František Kotleta

Příliš dlouhá swingers party 

  Boží tango

  Macaté černoščiny prsy se natřásaly nad mým obličejem ve zběsilém rytmu poga. Kdybych nebyl svázaný a ona v rukou nesvírala dýku, kterou přibližovala k mému krku, určitě bych si ten výhled i užil, ale takhle jsem jen doufal, že mě svými ňadry zadusí dřív, než mě podřízne jako podsvinče. 

  *   *   *

  Navzdory blížící se smrti jsem vnímal dokonalou absurdnost situace. Ani ne před týdnem jsem totiž seděl u počítače ve svém promrzlém pražském bytě a snažil se dopsat knihu dřív, než vyprší grant z Akademie věd. Mou největší starostí bylo, jak z nakladatele vytlačit zálohu na další knihu, abych měl na nájem. Teď jsem se potil rovným dílem strachem i horkem uprostřed Západní Afriky a snažil se vzpomenout si na jediné zaklínadlo v bambarštině, které jsem si pamatoval z konference o původních náboženstvích Afriky a na které jsem sbalil doktorku Olsenovou z Helsinské univerzity. 

  „N be se ka weleli ke ni i ka telephone ye wa!“ zařval jsem, ale hned mi došlo, že tohle není ono. 

  „Telefon ti nepůjčím. Mrtví lidé ho stejně nepotřebují,“ odvětila pobaveně černoška anglicky a zabodla ostří nože do mého krku. Z poraněné kůže vyteklo prvních pár kapek krve. 

  *   *   *

  „Přechodové rituály jsou pevnou součástí každého primitivního náboženství. Jejich důležitost pro přijetí vlastní kultury jedincem si uvědomoval už Franz Boas,“ napsal jsem větu, jejíž vymýšlení mi zabralo asi pět minut, a přemýšlel jsem, jaký tam vrazím odkaz na literaturu. „Čím víc odkazů na literaturu, tím větší je to věda,“ říkával jsem svým studentům s posměškem, ale zároveň jsem moc dobře věděl, že sám jsem otrokem tohoto pravidla. „Seru na to, vrazím odkaz v další větě, kde bude Margaret Meadová,“ mávl jsem rukou a začal přemýšlet, jak do další věty zamontovat Meadovou. Tu jsem miloval. Skvěle se na ni balily studentky antropologie. Půlhodina zasvěcené přednášky o Meadové zpravidla stačila na líbání a dvacetiminutový přídavek o historii jejího výzkumu kmene Mundugomorů většinou vedl k souloži. 

  „Buch! Buch! Buch!“

  Tohle nebylo obyčejné bouchání na dveře. Mělo v sobě důraz, který mé dveře obvykle nezažívaly. Byly zvyklé na nesmělé „ťuky, ťuky“ metalového kytaristy zespoda, který si pravidelně chodil půjčovat jídlo, protože byl za á zhulený jak pes a za bé neměl většinou ani korunu. Hrál sice ve třech kapelách, ale i tak mu to stačilo sotva na nájem a trochu toho hulení. To jsme měli společné. Ne to hulení, ale potíže s penězi. 

  „Buch! Buch! Buch!“ 

  Bouchání nabralo na intenzitě. Že by mladý Skočdopole přešel z hulení na pervitin? 

  Uložil jsem rozepsanou kapitolu, naprosto nenápaditě pojmenovanou Přechodové rituály, a vyrazil ke dveřím. Neměl jsem to daleko. V mém 1kk nebylo daleko vůbec nic. S dobrou vařečkou a trochou fantazie jsem mohl sedět na záchodě a přitom míchat guláš v hrnci. 

  „Buch!“ začala další série bušení, když jsem otevřel dveře a pěst připravená na další bouchnutí se zastavila ve vzduchu. Zcela nečekaně patřila asi padesátileté blondýně v upjatém tmavozeleném kostýmku. Těch padesát jsem odhadl jenom podle vrásek na krku, protože jinak vypadala jako Sharon Stoneová, včetně toho výstřihu. 

  „Doktor Tomáš Kosek?“ zeptala se hlasem, který není zvyklý na odpor.

  „Ano?“ odvětil jsem překvapeně. 

  „Díky za pozvání,“ řekla a vešla do mého bytu. Po třech krocích se zastavila přesně uprostřed a rozhlédla se podezřívavě okolo, jako by tu hledala důkaz trestného činu. Teprve teď jsem si všiml jejího doprovodu. Šlo o dva muže. Byli oblečení, jako by se právě vrátili z nějakého letního čundru: zelené maskáčové kalhoty, černé vojenské boty, zelená trika a přes ně lehké světle hnědé bundy. Na prosinec, který venku zuřil, šlo o dost nepatřičné oblečení. 

  Vyšší z mužů byl věkový souputník blondýny, ale působil mnohem zanedbaněji. Vypadal, že v životě nejen hodně zažil, ale hlavně vypil. Druhý byl o něco mladší, mnohem drobnější a šlachovitější. Dominantní byl na něm velký orlí nos a dokonalá pleš. Padesátník zabouchl dveře a pak se na mě podíval, jako by mi měl oznámit, že je mu to líto, ale bude mě muset zastřelit. 

  „Záchod,“ řekl. 

  „Prosím?“ odvětil jsem zmateně. 

  „Máte tu záchod, ne?“

  „Jo, samozřejmě, že jo. Támhle,“ mávl jsem rukou směrem k oné místnosti. Chlápek tam okamžitě vyrazil. 

  „To jste se ke mně přišli vymočit?“ 

  *   *   *

  Blondýna se zatvářila částečně pobaveně a zčásti znechuceně. Muž s orlím nosem jenom pohlédl k záchodu, v němž zmizel jeho parťák, a omluvně pokrčil rameny. 

  „Pamatujete si pana Koudu?“ řekla, aby odvedla pozornost od zvuků, které se skrz tenké dveře začaly ozývat ze záchodu. Jak říkám, v mém bytě bylo všechno, bohužel, příliš blízko. 

  „Nic mi to neříká,“ zavrtěl jsem hlavou zmateně. Tahle návštěva mě začínala celkem vytáčet. 

  „Takový menší, černé kudrnaté vlasy, vystouplé břicho, věčně dýmka v puse,“ vložil se do toho Orlí nos. 

  „Jasně, Zdeněk Kouda,“ vzpomněl jsem si, „odchytil mě minulý měsíc po přednášce o synkretických náboženstvích. Měl dobré znalosti brazilských magických rituálů. Takový zvláštní člověk se spoustou originálních názorů,“ dodal jsem. 

  „Heuréka,“ ozvalo se ze záchodu. V blondýnině tváři se objevilo čiré zděšení. Orlí nos znovu omluvně pokrčil rameny. Nastalé trapné ticho přerušilo spláchnutí. Za chvíli se otevřely dveře a padesátník proklouzl do koupelny, kde si v rychlosti umyl ruce. 

  „Tak co, vyřešeno? Letí s námi do Afriky?“ zeptal se bezelstně. 

  „Do jaké Afriky?!“ skoro jsem zařval překvapením. 

  *   *   *

  „Pane doktore, jmenuji se Klára Chlumská a jsem z úřadu vlády. Pan Kouda pro nás pracuje na jednom delikátním případu, který se týká naší vojenské jednotky v Mali. Vyžádal si vaši spolupráci přímo na místě. Na vojenském letišti ve Kbelích na vás čeká armádní speciál, aby vás do Mali – tady s pány Hortem a Gibsonem,“ udělala krátkou pauzu, při které zpražila pohledem padesátníka, který, jak jsem pochopil, byl tím druhým jmenovaným, „dopravil.“ 

  „Cože?!“ vypadlo ze mě. Nechápavě jsem sledoval obličej blondýny a čekal, kdy na mě začne vykřikovat něco o skryté kameře. 

  „Pokud se nepletu, jste expert na africkou magii a právě magie nám teď v Africe dělá poněkud potíže,“ řekla a z výrazu její tváře bylo jasné, že sama nevěří tomu, že přesně takovou větu vypustila z úst. 

  Opřel jsem se o stůl a měl jsem co dělat, abych se hystericky nerozesmál. Měl jsem pocit, že se mi v bytě zhmotnily halucinace metalového kytaristy zespoda, kterému někdo prodal opravdu špatné hulení. 

  „Pan Kouda se trochu obával, že z jeho nabídky nebudete úplně nadšený, takže vám mám vyřídit starou antropologickou zásadu, že není podstatné, zda něco funguje, nebo ne, ale zda na to lidé věří,“ udělala krátkou dramatickou pauzu a dodala: „A my vás potřebujeme na to, abychom pochopili, proč a jak lidé věří,“ řekla s přimhouřenýma očima, jak se snažila, aby ten proslov interpretovala správně. „A pak je tady samozřejmě věc velkorysého platu z fondů ministerstva národní obrany a nabídka, že ten váš grantík z Akademie věd můžu nechat prodloužit lusknutím jednoho prstu,“ dodala se sebevědomým úšklebkem. 

  „Jednoho prstu?“

  „To je taková interní legrácka,“ usmál se pan Hort a pan Gibson k tomu řekl „Ups“, protože během blondýnina proslovu si začal hrát se soškami na mé polici, přičemž mu z jedné z nich upadl návlek na penis. 

  „Opatrně!“ vyjekl jsem. „To je soška Bakulgy, démona mužnosti. Za jeho urážku hrozí ztráta mužské síly,“ řekl jsem automaticky. 

  „Mužské co?“ odvětil Gibson. 

  „Bude z vás impotent,“ vysvětlila ochotně blondýna. 

  Padesátník zbledl a rozklepanýma rukama vrátil Bakulgovi návlek zpět na jeho neúměrně velký penis. Pan Hort jej přitom vyděšeně sledoval. Vypadalo to, že s vírou mají trošku problém i oba moji pánští návštěvníci. 

  *   *   *

  Během hodiny jsem měl sbaleno. Do dvou velkých tašek jsem narval všechny knihy o africké magii, které jsem měl doma, nějaké sborníky z konferencí a pár výpisků z četby deníků různých cestovatelů, kteří se s tímhle tématem na černém kontinentu potýkali. S oblečením jsem problém neměl. Minulý rok jsem strávil půl roku na stáži v Brazílii při výzkumu tamních synkretických náboženství a pohyboval jsem se hodně po venkově i v pralese. Měl jsem na to slušnou výbavu trekingových bot, kraťasů i lehkých bund proti větru a nenadálým přívalům deště. Nakonec jsem do jedné tašky hodil pro štěstí i sošku Bakulgy, což Gibson dost ostražitě sledoval, a přibalil i svůj notebook. S trochou štěstí stihnu dopsat tu pitomou knihu. 

  *   *   *

  O deset hodin později jsme rolovali v Bamaku, hlavním městě státu Mali. Oproti zmrzlé zimní Praze tu byl teplotní rozdíl skoro padesát stupňů. Slunce naštěstí zrovna zapadalo za obzor, ale i tak mě rozpálený vlhký africký vzduch praštil do hlavy. Gibson s Hortem to vyřešili tak, že si hned po přistavení schůdků k letadlu a otevření dveří vrazili cigarety do pusy a zapálili si. Já jsem nikdy nekouřil. 

  Vojenský speciál zastavil v odlehlé části letiště. Poznal jsem to podle toho, že na dohled byla jen malá strážní budka, nad níž se třepotala malijská státní vlajka se zeleným, žlutým a červeným pruhem. Na konci měla rozčepýřené okraje, takže červený pruh byl už mnohem tenčí než ty ostatní. 

  Sešli jsme dolů po schodech a naproti nám vyrazil vojenský džíp. Měl na sobě francouzskou vlaječku a vojenské maskování, ale seděli v něm dva civilové. Hubený černoch černý jak svědomí spartakiádního vraha a potom menší chlapík s vystouplým břichem, černými kudrnatými vlasy a hnědýma očima – Zdeněk Kouda. 

  Auto zastavilo těsně před námi, a to poměrně prudce. Přední kola se přestala točit sotva půl metru před Gibsonem. Černoch za volantem se buď naučil řídit minulý týden, nebo byl milovníkem adrenalinu. 

  Kouda seskočil z džípu a podal mi nadšeně ruku. 

  „Jsem rád, že jste na mou nabídku kývl. Doufám, že jste měl příjemný let,“ řekl a tvářil se přitom, jako bych byl jeho synovec, kterého právě propustili z vězení po dvaceti letech, a on se rozhodl mu ztracený čas vynahradit bazénem plným nahotinek. 

  „Cesta dobrá byla, ale tichá,“ zpražil jsem pohledem své dva společníky, kteří se už nasoukali do džípu. Naštěstí mi alespoň pomohli schovat do úložné části vzadu zavazadla. 

  „Mí hoši nejsou placení za poskytování informací, ale za jejich zjišťování. Všechno se dozvíte během asi půl hodiny. Pokud nejste cestou příliš unaven, rád bych, abyste se s naším problémem seznámil co nejdříve,“ prohlásil a naskočil zpátky na přední sedadlo spolujezdce. Sotva jsem se nasoukal dozadu do auta, černoch dupl na plyn a prudce se rozjel, jako by snad letadlům záviděl jejich zrychlení. 

  *   *   *

  Poměrně plynule jsme prokličkovali Bamakem. Delší část cesty jsme projížděli okrajovými částmi plnými slumů. Město mělo skoro dva miliony obyvatel a stejně jako v Jižní Americe, na kterou jsem paradoxně zvyklý víc než na Afriku, i tady byla většina z nich napresovaná v chudinských čtvrtích. Víc než autům se tak náš řidič musel vyhýbat lidem a jimi taženým povozům. Nejnebezpečnější se ale ukázaly kozy, které měly evidentně pocit, že případnou srážku s autem musejí vyhrát ony. Navzdory jízdnímu stylu řidiče si to žádná z nich neověřila na vlastní kůži. Měl jsem pocit, že je mu to upřímně líto. 

  *   *   *

  Jeli jsme sotva dvacet minut, když jsme se dostali do části města, kde nebyli stavebním materiálem rákos, bláto, plech a bedny od humanitární pomoci, ale beton, ocel a sklo. Na jedné křižovatce tu stál dokonce semafor a navíc k nelibosti našeho řidiče fungoval. 

  Tahle část Bamaka prozrazovala, že město zažilo lepší časy. Ty ale odešly spolu s posledním vojenským převratem a následným islamistickým povstáním. Vousáči s kalašnikovem v jedné ruce a koránem v druhé se rozhodli, že to nejlepší pro Mali bude šaría, tedy ženská obřízka, střílení bezvěrců, zákaz hudby a tance a jiné muslimské kratochvíle. Francouzi s Cizineckou legií v čele však zastávali opačný názor a dost razantně se v tisícových počtech postavili na stranu slabé malijské vlády. Tvrdé a rychlé útoky ve velkých městech spolu s leteckým bombardováním islamistických základen na venkově přinesly brzy vítězství a pro většinu Mali relativní klid. Islamisté zmizeli do hor, a pokud zůstali ve městech, tak se skrývali, s výjimkou občasných útoků na nenáviděné Francouze. Tedy nenáviděné. Obyčejní civilisté je měli rádi. Mnohem radši než islamisty. Jenže vousáčům byla vůle obyvatel ukradená. Důležité bylo, co si myslí jejich imám. Když přitom dostatečně srdnatě křičel „Alláh akbar“, šla vůle lidu stranou. Ostatně, to je základní vlastnost všech podobných fanatiků. Věří, že to, co je pro lidi nejlepší, se jim musí vysvětlit pomocí rozpálených hlavní samopalů. 

  Zastavili jsme před železnou bránou chráněnou před případným útokem sebevražedného atentátníka v autě napěchovaném trhavinami třemi betonovými zábranami, kolem kterých bylo potřeba pomalu prokličkovat. Francouzský voják u brány se sveřepým výrazem v očích nás ani neprohlížel. Kouda na něj jenom zamával, ukázal na svůj obličej a za moment se brána začala pomalu otevírat. Chvíle zběsilého manévrování a ocitli jsme se v samém srdci francouzské vojenské základny. 

  *   *   *

  Projeli jsme jí skrz. Všude panovala uvolněná atmosféra. Francouzi měli dobojováno, islamisté byli zahnaní do děr a všichni si jen užívali klid poté, co válka skončila, a oni čekali na plány postupného stahování. Tedy všichni ne. Podle zpráv, které jsem si během letu našel na internetu, by tu mělo pár stovek vojáků zůstat jako záruka stability a zároveň výcvikoví instruktoři zdejší armády. 

  Zastavili jsme u jednopatrové bílé budovy s modrým pruhem na úrovni střechy. Moje francouzština byla sice stejně dobrá jako recepty Ládi Hrušky, ale že je to nemocnice, jsem poznal i tak. Stačil mi k tomu červený kříž nad nápisy u vchodových dveří. Proklouzli jsme s Koudou dovnitř. Zbytek posádky džípu nás nenásledoval. 

  Prošli jsme tichou chodbou, minuli několik zavřených dveří a nakonec skončili u lítaček se žlutým trojúhelníčkem se známým symbolem, který si do svého názvu vypůjčila nejedna metalová kapela. 

  „Biohazard?“

  „Buďte v klidu. To je tu jen kvůli tomu, abychom odradili případné zvědavce,“ mávnul rukou Kouda a svým mocným břichem rozrazil nezamčené dveře. 

  Za nimi chodba pár metrů pokračovala a končila u dveří, které hlídali dva mlčenliví francouzští vojáci. Nechali nás bez problémů vejít dovnitř. Kouda za námi opatrně zavřel, jako by se snad bál, že ty tři chlapy na kapačkách probudí. Byla to zbytečná obava. Stačil letmý pohled, a pokud nevegetovali v komatu, tak v něčem, co se mu hodně blížilo. Každému stál u hlavy postele přístroj měřící životní funkce. Vypadalo to, že jsou stabilizovaní bez jakýchkoliv výkyvů. 

  „Sylvian Dubois, Alfred Decault a Petr Pavlík,“ ukázal postupně na jednotlivá lůžka. „Měli vycházku a vyrazili do města za holkama. Ráno je našla bamacká policie. Už byli takhle. Žádné zjistitelné zranění jako rána do hlavy nebo snad poškozené vnitřní orgány, žádný jed, žádná omamná látka. Poslali jsme vzorky jejich krve až do Paříže, ale i tam si na tom vylámali zuby.“ 

  Při pohledu na dva francouzské a jednoho českého vojáka připoutané bezmocně na lůžku jsem začal propadat panice. Co já tu, proboha, vůbec pohledávám? 

  „Pane Koudo, já jsem sice doktor, ale mám doktorát z antropologie a religionistiky. Nejsem lékař,“ neodpustil jsem si trochu sarkasmu. 

  Kouda se na mě chápavě usmál a vytáhl z kapsy kousek látky, který mi opatrně podal. „Tohle svíral v ruce český voják,“ řekl, jako by se tím mělo všechno vyjasnit. 

  Vzal jsem látku opatrně do dlaní rozbalil ji. 

  „Vypadá to jako grigri, nějaká kost, nejspíš hadí, sušené byliny, už dost rozpadlé, a nějaký prach. Tipuji, že z nějakého hrobu nebo posvátného místa. Na Haiti nebo v Louisianě bych řekl, že nějaký druh vúdú, ale tady to bude dílo nějakého kněze Vodunu nebo šamana, který dlouho pobýval v Beninu nebo Nigérii. Víc vám k tomu neřeknu. Pošlete to také na analýzu, třeba je v tom přírodní jed, který to všechno způsobil,“ pokrčil jsem rameny. 

