to trochu přesáhlo rozumnou míru. Co, Ó Nejvyšší?

Chcete k tomu něco dodat?.

„Ano,. řekl Ó Nejvyšší. „Chtěl bych k tomu dodat tohle: Digitus divinus, te-. Těžko říct, kam chtěl satelit namířit, jestli na holoprojektor, na Harrowella nebo na mě.

Nikdy jsme to nezjistili, protože jsem zareagoval včas.

Ó Nejvyššímu se vypařil ostrůvek pod nohama. Když zmizel v moři, hlasitě to zasyčelo.

Šestnáct písmen nedovysloveného příkazu se vznášelo nad hladinou a postupně, jedno po druhém, klesalo za svým stvořitelem.

A tehdy se to stalo. 134 Nedokážu to vysvětlit. Smrt Ó Nejvyššího nebyla ničím výjimečná. žádná extrovka. Byl to prošedivělý prďola, kterého jsem vyráchal v louhu. Nic víc.

Přesto to byl jeden z nejdůležitějších killů v mém životě. Něco se totiž změnilo. Něco se stalo. Něco poměrně zásadního – alespoň pro mě. Po všech těch letech jsem najednou zase něco cítil. Zase jsem měl pocit ze smrti.

Jsou věci, které nedokážete nikomu popsat. Říká se tomu nepřenositelná zkušenost. Tohle byla jedna z nich. Takže se o to ani nebudu pokoušet.

Zvláštní byla jediná věc: Ten pocit tvrdil, že smrt je hrozná sranda. Nedokázal jsem si pomoct, začal jsem se smát.

135 Smál jsem se docela dlouho. Všichni trpělivě čekali. Nikdo si netroufl říct ani slovo. Teprve když jsem smíchy jenom škytal, řekla Rawulova projekce: „Asi bych vám měl poděkovat, že jste ušetřil senátní komisi dlouhé roky práce..

„Veškerá moje činnost je určována touto motivací, pane senátore,. utíral jsem si slzy. Pak jsem pohlédl na komandose držící Di Fazze a Jankowitzovou. „Slezte z nich.. Okamžitě poslechli. Harrowell mě vzal za paži a pomohl mi na nohy. Vykloubené ruce mě nebolely. Možná proto, že už nebyly vykloubené. Ještě pořád jsem se trochu pochechtával.

„Ve spisech jsem se toho o vás dočetl spoustu, Kellere,. řekl Rawul. „Stejně jako tady o panu Di Fazzovi. A nevím, jestli mám být rád, že to všechno je pravda. A to navíc, jak vidím, toho ve spisech dost chybělo. Například, že jste lidský feynfoton. Nechápu, jak to, že se na to ve vězení nebo při vašich reaktivačních testech nepřišlo..

„Protože v té době ještě změny v Kellerově horním spánkovém laloku nebyly dokončené,. řekl Di Fazz. „To se odehrálo až později, když jste ho vypustili zpátky do světa, díky jeho halucinacím a postupující schizofrenii..

„Ale proč jsme to sakra neodhalili pak?. zeptal se senátor. „To je přece jasný,. odpověděl jsem. „Protože jsem ten blbej jogurt nikdy nevzal do huby!

PROTOžE JÁ VEGETARIÁNSKÝ SRAČKY NEžERU!. 136 „Tak…. řekl senátor. „Já vážně nevím, jestli mám být rád.. „Buďte rád,. doporučil jsem mu. „Mějte pozitivní přístup k životu. Nebuďte kakabus, chlape. život je údolí prozářené sluncem a louhem.. Už zase se mi chtělo smát. A to ani nikdo nezemřel. Povzdechl si. „Neupírám vám, že dokážete razantně řešit problémy. A to je schopnost, s níž se v našem oboru příliš často nesetkávám..

Neposlouchal jsem ho, protože jsem se usmíval na Jankowitzovou. A ona se zpoza nohou rozpačitě postávajících příslušníků elitního komanda Okruhu usmívala na mě.

„Víte,. řekl senátor, „senátní komise teď bude nucena jmenovat nového Ó Nejvyššího, když ten starý zemřel při tomto nešťastném incidentu. Samozřejmě, mohli bychom vybrat nějakého úřednického šimla z šéfů oddělení, ale vzhledem k tomu, jak je nyní prořídlá nabídka a vůbec… Když si zpětně promítnu, co jsem všechno slyšel a materiály, které jsem četl… napadá mě jedno logické a přitom elegantní řešení. Pane Di Fazzi, vzal byste to?.