  „To už jsme udělali a bylo nám to k ničemu,“ ozval se za námi rázný hlas. Chlap, kterému patřil, byl vysoký urostlý řízek v české uniformě, přes kterou měl navlečený lékařský plášť. Moc mu neseděl, takže ho nejspíš jenom někde popadl a nasadil. 

  „Major Kašpar, lékař české mise,“ představil nás Kouda. 

  „Říkejte mi Lukáši, nesnáším formality,“ zašklebil se urostlý chlapík a napřáhl ke mně svou ruku. Měl zatraceně pevný stisk. Nebyl jsem na to zvyklý. Akademici většinou tiskli ruce tak nějak mdle, jako by jim to připadalo trapné. Navíc stisk okamžitě pouštěli a schovávali hned ruku do kapsy. Lékař jako by si naopak chtěl to spojení dvou neznámých lidí vychutnat. 

  „To, co držíte v ruce, ale není ta hlavní záhada. Horší je, že mají všichni na hrudi zranění, která se odmítají hojit,“ řekl, když mou ruku konečně pustil. Popošel k českému vojákovi, sundal z něj lehkou přikrývku a pak odkryl bílou nemocniční košili, do které jej navlékli. Na hrudi vojáka se vyjímal čtverec gázy přilepené pevně k tělu. Major jednu její část opatrně odlepil, a poskytl mi tak pohled na změť jizev propletených mezi sebou v malém nepravidelném kruhu. Teprve po chvíli jsem v té změti objevil vzorec. Šlo bezesporu o nějaký symbol. Těžko však mohl znázorňovat něco konkrétního, podstatný byl spíš celkový dojem, který vyvolával. Jednotlivé jizvy okolo sebe proudily v pravidelných vzorech. Působilo to na mě trochu jako pavučina, ale pavouka, který měl smysl pro detail a konceptuální umění. 

  „Ti ostatní to mají taky?“ zeptal jsem se.

  „Ano. Na chlup stejné. A pokud jste si všiml, tak to vypadá, jako by se jim to teprve před pár hodinami zahojilo. Přitom tu leží už druhý týden. Průměrně jednou za den to začne krvácet. Nic na to nepomáhá. Jednoho jsme zašili a akorát se to zhoršilo. Popraskala mu kůže, stehy přes noc povolily a tělo je vypudilo. Nikdy jsem nic takového neviděl, stejně jako francouzský personál, který tady slouží. Přivezl jsem sem i tři doktory z Lékařů bez hranic, kteří mají základnu na okraji města. Jeden se akorát pokřižoval, ale nikdo neví, co s tím,“ pokrčil rameny major Kašpar. 

  „Připomíná vám to něco?“ promluvil po čase Kouda, když mě nechal chvíli vynadívat. 

  Zavrtěl jsem hlavou. 

  „Nikdy jsem nic takového neviděl. Alespoň si to nepamatuji. Vyfotím si to a zkusím se na to podívat v klidu,“ řekl jsem a vytáhl z kapsy mobil. Udělal jsem pár fotek a pak ještě požádal majora, aby mi pro jistotu ukázal jizvy obou Francouzů. Nafotil jsem si i je. Potom je lékař zase pečlivě zalepil a přikryl. 

  „Jestli mě omluvíte, musím se jít připravit na noční akci. Francouzská rozvědka chystá zátah na skupinku islamistů, která se má skrývat v tovární čtvrti na okraji Bamaku. Musí mít v záloze lékaře a já si vytáhl kratší sirku,“ usmál se a na rozloučenou nám oběma postupně stiskl ruce. 

  *   *   *

  Když lékař odešel, vyrazili jsme pryč i my. Kouda mě doprovodil před nemocnici, kde si až sakrálně nacpal do dýmky tabák a pak jej s uspokojením zapálil. Promluvil až po třech mocných šlucích. 

  „Fascinující, že?“

  Znělo to, jako by na pokoji neměl tři chlápky v komatu, ale objevil smečku vakovlků. Na to nešlo nijak reagovat. Jen jsem rozpačitě pokrčil rameny. 

  „Dostali se určitě do křížku s někým, kdo praktikuje magické rituály, ale stejně pořád nevím, jak bych vám mohl pomoci. Magie je záležitost sugesce, má vliv jen na ty, kteří na ni věří, a ti chlápci rozhodně nejsou pod vlivem nějaké sugesce. Tady musí působit nějaké objektivní faktory, na které jste dosud nepřišli.“ 

  Kouda jen pokrčil obočím, jako by přesně takovou odpověď čekal, a nevím proč, ale považoval ji za zábavnou. 

  „Uvažujete jako vědec, ne jako detektiv.“ 

  „Detektiv?“

  „Jistě, detektiv. To totiž já a mí společníci jsme. Tedy přesněji řečeno, já jsem právník, ale ve své praxi se specializuji na netradiční případy, které potřebují nejen zastupování u soudu, ale i vyšetřování. Proto zaměstnávám Gibsona s Hortem. Jsou to bývalí policisté. Armáda si nás najala právě kvůli vyšetřování. Nelíbí se jim, že jeden z našich statečných chlapců je v komatu a oni nevědí proč a kdo za to může. Umíte si představit titulní stránky novin, až bude muset ministr obrany s pravdou ven?“ 

  „Ale já nejsem detektiv…,“ zamračil jsem se na něj a cokoliv jsem měl v úmyslu dál říct, jsem vypustil do ztracena. Navzdory mé zarputilosti mi začínalo pomalu docházet, kam vlastně míří. 

  „Když najdeme toho, kdo jim to způsobil, najdeme určitě způsob, jak je uzdravit. Takže se nebojte, já po vás nechci, abyste našel protikouzlo, ale abyste mi pomohl najít toho, kdo jim to udělal. Pan Gibson už z něj to protikouzlo vymlátí, věřte mi,“ zašklebil se tak, že mi přeběhl mráz po zádech. 

  *   *   *

  Když dokouřil dýmku, předal mě Kouda svému řidiči. Ten mě odvezl jen pár metrů od nemocnice k třípatrovému domu. Nejspíš šlo o zařízení pro krátkodobé ubytování hostů na základně. Od francouzského vojáka na recepci jsem si vyzvedl klíče a pak mi náš bezejmenný řidič pomohl odnést věci do pokoje. 

  Zkusil jsem padnout na postel a spát. Nešlo to. Tak jsem si vybalil věci, otevřel počítač, stáhl do něj fotky z telefonu a chvíli civěl na spleť jizev. Naprosto nic mi to nepřipomínalo. Vytáhl jsem všechny knihy, které jsem si vzal ze svého pražského bytu, a jal se prohledávat stránku po stránce, jestli někde nenarazím alespoň na zmínku o něčem podobném. Nakonec jsem se přesunul i s knihami na postel a nevím ani jak, ale usnul jsem. 

  *   *   *

  Vzbudil jsem se ne zrovna vlastním přičiněním. Nade mnou stál Gibson a dost razantně mě svíral za ruku a třásl mnou. Otevřel jsem oči. Venku ještě vládla tma. Zrak mi padl na Zápisky cestovatele po Africe západní a jeho zkušenost s vírou obyvatel zdejších od Karla Winkelhöfera. Byl to slušný tlustopis, takže mě napadlo, že bych s ním mohl bývalého policajta praštit, aby s tím třesením už přestal. 

  „Vstávejte,“ řekl, když zjistil, že jsem otevřel oči. 

  „Jestli máte zase potřebu, tak záchod je vzadu. Kvůli tomu jste mě budit nemusel,“ zabručel jsem. 

  Gibson pobaveně zatřásl hlavou. 

  „Máme další komatózní exempláře. Kouda na vás čeká v nemocnici.“ 

  *   *   *

  V nemocničním pokoji, kam mě Gibson zavedl, bylo zatraceně plno. Stáli tam nejen Kouda a major Kašpar, ale i jeden francouzský lékař a dva vojáci. Poznal jsem uniformy Cizinecké legie a podle množství frček šlo nejspíš o důstojníky. Mluvili spolu francouzsky a já nerozuměl ani slovo. 

  Kouda mě ostatním ani nepředstavil. Rovnou mě chytil za rameno a zavedl ke čtyřem postelím. Každá už měla svého pacienta. Ani jeden z nich nebyl voják. Podle mohutných vousů šlo o islamisty. 

  „Hoši z legie dnes měli ulehčenou práci. Když vtrhli do bytu, našli tam tuhle partu už takhle,“ zašeptal a pak něco francouzsky prohodil k ostatním. Jeden z legionářů vytáhl z brašny, kterou měl přes rameno, plastový sáček. V něm bylo další grigri. 

  „Mohl bych to vidět?“ zeptal jsem se. 

  Kouda se chvíli dohadoval s legionářem, který nakonec vzal do ruky papírový kapesník a s jeho pomocí otevřel plastový pytlík, jehož obsah vysypal na stolek. Nejspíš byl opatrný kvůli případným pozůstatkům DNA. 

  Bylo to opravdu další grigri. Jeho složení bylo stejné jako u vojáků. Na chlup stejně vypadaly i ornamenty, které měli islamisté na hrudi. 

  „Chci vidět ten byt, kde je Francouzi vyhmátli,“ řekl jsem. 

  Advokát pokýval hlavou: „Zítra se domluvím s francouzskou rozvědkou, aby nás tam odvezli.“ 

  „Musíme tam teď. Opravdu,“ řekl jsem a myslím, že jsem do svých slov dal natolik dostatečný důraz, aby mi Kouda vyhověl. 

  Následovala několikaminutová hádka ve francouzštině s oběma důstojníky. Podle toho, jak ten vyšší z nich rezignovaně mávnul rukou, mi došlo, že můj současný šéf ji vyhrál. 

  *   *   *

  Během dvaceti minut jsem seděl v džípu, který nás vyzvedl z letiště. Měl i stejného řidiče. Jen Kouda chyběl. Místo něj seděl vepředu mladší z legionářů, s nimiž jsem se setkal v nemocnici. Pánové Hort s Gibsonem dorazili v neprůstřelných vestách bez označení. Přes ně měli vesty, kterým se, jak jsem později pochytil, říká taktické, se spoustou kapes. Oba měli za pasem pistole, každý dvě, a Hort navíc v ruce držel náhradní neprůstřelnou vestu. 

  „Pro vás. Prý jestli se vám něco stane, máme po prémiích,“ usmál se a pomohl mi obléct se do vesty. Poprvé v životě jsem měl na sobě něco takového. 

  Džíp se prudce rozjel. Navzdory předchozí zkušenosti jsem to nečekal. Praštil jsem se čelem do opěradla řidiče a vypadl mi z ruky batůžek, který jsem si rychle sbalil ve svém pokoji. Obsahoval pár propriet, které se nám mohly hodit. Ohnul jsem hřbet a šmátral po něm. Prudká zatáčka, narazil jsem do batůžku, a protože nebyl zavřený, všechno se rozsypalo po podlaze. 

  „Pomůžu vám,“ sklonil se i Gibson, který seděl vedle mě. V neprůstřelné vestě mu to šlo stejně špatně jako mně. 

  Chvíli šmátral po podlaze, ale pak ztuhnul a vrhl na mě vyděšený pohled. 

  „Máte Bakulgu?“ usmál jsem se a Hort, kterému došlo, proč Gibson tak zbledl, se hlasitě rozesmál. 

  *   *   *

  Když jsme po tři čtvrtě hodině dorazili na místo, začínalo svítat. Šlo o tovární čtvrť na konci města. Tedy bývalou tovární čtvrť. Podle stavu budov se tu něco naposledy vyrábělo, ještě když JFK proháněl na mafiánských večírcích holky. Pilíře továrních hal zrezivěly, skla v oknech zmizela, ať už je někdo odstranil a použil, nebo prostě vymlátil, a příjezdové cesty zarostly trávou a křovinami. Jenže opuštěné to tu nebylo ani náhodou. Do prázdných budov se nastěhovali lidé. Uprchlíci, lidé mimo zákon nebo prostě chudáci, kteří neměli ani na tu chýši z krabice od humanitární pomoci. 

  *   *   * 

  Zastavili jsme na odlehlejším místě pod rozkošatělou akácií. Řidič si položil na sedadlo spolujezdce kalašnikov, zapálil si cigaretu (při řízení kupodivu nekouřil) a mrknul na nás na rozloučenou. Legionář si upravil zelený baret a vyrazil ostrým krokem vpřed. Prošli jsme okolo první haly. Skrz prázdné otvory po dveřích jsem viděl, jak se místo proměnilo ve fascinující sídliště. Lidé, včetně kompletních rodin, si tu zabrali svůj kousek prostoru, který papírovými krabicemi nebo prostě jen kusem špinavé plastové fólie rozdělili, aby si vytvořili soukromí pro bydlení. Jediný, kdo už byl vzhůru, byly ženy, které udržovaly malá ohniště a chystaly snídaně pro své rodiny. Nikdo si nás nevšímal. Jako bychom byli neviditelní. Mí společníci se chovali úplně stejně. Legionář i Gibson s Hortem prostě míjeli bídu tohohle světa, aniž by jim stála byť jen za zvědavé mrknutí. Nejspíš si na ni zvykli jako na zdejší nutný kolorit. 

  Afričané na tom byli stejně, co se týkalo mužů v neprůstřelných vestách. 

  *   *   * 

  O tři haly později jsme dorazili k budově, která dřív sloužila jako dělnická ubytovna. Byl to vlastně takový obrovský čtyřpatrový činžák. Tady nejspíš bydleli ti bohatší nebo prostě dravější. U vchodu, v němž chyběly dveře, ležel nějaký černoch. 

  „Mrtvý?“ zeptal jsem se.

  „Smrdí katou, takže je jenom zfetovaný,“ mávnul rukou Hort a překročil ho. 

  Kata nebo spíš khaat či čat je metla Afriky, rostlinná droga, jejíž účinky jsou podobné jako u amfetaminu nebo klasické extáze. Mistři obchodu s tímhle svinstvem byli Arabové. V Jemenu na tom jel snad každý třetí chlap. Tuhle rostlinu jsem znal moc dobře. Jako každá přírodní droga hrála svou roli v magických rituálech. V Súdánu jsem ji jednou vyzkoušel s nějakým americkým psychonautem, který zcestoval celý svět, aby otestoval všechny drogy na zeměkouli. Měl jsem z toho noční můry ještě týden. 

  Propletli jsme se až do čtvrtého patra a nakonec jsme se dostali do bytu s vyraženými dveřmi. Měl jenom dva malé pokoje a skoro žádné vybavení. Jen pár dek na zemi, odhozený korán s jasně viditelným otiskem vojenské boty, jak na něj někdo při zátahu šlápl, a pak dva džbány s vodou. Nic víc. 

  „Tak fajn, počkáme tady,“ řekl jsem a našel si v rohu zadní místnosti místo, do kterého jsem se usadil. Z batohu jsem vytáhl African Magic: Traditional Ideas that Heal A Continent, abych čekáním úplně neztrácel čas. 

  Myslím, že jsem tím své společníky vyvedl z míry. 

  „Doktore, číst jste si mohl v kasárnách,“ zavrtěl hlavou Hort. 

  „To ano, ale to bych přitom nemohl čekat na sběrače zbytků,“ usmál jsem se na něj a natáhl si nohy, abych se cítil pohodlněji. 

  Chtěl jsem původně oběma vrátit to jejich tajnůstkaření v letadle, ale francouzský legionář vypadal příliš drsně a dost netrpělivě, takže jsem se pustil do vysvětlování. 

  „V magickém světě jsou mistři a začátečníci. Ti druzí nemají moc velkou víru ve svá kouzla, a tak si musí pomoci tím, že se snaží zajistit si co nejsilnější volty, tedy magické předměty a ingredience. V evropském čarodějnictví šlo klasicky třeba o provaz z oběšence. V africké magii, když se nějakému velkému šamanovi povede silné kouzlo, pak tihle sběrači seberou všechno, co po něm zůstalo. Třeba zub z magicky zabité mrtvoly nebo rovnou její srdce, zbytek grigri nebo třeba jenom prach z místa, kde se kouzlo provedlo. Věří, že tím získají kus moci velkého šamana. Má to účinek i na ty, na které je kouzlo sesláno. Prostě řeknou, že je tam zub z mrtvoly, kterou zabil prokletím velký šaman, a v tu chvíli věří kouzlu každý,“ řekl jsem. 

  „Ale co my s takovými příštipkáři?“ zeptal se Gibson. 

  „Pokud sem někdo půjde sebrat zbytky po kouzlu velkého šamana, pak jedině člověk, který ví, že se tu to kouzlo provedlo a kdo jej provedl, ne?“ 

  „No jasně,“ rozzářil se Hort, „v podstatě staré známé rčení, že pachatel se vrací na místo činu, ale nejde o pachatele, nýbrž o informátora.“ 

  „Přesně. Tedy doufejme, že to tak bude,“ pokrčil jsem rameny. 

  „Dobře, nebudeme tu zaclánět, půjdeme to obejít a schovat se do zálohy,“ řekl Gibson česky a pak nejspíš to samé ve francouzštině sdělil našemu novému společníkovi. Ten pokrčil rameny, sedl si vedle mě a z pouzdra vytáhl pistoli, kterou odjistil a položil na dosah. „Bonne nuit,“ řekl a ať už to znamenalo cokoliv, zavřel oči a zklidnil dech. Nejspíš mu došlo, že nás čeká dlouhá šichta. 

  A čekala. 

  *   *   *

  Přečetl jsem asi dvě stě stránek a začínal si vyčítat, že jsem si nevzal nic tlustějšího, když se dveře do bytu rozevřely. Aby nás nikdo nemohl překvapit, dali jsme za ně po odchodu Gibsona s Hortem džbán s vodou. Nádoba se převrhla a chvíli se kutálela po místnosti. Zaklapl jsem knihu a podíval se na legionáře. Celou dobu vypadal, že spí, ale najednou naprosto čile chytil pistoli a vyskočil na nohy. Gestem mi naznačil, abych byl potichu. 

  Nic jiného jsem stejně neměl v plánu. 

  *   *   *

  Sběračů bylo nečekaně víc. Poznal jsem to podle kroků. Muselo jít nejmíň o tři chlapy. 

  „L^achez vos armes!“ zařval legionář a vtrhl do vedlejší místnosti. 

  Odpovědí mu byla dávka ze samopalu. 

  *   *   *

  Kulky přiletěly až do místnosti, ve které jsme se skrývali, a zavrtaly se do zdi po mé levé ruce. Francouz stihl třikrát vystřelit, ale pak spadl na záda s hromovým dopadem. Z nohy mu tekla krev. 

  „Alláh akbar!“ zařval někdo za zdí. 

  „A kurva,“ zaklel jsem.

  *   *   *

  Doběhl jsem k němu, chytnul ho za levou ruku a táhl ho co nejdál od dveří. 

  „Ratatatata!“ rozeřval se znovu samopal. Tentokrát se do zdi zavrtalo mnohem víc kulek. Bylo to poprvé v životě, co po mně někdo střílel, ale kupodivu jsem se nebál. Zatnul jsem zuby a podařilo se mi Francouze posunout o dva metry dál. 

  „Alláh…,“ rozeřval se chlápek se samopalem, který doběhl ke dveřím do druhé místnosti. Šlo o islamistu v typickém oděvu: černé kalhoty, černé triko a dlouhý vous. V ruce držel samopal. Nebyl to kalašnikov, ale byl mu hodně podobný. Nejspíš nějaká africká svérázná kopie. 

  „Merde,“ odvětil legionář a poslal mu do hrudi pět výstřelů. 

  „… akbar,“ zachroptěl muslim a na černém triku mu rozkvetla červená pivoňka. Podlomila se mu kolena, ale přitom zmáčkl spoušť. Naštěstí se kulky zavrtaly do stropu. Pak samopal utichl a skončil na podlaze spolu s umírajícím. 

  *   *   *

  Z vedlejší místnosti se ozvaly rozčílené arabské hlasy. Nejspíš se dohadovali, kdo je na řadě vyzkoušet Francouzovu rychlost. Legionář na tom byl špatně. Krev z nohy mu tekla proudem a obličej měl stále bledší. Odtáhl jsem ho dál do místnosti. Přitom jsem se pořád držel za ním, abych mu nebránil ve výhledu a tím pádem ve střelbě. 

  „Sakra, rozumíte anglicky?“ zeptal jsem se jazykem Shakespearovým.

  „Sakra že jo,“ zašklebil se. „Umíte střílet?“ dodal. 

  „V životě jsem to nedržel v ruce,“ zatřásl jsem hlavou. 

  Do zdi vedle nás se zavrtal další roj kulek. 

  „Alláh akbar! Alláh akbar! Alláh akbar!“ vyřvávaly hlasy za zdí. Nejspíš si hoši dodávali odvahu k útoku. S hrůzou mi došlo, že tam musí být ještě nejmíň čtyři. 

  „Tak budete mít premiéru, protože za chvíli ztratím vědomí,“ hlesl slábnoucím hlasem. 

  Tlačil jsem mu levou rukou na ránu na noze, ze které prýštilo nejvíc krve, ale vypadalo to, že mu to moc nepomáhá. Potřeboval pořádně obvázat. A operovat. 

  „Rychle, už vidím rozmazaně,“ špitl legionář a vrazil mi do ruky svou pistoli. Byla horká. 

  Z vedlejší místnosti se ozvaly nějaké neidentifikovatelné arabské výkřiky a pak se semlela spousta věcí naráz. 

  *   *   *

  Přiletělo hejno kulek. Některé mě minuly hodně zdaleka, u jiných jsem měl pocit, že mi prosvištěly těsně kolem hlavy, a další mě prostě zasáhly. A nejen mě. 

  *   *   *

  Možná o něco dřív nebo snad v ten samý okamžik jsem zmáčkl spoušť pistole. Vyšel výstřel. A pak další a další. Prvnímu chlapovi se rozprskla hlava. Cákance krve, kousky kůže a kostí z ní vyletěly do prostoru. Věděl jsem, že za to mohla moje střelba. Mířil jsem mu na břicho, ale pistole mi v ruce poskočila a hlaveň se zvedla o pár centimetrů výš. 

  Na druhého chlapa jsem už nestačil vystřelit. Kulky z jeho samopalu se mi zavrtaly do neprůstřelné vesty a praštily mnou o podlahu. Několik zásahů schytal i legionář. 

  Jenže pak chlap odletěl. Tlaková vlna jej odmrštila snad tři metry do dálky a praštila s ním o zem. A nešlo jen o tlakovou vlnu. Ve vedlejší místnosti totiž vybuchl granát a jeho střepiny rozmetaly na kaši naprosto vše v dosahu. 

  Na chvíli jsem omdlel.

  *   *   *

  Probral jsem se a uviděl Gibsonův obličej. Kupodivu se mi teď nezdál tak odpudivý jako dřív. Skláněl se nad Francouzem a vytahoval z něj prázdnou injekci. Ten měl nohu obvázanou tlakovým obvazem a byl při vědomí, ve tváři sice bledý, ale jinak se zdál být docela v pořádku. 

  „Prý jste jednoho z nich dostal ranou přímo mezi oči,“ mrknul na mě Gibson spiklenecky. Mělo to být ocenění, ale já se moc dobře necítil. Sakra, zabil jsem chlapa. 

  Gibson, jako by mi četl myšlenky, se na mě povzbudivě usmál. „Ty lidi jsou strašný šmejdi. Odkráglovali by vás a ještě by z toho měli erekci. Hlavně žádný výčitky,“ prohlásil a pak něco řekl francouzsky. Legionář chápavě zakýval hlavou. 

  Vstal jsem a ucítil bolest v hrudi. Naštěstí všechny kulky určené mé maličkosti skončily v neprůstřelné vestě, ale i tak mě pěkně pohmoždily. Netušil jsem, že to i přes vestu tak strašně bolí. 

  „Tohle asi nebyli ti vaši sběrači, co?“ zeptal se mě sarkasticky Hort. 

  Zavrtěl jsem hlavou. 

  „Nevadí, i tak máme nějakou stopu,“ mávnul rukou. 

  „Jakou?“ zeptal jsem se, ale Hort jenom zavrtěl hlavou, jako by to bylo téma, které probereme později. Pak se prostě zvedl a odešel pryč. 

  *   *   * 

  O půl hodiny později dorazila kavalérie. Dům se najednou zaplnil snad dvěma rotami výsadkářů Cizinecké legie. Na nosítkách odvezli zraněného kolegu a prohledali celý dům od střechy až po sklep. To už jsme tam ale nebyli. Pokud tady někde slídili sběrači magických zbytků, byli dávno pryč. Vyrazili jsme ven. U vchodu pořád ležel milovník katy. Tentokrát byl ale vzhůru. Jeho mysl ovšem bloudila někde hodně daleko. 

  Prokličkovali jsme mezi zvědavými domorodci, kterých se před domem srotilo pár desítek, a došli až k našemu autu. O něj se opíral Kouda a kouřil dýmku. Vypadal, že je vážně rád, že mě vidí. 

  „Jste v pořádku?“ zeptal se opatrně. 

  Pokýval jsem zaraženě hlavou. Navzdory tomu, že jsem málem umřel a zabil jsem člověka, jsem se cítil vlastně neuvěřitelně v pohodě. 

  „Půl hodiny jsem řval na velitele základny. Vůbec nevěděli, že se jim tu toulá ještě jedna skupina. Když jsem vás najímal, rozhodně jsem vás nechtěl vystavit takovému nebezpečí,“ dodal ještě. Vypadalo to, že si tenhle proslov předem pečlivě připravil. 

  Chtěl jsem ho znovu ubezpečit, že jsem v pohodě, ale pak jsem si všimnul, že vzadu v autě se něco pohnulo. 

  „Co to…?“ řekl jsem a vyrazil blíž. 

  Ležel tam svázaný islamista. Měl na těle několik ošetřených zranění a roubík v puse. Tenhle ovšem, na rozdíl od těch, které jsem při boji viděl zemřít, byl stoprocentní černoch. 

  „Naše stopa,“ poplácal mě po rameni Hort, který se tu najednou objevil. To kvůli tomu zmizel dřív, než dorazili Francouzi. Jeden z ozbrojenců přežil výbuch granátu, když jim Hort s Gibsonem vpadli do zad. A teď se svíjel v nákladním prostoru našeho džípu. 

  „Tak jedem,“ zavelel Kouda a sedl si na sedadlo spolujezdce.

  Tentokrát jsem byl na ostrý start a prudké zatáčky připravený. 

  *   *   *

  Zastavili jsme u břehu Nigeru. Zátočina se skrývala v hustém porostu na okraji prašné cesty, kterou – podle toho, v jakém stavu byla – nikdo moc nejezdil. Gibson s Hortem vyskočili z auta, otevřeli zadní dveře a svalili chlápka na zem. Trošku přitom zaúpěl. 

  „Možná, že tohle bude o něco horší než to, co jste dosud zažil,“ přitočil se ke mně zezadu Kouda. 

  „Cože?“

  „Musíme ho vyslechnout a musíme to udělat efektivně. Proto ho máme my a ne Francouzi. Víte, jak to je, jsou armáda, mají své předpisy na všechno, hlavně na výslechy za přítomnosti advokátů. A advokáti dovedou být otravní, věřte mi,“ usmál se pod vousy právník. 

  „Budete ho mučit?“ 

  Ta představa se mi nezamlouvala. 

  „To záleží na tom, jak moc bude sdílný,“ pokrčil rameny Kouda a pak na černocha zařval něco francouzsky. Ten si jenom odplivl do prachu, načež následoval kop od Jana Gibsona. Těžká bota rozrazila Alláhovu bojovníkovi ret a nejspíš přišel i o nějaký zub. 

  „Cigaretu?“ ozval se za mnou řidič. Úplně mě to vylekalo. 

  „Vy mluvíte česky?“ 

  „Jasňačka. Studoval jsem na Karlovce zemědělství. Skvělý časy. Jeden černoch v Praze na tisíc studentek, no neber to,“ zakřenil se a podal mi ruku: „Geoffroy,“ představil se. 

  „Tomáš Kosek,“ stiskl jsem ji.

  „Vím, že vy v Česku máte úplně jiné standardy chování a cítění než tady pánové Gibson, Hort a Kouda, ale ten chlap je stvůra. Chtěl vás zabít. A nejen vás. Tyhle svině zplundrovaly moji zemi a jsou schopné zplundrovat i jakoukoliv jinou jenom kvůli svému pošahanému náboženství,“ odplivl si. 

  „Áááá!“ zařval islamista, kterému Gibson právě odřízl kus nosu, a Geoffroy si konečně zapálil. 

  „Vážně si nedáte?“ 

  Zavrtěl jsem hlavou a fascinovaně sledoval, co všechno Gibson s tím svým nožem dokáže. Zajímalo by mě, jaký druh policisty vlastně byl, protože tohle jistě nebyl běžný postup české kriminálky. Odřezávání proužků kůže z rukou vyslýchaných je určitě něco, co by se dřív nebo později dostalo do Blesku. 

  *   *   *

  „Pane doktore, mohl byste nám pomoci s výslechem?“ zavolal Kouda naším směrem. Geoffroy mě poplácal po rameni. Na mou psychiku to mělo nečekaně uklidňující účinek. 

  „Zdá se, že náš muž je připraven podělit se o informace. Máte nějaké otázky?“ ponoukl mě Gibson a zašermoval islamistovi před očima nožem. Úplně mě z toho zabolely bulvy. 

  „Dostali jste se někdy do křížku s nějakým šamanem nebo šamankou?“ zkusil jsem a Kouda moje slova rovnou překládal do francouzštiny. Černoch se ale jen vzdorovitě ušklíbl. 

  Gibson se usmál, levou rukou mu rozevřel jedno oko a přiblížil mu špičku nože snad na milimetr k bulvě. Hort přitom vyslýchaného držel, aby se necukal, a francouzsky mu něco říkal. 

  Muž se začal vyděšeně třást a v jeho rozkroku se objevil velký temný flek. Islamista se počůral. 

  *   *   *

  „Poslouchali šajtána, nechtěli se klanět Alláhovi. Museli jsme je zabít,“ tlumočil Kouda mužův výkřik. Zdá se, že s tím flekem v rozkroku ztratil nejen důstojnost, ale i vzdorovitost. 

  „Kde se to stalo?“ zeptal jsem se.

  „Spousty, zabili jsme jich spousty. Alláh to nařizuje. Je to správné,“ řekl a Gibson mu zabodl nůž do nohy. Netuším, jestli kvůli rozdílným pohledům na to, co je a co není správné, nebo proto, že neodpověděl na mou otázku. Černoch se chvíli svíjel, křičel a z očí se mu řinuly slzy, ale pak mu Kouda položil mou otázku znovu. Odpověď mě příliš nepotěšila. 

  „Karuta, Swambi, Mbombo, Kulanta, Džabura…,“ vyjmenovával islamista a Hort si jména těch míst naťukával do telefonu. Geoffroy stojící kousek od mě přitom rozmačkal cigaretu, kterou si chtěl zapálit poté, co dokouřil předchozí. Tabák z ní se rozsypal do jemného prachu tvořícího zdejší půdu. Niger se příliš dlouho nevylil z břehů. 

  „V těch vesnicích měli pohanské šamany a šamanky. Muže jsme zastřelili, ženy ukamenovali. Dívky a děti jsme prodali,“ říkal a vypadal přitom, jako by na sebe byl pyšný. 

  „Přežil někdo z nich? Nechali ve vesnicích i živé?“ tlumočil Kouda můj další dotaz. 

  Tentokrát černoch zavrtěl hlavou. „Jen děti a některé mladé ženy. Prodali jsme je súdánským obchodníkům. Je to pro ně dobré. Koupí je muži, co slouží Alláhovi. Dobré pro jejich duše,“ tlumočil mužovy odpovědi advokát. Nevypadal, že ho to vyvedlo z míry. Alespoň ne tak jako mě a Geoffroye. 

  „Potřebujete ho ještě?“ vyštěkl náš řidič. 

  „Ještě bych potřeboval vědět, jestli se k němu nedostaly informace, že by někdo z těch otroků uprchl.“ 

  Islamista na otázku zavrtěl hlavou. 

  „V tom případě nám už asi víc nepomůže, můžeme ho vrátit Francouzům,“ pokrčil jsem rameny. Hort, Gibson i Kouda najednou ztuhli a dívali se za mě. Také jsem se otočil. To, na co tak vyjeveně zírali, byl Geoffroy. Měl ruce zatnuté v pěst a vypadal, že mě každou chvíli praští. 

  „Myslím, pane doktore, že Francouzi nejsou ti, kteří by měli našeho svědka dostat do rukou. Měli by zbytečně moc otázek. Například proč má na sobě kromě zranění z boje také řezné rány. Myslím, že bude lepší předat ho malijské spravedlnosti,“ řekl Kouda, a přestože mluvil na mě, jeho proslov mířil k řidiči. 

  „A malijská spravedlnost je shodou okolností tady. Pan Geoffroy je zaměstnancem ministerstva vnitra Mali, a i když nám pomáhá jako řidič, tak technicky vzato je to styčný důstojník malijské vlády pro naše aktivity zde. Takže…,“ Kouda se zhluboka nadechl a jeho proslov zněl ještě mnohem formálněji než před chvílí, „… jménem Ministerstva obrany České republiky předávám tohoto zajatce vládě státu Mali.“ 

  A tím bylo pro Koudu, Gibsona a Horta vše vyřešeno. Jako na povel se sebrali a vyrazili k našemu autu. Gibson mě přitom nekompromisně chytl kolem ramen, stiskl mi ruku tak, že jsem se nemohl hnout jiným směrem, než mi dovolil, a odmanévroval mě pryč. Chtěl jsem protestovat, něco říct, namítnout nějakou velkou frázi ve stylu „nejsme jako oni“, ale pak jsem si vzpomněl, jak náš zajatec mluvil o znásilňování, vraždění a prodávání lidí do otroctví a přitom měl v očích hrdost, že splnil úkol, který mu dal sám Bůh. Tedy Alláh. Myslím, že být to moje země a lidé v Česku, tak bych se taky zachoval jako Geoffroy. 

  Ale ten křik, který trval určitě dobrou půl hodinu, ten z hlavy jen tak nedostanu. 

  *   *   *

  „Tak co? Dáme na základně chlazené pivko?“ byla první věta, kterou náš řidič řekl, když se vrátil k autu. Cestou se musel zastavit u řeky, protože měl vydrhnuté rukávy a jejich okraje mokré od vody. Bylo jasné, proč si ty ruce drhnul. 

  *   *   *

  Je fakt, že jestli jsem po něčem opravdu intenzivně toužil, tak to rozhodně bylo chlazené pivo. Hodně chlazených piv. Možná i nějaký ten rum. A pak si lehnout a spát. Spát tak dlouho, abych po probuzení považoval celý dnešní den jenom za sen. Zlý sen. 

  „Sakra, ta kniha. Musíme se vrátit,“ řekl jsem po asi půl hodině jízdy zpátky k základně. 

  „Cože?“ vyhrkli téměř zároveň Gibson s Hortem. 

  „Já vím, je špatná, z půlky vylhaná a neprošla recenzním řízením, ale nedočetl jsem ji. Nesnáším nedočtené knihy,“ odpověděl jsem a připadal si přitom trošku trapně. „A taky by tam mohly být nějaké informace, které potřebujeme. Párkrát se tam objevily symboly podobné těm, co měli ti chlápci na hrudi,“ dodal jsem, abych nevypadal jako úplný pitomec. Trošku jsem kecal. Jenže já fakt nesnášel nedočtenou knížku, a to i tu úplně nejblbější. 

  „Jak daleko jsme od tovární čtvrti?“ zeptal se Kouda. 

  Geoffroy se podíval na svou GPS navigaci na palubní desce: „Dvacet minut.“ 

  „Ok, pojeďme pro tu knihu.“ 

  *   *   *

  Tentokrát jsme zastavili přímo před vchodem domu, kde jsem zabil člověka. Dav se už dávno rozešel. Vyskočil jsem z auta jako první a hnal se dovnitř, ale Gibson mě zadržel. 

  „Jdu s vámi. S vaším štěstím tam bude čekat sebevražedný atentátník,“ řekl a v ruce svíral neprůstřelnou vestu, kterou mě donutil si obléknout. 

  Překročili jsme starého známého u vchodu, který znovu nehybně ležel v kataovém rauši, a vyrazili nahoru po schodech. Cestou jsme potkali čtyři černošky, které o něčem debatovaly v bambarštině. Při pohledu na Gibsonovy pistole za pasem sklopily zraky a uhnuly nám z cesty. 

  Francouzi přelepili byt žlutou páskou a zapečetili dveře. Ovšem vzhledem k tomu, že v jejich spodní části byla díra velikosti Bruntálu, neměli jsme problém jimi prolézt i v neprůstřelných vestách. 

  Byt vypadal stejně strašně, jako když jsme ho opustili. Ve stěně mezi oběma pokoji zelo několik děr a omítka byla proti cihlám v menšině. Všude se válely střepy a kousky zdiva. Tam, kde svůj život skončili islamističtí povstalci, se černaly skvrny zaschlé krve. 

  „Křup,“ ozvalo se z vedlejší místnosti. 

  Gibson neuvěřitelně rychle vytáhl z pouzder pistole. V každé ruce svíral jednu. Hlaveň pistole v pravé ruce zvedl do vzduchu a naznačil mi, ať stojím na místě. Pak se opatrně vypravil vpřed. Rozklepaly se mi nohy. Jestli tam je zase nějaká parta islamistů, je nejspíš po nás. Štěstí jsem si dnes dopoledne vybral na pár let dopředu. 

  „Křup, křup, křup,“ ozvalo se z vedlejší místnosti praskání skla. 

  „Kurva,“ zaskřípal zuby Gibson, ale nevystřelil. Kolem něho totiž proběhl černošský kluk. Mohlo mu být tak deset. Hnal se přímo ke mně. 

  „Stůj!“ zařval jsem trošku nelogicky česky a zkusil ho chytnout. 

  Vyhnul se mi a skočil šipku přímo do díry ve dveřích. 

  „Sakra,“ ulevil jsem si a vrhl se za ním. Chytnul jsem ho za botu, ale prosmýkl se mi. Bota mi zůstala v ruce a černoušek se dál soukal pryč. 