„Ne,. řekl Di Fazz. „Ne?. „Ne. Mně práce v oboru vůbec nechybí.. „He-ehm,. udělal jsem. „No dobře, dobře, beru to!. zařval. „Skvěle!. rozzářil se senátor vyplněný stoupající louhovou mlhou. „A aniž bych na vás chtěl okamžitě nějak tlačit či dokonce lobbovat, připomínám, že vaší první starostí bude jmenovat nové

vedoucí jednotlivých odborů. Dovolil bych si vaší pozornosti doporučit tady podplukovníka Harrowella, který senátní komisi, potažmo Unii, prokázal neocenitelné služby.

Myslím, že by z něj byl příkladný Atašé..

„No…. řekl Di Fazz a poškrábal se na nose. „Co myslíš, Kellere?. Otočil jsem se k Harrowellovi. Podíval se mi do očí. V tom pohledu nebylo nic než drsná upřímnost. „Hele, na férovku,. řekl. „Já vim, že mě nemůžete ani cejtit. Tak to tady rovnou rozseknem, ne? Ať to smetem ze stolu. Jako chlap s chlapem, kurva. Z očí do očí, co?.

Přestal jsem se usmívat. „Nevadí mi, že jste mě tolikrát podrazil, Kellere. Ani, že jste mě postřelil. To je prostě ten náš

zasranej byznys. A když se ho někdo snaží dělat co nejčestnějc a jak se tak říká s otevřeným hledím, jako třeba já, je jasný, že to občas odsere. Jenže to mě nezastaví. Dál budu takovej, jakej jsem. Jinak to neumím.. Mlčel jsem. „Tak co říkáte? Co bylo, bylo, ne, kurva?.

napřáhl ke mně ruku. „Kámoši?.

„Víte, Harrowelle,. řekl jsem, „na vás se mi nejvíc líbí, jaká jste svině.. Stiskl jsem nabízenou pravici. 137 SKOKAN DESETILETÍ Oho! Milá dámo, ctěný pane, zdá se vám současná profikillingová scéna nudná? Fádní snad?

Chtělo by to provětrat? – ano, tak se v neúnavném rytmu synkopů reklamního textařství ptám já, Harsil Kralowec, jemuž se tento týden dostalo té polorozpustné a středně nivelizované cti nesmírné, že může psáti jasnozřivou rubriku „Hledáme mladé talenty.. A talent, jenž vám tento týden hodlám zde představiti, je vskutku TALENT hodný toho jména.

Jistě: řeč nebude o ničem jiném než o KILLU TISÍCILETÍ!!! Ano, jak jinak nazvat to, co se událo v Rainboville na Marsu?

„Kill století. snad? Cha! To by nebylo označení vhodné! Vždyť to, k čemu došlo v R na M si bez kesonové diskuse, bez výhrad a absolutně zaslouží jen superlativy nejvyleštěnější! Jistě: problém tak trochu je, že nevíme CO se tam událo. Každopádně, ať už se tam stalo, co se tam stalo, je to GRANDIOSNÍ! UNIKÁTNÍ!! GENIÁLNÍ!!! Škoda jen, že umělec zůstal v anonymitě – leč i tu stačí jediný

pohled čočky znalce, ať už splatterhouřího vysokorecenzenta či středně planoucího fanouška a vše je průzračně čisté: Toto byl někdo úplně nový!

Zcela čerstvý, originální rukopis, výbušná energie, s níž by se daly hory obracet (jak ostatně i učinil), nespoutaná odvaha bořit zažitá tabu starých multivrahounků, chuť nenechat se svazovat žádnými příkazy, důkazy a klišé – to vše jasně tepe cínovým písmem kaligrafickým, že tu máme před sebou naprostého nováčka, který doposud nemá se současnou – klidně řekněme i zkostnatělou, nebojme se toho výrazu – profikillingovou scénou nic společného a který do ní vtrhl jako uragán Roomzeiss. Ten dravý, nervní styl, který je doslova obtěžkán myšlenkami, významy a zběsile bubnujícími emocemi, ten sarkasticky vtipný kvazipostpostmoderní šleh, jímž díky použití louhu odkázal na vyčpěle rutinní styl vyšeptalého Kellera! Věru, toť zázrak sám!

Harsil Kralowec 138 Záchodové kabinky na letišti v Diacryi byly tmavě modré, útulné a smrděly hygienou.

Tak jsem si je aspoň představoval. Protože jsem do nich během čekání na odlet ani jednou nevkročil.

Stál jsem u přepážky pasové kontroly s Jankowitzovou po boku – loučili jsme se s nově jmenovaným Ó Nejvyšším a jeho asistentkou Helgou alias sekretářkou s nejkratší sukní ve Sluneční

unii. „Doufám, že je ti jasný, že tě budeme fízlovat na každým kroku,. řekl Ó Nejvyšší. „Zbraň posledního soudu, která se poflakuje jen tak bez dozoru, to by moc nešlo.. „A ty nezapomeň, že máš před sebou nejmocnější entitu v celý Sluneční soustavě, vole.

Když mě

budeš štvát, proměním tě v recitujícího kozla navlečeného do baletní sukýnky.. Pobaveně upřel oko na tabuli odletů. „To by ti nejdřív zase nějakej soulhacker musel polechtat Wernickovo centrum. Vnější podmínky si hlídáme, neboj..

„Taky byste proti mně mohli nasadit Tahomu.. „Furt v komatu.. „Kámen je kobliha,. pokrčil jsem rameny. Objali jsme se. Kdyby mi někdo před měsícem řekl, že to udělám, pomyslel bych si, že je větší

psychopat než já. A teď mi to vůbec nepřišlo divné. Samozřejmě, to objetí nebylo bůhvíjak vřelé, spíš

trochu formální, ale pár promile srdečnosti byste vyhrábli. „Šťastný let a pohodlné protézy,. políbila Helga Jankowitzovou na tvář. Moje dívka zašilhala do Helžina výstřihu a odměřeně poděkovala.

„Tudy prosím,. řekla pasová úřednice, která podle lesklé obličejové masky mohla být klidně C, rodná sestra A a B, a odcvakla sametovou šňůru pro VIP pasažéry. Madla kolečkového křesla, na kterém seděla Jankowitzová, mi sama vklouzla do dlaní. Pneumatiky vrzly o gumový lem nájezdu a poslední, co jsem zahlédl bylo, jak Di Fazz i Helga vytrvale mávají.

Celou cestu na oběžnou dráhu jsem se díval z okénka. Louhový oceán je jediná marťanská stavba vytvořená člověkem, kterou můžete vidět z vesmíru.

I když to vlastně není oceán — z výšky má tvar rozeklané křivky táhnoucí se od Mare Tyrhenum dva tisíce kilometrů směrem k jihu. A všechny zákruty a tvary jsou – přes ty obrovské rozměry –

absolutně přesné. Rozhodně je to nejlepší Hitchcock, jakého jsem kdy udělal. 139 „Víš co?. zeptala se Jankowitzová, když jsem jí připaloval. „Co?. zeptal jsem se. Ležela na zmuchlané přikrývce a na těle se jí chvěly kapky potu. Přejel jsem prstem zajizvené

konce stehen. Pokožka na pahýlech byla měkká, růžová a s drobnými vráskami. „Pořád ses mě ještě nezeptal, jak se jmenuju křestním jménem,. vypustila kouř nosem. „To je fakt,. řekl jsem. „Nezeptal. Dáme další šampus?. „No jasně.. Zvedl jsem se z postele, otevřel dveře našeho apartmá a v obličeji mi explodovalo kladivo.

140 „To je von!. ječel palubní údržbář na celou chodbu a rozmachoval se k druhé ráně. „To je von!

Ten, na kterýho je vypsaná odměna dva milióny!. Dveře narazily na stěnu. Vyblokoval jsem kladivo, kopl údržbáře do břicha a vytrhl mu od opasku šroubovák s jahodově červenou, průhlednou rukojetí. Do oka se zanořil jedna báseň.

Vidíte, děti, takhle dopadnete, když nebudete sledovat aktuální informace v denním tisku. Lesklé

kapky rozervané bulvy zaplachtily vzduchem. Docela srandovně, řekl bych. „Není ti nic?. zeptala se Jankowitzová. „V pohodě. Zlomená chrupavka,. ohmatal jsem si nos. „Doufám, že tady mají nějaký syndrenalin. Omlouvám se, že jsem ujel,. dodal jsem a ukázal na údržbáře s jahodově červenou rukojetí v oku, svíjejícího se na prahu. Tak trochu vaudevillově, přišlo mi.

„Neblbni, Johne,. usmála se. „Naopak. Měl jsi toho zmrda zmasit mnohem víc.. Ať mi někdo vykládá, že nevím, co je láska, a já mu roztrhnu hubu lodním hákem.

Naklonil jsem se nad Jankowitzovou. Hřejivé štěstí zatřepotalo motýlími křidélky.