  *   *   *

  Skočil jsem za ním do díry ve dveřích, proletěl jí skrz na druhou stranu a stačil chytnout uprchlíka za vyzutou nohu. Kopal, svíjel se, zkoušel mi uniknout, ale držel jsem ho pevně. 

  „Alger marka toman!“ vykřiknul, strčil ruku do kapsy a hodil mi do očí nějaký prach. A nejen do očí, spousta se mi ho dostala do pusy, kterou jsem měl otevřenou v nádechu. Chutnalo to hořce a po chvíli jsem měl nutkání zvracet. Plival jsem jak posedlý, abych to ze sebe dostal, oči mi slzely, dávil jsem se, ale to malé hádě jsem nepustil. 

  „Alger! Alger! Alger!“ křičel a mně konečně došlo, co to znamená. Ten parchant se mě pokoušel proklít. 

  „Já jsem antropolog, na kouzla nevěřím,“ snažil jsem se na něj vykřiknout, ale uprostřed slova antropolog jsem se pozvracel. Znělo to jako „antropóóóóggggghhh“. 

  Naštěstí se dveře za námi prudce rozrazily, jak jimi proběhl Gibson. Kopl kluka do břicha, až se prcek prohnul jak luk, a pak mu těžkou okovanou botou přišlápl hlavu k podlaze. 

  „Bouge pas, b^atard!“ vykřikl a namířil mu na hruď pistoli. 

  Konečně jsem mohl pustit klukovu nohu a naplno se věnovat zvracení. 

  „Jste v pohodě?“ zeptal se mě. Zažil jsem při té otázce dokonalé déj`a vu. 

  „Jo,“ odvětil jsem a vylovil z kapsy kapesník, kterým jsem si čistil ústa od zbytků zvratků. „V té jeho směsi muselo být nějaké dávidlo nebo jedovatá rostlina,“ zamumlal jsem. 

  „Jestli jenom to, pak je to v pohodě,“ pokrčil rameny Gibson, ale díval se na mě dost podezřívavě, jako by čekal, že každou chvíli umřu. 

  „Co s tím knižním lupičem? Obávám se, že do vězení ho nemá smysl vozit,“ prohlásil. 

  „O knihu nejde, ten kluk je sběrač magických zbytků.“ 

  *   *   *

  Bývalý policajt zkroutil klukovi ruku za záda a rychlým krokem jsme vyrazili zpátky k našemu autu. Naštěstí jsme nikoho nepotkali. Zdejším lidem sice bývalo většinou jedno, co se děje, pokud se to netýkalo jich samotných, ale když neznámí bílí muži násilím odvádějí černé dítě, zpravidla to vyvolá silné emoce bez ohledu na to, jak moc jsou lidé otrlí. Přeskočili jsme kataového feťáka, který na té chodbě nejspíš trvale bydlel, nasoukali kluka do auta a vyrazili zpátky do města. 

  Výslech probíhal za jízdy. Ocenil jsem, že se obešel bez násilí, které si vynutilo zpovídání islamisty. Stačilo, aby Gibson vytáhl z pouzdra nůž a něco štěkl francouzsky. Kluk se rozplakal a začal švitořit páté přes deváté. Hort uznale pokýval hlavou ke svému kolegovi: „Jo, hrozba ufiknutí koulí jen tak z rozjezdu, to zafunguje skoro vždycky.“ 

  *   *   *

  V baru U Červené žáby bylo šero prosycené tabákovým kouřem hustým jak středoškolačka, co si na školní výlet vyrazila bez podprsenky. Gibson šlukující labužnicky cigaretu sem dokonale zapadal. Tedy spíš zapadal by, kdyby nebyl běloch. Naše dva bílé středoevropské tvarohové ksichty tu razily jak papež v bordelu. A bylo to o to výraznější, že se v Bamaku v posledních měsících nevyskytovali v podstatě žádní turisté, tedy vyjma dobrodruhů, které neodradily záběry bojů francouzské a malijské armády s muslimskými povstalci na CNN. Ale na tenhle druh návštěvníků jsme nevypadali, spíš na ty hochy, co je jich plný třetí svět, mají konexe v OSN i EU a vědí, jak udělat velké humanitární projekty, ze kterých každý něco má, hlavně místní politici, úředníci příslušných mezinárodních organizací a samozřejmě ti hoši, kteří dokázali projekt za sto milionů dolarů realizovat za čtvrtinu a zbytek spravedlivě rozdělit mezi zúčastněné. 

  „Whisky. Dvakrát,“ poručil jsem anglicky a hodil na bar pět euro. Díky Francouzům šlo o univerzálnější platidlo, než byla místní měna nebo americké dolary. 

  Černoch za pultem byl vyhublý, jako by si pěstoval tasemnici. Kouřil páchnoucí doutníček a dost opovržlivě si nás prohlížel. Pětieurovka zmizela pod barem rychleji než láska k vlasti při vyplňování daňového formuláře. Vzal z police láhev se světle hnědou tekutinou značky, kterou jsem v životě neviděl, a nalil z ní do dvou sklenic. Přitom druhou rukou dočepovával piva do orosených sklenic. Měl jsem na chmelový mok větší chuť než na whisky, ale čepované pivo si v Africe dá jen opravdový dobrodruh, a to já nejsem. 

  Drapli jsme každý sklenku, která nám byla nejblíž, ťukli si a vyklopili do sebe obsah na jeden zátah. Nevím proč, ale během dnešního hektického dne jsem Gibsonovi přišel docela na chuť. Proto jsem nakonec požádal, aby se mnou šel dovnitř on. Našeho chlebodárce to dost překvapilo. Ten teď o pár bloků dál tvrdnul v zaparkovaném náklaďáku, který jsme zrekvírovali výhradnímu dodavateli pečiva na francouzskou základnu. Neseděl v něm sám. Společnost mu dělal Petr Hort a deset po zuby ozbrojených legionářů. My s Gibsonem jsme proti nim byli neozbrojení až hanba. Tedy – bývalý policista si vzal pistoli, kterou schoval do pouzdra na noze, ale vesty jsme nechali na základně. Já si kromě nenápadného hnědého saka vzal ještě svoji brašnu s africkými suvenýry. Akorát tu pitomou knihu jsem nechal ležet na své posteli. Byla fakt špatná. Co jsem měl naopak navíc, byla vysílačka ukrytá ve vnitřní kapse saka. Naše spojení bylo z důvodu bezpečnosti nastaveno jednosměrně. Kouda slyšel všechno, co se okolo mého saka šustlo, ale my neměli ani tušení, co se děje v náklaďáku. 

  Do baru U Červené žáby nás poslal náš malý sběrač-informátor. Podle něj se tu vyskytovala šamanka, která provedla kouzlo, jež uvedlo do limbu islamisty z továrenské ubytovny. „Ona je mocná jako pět šamanů, dokáže zabít chlapa pohledem, proměnit ženu v kozu a mluví skrz ni bohové,“ sdělil nám mimo jiné černoušek, kterého jsme pro jistotu nechali v ochranné vazbě na základně. I když bych rád viděl proměnu ženy v kozu, případně naopak, nevěřil jsem ničemu z toho, co řekl. Při své práci jsem potkal už příliš mnoho šamanů, o kterých se tvrdilo, že umějí létat, polykat hady, přinutit slona zpívat nebo lusknutím prstu vyvolat démona, ale když přišlo na věc, uměli akorát zachrastit chrastítkem, něco zamumlat a sbalit za to pár dolarů. Afrika byla podobných čarodějů a čarodějek plná. Jediné, na co jsem věřil, byla síla sugesce, moc, kterou má lidská víra a přírodní jedy. 

  K mému překvapení se to mělo brzy změnit. 

  *   *   *

  Žena, kterou jsme hledali, se jmenovala Anna Dhambou. Přišla do Bamaka někdy před měsícem a otevřela si magickou živnost U Červené žáby. Její věhlas se velmi rychle rozkřikl po celém hlavním městě a přilehlém okolí. Díky tomu na sebe nabalila hromadu sběračů. Za informaci o tom, kde provedla jaké kouzlo, se mezi nimi platil balík, stejně jako za pozůstatky z nich. 

  „Hledám madam Dhambou,“ řekl jsem barmanovi anglicky, když jsme vrátili prázdné sklenice na stůl. 

  „Neznám,“ zavrtěl hlavou a přemístil skleničky z barpultu do dřezu. 

  „Jsem vědec, antropolog-religionista. Rád bych s ní pořídil řízený rozhovor o zdejším původním náboženství. Prostě taková oral history, jestli mi rozumíte,“ mrknul jsem na něj spiklenecky a vytáhl z kapsy kartičku účastníka konference v Oslu o primitivních náboženstvích. 

  „Orál?“ řekl nechápavě česky Gibson. 

  „History,“ dodal jsem. „To je takový terminus –“

  Technikus už jsem nedořekl, protože barman vytáhl zpod pultu revolver. Vypadal pěkně ošoupaně, takže ho v Africe nejspíš zapomněli Rommelovi hoši, přesto působil nebezpečně funkčně. To bylo už podruhé, co na mě dneska někdo vytáhl zbraň. 

  „Jsem vědec. Mám grant,“ bránil jsem se trošku nesouvisle, protože mi tou bouchačkou kapku pocuchal nervy. 

  „Myslím, že váš grant je mu úplně u prdele,“ řekl Gibson, usmál se a pak udělal jeden neuvěřitelně rychlý pohyb. Levou rukou srazil revolver na bar a pravou praštil černocha do hlavy. Třeskl výstřel, ale kulka neškodně skončila v dřevěném pultu. Osazenstvo baru se k nám okamžitě otočilo. Šlo asi o dvacet lidí, ale neviděl jsem všechny. Bar se táhl daleko dozadu, kde se nejspíš skrývaly další místnosti. Než výstřel odezněl, ležel černoch v krvi pod barem a bývalý policista svíral v ruce jeho revolver. 

  „Anna Dhambou. Tady pan doktor Kosek přijel až z Prahy, aby s ní udělal oral,“ řekl v klidu anglicky a myslím, že ten slovosled postavil schválně takhle. 

  „History,“ řekl jsem rychle a věnoval soucitný pohled kvílejícímu barmanovi. Ten chvat, který Gibson provedl, byl vážně úchvatný. 

  *   *   * 

  „Klap, klap, klap, klap.“

  Zatímco osazenstvo Červené žáby mlčelo, ze zadní části baru se ozval zvuk, jaký vydává jen dřevo tlukoucí o dřevo. Otočili jsme se směrem, odkud klepání přicházelo, a brzy se ze zeleného příšeří vynořila podivná postava. Byla to žena. Mladá. Tedy ty její části, které nebyly znetvořené, svědčily o tom, že jí ještě není třicet. Stoprocentní černoška měla pravou nohu dřevěnou. Opravdu dřevěnou. Tohle rozhodně nebyla práce nějakého evropského lékaře, ale spíš nedoučeného felčara nebo vesnického samouka. Nohu měla amputovanou těsně nad kloubem. Alespoň jsem to odhadoval podle způsobu chůze. Místo, kde končilo maso a začínalo dřevo, totiž skrývala červená sukně. Amputovaná noha nebyla jedinou vadou na kráse. Chybělo jí i levé oko. Místo něj měla jen důlek. Kůže na krku, viditelné části hrudníku a také na celé levé ruce byla plná jizev a zpuchřelá po popáleninách. 

  Dívka se zastavila asi deset metrů od nás. Autoritativním hlasem vyštěkla v domorodé bambarštině něco směrem ke štamgastům. Ti poslušně vstali a aniž by řešili, že nemají dopito nebo nezaplatili, prostě opustili lokál. 

  Pak se otočila a beze slova odešla, odkud přišla. Gibson na mě mrkl a naznačil mi, abych šel napřed. „Bude oral history,“ zašklebil se spiklenecky, ale nevypadal, že by byl úplně v pohodě. Jako by se té ženy bál víc než čety islamistů. 

  *   *   *

  Prošli jsme přes dvě větší temné místnosti bez oken do malého salonku. Ve futrech chyběly dveře. Nahrazoval je závěs z červených korálků. Místnosti dominoval dřevěný kulatý stůl se čtyřmi židlemi. Stěny zdobily čmáranice křídou, vlnité linie a geometrické útvary, které se různě propojovaly a protínaly. Šlo o symboly afrických božstev a také přímo kouzelné formule. Některé jsem znal, ale mnohé mi nedávaly smysl. Ať už svým uspořádáním nebo symbolikou. Buď ta žena vytvořila nějaký nový magický systém vycházející z Vodunu či jiného prastarého náboženství černého kontinentu, nebo naopak věděla o africké magii víc, než se podařilo shromáždit pěti generacím evropských antropologů. 

  Žena se s námahou posadila do dřevěné židle a v tu chvíli do mě Gibson dloubl loktem a ukázal ke stropu. Na něm se nacházely obrazce vyvedené pro změnu černou křídou. Ten hlavní z nich jsme moc dobře znali. 

  *   *   *

  „Tak co byste chtěli? Přičarovat lásku? Kariéru? Silnější erekci? Alespoň po tom většinou vy Evropané toužíte, ne?“ usmála se škodolibě madam Dhambou. Mluvila školní angličtinou a bylo jasné, že si s námi hraje jak serval s damanem. I kdyby byla sebevíc natvrdlá, tak podle toho, jak jsme s Gibsonem zírali na čmáranici na stropě, jí muselo dojít, proč jsme tady. 

  „Co takhle odčarování kouzla?“ nadhodil bývalý policista a sedl si ke stolu přesně naproti ní. Vypadali jako dva pokeroví hráči, kteří rozjeli sázky o pěkně tučný balík peněz. 

  „Možná by stačil recept, protijed,“ přidal jsem se a sedl si vedle Gibsona. 

  Černoška po mně střelila opovržlivým pohledem a rozesmála se hlasitým zvonivým smíchem. 

  „Slyšela jsem, co jste říkal Banguovi na baru. Jste vědec, že? Nevěříte na kouzla,“ řekla, když se konečně přestala smát. Než jsem stačil odpovědět, podívala se Gibsonovi přímo z očí do očí. „Váš přítel na ně ale věří. Viděl věci, které považujete za legendy, a nemyslí si, že jsou to legendy,“ dodala. Z Gibsonovy tváře jako by náhle zmizela všechna krev. Chtěl jsem namítnout něco oduševnělého, ale můj společník sáhl dolů ke kotníkovému pouzdru pro pistoli a bleskurychle ji vytáhl na světlo boží. Tedy v tomto případě spíš šero salonku. 

  *   *   *

  „Změna pravidel, bosorko, půjdeš s námi na základnu,“ řekl česky a ruka s pistolí se mu lehce třásla. 

  Černošce v hrdle opět zaklokotal smích. Tentokrát o něco hlasitější, ale kratší. 

  „N’zumbi! Nanguam n’zumbi! Nanguam!“ vykřikla. 

  „Drž hubu, čubko!“ zařval anglicky Gibson. Byl jsem z jeho nervózní reakce dost překvapený. Považoval jsem toho chlapa za ztělesnění chladu a klidu a najednou začal vyvádět jako gymnazista načapaný školníkem při masturbaci nad třídní knihou. 

  Anna Dhambou nevypadala, že by ji hlaveň pistole mířící mezi oči, tedy vlastně mezi oko a místo, kde to druhé dřív mívala, nějak rozhodila. Pomalu natočila hlavu ke dveřím. Korálkový závěs zacinkal a mezi futry stál chlap jako hora, celý v černém, a v rukou třímal samopal. Podle vousu to byl islamistický voják. 

  „Prásk! Prásk! Prásk!“ uvítal ho Gibson třemi výstřely. Ani jeden neminul svůj cíl. Všechny skončily v hrudi jen pár centimetrů pod krkem. Arab se zakymácel a z průstřelů mu vyrašil slabý čůrek černé tekutiny. Chlápek nezměnil svůj prázdný výraz v obličeji a vešel dovnitř, jako by šlo o štípnutí od komára. Skrz cinkající korálky vešel dovnitř další ozbrojenec. 

  „N’zumbi…,“ zopakoval jsem překvapeně, zatímco jsem se krčil před střílejícím Gibsonem a v mozku se mi zobrazil český překlad: „Zombie.“ 

  „Černá káva! Černá káva!“ rozeřval jsem se směrem ke svému saku. Šlo o kód nejvyšší nouze, heslo, po jehož vyslyšení má do baru vtrhnout celé francouzské komando z náklaďáku. 

  *   *   *

  Gibson poslal do ozbrojence ještě dvě kulky, ale protože výsledek byl naprosto stejný, tedy nijaký, otočil ústí hlavně zpátky k madam Dhambou. 

  Jenže žena nelenila. V ruce svírala kus hlíny a stejně jako odpoledne černošský chlapec ji teď vrhla proti nám. „Ghanaram!“ vykřikla. 

  Účinek kouzla byl stejný jako od malého sběrače. Hlína byla promíchaná s prachem a nějakými dráždidly. Svinstvo se mi dostalo do očí. Naštěstí jsem pusu včas zavřel. Protřel jsem si pravačkou obě oči a slzy z nich vymývaly všechno pryč. 

  „Zastřel ji!“ zařval jsem na Gibsona, ale když jsem se po něm ohlédl, ležel svalený na židličce. Vypadal naprosto nehybně. Vypáčil jsem mu z ruky pistoli. Koneckonců už jsem v tom střílení měl dneska praxi. Jenže než jsem stačil černošku odpravit, dostal jsem strašnou ránu do hlavy. Zrak se mi rozostřil. Ohlédl jsem se a uviděl těsně za sebou vousáče. V očích neměl žádnou jiskru a z úst mu páchlo, jako by v nich měl rozkládající se kus ryby. Další rána pažbou mě poslala do limbu definitivně. 

  *   *   * 

  Otevřel jsem oči a uslyšel střelbu. Přicházela odněkud zvenčí. Šlo o krátké dávky samopalů a jednorázové výstřely pistolí. Ležel jsem na stole a nemohl se pohnout. Ruce i nohy jsem měl přivázané k desce stolu. Ohlédl jsem se směrem, kde jsem naposledy viděl Gibsona. Stále tam nehnutě ležel. 

  „Je mrtvý?“ zeptal jsem se anglicky černošky. 

  „Ne, ale bude. Jeho duše je chycená do Anansiho pavučiny. Když tam bude dost dlouho, nit, která jej váže k jeho tělu, se přetrhne a pak bude to tělo moje. Budu mít další n’zumbi,“ odpověděla. Vypadala teď jinak. Na tváře si nanesla červenou hlínu ve vlnovitých linkách. Sundala si vrchní část šatů, takže byla od pasu nahoru nahá, a teď si bílou barvou malovala na břicho pavouka. Symbol boha Anansiho. 

  „Proč na mě to kouzlo nefungovalo?“ zeptal jsem se. Po tom, co jsem viděl skutečnou zombii, které nevadí ani pět kulek do těla, a viděl jsem, jak snadno se Gibson dostal do svého stavu, musela má logika a akademické vzdělání definitivně kapitulovat před nezvratnými fakty. Někde tam vzadu v hlavě jsem pořád přemýšlel, jak pro to všechno najít nějaké přirozené vysvětlení, ale cokoliv, na co jsem přišel, bylo šílenější než začít věřit na magii. Přemýšlel jsem, jestli bych si dokázal vzpomenout na nějaké bambarské kouzlo. Sakra, klidně by mi to mohlo opravdu pomoct. 

  „To nevím, Evropane. A nelíbí se mi to. Proto tě obětuji Anansimu,“ řekla a začala zpívat. Táhle a tklivě, jako by šlo o pohřební píseň. 

  *   *   *

  Macaté černoščiny prsy se natřásaly nad mým obličejem ve zběsilém rytmu poga. Kdybych nebyl svázaný a ona v rukou nesvírala dýku, kterou přibližovala k mému krku, určitě bych si ten výhled i užil, ale takhle jsem jen doufal, že mě svými ňadry zadusí dřív, než mě podřízne jak podsvinče… 

  *   *   *

  Nůž, na jehož ostří se třpytila má krev, vyletěl do výšky tak prudce, až z něho pár kapek spadlo na můj obličej. Rána na krku nebyla hluboká, takže mě ani nebolela, ale kapky krve na obličeji jako by konečně probraly mou mysl z jakéhosi mlžného oparu, kterým až dosud bloudila. 

  „Bakulga kanga dwe ri, tu ga narana Bakulga ye wa,“ vzpomněl jsem si konečně na zaříkadlo dovolávající se Bakulgy, jednoho z nejstarších a nejméně vyzpytatelných afrických božstev. Proč zrovna na tohle, netuším. Kdysi jsem se afrických kouzel a zaříkadel učil víc, abych ohromoval své učitele a balil spolužačky, ale moje mysl teď vytáhla zrovna tohle jako černého králíka z klobouku jinak plného zrzavých veverek. 

  Černoška něco neidentifikovatelného vyprskla a švihla nožem proti mému krku. Čekal jsem výtrysk bolesti, ale nedočkal jsem se. 

  *   *   *

  Připadal jsem si, jako ve snu. Hodně zvláštním snu, protože zatímco když člověk sní, tak vše, co se mu zdá, vnímá sám za sebe, tady jako bych vše viděl skrz cizí oči a vnímal přes cizí mysl. Nebylo to vůbec příjemné. Viděl jsem příjezd ozbrojenců v džípech do vesnice. Třetina mužů byli Arabové, zbytek černoši. Všichni ověšeni samopaly, nábojovými pásy a granáty. Ti, kteří se jim postavili, měli jen pár starých pušek a kameny. Během několika minut nerovný boj skončil. Ozbrojenci vyskákali z aut, vytvořili rojnici a prošli skrz vesnici, nebo možná okraj nějakého většího města. Muže a staré ženy zabili. Děti nahnali do aut a svázali. Nakonec si nechali mladé ženy. Ty, které se nejvíc bránily, střelili dávkou ze samopalu do hlavy. Ostatní znásilnili. 

  Dívka, skrz jejíž oči jsem vše vnímal, se nebránila. Ne, že by nechtěla, ale byla strachem natolik ochromená, že se ani nemohla pohnout. Vystřídalo se jich na ní deset, možná víc. Nahou a plnou spermatu ji odtáhli do chýše, která sloužila jako svatyně boha Anansiho. Takových žen tam už leželo víc. Některé měly prostřelenou hlavu, jiné měly zlámané některé končetiny, aby muži zlomili jejich odpor. Jiné jen tak ležely na zemi a prosily bohy o co nejrychlejší smrt. 

  Ona se celou dobu modlila k pavoučímu bohu. Slibovala mu svou duši i duše všech cizinců, kteří přijeli do její země a nesklonili se před ním, výměnou za svůj život. Modlily se i ostatní, ale když muslimové domek polili benzinem a zapálili, přestaly. Jen ona v tom pokračovala. Jen ona pořád, i když už ji olizovaly plameny, věřila, že si to Anansi nenechá líbit a vybere si ji jako nástroj své pomsty. A ona jednou bude dost silná na to, aby mu dala tělo a pomohla mu vyhnat cizince z Afriky. 

  *   *   *

  Stále ještě jsem vnímal svět skrz oči té dívky. Už jsem ovšem neviděl plameny, ale své vlastní tělo. Leželo bezvládně spoutané na stole. Cítil jsem, jak žena dává veškerou svou sílu do toho, aby mi prořízla hrdlo, ale nejde jí to. Nějaká neznámá energie jí to nechtěla dovolit. Vyprskla z úst několik kouzel, několikrát vyslovila Anansiho jméno, ale nůž se jí do mého tělo zabodnout nepodařilo. 

  *   *   *

  A pak se ozvala střelba z nitra baru a také pár povelů ve francouzštině. Vojáci se blížili. N’zumbi nejspíš nejsou tak dobří střelci jako živí muži. Do salonku přiběhl barman. Křičel něco v bambarštině. Kupodivu jsem tomu rozuměl. „Musíme zmizet!“ volal. 

  Zahalila své prsy opět do šatů, schovala nůž za opasek a proběhla salonkem do útrob baru. Dřevěná noha přitom klapala na rozloučenou. 

  *   *   *

  Jen co opustili salonek, vrátila se má mysl zpět do mé hlavy. A s ní i bolest z poraněného krku. Cukal jsem svázanýma rukama a zkoušel se vyprostit, ale nejsem Harry Houdini. Jen jsem si odřel kůži na rukou. Po další střelbě vběhl do místnosti francouzský voják. Namířil na mě automatickou pušku, ale po pár sekundách mu došlo, že nejsem terč, a zahlásil něco do vysílačky. O chvíli později mě z pout vyprostil Petr Hort. 

  *   *   *

  Gibson se nacházel v naprosto stejném stavu jako vojáci a islamisté. Na hrudi se mu také objevil úplně stejný symbol. Jenže teď už jsem věděl, oč se jedná. 

  „Anansiho pavučina odlouděných duší. Jeden ze způsobů, jak z člověka udělat zombii. Blbý je, že netuším, jak dlouho lze vegetovat v takovém stavu, než se promění v to, co jste postříleli v baru,“ udělal jsem dramatickou pauzu. Podle toho, co jsem viděl, nebylo navzdory mému prvotnímu názoru vůbec lehké s n’zumbi bojovat. V baru se nakonec ukrývaly jenom tři, ale než z nich legionáři udělali zombií sekanou, odneslo to sedm z nich těžkými zraněními a devět lehkými. Dva chlapi teď bojovali o život. 

  „Když jsem byl s tou ženou propojený, zjistil jsem, že chce vykonat nějaký rituál, kterým přivolá Anansiho na zem, aby měla ještě větší sílu. Prodala mu svou duši, aby vyhnala všechny cizince z Afriky. Obávám se, že přitom tak nějak nerozlišuje mezi islamisty a těmi, co je před nimi chrání,“ pokračoval jsem. Kouda s Hortem mě poslouchali a nepochybovali o jediném slovu, které jsem řekl. Přesně jak řekla Anansiho šamanka Gibsonovi, tihle chlapi na kouzla věřili. Nejdřív jsem jimi za to pohrdal, ale teď jsem na tom byl stejně. 

  „Co je Anansi zač?“ zeptal se Kouda a pokuřoval přitom z fajfky. Po tom, co jsme Gibsona svěřili do péče doktora Kašpara, jsme se sešli u něj v kanceláři. I když kancelář bylo příliš vznešené označení pro malý kamrlík s jedním počítačem a rozvrzaným kanapem. 

  „Rozhodně žádný klaďas ani sympaťák. Je to pavoučí bůh, který odnepaměti spřádá pavučinu lží a podvodů. Je to velmi lstivý a zlý bůh. Podle jedné legendy stvořil slunce i měsíc. Mezi šamany a čaroději je hodně populární, protože jim dává magickou moc. Jak už jsme pochopili, ty legendy jsou dost pravdivé,“ poslední věta nebyla určena ani tak mým posluchačům, jako mně samotnému. 

  „Můžeme zjistit, kde ten rituál provede?“ zeptal se Hort. 

  „Ne, ale myslím, že je to jasné. Dhambou se vrátí do své vesnice, na místo, kde málem uhořela v Anansiho svatyni. Bude tam mít nejlepší spojení se svým bohem,“ odvětil jsem. 

  „A ta vesnice je kde?“ otázal se s nadějí Kouda. 

  „Netuším, ale zjistím to. Mám její podobu před očima. Projdu si přes satelitní snímky Googlu všechny vesnice, o kterých díky precizní práci pana Gibsona s nožem víme, že je islamisté vypálili, a snad najdu tu pravou.“ 

  Kouda spokojeně pokýval hlavou. „Zbývá vyřešit jenom jednu věc, a to, proč zrovna na vás její magie nefungovala. Zatím každý, kdo se s ní setkal, skončil jako náš drahý Jan Gibson. Proč ne vy?“ 

  Tohle byla otázka, kterou jsem si kladl od okamžiku, kdy se madam Dhambou nepodařilo mě přes veškerou snahu podříznout jak podsvinče. Prošel jsem si znovu to kouzlo, které jsem U Červené žáby vyslovil. Šlo ve skutečnosti o ochranné zaříkadlo. To znamená, že bez pomoci Bakulgy nemohlo fungovat. 

  „To ta soška. Není to žádný laciný šunt, ale, pokud vím, je minimálně přes tři stovky let stará. Koupil jsem ji od překupníka v Káhiře za pět set dolarů a vážně jsem si dal záležet na tom, abych se ujistil, že to není žádný padělek.“ 

  Kouda žmoulal v puse vykouřenou dýmku a pak řekl něco, čeho jsem se obával: „Soška sama o sobě vás ochránit nemohla. Ani kdyby dřív sloužila nějakému opravdu mocnému šamanovi. Musel jste ji nějak aktivovat. Vím, že těmhle věcem se teprve učíte věřit, ale já jsem si jistý, že jinak by prostě neměla tu moc.“ 

  Trošku jsem se při jeho slovech začervenal a zpotil. Začínal jsem být rád, že je Gibsonova duše chycena v Anansiho pavučině a není tady, aby slyšel následující věty. 

  „Bakulga je bůh mužské síly. Šamani mu obětovali své semeno, aby jim dal výměnou moc…,“ řekl jsem a doufal, že zbytek už si oba domyslí. 

  „Takže to znamená, že jste si ho doma hodně honil, zatímco jste měl sošku na polici, a díky tomu jste získal magickou ochranu, protože Bakulga to považoval za obětní rituál?“ prohlásil Hort a propukl v naprosto hurónský smích. Kouda měl co dělat, aby se k němu nepřidal. Zdá se, že nejen Gibson si dokáže vychutnat trapnou situaci někoho jiného. 

  „To je v pohodě, pane doktore, každý si občas potřebuje vypomoct,“ řekl Kouda, ale pak už se ani on neudržel a nekontrolovaně se rozesmál. 

  *   *   *

  Netrvalo ani dvacet minut a věděl jsem, odkud Anna Dhambou pochází. Její rodnou vesnicí bylo Mbombo. Tedy vesnice to byla na poměry Afriky. Před vypálením muslimy mělo Mbombo asi patnáct tisíc obyvatel. Šlo o rozlehlé město složené z několika samostatných vesnic. Nacházelo se dobré tři hodiny od Banamby, jednoho z větších měst Mali. To zůstalo války ušetřeno, stejně jako většina velkých sídlišť. Alláhovi hoši se soustředili spíš na slabší, špatně chráněná místa. 

  Bylo kolem půlnoci, když jsem Koudovi tu zprávu přinesl. Pozval mě s radostí na drink a pak mě rezolutně poslal do postele: „Zítra bude dlouhý den, musíme se pořádně vyspat, Horta jsem už poslal do peřin dávno.“ 

  *   *   *

  Vyrazili jsme kolem poledne. Francouzské velitelství s námi poslalo malou invazní armádu. Po tom, co si nejvyšší velitel prohlédl záznam z bojů U Červené žáby z několika kamer, které měli jeho vojáci na helmách, došlo mu, že je nutné hrozbu armády zombií ve službách madam Dhambou eliminovat co nejdříve bez ohledu na to, že jejími nepřáteli byli i islamisté. Navíc, jak jsem jej i Koudu upozornil na předodjezdové poradě, Anansi je podle všech legend velmi nevyzpytatelná, lstivá a zákeřná postava afrického panteonu. Dost klidně se jeho armáda zombií může brzy obrátit i proti zdejším křesťanům nebo vyznavačům konkurenčních božstev. 

  *   *   *

  I s krátkou přestávkou na jídlo na okraji Banamby nám přesun do Mbomba trval kolem sedmi hodin. Měli jsme zhruba tři hodiny do západu slunce. Čekat na druhý den už jsme nechtěli, bylo potřeba vyrazit a co nejdřív najít Dhambou a jejího společníka od Červené žáby. Náš zásadní problém spočíval v tom, že ty tři stovky po zuby ozbrojených francouzských vojáků jsme museli nechat za městem, kde měli pro útěchu svých vojenských ambicí alespoň zřídit kontrolní stanoviště na všech přístupových cestách do Mbomba a nikoho nepustit tam ani ven. Šlo o to, že v mých afrických sbírkách se nacházely jenom dva ochranné amulety a Bakulgova soška. To bylo vše, co jsme mohli proti Anansiho čarodějnici použít. A co hůř, u těch dvou amuletů jsem vůbec netušil, jestli budou fungovat. Zatraceně, bylo toho příliš, co jsem netušil. Třeba zda by mohla šamanka skutečně očarovat náš francouzský doprovod v celém počtu a na jakou vzdálenost? Neměl jsem s tím žádnou zkušenost a o to méně jsem hodlal riskovat. 

  Cestou z Bamaka jsem musel přehodnotit všechno, co jsem kdy o magii četl nebo slyšel. Ze dne na den jsem se na ni musel přestat dívat jako vědec, který ji zkoumá jako náboženský systém, a začít k ní přistupovat jako k praktické záležitosti, která má konkrétní výsledky. Byl to pěkný nápor na mozek. 

  *   *   *

  Kromě urputného přemýšlení nad magií jsem od Horta dostal i rychlou lekci v ovládání pistole CZ 75. Pro začátečníka šlo o docela přívětivou zbraň. Přitom ji milovali i profesionálové jako Gibson. Ostatně ta bouchačka patřila jemu. Měl jsem rozhodně v plánu ji opatrovat jako oko v hlavě a doufal jsem, že mu ji jednou vrátím. Pistoli jsem dostal spíš pro jistotu než na likvidaci nepřátel. Co se týkalo n’zumbi, tak na ně byly obyčejné bouchačky krátké, a Dhambou jsme zabít nesměli. Ne dřív než přijdu na to, jak zvrátit její kouzla. V sázce byl život čtyř mužů, které jsme rozhodně nechtěli nechat proměnit v nemyslící zabijáky sloužící africké šamance. Na stávající zombie byli alespoň připraveni Kouda s Hortem. Stejně jako já se oblékli do neprůstřelných vest, Hort se opásal několika granáty a od legionářů si vypůjčil francouzský lehký kulomet. Kouda si vzal odstřelovací pušku s infrahledem. Nakonec jsme si seřídili vysílačky na stejnou frekvenci a Geoffroy nám předal auto a popřál hodně štěstí. Jako křesťan se za nás chtěl pomodlit, ale rozmluvil jsem mu to. Bakulga, jehož sošku jsem si ukryl pod neprůstřelnou vestu, by to nemusel brát úplně sportovně. 

  *   *   *

  Převzal jsem řízení auta a při odjezdu dupl zprudka na plyn, abych Geoffroyovi udělal radost. Zavířil za námi prach a písek a my se hlavní příjezdovou cestou vřítili do Mbomba. Od útoku islamistů uplynul více než rok, ale Mbombo stále patřilo víc duchům než lidem. Těch pár domů postavených z cihel a betonu po sobě zanechalo ohněm ohlodané kostry. Po chýších a chatrčích ze dřeva a rákosu zůstala jen udusaná a vypálená místa, která ještě nestačila zarůst divokou trávou. Někde si lidé postavili nová obydlí, ale když viděli okolo projíždět naše auto, rychle se skryli dovnitř. Ze začátku jsem byl zmatený, naprosto jsem netušil, kam jet, ale jakmile jsme se ocitli u prvních spálenišť, řídil jsem s jistotou hazardního hráče s cinknutými kartami. Během dvaceti minut jsme dojeli na okraj původního Mbomba. Tady nestály žádné betonové kostry. Zde totiž žili zemědělci, kteří obdělávali relativně úrodnou půdu v okolí. Jenže teď široko daleko rostla místo obilí jen tráva. Málem jsem dojel snad na dva tři kilometry k tehdejší svatyni, když jsem si to včas uvědomil a prudce odbočil vlevo. Geoffroy by byl na mě za ten manévr hrdý. 

  „Co blbnete?“ vyjekl Hort.

  „Už jsme skoro tady, měli bychom se tam přiblížit spíš nenápadně, ne?“ odvětil jsem. 

  „To sakra měli,“ souhlasil bývalý policista. 

  Auto jsme zaparkovali pod ochranu trosek prvního kamenného domu, na který jsme narazili, a pěšky se pak vraceli zpět. Hort šel vepředu, Kouda vzadu. Bylo to dost náročné. Každou chvíli se zastavovali, nutili mě schovávat se a pořád sledovali daleké okolí. Nebylo to úplně bezdůvodné. 

  „Pět cílů. Podle rozkladu to vypadá na zombijáckou ochranku madam Dhambou,“ zahlásil Hort, když jsme se skrývali za mírným kopečkem. Půjčil jsem si od něj dalekohled a po chvíli tu nemrtvou stráž objevil. Původně šlo o islamisty a nejspíš už si ve svém zombiestavu i zabojovali. Jeden měl totiž prostřelený krk a rána nevypadala, že by měla snahu se někdy zahojit. Myslím, že poměrně hladké francouzské vítězství v Mali mělo mnohem víc činitelů než jen technickou převahu a plnou vládu nad zdejším nebem. 

  „Likvidace?“ navrhl Hort.

  Zavrtěli jsme s Koudou současně hlavou. 

  „Mohli by na nás poštvat ostatní. Musíme se nejdřív dostat k Dhambou,“ odvětil jsem a náš šéf jenom uznale pokýval hlavou. 

  „Měli bychom se rozdělit. Budu vám s odstřelovačkou krýt záda a vy tu mrchu zkuste najít. Pokud bude potřeba, dejte mi zprávu a já rozpoutám střelbu. Budu se držet na dostřel za vámi, takže určitě budu schopný získat vám případně čas na útěk,“ poklepal na vysílačku připoutanou ke své taktické vestě Kouda. Hort jen pokrčil rameny a přikrčený se rozběhl dopředu. Následoval jsem ho. 

  *   *   *

  Plazili jsme se, prodírali se trávou i křovím a podle toho, že hlídek zombií okolo nás přibývalo, jsme si byli jisti, že jdeme správně. Za chvíli se to potvrdilo. Nejdřív jsme uviděli kouř z obrovského ohniště a pak uslyšeli táhlý zpěv. Mohl vycházet jenom z jednoho jediného hrdla – Anny Dhambou. 

  Proplazili jsme se ještě pár metrů dopředu a skryli se za mohutnou akácii. Vzal jsem si dalekohled a uviděl ji. Byla nahá, tentokrát úplně celá. Konečně jsem si mohl prohlédnout její kompletní znetvoření. Musela prožít peklo, absolutní peklo. Tělo měla plné jizev a spálenin. V podbřišku ale jizvy skrývalo tetování, které si už od pohledu nechala udělat až po požáru. Šlo o obrovského černého pavouka. Neměl hlavu. Ta se skrývala tam, kde měla dívka pochvu. Bezesporu to byl symbol významného magického rituálu. Zapřísahala se při něm, že už do ní nevejde žádný muž, a pokud ano, usekne mu penis jako obětinu pro Anansiho. Karel Winkelhöfer, který v devatenáctém století prošel Afriku napříč z východu na západ, několik takových žen popsal, ale nikdo mu nevěřil. Vědecká obec se držela toho názoru, že se stal obětí vtipu nějakých vesničanů. „Hovno vtip, doktorko Olsenová, ale krutá pravda,“ zašeptal jsem a prohlédl si okolí ohniště. Sedělo tam sedm nahých mužů a bubnovalo na bubny. V jednom z nich jsem poznal barmana od Červené žáby. Všichni měli na čele hlínou namalovaného pavouka. Šamanka kolem nich tančila trhavými pohyby, které nezpůsobovala ani tak dřevěná noha, jako představovaly součást rituálu. Vrátil jsem dalekohled Hortovi a plazil se vpřed. Potřeboval jsem lépe slyšet její píseň. 

  *   *   *

  O dobrých třicet metrů dál jsem měl jasno. 

  *   *   *

  „Přišli jsme právě včas. Vyvolává Anansiho,“ zašeptal jsem svému společníkovi. 

  „To jako, že se zhmotní uprostřed toho ohně?“ zeptal se a podle tónu hlasu bych řekl, že to vůbec neznělo výsměšně, spíš jako by s tím na jisto počítal. Myslím, že si s ním a Koudou budu muset sednout a upřímně si promluvit o jejich práci a zkušenostech. 

  „Takhle afričtí bohové nepracují. Vždy si vyberou člověka, do kterého se přivtělí. Doslova se říká, že si ho osedlají. Bůh je jezdec a člověk je kůň. Kůň samotný má ovšem stále svou vlastní mysl. Bůh nebo duch či démon tak nikdy neovládnou jeho tělo celé. Kůň ovšem se svým jezdcem nebojuje, nechá ho dělat si, co chce. Tenhle rituál vypadá na dost drsnou selanku. Anansi si vybere jen jednoho muže, toho, který je nejsilnější a v nejlepší kondici. Ostatní mu pak Dhambou obětuje, aby měl díky obětem dost síly vykonat svá kouzla,“ vysvětlil jsem mu. 

  „Co budeme dělat?“ 

  „Musíme to kouzlo překazit. Pokud nebude mít Anansi muže, do kterého může vstoupit, je po rituálu,“ pokrčil jsem rameny spokojený s tím, jak hezky a snadno jsem to všechno vyřešil. 

  „Pane Koudo?“ řekl jsem do vysílačky. 

  „Ano?“ ozvalo se.

  „Postřílejte, prosím, všechny ty nahé muže s pavoukem na čele,“ zahlásil jsem do vysílačky a sám sebe jsem se přitom leknul. Sakra! Právě jsem vydal příkaz k popravě sedmi lidí. Jenže jiná možnost jak překazit kouzlo nebyla. 

  *   *   *

  Kouda už se neozval. Místo toho prásknul odněkud za námi výstřel. A další a další. „Doprdelepráce,“ zaklel Hort a podal mi dalekohled. Rychle jsem si ho přiložil k očím. Ozval se další výstřel, ale madam Dhambou dál tancovala a muži dál bubnovali, jako by se nic nedělo. 

  „Minul?“ vyjekl jsem překvapeně. 

  „Kouda nikdy nemine. Ne s takovou puškou. Musí je chránit nějaké kouzlo,“ odvětil Hort a zhruba uprostřed jeho proslovu se kdesi za námi ozvala dávka ze samopalu. Muslimští zombíci uslyšeli střelbu a vydali se eliminovat hrozbu. Vážně by mě zajímalo, jak je Dhambou ovládá a nakolik dokážou mít svobodnou a autonomní vůli. Africké zombie totiž nikdy nebyly ty tupé, nemyslící rozpadající se trosky vylézající z hrobů jako v hollywoodských hororech, ale to, jak moc byli tito sluhové na pokraji života a smrti samostatní, se lišilo podle různých magických systémů. 

  „Pane doktore?“ vytrhl mě ze zamyšlení Hort. Nervózně tiskl v rukou lehký kulomet. 

  „Ano?“

  „Co budeme dělat? Po Koudovi jdou zombie a rituál probíhá dál.“ 

  „No jo, sakra, no jo,“ odvětil jsem zamyšleně a začal ze sebe strhávat oblečení. Byla jenom jedna jediná možnost, dost šílená. 

  „Rozvažte mi boty, rychle!“ zasyčel jsem hlasem tak rozhodným a naléhavým, že mě můj společník poslechl. Sundal jsem si neprůstřelnou vestu, triko, kalhoty, trenýrky, boty i ponožky. Sebral jsem Hortovi polní láhev, polil prach na zemi, abych z něj udělal mazlavé blátíčko a namaloval si jím na čelo pavouka. To vše za zvuku bubnů, šamančina zpěvu, rachotu samopalů a výstřelů z odstřelovačky. 

  „Vypadá jako mandelinka,“ ohodnotil můj výtvor bývalý policista. 

  „Tak to, kurva, opravte!“ vyzval jsem ho a hledal přitom mezi odhozenými věcmi Gibsonovu čezetu a sochu Bakulgy. „Bakulgo, démone stvořený z hlíny a vášně, jestli sis někdy potřeboval s Anansim vyřídit účty, teď máš šanci, kámo,“ zamumlal jsem a pak nahlas vykřikl: „Bakulga kanga dwe ri, tu ga narana Bakulga ye wa!“ 

  *   *   *

  S pistolí v pravé ruce a soškou v levé jsem se rozběhl k ohništi. Než si mě stačili vousatí zombíci všimnout, ozval se mi za zády zběsilý rachot lehkého kulometu. Hort na sebe lákal pozornost těch, kdo ještě nešli po Koudovi. 

  *   *   *

  Muži přestali bubnovat. Ne kvůli mně, ale proto, že rituál dospěl do své vrcholné fáze. 

  „Anansi!“ vykřikl první. 

  „Anansi!“ křičeli i ostatní. Přeřvávali se jeden přes druhého, aby na sebe upoutali pozornost boha. Aby se nesnažili, když museli přinejmenším tušit to, čím já jsem si byl jistý: koho si pavoučí bůh nevybere, toho Dhambou podřízne jak kozu. 

  Sotva pár metrů od nich jsem narazil do neviditelné clony, jež Dhambou a její chlapce ochránila před kulkami. Už už to vypadalo, že se dostanu skrz, ale nakonec mě nějaká síla odpružila zpátky. „Bakulga kanga dwe ri, tu ga narana Bakulga ye wa!“ zařval jsem a znovu se pokusil projít. Tentokrát se mi to podařilo. Prošel jsem bariérou. V tom okamžiku mě ale zabolela pravá ruka. Nevěřícně jsem se na ni podíval. Bakulgova soška se proměnila v prach. 

  „Prásk!“ střelil jsem do nohy prvního z tanečníků. „Prásk!“ střelil jsem dalšího. 

  „Anansi!“ vykřikl jsem. „Anansi!“ zvolal jsem znovu a přitom střílel do dalších a dalších černochů. Nepotřeboval jsem je zabít. Teď už ne. Stačilo mi zranit je. Podle všech legend a tvrzení šamanů si afričtí bohové vybírají jezdce, kterého osedlají, podle toho, kdo z možných adeptů je nejsilnější. Bylo potřeba, aby všichni mí soupeři minimálně krváceli a cítili bolest. 

  Střílel jsem jako magor na americké střední škole. Co bylo nepochopitelné, šamanka byla v takovém transu, že si toho vůbec nevšimla. Dál zpívala a tancovala. 

  Konečně jsem zranil posledního černocha. Bylo to natěsno. Kulka mu prošla kolenem, když byl sotva metr ode mě. Nejspíš mě chtěl uškrtit vlastníma rukama. 

  „Anansi! Anansi! Anansi!“ řval jsem a pavoučí bůh si vybral svého koně. 

  *   *   *

  Ucítil jsem v sobě spalující žár a vztek. Anansi pochopil, že člověk, do kterého vstoupil, na to není připravený, není to ten pravý. 

  „Prohrál jsi, Anansi, prohrál jsi. Dhambou nesplnila svůj slib. Nedala ti to správné tělo. Moc, kterou jsi jí dal, byla promrhána,“ tentokrát jsem křičel v duchu. Musel jsem, abych přehlušil všechny ty obrazy, všechny ty myšlenky a slova, která mi nepatřila a objevovala se v mé mysli. Ocitl jsem se na pokraji šílenství. 

  „Obelhal jsem tě, králi lhářů. Má lest byla větší než tvá. Naletěl jsi Dhambou i mně, prohrál jsi!“ křičel jsem a pak ucítil mohutnou erekci. 

  Bylo to neuvěřitelné. Nešlo jen o tu erekci, při níž jsem měl pocit, že mi praskne penis, ale do mé mysli vstoupilo ještě jedno vědomí. Stejně staré a stejně silné jako to Anansiho. 

  Bakulga.

  *   *   *

  Padl jsem na zem a zmítal se v epileptickém záchvatu. Všechny mé končetiny se třásly, z pusy mi tekla pěna a pak najednou všechno přestalo. Ležel jsem na zemi a vnímal kolem sebe ticho. Žádný zpěv, žádná střelba, žádné hlasy v mé hlavě. Prostě jen já, Afrika a mé vlastní myšlenky. 

  *   *   *

  „Slušná erekce,“ uslyšel jsem kousek od sebe Hortův hlas. Otevřel jsem oči a uviděl ho, jak se celý zpocený opírá o kulomet. Pak jsem se podíval do rozkroku. Můj penis stále vypadal, že se brzy rozletí, jak byl nateklý. 

  „Bakulga,“ pokrčil jsem rameny na vysvětlenou. 

  „Snad to přejde,“ usmál se Hort a podal mi ruku, abych vstal. Přitom jsem s úlevou cítil, že se erekce skutečně vytrácí. 

  Rozhlédl jsem se okolo a uviděl sedm mužů. Leželi na zemi a strachem se snažili neúpět. Všichni vypadali, že svá zranění přežijí. Kdo už ale nežil, byla Anna Dhambou. Její tělo bylo spálené až na kostru. Anansi vzal ve vzteku svou dohodu s ní zpět. 

  *   *   *

  Afriku jsme opustili o čtyřiadvacet hodin později. Gibson, oba francouzští vojáci i jejich český kolega byli naprosto v pořádku a vůbec nic si ze svého komatózního stavu nepamatovali. Stejně na tom byli i islamisté, kteří ale z nemocnice putovali rovnou do vězení. 

  Po startu letadla si mě vzal Kouda do velitelského salonku. Navzdory nápisům upozorňujícím na zákaz kouření během letu, si nacpal dýmku tabákem a zapálil si. 

  „Musím vám ještě jednou poděkovat za pomoc s případem. Bez vašich znalostí a osobního nasazení bychom to rozhodně nerozlouskli. Co byste řekl na to, kdybyste se stal alespoň na čas součástí naší malé skupiny?“ 

  „Už jsem se bál, že se nezeptáte, šéfe.“

  Příliš dlouhá swingers party 

  „Tohle přece není koza,“ zamračil se Gibson. 

  „A já ti říkám, že to koza je. Koukej, tady je bradavka, vidíš?“ dloubnul Hort do fotky. 

  Gibson se zamračil ještě víc. „Já ti nevím. Není to klitoris? Spousta ženskejch má na klitorisu náušnici.“ 

  Kouda vyfoukl hustý dým nad hlavy diskutujících a zoufalstvím přivřel oči. 

  „Je to kus ňadra mé ženy. Na klitorisu náušnici neměla,“ rozsekl tichým hlasem hádku klient. Zavrtěl se na židli, nervózně poklepával oběma nohama a jenom silou vůle se držel, aby od nás neutekl. Vysoký, ale vychrtlý chlapík, mohl mít sotva šedesát kilo, se jmenoval Martin Suchánek. Věk pětatřicet let, tmavě zelené oči, černé vlasy sčesané do metrosexuální patky, brýle se silnými černými obroučkami, jaké se teď nosily v lepší společnosti, na sobě červený svetr od Armaniho, černé kalhoty Dolce a Gabana, stříbřitě lesklé boty Gucci, a na triku obvinění z brutální vraždy své manželky, jejíž post mortem fotky ležely rozházené po stole uprostřed naší kanceláře a Gibson s Hortem do nich vytrvale dloubali prstem a přemítali, co ty krvavé kousky na nich byly ve skutečnosti původně. 

  Klitoris Gibsona evidentně zaujal. Pokrčil obočí a začal očima pátrat, kde by ho asi mohl najít. Pánové Gibson a Hort obvykle našim klientům podobné kousky neprováděli, ale vypadalo to, že v tomto případě si nemůžou pomoci. 

  Snažil jsem se ignorovat Horta, který pochopil, po čem Gibson pátrá, a začal šmejdit mezi fotkami, aby to objevil první, a raději jsem listoval kopií policejního spisu, kterou nám obstaral Suchánkův advokát. Doktor Osoba se na podobné případy specializoval. Tedy ani ne tak na případy podivných úmrtí, jako spíš na případy bohatých klientů. A Suchánek nebyl první, koho k nám poslal. Vysvětlil mu, že jsme efektivní při řešení nestandardních zločinů. Pan doktor zásadně používal slovo nestandardní. Pokud si pamatuji, nikdy neřekl para ani normální v jedné větě, natož dohromady. Na to, jestli případ smrdí i něčím nestandardním, měl ovšem dokonalý čich. 

  „Podle policie nemáte žádné důvěryhodné alibi,“ spíš jsem konstatoval, než se ptal. 

  „Byl jsem v pokerovém baru na Žižkově. Celou noc. Prohrál jsem asi sto tisíc korun. Je to ilegální herna. Bez limitů sázek.“ 

  „Takže vám nikdo ze spoluhráčů nechtěl potvrdit alibi, že?“ taktéž spíš konstatoval, než se ptal Kouda. Byl rád, že se rozmluva zase rozběhla na jiné téma, než jsou kozy, bradavky a klitoris. Vyklepal dýmku do popelníku, položil ji na stůl a sjel pohledem oba své podřízené. Ti konečně pochopili, že přestřelili, a začali se tvářit, jako že se soustředí na rozhovor s klientem. Jenom Gibson občas potajmu mrknul na fotky, jestli klitoris přece jen neobjeví. 

  Suchánek smutně pokýval hlavou. 

  „V jakém baru jste hrál. S kým?“ zajímal se Hort. Našemu klientovi byl fyzicky nejvíc podobný. Menší postavy, hubený až vyzáblý, větší nos s orlím profilem, ale na rozdíl od pečlivě pěstěných Suchánkových vlasů měl na hlavě dokonalou pleš. Ta jeho hubená šlachovitá postavička každého na první pohled zmátla. Někteří chlapíci pochopili známou pravdu o tom, že ne vždy lze dát na první dojem, až v okamžiku, kdy leželi na zemi v kaluži své krve a pan Hort se pro zábavu zkoušel trefit jejich čerstvě vyraženými zuby do prázdné sklenice od piva. 

  „Ta herna nemá jméno. Jenom vývěsní štít automatů Admiral.“ 

  „Na jaký je ulici?“

  „Husinecká.“ 

  „Dvacet tři?“ 

  Suchánek pokýval hlavou.

  „Majitelem je Pavel Abramovič Kozakov, Ukrajinec, nelegální sázkař, dealer a pasák,“ konstatoval spokojeně Hort a odměnou mu místo potlesku bylo Suchánkovo další souhlasné pokývání hlavou. 

  „Desátý květen. Co to bylo vlastně za den?“ zeptal jsem se. 

  „Sobota.“

  „Proč jste nebyl doma?“ 

  „Prostě jsem měl chuť na poker,“ zalhal Suchánek a v místnosti v tu chvíli nebyl nikdo, kdo by mu to věřil. V takových okamžicích zpravidla přicházela řada na Koudu a on samozřejmě nezklamal. Poplácal se bodře po vystouplém břiše a jeho malá hnědá očička, zpola schovaná pod převislými víčky, se rozzářila. S těma podivnýma očima a prošedivělými černými kudrnatými vlasy vypadal jako starý obtloustlý faun. Byly chvíle, kdy jsem byl ochoten věřit tomu, že jím je i ve skutečnosti. 

  „Pane Suchánku, to že jste lhal policistům, je pochopitelné. Bál jste se, že pokud se dozvědí pravdu, budou ji považovat za svého druhu motiv, což učinili, když se pravdy velice rychle dopátrali v celé její nahotě. Proto jste také obžalován z vraždy své manželky, i když proti vám není jediný přímý důkaz. My nejsme policisté. Jsme lidé, kterým hodláte platit za to, že prokáží vaši nevinu. My bychom pravdu znát měli. Ne proto, že bychom se ji jinak nedozvěděli, ale proto, že když ji nebudeme muset sami zdlouhavě zjišťovat, tak to pro vás bude prostě levnější,“ pravil Kouda a předvedl svůj rozkošný faunovský úsměv, jehož dojem kazily kouřem zažloutlé zuby, u nichž jen opravdový odborník rozeznal, které jsou zlaté a které původní. 

  Suchánek si nervózně utřel zpocené ruce do svých kalhot Dolce a Gabana, z kapsy vytáhl kapesníček, hádám, že šlo o limitovanou sérii od Christiana Diora, a dlouze se vysmrkal. 

  „Petra pořádala každou sobotu akci. Většina normálních lidí přes den pracovala, takže sobota byl den sexu s amatéry.“ 

  „Amatéry?“ nechápal Gibson.

  „Amatéry,“ přitakal Suchánek. „Petřini sexuální partneři se rekrutovali z různých skupin. Někdy si platila profesionály, často k nám chodili pornoherci nebo pornoherečky, jindy šlo o bohaté znuděné páry. Ti mohli vlastně kdykoliv. Obyčejní lidi mohli většinou jenom v sobotu, takže sobota byla den sexu s amatéry.“ 

  „Vy jste se těch akcí neúčastnil?“ zeptal jsem se. 

  „Většinou ano, ale ten den mělo jít o něco speciálního.“ 

  „Speciálního?“

  „Víc nevím, Petra mi řekla, že to bude speciální akce a ať jdu někam do města. Poslechl jsem.“ 

  „V kolik hodin jste odešel z domu?“

  „V pět. Návštěva měla dorazit v šest, tak jsem se spakoval dřív.“ 

  „A vrátil se?“ 

  „Kolem půlnoci.“ 

  „A?“

  „Myslel jsem, že už je po všem. Byt byl uklizený, nikde nikdo, tak jsem šel rovnou do ložnice. Ta byla prázdná, tak jsem si řekl, že Petra asi odjela někam do klubu, což se občas stávalo, že jsme takhle po akci vyrazili ještě pařit. Šel jsem spát. Jenže když jsem se k ránu probudil a šel na záchod, našel jsem ji v koupelně. Takhle,“ pohodil hlavou výmluvně k fotkám, na kterých Gibson opět upřenýma očima pátral po objektu svého zájmu. 

  „Vy jste měli asi hodně volný vztah,“ nadhodil jsem, abych ho odvedl od myšlenek na mrtvé kousky na fotkách. 

  „Moje žena byla nymfomanka. Zpočátku jsem byl jenom jedním z jejích sexuálních partnerů, takže jsem věděl, do čeho jdu a že se to nezmění. Nevadilo mi to. Vzhledem k tomu, kolik její firma vydělávala, jsme oba nemuseli už do konce života nic dělat. Jenom si užívat.“ 

  „A užívali jste si,“ dořekl místo něj Gibson. 

  Během improvizovaného výslechu jsem si stačil pročíst základní části policejního spisu. Policie se původně poctivě snažila nalézt pachatele. Sebrali třeba z vily Suchánkových otisky. Vzhledem k bohatému společenskému životu tohohle páru jich ovšem objevili na šedesát různých a ještě o něco více kousků různé DNA. Když kriminalisté zjistili, že Suchánková byla vyhlášená svými sexuálními radovánkami a nikdo parohatému manželovi nemohl potvrdit alibi, vzdali to a obžalovali ho. Nemohl jsem se jim divit. Měli silný motiv. Kromě údajné žárlivosti i firmu v hodnotě několika set milionů, kterou měl Suchánek zdědit, a nulové alibi. Zdálo se ovšem, že tentokrát policejní metoda držet se prvního nejpravděpodobnějšího pachatele selhala. 

  „Zmínila se blíž o tom, kdo ji má navštívit? Nějaký společný známý? Známá?“ 

  „Právě že vůbec. Všechno zařizovala moje žena. Pokud jsme vyráželi na nějakou swingers party i pokud něco takového organizovala u nás. Ona vymýšlela scénáře, ona určovala role a ona většinou hrála i hlavní roli.“ 

  Gibsonovi se na tváři objevil potutelný úsměv. Taktak že se udržel a nevypustil nějakou drsnou poznámku na účet našeho klienta. Je to prostě zákon, jakmile se začne mluvit o sexu, z většiny dospělých chlapů se stanou puberťáci. Vypadalo to, že ho dokonce Hort nebo Kouda pro jistotu nakopli pod stolem. 

  „Jakou roli jste hrál vy?“ zeptal se náš největší vtipálek, opilec, rváč a také nejlepší střelec na týhle straně Vltavy Gibson. Této prosté charakteristice odpovídal i jeho zjev. Zarudlý nos, unavený pohled padesátníka a tvář plná vrásek. Pod ošuntělým hnědým sakem se mu boulilo pouzdro s oblíbenou pistolí CZ 75. Kdysi s Hortem pracovali u pražské mordparty. To byla, navzdory poněkud neurvalému chování k lidem, což se dalo nejlépe ilustrovat na čtyřech bývalých manželkách, jeho největší deviza. Policejní mozek mu fungoval spolehlivě. Dokázal nečekaně udeřit na to pravé místo tou pravou otázkou. 

  „Jakou mi vymyslela Petra. Nebo Marie,“ zamumlal Suchánek a pohledem přitom hledal něco na podlaze. 

  „Marie?“

  „Marie Turn. Manželčina kamarádka. Je to scenáristka pornofilmů a pokud vím, tak i profesionální společnice. Petra jí platila, aby pro ni psala originální scénáře, které pak u nás doma realizovala. Někdy v nich hrála i Marie a samozřejmě já.“ 

  Gibson polknul a úsměv mu začal cukat koutky. Zdálo se, že už to dlouho nevydrží. 

  „Předpokládám, že nešlo o dobrovolnické divadlo jako třeba Romeo a Julie či Sofoklova Antigona,“ nadhodil Kouda. 

  „Ne,“ zavrtěl hlavou Suchánek. 

  „Takže Zkrocení zlé ženy?“ nadhodil Gibson.

  Suchánek se opět zaraženě podíval do země, jako by zkoumal, jestli jeho Gucci jsou skutečně Gucci, a ne napodobenina ze salonu pana Wonga. 

  „Pane Suchánku, obrátil jste se na nás s žádostí o pomoc. Čím víc toho budeme vědět, tím ta pomoc bude efektivnější,“ použil zase svůj čarovný uklidňovací hlas Kouda. Na Suchánka to mělo skutečně magický efekt. 

  „Scénáře se různě měnily. Podle toho, jakou měla Petra náladu. Někdy byla královna, která má velký harém, jindy Kleopatra, kterou znásilňují římští vojáci. Prostě hry. Sexuální hry. Marie se specializovala na sado maso porno, takže v těch hrách často vystupovali otroci.“ 

  Kouda si znovu zapálil dýmku, kterou se mu podařilo zkušeně nacpat voňavým tabákem, a věnoval klientovi otcovský úsměv. 

  „Váš případ vypadá složitě, ale určitě tu je šance jej vyřešit. Budeme od vás potřebovat kontakty na všechny pravidelné…,“ na chvíli se odmlčel, jak hledal vhodné slovo, „… herce, kteří s vaší ženou a vámi spolupracovali na realizaci oněch scénářů. Hlavně na paní Turnovou. Až dorazíte domů, tak je sepíšete a pošlete nám je e-mailem. Dále počítejte s tím, že denní paušál naší společnosti činní čtyřicet tisíc plus výdaje a cílová odměna je ve výši tři sta tisíc korun, pokud se nám podaří zbavit vás obvinění do týdne. Sto tisíc, pokud to bude čtrnáct dnů. S majetkem, který máte k dispozici, to snad nebude problém.“ 

  *   *   *

  Suchánek neprotestoval. Kouda mu nasadil skutečně velkou pálku. Obvykle jsme dělali za polovinu. Ale vzhledem ke stavu mrtvoly klientovy ženy a s přihlédnutím k jeho majetku jsem se mu nedivil. 

  Suchánek pochopil, že výslech skončil. Pomalu vstal a chystal se ze stolu sebrat svou taštičku od Calvina Kleina, když jej Kouda zastavil. 

  „A ještě jedna otázka,“ řekl pomalým, klidným hlasem náš šéf. 

  „Skutečně jste nezabil svou ženu?“ 

  „Ne,“ zavrtěl hlavou Suchánek. 

  Kouda spokojeně vyfoukl voňavý kouř, který se drze vydal prozkoumat celou zasedací místnost. 

  „Dobře, budeme vám věřit.“ 

  *   *   *

  „Našel jsem klitoris!“ oznámil rozhodně Gibson, když jsem roztřeseného klienta vyprovodil ze dveří. V ruce třímal vítěznou fotografii a tvářil se přitom, jako by na nich ve skutečnosti byla jedna z jeho sedmi dcer a třímala přitom zlatou olympijskou medaili. Další Gibsonova bolístka – čtyři bývalé ženy a s nimi sedm dcer, to byly alimenty ve výši průměrného platu. 

  „To není klitoris, ale slezina. Určitě. Dělal jsem tři roky medicínu, tohle poznám,“ zpražil jej bývalý parťák od policie. 

  Podíval jsem se na fotku a zjistil, že má Gibson pravdu. Zřejmě to byl klitoris. „No jo, slezina. Moje bejvalka dělala na patologii a ukazovala mi ty nejlepší kousky, tady není o čem pochybovat,“ prohlásil jsem. 

  „Doprdelepráce,“ zaklel Gibson a hodil fotku zpátky na stůl. 

  Chtěl jsem na Horta spiklenecky mrknout, ale odolal jsem. Gibsona nebylo radno podceňovat. Ten chlap dokázal mít oči všude. Nezbylo než si naše malé vítězství vychutnat každý zvlášť. 

  *   *   *

  Zatímco jsem udělal konvičku s kávou pro všechny, poskládal si Kouda fotky jednu za druhou a nervózně s nimi klepal o stůl. Všichni jsme se posadili na svá obvyklá místa. Já naproti němu, Gibson po levici a Hort po pravici. 

  „Vypadá to jako případ pro nás,“ začal jsem. 

  „Na víc než devadesát procent,“ pokýval hlavou Kouda. „Z téhle nešťastné nymfomanky zůstaly tak tři čtvrtiny. Pokud by ji rozsekal a roztrhal manžel, určitě by se nezbavil jen masa a půlky obsahu břicha. Buď bychom měli celou mrtvolu, nebo žádnou. Ten zbytek prostě něco sežralo.“ 

  „Včetně klitorisu,“ povzdechl si nešťastně Gibson. 

  „Co to mohlo být?“ zeptal jsem se.

  „Kletba? Kouzlo?“ nadhodil Hort. 

  „Je to možné. Kdyby šlo o paranormální monstrum, nejspíš by odvleklo mrtvolu s sebou.“

  „Nebo ho něco vyrušilo. Třeba vracející se manžel,“ nabídl jsem svou verzi. 

  Gibson zavrtěl hlavou. „Viděl jsi ho? Toho by se nezalekla ani moje nejmladší dcera, natož abnormál. Tipnul bych si, že na té párty zkoušeli nějakou temnou sexuální magii a vymklo se jim to z rukou.“ 

  „To zní docela pravděpodobně. Teď jenom potřebujeme zjistit, kdo na té akci, jak tvrdila oběť, speciální, byl a co tam prováděli,“ prohlásil jsem. 

  „A zajistit, aby se to neopakovalo,“ dodal Kouda.

  Ano, slovo zajistit znělo docela prostě. Až příliš prostě na to, jak složité úkony mohlo v některých případech představovat. 

  *   *   *

  S Gibsonem jsme si dali schůzku v kavárně Bio Oko. Zalezl jsem s notebookem do vyvýšeného patra a od zívající servírky si objednal presso s minerálkou a medovníkem, který už měl své nejlepší dny za sebou. Stejně jako servírka. Ne že bych nemiloval tyhle kavárny s plakáty z artových filmů čpící debatami univerzitních studentů o Platónovi, spory o podstatě života a semenem mladých intelektuálů uvízlým na kabátcích mladých intelektuálek, ale od ukončení své akademické kariéry jsem se podobným podnikům vyhýbal. 

  Měli jsme se tu srazit v jednu hodinu. Přišel jsem o půl, takže jsem měl nejmíň padesát minut čas. Gibson vždycky chodil pozdě. Nedělal to schválně. Byl typem člověka, který chce přijít včas, ale pokaždé mu do toho prostě něco vleze. 

  Dorazil za hodinu. Objednal si pivo. Při pohledu na servírku a prázdnou kavárnu raději lahvové a s žuchnutím si sedl na zelenou sedačku naproti mně. Rozvířil z ní drobná zrnka prachu, která se zaleskla v paprscích slunce pronikajících sem obrovskými okny. Prach voněl levným tabákem a marihuanou. 

  „Tak co jsi o ní zjistil?“ zeptal se s všeříkajícím pohledem upřeným na můj počítač. Došlo mu, že jsem si mezitím prohledal jakoukoliv zmínku o Marii Turn, jejíž adresu nám ještě v noci laskavě zaslal pan Suchánek. Předpokládám, že přitom nepoužil obyčejný počítač, ale nějakou novou vychytávečku od Apple. Lidi jako on zásadně používali výrobky Apple a zásadně svým předraženým technickým zbytečnostem říkali vychytávečka. Ach, Bille Gatesi, měl jsi ty pozéry s nakousnutým jablkem rozdrtit včas, dokud byli na kolenou! 

  „Je to přesně, jak nám vykládal Suchánek. Začínala jako drahá prostitutka, hrála v drahým glamour pornu a teď se živí jako scenáristka. Fušuje hlavně do BDSM filmů.“ 

  „Co napsala?“ vyhrkl dychtivě Gibson. 

  „Mlynářova nadržená dcera, Přísný učitel, Lukášovy narozeniny, Sedm nadržených panen, Nic než mrd, Dobrodružství kapitána Fuckerberryho, Holomrd, Divocí a nadržení…“ 

  „Divocí a nadržení, ty jsem viděl,“ zaradoval se Gibson. 

  „Je toho na čtyřicet kousků. Zřejmě holka s fantazií.“ 

  „To jo, kámo, psát porno není žádná sranda. Kolik tak můžeš vymyslet důvodů pro mrdání? S instalatérem, poslíčkem s pizzou, kominíkem a kontrolorem plynu si dlouho nevystačíš.“ 

  „Á, pán je znalec,“ pousmál jsem se. Bývalého policajta to neurazilo. Naopak. 

  „Napsala i nějaký porno s magickou zápletkou Nekromrdmikon. Ale nevypadá to, že by se na paranormál nějak extra soustředila.“ 

  „Máš nějakou její fotku?“ 

  Samozřejmě že jsem jich pár objevil. Chvíli jsem váhal nad civilním fotem a pak jsem na obrazovku spustil její nahou fotku, na níž si ji zezadu bere černošský lilipután. Vím, jak udělat parťákovi radost. 

  „Ty krávo, slušný,“ konstatoval Gibson. „Jsem na ni zvědavý naživo.“ 

  *   *   *

  „Co chcete?“ vyhrkla, sotva otevřela dveře svého bytu. Na sobě měla těsně opásaný župan a na nohou černé kozačky. Její tvář vůbec nevypadala jako na fotkách. Ty byly všechny už dobrou desítku let staré. Marii Turn táhlo na čtyřicet, měla unavené, nevyspalé oči a pleť vysušenou cigaretami. Černé vlasy měla střiženy ve stylu helmy Dartha Vadera a pravé víčko zdobila stříbrná náušnice. Dřív to možná vypadalo sexy, ale teď to spíš budilo soucitný dojem. Stárnoucí sexbomby jsou vždycky spíš k politování než ke ztopoření. 

  „Jmenuji se Tomáš Kosek a tohle je Jan Gibson. Jsme vyšetřovatelé advokátní kanceláře Kouda. Zastupujeme pana Suchánka. Chtěli bychom vám v rámci sběru informací k případu položit pár otázek,“ spustil jsem na ni klidným hlasem. Věcnost, klid a slušnost většinou zabíraly. 

  „Přijďte večer. Teď mám práci,“ odvětila a vehementně se opřela do dveří, aby je zavřela. 

  Gibson jí v tom stačil zabránit. Noha v černé ošoupané polobotce skončila mezi prahem a dveřmi dřív, než je stačila zabouchnout. 

  „Madam,“ řekl důrazně Gibson, „jsme netrpěliví hoši. Prostě s vámi chceme mluvit hned teď.“ 

  Takže tu zase máme klasickou hru na hodnýho a zlýho. Já budu ten hodný. Vždycky jsem byl ten Hodný, protože Gibson miloval být ten Zlý.

  Scenáristka se v první chvíli lekla, ale nakonec s celkem klidným výrazem povolila tlak na dveře a ustoupila do chodby, aby nám umožnila vejít dovnitř. I Gibsonova metoda nesla své plody. 

  „Zalezte si tady do kuchyně,“ mávla rukou směrem k bílým proskleným dveřím. „Mám tu klienta. Hned budu zpátky,“ řekla, otočila se a shodila ze sebe župan. Pod ním měla kromě kozaček jenom červené latexové kalhotky a černou podprsenku pobitou stříbrnými pyramidami. Gibson otevřel pusu, a než ji stačil zavřít, odkráčela pryč. 

  S vytřeštěnými výrazy jsme na sebe pohlédli a v tuhle chvíli jsem se neudržel ani já a hodil po parťákovi pubertálně rozesmátý pohled. 

  „Ta čubka je mi odporná. Nechci se na ni ani dívat. Pořádně ji seřež, pomalu a tvrdě. Nic jiného si ten pes nezaslouží,“ dolehl k nám Turnin hlas. 

  „Ano paní, děkuji paní,“ ozval se mužský hlas, v němž bylo tolik sebepohrdání jako na oddělení pro nezletilé anorektičky. Slova následovalo prásknutí bičem. 

  „Co to, kurva?“ vyhrkl šokovaný Gibson. Oba jsme překvapením pozvedli obočí a vyměnili si tázavé pohledy. 

  Turn se vrátila opět zahalená v županu. Zavřela za sebou dveře, takže k nám přestaly doléhat zvuky biče, a unaveně se posadila. 

  „Cigáro?“ vytáhla z kapsy županu krabičku camelek. 

  Gibson si jednu vzal a na oplátku škrtnul domině zapalovačem. Potáhla do sebe slastně kouř a zavřela oči. 

  „Co potřebujete vědět, hoši? Ale svižně, pan poslanec se při bičování zpravidla rychle udělá. Nemáme moc času.“ 

  „Tak k věci,“ přešel jsem touhu vyptat se, který že to politik právě dostává zasloužený výprask. „Co jste dělala desátého května večer?“ 

  „Myslíte den, kdy zabili Petru?“

  „Jo.“

  „Točila jsem film. Psala jsem k tomu scénář a měla jsem tam takovou malou roličku majitelky bordelu. Je to z druhé světové války, pro milovníky uniforem, výprasků a haknkrojců. V jedný scéně bičuji Himmlera a Goebelse, kteří si to na můj příkaz udělají na střídačku do análu. Pak přijde Hitler a co zůstane, vylíže.“ 

  Tohle bylo mnohem lepší a mnohem detailnější alibi, než jsme potřebovali vědět. 

  „Nevíte, co měla Petra Suchánková ten den v plánu? Nepsala jste pro ni na ten večer scénář?“ 

  „Je to možný,“ pokrčila rameny. „Podívejte se, ona byla velmi náruživá. Chtěla vyzkoušet naprosto všechno. Chtěla být tou nejponižovanější subinkou široko daleko, chtěla jít až na nejzazší práh ponížení a bolesti. Zrovna tak chtěla ovládat jiné a způsobovat jim absolutní rozkoš stejně jako bolest. Chtěla mít ženy, muže, černé, asiaty, všechno zvlášť i dohromady. Byla sexuální uragán. Napsala jsem pro ni desítky scén a příběhů. Možná nějaký z nich ten večer použila.“ 

  „A zvrtlo se to?“ zeptal se Gibson.

  „Blbost. Nikdy se to nemůže zvrtnout. Většina lidí, kteří do toho jdou, jsou připraveni a chtějí to. Pokud se tam někdo ocitne náhodou, tak má vždy nějaké bezpečné slovo. Stačí ho říct, hra končí a jde z kola ven. Petra tyhle věci znala a respektovala je. Jediný, kdo neměl právo mít své slovo, byl její manžel.“ 

  „Cože?!“ vyhrkli jsme s Gibsonem naráz. Akorát on přitom polknul kouř a zakuckal se. 

  „Byl její hračka, otrok. Ten své únikové slovo nemá.“ 

  „A mohl se objevit nějaký jiný otrok, který neměl své slovo? Třeba to Suchánková přehnala a on se jí chtěl pomstít.“ 

  „Brouku,“ otočila se na mě Turn a v těch unavených očích bylo něco, co si mě důkladně proskenovalo, a já měl pocit, že najednou ví přesně, kdo jsem, co jsem v životě zažil, po čem toužím a hlavně, co skrývám. „Otrok miluje fakt, že nemá slovo. To jej na tom všem nejvíc vzrušuje. Většina lidí chce mít všechno pod kontrolou, chce se ovládat, případně ovládat druhé, ale otrok všechno tohle zahodí a užívá si, že je hračka z lega, kterou si jeho pán může libovolně poskládat a zase rozložit, jak se mu zlíbí. Jsou výjimky, jako tady pan poslanec. V parlamentu deptá sekretářky, hraje si na velkého šéfa, a tady kvičí slastí, když mu vrazím podpatek do análu, ale takový chlap by nikdy nikoho nedokázal zabít, protože když mu někdo ukáže sílu, zlomí se a prosí o další výprask. Kdyby ho jeho sekretářka zmáčkla za koule, měla by hned vyšší prémie a už by na ni nikdy nezvýšil hlas.“ 

  Rentgenové oči se naštěstí znova zavřely. Scenáristka típla cigaretu do špinavého broušeného popelníku přetékajícího vajgly a útrpně čekala na další otázky. 

  „Měl některý z těch vašich scénářů pro Suchánkovou magický podtext? Třeba že by opakoval nějaký magický rituál nebo obsahoval vyvolávání nějakých démonů?“ 

  Gibson, jak bylo jeho blahým zvykem, opět, zdá se, udeřil hřebík na hlavičku. Scenáristka vytřeštila oči a tentokrát svým rentgenovým zrakem projela bývalého policajta. 

  „Proč se na to ptáte?“ 

  „Jsme detektivové, ptáme se na všechno,“ oblažil jsem ji svým nejnevinnějším pohledem prosťáčka, který právě přijel do Prahy odněkud z České Třebové. 

  „Při šukání si nemusíte vypomáhat magií. Sex je ta nejsilnější energie ve vesmíru. Musí to být ale ten správný sex, dlouhý, vášnivý, někdy krutý, dohánějící člověka až na pokraj šílenství. To není jako ošukat na firemním večírku holku z podatelny během deseti minut a pak si dát u kopírky cigáro. Slyšela jsem o holkách, co se z šukání zbláznily a viděly věci, které nejsou. Někdy, když jste v permanentní extázi, se může stát, že v sobě cítíte, jak ve vás roste něco mocného, hladového a cizího. Ale s posledním výstřikem nebo s poslední vlnou ženského orgasmu to zmizí a vy máte pocit, že to všechno byla jenom halucinace. Někdy ale cítíte touhu to zase poznat, ochutnat a zachytit, ale ono to přijde jenom výjimečně. To je skutečná sexuální magie. Abrakadabra je jenom pro prosťáčky, nadržený holčičky, co si hrají na upírky a dominy, a když bičem poprvé roztrhnou kůži na zádech, tak se z toho poserou strachy.“ 

  „Mluvila jste o tom někdy s paní Suchánkovou?“ zeptal jsem se. 

  Turn zavrtěla hlavou. „Lidi, kteří s vášní experimentují tak jako ona, o tom ví sami a nepotřebují k tomu konzultace staré děvky.“ 

  Slovo děvka mi zarezonovalo podivně v uších. Marie Turn do něj dala tolik sarkasmu a zároveň sebenenávisti, že by si s tím průměrný spisovatel intelektuálně onanistických románů vystačil na celý život. 

  „Nemáte alespoň tušení, kdo by u ní ten večer mohl být? Manželovi řekla, že půjde o speciální akci. Netušíte, co to znamená?“ 

  Moje otázka už podle bezradného pokrčení rameny nepadla na úrodnou půdu. 

  „Ráda objevovala nové lidi. Takže možná šlo o zašukání si s někým neznámým. Sex s novým člověkem je vždycky lepší než s někým, koho máte v posteli celý život.“ 

  „To mi povídejte,“ zašklebil se Gibson.

  „Aááááááá,“ dolehl k nám náhle z pokoje výkřik. Scenáristka spokojeně pokývala hlavou. „Pan poslanec se právě udělal. Budu ho muset jít ještě trošku potrápit a zkasírovat. Takže pokud nemáte nějaké další otázky…“ 

  „Máme,“ vyhrkl Gibson. „Netočila si paní Suchánková náhodou nějaké své večírky?“ 

  Turn zavrtěla hlavou. 

  „Ona ne, ale s manželem často chodili na Hot swingers party. Jde o komerční akce. Jednou za měsíc se tam sleze padesát až sto lidí, mají alkohol zdarma a dostanou tři tisíce za účast. Organizuje to pornoproducent Karel Fajt. Tyhle akce se točí a pak si to můžete stáhnout za prachy z internetu. Je to skvělý byznys. Suchánková si nenechala skoro žádnou ujít. Tyhle akce milovala. Navíc právě na nich hledala nové herce pro mé scénáře.“ 

  „Super,“ zaradoval se Gibson při představě, že si bude moci za Koudovy peníze stahovat v práci porno z internetu. 

  Scenáristka si opět sundala svůj župan a rychle nás vyprovodila z bytu. Gibson sice navrhoval, abychom zjistili, který poslanec vyjde z domu na ulici, ale nakonec jsem ho přemluvil k návratu do práce. Politici pro mě byli verbež tak nějak obecně a to, že si některý z nich platí za bičování u odkvétající dominy a její neznámé asistentky, mi bylo úplně jedno. 

  *   *   *

  Po krátké telefonní konzultaci s Koudou jsme se rozhodli ještě ten den vyrazit k producentu Fajtovi na neohlášenou návštěvu. Karel Fajt byl mužem mnoha povolání a mála skrupulí. Vydělával, na čemkoliv se vydělat dalo. Krátce po revoluci dovážel do Československa pirátské videokazety s holywoodskými trháky a švédským pornem. Divoká doba podobnému druhu byznysu přála. Za vydělané peníze si koupil první noční klub. Když mu jej kvůli neplacení výpalného vyhodila do povětří ukrajinská mafie, pustil se do bezpečnějších vod – pornografie. Lovil na ulici prostitutky, umyl je, nalíčil, věnoval jim poctivou dávku pervitinu a nafotil je pro svůj pornočasopis. Brzo jich vydával už deset a zároveň s tím rozjel vlastní produkční firmu na výrobu pornografie. Když skončila doba kašírovaných krásných pornohereček, vrhl se na realporno. Herci byli obyčejní lidé ochotní rozdat si to před kamerou s kýmkoliv i čímkoliv pro pár tisícovek. Lidi to lákalo. Každý si představoval, že ty obyčejné ženské, jejichž řádění si stáhl za drahou esemesku z internetu, mohou být učitelky jeho dětí, zdravotní sestřičky, které jednou potká u zubaře, nebo třeba kolegyně z práce. A taky že občas skutečně byly. 

  Fajt bydlel v nejluxusnější části pražských Dejvic. Jeho sídlo se skrývalo mezi stromy uprostřed rozsáhlého pozemku obehnaného vysokou zdí z bílých cihel. Opřel jsem se do tlačítka zvonku a dvakrát je dlouze zmáčkl. Po minutě čekání jsem to zopakoval. Teprve po třetím pokusu v reproduktoru zapraskalo. 

  „Co chcete?“ zeptal se podrážděný mužský hlas. 

  „Jsme detektivové. Prošetřujeme vraždu Petry Suchánkové. Potřebovali bychom s vámi na chvíli mluvit.“ 

  „Pošlete mi obsílku, zavolám si právníka,“ vyhrkl mužský hlas.

  „Nejsme policisté. Jsme detektivové. Pracujeme pro obhajobu Martina Suchánka. Opravdu bychom s vámi potřebovali mluvit,“ řekl jsem a sekundu na to se hlas odmlčel definitivně. 

  Když už se naštvaný Gibson vrhl ke zvonku, že s neznámým naváže znovu kontakt, rozjela se před námi brána. 

  „Tohle vypadá jako pozvání.“

  „Jdeme,“ pokýval hlavou bývalý policajt.

  Bílá štěrková cesta se klikatila jako vyschlý letní potůček. Kolem ní někdo nasázel okrasné jehličnany a rozestavěl různé druhy kamenů tak zběsile, že mohlo jít jedině o feng šuej zahradního architekta. Na pečlivě střiženém trávníku zahrnujícím většinu pozemku sedělo několik soch. Renesančních. Podle poškození a zašlosti bezesporu pravých. Nebo alespoň drahých napodobenin. Každý metr čtverečný tohohle pozemku návštěvníkům hlásil, že jeho majitel má spoustu peněz. Takovou spoustu, že už neví, do čeho by je vrazil. 

  „Řekl bych, že ten chlápek tu má i žížaly se zlatým nátěrem,“ poznamenal Gibson, jako by mi četl myšlenky. 

  *   *   * 

  Dům samotný byl typickým představitelem toho nejnechutnějšího podnikatelského baroka z počátku devadesátých let. Červenou taškovou střechu zdobilo patnáct věžiček a před hlavním vchodem stály čtyři rádoby antické sloupy. A mezi nimi se tyčil skutečný symbol zbohatlictví – sluha v černém fraku. 

  „Pan Fajt má pro vás deset minut,“ oznámil nám stroze. Otevřel dveře a pravým ukazováčkem rezolutně ukázal na bačkory na podlaze. Předpokládám, že důvodem našeho přezutí nebyla přílišná hygienická úzkost pana majitele nebo snad snaha ušetřit za uklízečku. Byl to jednoduchý psychologický trik. Přinuťte chlápky s bouchačkama, aby si sundali boty a obuli papuče, a budou o polovinu krotší. Papuče jsou sedativum, v papučích si připadáte znovu jako na základní škole. 

  Fajta jsem si představoval jako tlustého, plešatého padesátníka s rozhalenou chlupatou hrudí a masivním zlatým řetízkem na krku. A dostal jsem ho. Některá klišé prostě platí. Předpokládám, že někde ve skříni měl ještě schovaných deset párů černých mokasín a kolekci fialových sak. 

  Na stole před ním, tipoval bych to na takové osmnácté století, ležela mísa se zelenými hrozny. Pornomagnát je nabíral rukama a labužnicky rozpouštěl v ústech. 

  „Dáte si?“ začal nečekaně pohostinně naši konverzaci. Zavrtěl jsem hlavou. Gibson si vzal celý hrozen a začal jej obírat. „Díky,“ pokýval spokojeně hlavou. 

  „Pane Fajte, přišli jsme k vám kvůli vraždě paní Suchánkové. Znal jste ji?“ 

  „Kdybych ji neznal, nepřišli byste sem,“ zasmál se Fajt a plivnul jednu obzvlášť velkou hroznovou pecku na podlahu. S úklidem si těžkou hlavu nedělal. Až skončí, služebnictvo to jistě uklidí. 

  „Jaká byla podstata vašeho vztahu?“ Gibson občas neodolal a používal strašlivé policejní slovní obraty jako „podstata vašeho vztahu, vytěžit svědka či zrealizovat pachatele“. 

  „Byla tradiční návštěvnicí našich tématických párty, které točíme, ale zároveň si nepřála, aby se objevovala ve výsledných záběrech, které skončí na internetu, čímž porušovala pravidla.“ 

  „A?“

  „A nic, detektive. Byla to dáma, která věděla co a jak, takže platila za to, že si to může rozdávat s každým a my ty záběry nakonec z filmu vystříháme.“ 

  „To vám nevadilo?“

  „Jsem byznysmen. Já řeším jenom náklady a výnosy. Na našich akcích to funguje tak, že každý dostane tři tisíce za vstup a může vypít, cokoliv chce, a souložit, s kýmkoliv chce. Cenou za to je, že se může objevit na našich videích, které si lidé kupují na internetu. Někteří lidé to berou jako nutné zlo za výdělek a zábavu, ale většinu na tom přitahuje právě to, že je každý bude moci vidět. Doma si pak ta videa pouštějí a rajcuje je to i po letech. To Petra Suchánková byla vážená podnikatelka a chtěla jenom tu zábavu. Já jsem neměl nic proti, když mi za každou akci dávala dvacet tisíc korun.“ 

  „Dávala je pokaždé?“ zeptal jsem se v naději, že by snad mohlo dojít k roztržce mezi Suchánkovou a Fajtem. 

  „Jistě, pro ni to byl pakatel,“ mávnul ledabyle rukou. 

  „Měla nějaké nepřátele?“ vstoupil do debaty bývalý policajt. 

  Fajt zavrtěl hlavou. „Ta holka neměla nepřátele. Jenom spoustu lidí ochotných jí vždycky udělat dobře.“ 

  „Nestalo se na vašich akcích někdy něco nepřirozeného? Něco zvláštního, co jste si nedokázal vysvětlit?“ 

  „Jo,“ přitakal pornomagnát, „zajímalo by mě, proč nám lidi po tom, co dostanou prachy, chlast zdarma a zašukaj si, s kým chtěj, ještě kradou ručníky. Češi, co byste chtěli,“ povzdechl si. 

  Tenhle výslech nevypadal příliš plodně. 

  „Mohli bychom získat seznam lidí, kteří chodili na vaše akce stejně často jako paní Suchánková?“ zkusil jsem získat ze schůzky alespoň nějaké vodítko. Vyměřený čas se krátil. 

  „Ne. Součástí tohohle byznysu je diskrétnost. Těmhle lidičkám nevadí šukat před kamerou, ale určitě by jim vadilo, kdybych na ně poštval takový dva šťouraly, jako jste vy,“ zašklebil se. Fajt skutečně naplňoval všechna klišé lidí, jako je on. Byl přesně ten typ chlapa, který vám vroucně tiskne ruku, ujišťuje vás o svém přátelství, a v tu samou chvíli jeho lidé nelítostně mordují vaši ženu a děti. 

  „A co nahrávky? Ty vystřižené, na kterých je paní Suchánková…“ 

  Fajt se zamyslel, dorazil poslední dva hrozny a pak se na nás dlouze podíval.

  „Možné by to bylo, ale nevím, proč bych to měl dělat.“ 

  „Třeba proto, že až bude soud, tak byste nechtěl, aby tam Suchánkův obhájce mluvil o tom, že skutečný vrah nestojí v soudní síni, ale ve skutečnosti je to někdo, kdo pořád chodí na vaše realporno akce a vybírá si mezi jejich účastníky někoho, komu uřeže většinu částí těla. Myslím, že chlapci a děvčata z bulváru by to vzali jako skvělý námět na šťavnatý příběh. Teď vám jenom zbývá rozhodnout se, jestli tohle není ideální způsob, jak by se váš byznys mohl rychle odporoučet na smetiště dějin,“ odpověděl jsem. 

  Opět dlouhý pohled. Ještěže nemám děti. Jinak bych se o ně v tuhle chvíli už začínal bát. 

  „Dejte mi adresu. Pošlu s nima svýho advokáta i s hromadou papírů. Jediná minuta se dostane ven a vy dva mi budete platit ještě v důchodu, jasný?“ 

  Oba jsme souhlasně pokývali hlavou. 

  *   *   *

  „Tahle práce má i své výhody. U fízlů bych nemohl celý den trávit koukáním na porno,“ tetelil se Gibson, když do svého počítače vsunul první DVD. 

  „U fízlů jsi koukal na porno pořád,“ odsekl Hort, jehož stůl v naší malé kanceláři sousedil s Gibsonovým. 

  „No jo, ale nesměl jsem,“ kontroval bývalý detektiv a roztáhl ústa do širokého úsměvu, protože video na obrazovce se právě spustilo. Kameraman ve vile, kterou si někde na okraji Prahy nechal Fajt přestavět na ideální interiér pro porno, právě začal točit první rozzářené návštěvníky. 

  Nasadil jsem si sluchátka a pustil se také do svého prvního disku. Nahrávky, které jsme od pornomagnáta získali, obsahovaly na padesát hodin nesestříhaných záběrů, a to šlo jenom o akce za poslední tři měsíce, na kterých se Petra Suchánková objevila. Podělili jsme se rovným dílem všichni čtyři, ale i tak každého z nás čekalo necelých třináct hodin porna. Na rozdíl od Gibsona jsme se s Koudou a Hortem radostí netetelili. Porno je skvělé na patnáct minut, ale dvanáct hodin? Když jsem dělal doktorát, měl jsem za spolubydlícího na privátě grafika, který pracoval v jednom z Fajtových vydavatelství pornočasopisů. Ten kluk lámal osm hodin denně stránky s pornofotkami. Utekl odtud za půl roku, když zjistil, že už není schopný mít sex. Koukejte se každý den celých osm hodin na souložící nahotinky a stane se z vás impotent. 

  Nebo homosexuál.

  *   *   *

  Fajtova produkce byla nakonec docela překvapivá. Nešlo v ní totiž jenom o porno. Ten chlap měl skutečně čuch. Podařilo se mu vytvořit velmi originální reality show, na kterou by si normální televize jenom těžko troufla. Představte si, že na pět hodin zavřete do vily okolo padesáti nadržených lidí, dáte jim za to peníze a otevřený bar s hektolitry alkoholu a také bazén. Každá natočená akce vypadala stejně. Nejdřív se všichni ostýchají, pak se opijou, zaplavou si nazí v bazénu, začnou se ohmatávat první páry a nakonec si to rozdává každý s každým. Je v tom samozřejmě hromada sexu, ale také vášně a drama. Pokaždé se totiž najde nějaký ťulda, kterému se sice líbí, že ho může strčit do úplně cizí ženské, která je tak na šrot, že ho neodmítne, ale když si strčí jeho holka nebo manželka do pusy nádobíčko někoho jiného, tak většinou začne zatraceně hlasitě vyšilovat. A u toho všeho byli Fajtovi kameramani, jinak zřejmě zkušení pornoherci, kteří to všechno točili a také se sami k hromadnému sexu přidávali. A nakonec tenhle mix neznámý režisér dokonale sestříhal a desetitisíce lidí za to platily, protože se těšily na svou pravidelnou dávku sexu reálných lidí a jejich emocí. 

  A výstřiků. 

  *   *   *

  Během sledování jsme se domluvili, že se pokusíme jednak vytipovat osoby, které se na večírcích vyskytovaly nejčastěji, a jednak vystříháme všechny lidi, kteří se objevovali ve společnosti naší rozežrané mrtvoly. Bohužel se ukázalo, že výběr je velmi široký. 

  *   *   *

  Po třinácti hodinách sledování porna vypadal unaveně i Gibson. Přestalo ho to bavit asi po třech hodinách, což bylo pořád ještě třikrát déle než mě. Seřadili jsme si křesla před Hortův počítač. Měl největší monitor a byl nejvýkonnější. Apple. Hort si na technické vychytávky potrpěl. Naštěstí jim neříkal vychytávečky. Kouda bafal rozvážně z dýmky a Gibson zase tahal jednu cigaretu za druhou. 

  „Asi už jste zjistili, že ta dáma byla něco neskutečného,“ zahájil svou prezentaci Hort. „Chtěla vyzkoušet naprosto všechno a naprosto s každým,“ řekl, načež spustil film, na kterém Petra Suchánková souloží, líže, nechá se lízat, osahává i je osahávána, strká své prsty naprosto všude a zároveň si nechává strkat cokoliv kamkoliv. Podle všeho toleroval Fajt její účast na svých akcích ještě z dalšího důvodu, než jenom kvůli tomu, že mu za to na rozdíl od ostatních platila. Tahle dáma každou akci, na které byla, rozjela. Ona byla první, která si stáhla podprsenku a strčila do pusy první penis naprosto cizího chlapa. Ostatní pak jejího příkladu následovali. 

  „Byla posedlá, naprosto posedlá,“ prohlásil Hort, když se na obrazovce objevila další scéna se Suchánkovou. Kolem pasu měla řemínkem připoutaný gumový penis a strkala ho v pravidelném rytmu svému muži do řitního otvoru. 

  „Ano, posedlost to byla, ale ne paranormální. Nikde na ní nevidím jedinou známku něčeho démonického,“ prohlásil Kouda. 

  „To možná ne, ale dělat tohle mně, tak nejspíš vyvolám démona sám, aby ji roztrhal. Chudák kluk,“ zabědoval Gibson a z rozrušení si zapálil další cigaretu. Všichni jsme během téhle scény zmlkli. Vypadalo to jako minuta ticha za Suchánkovu prdel. 

  *   *   *

  V další scéně měla Suchánková stále svůj umělý penis. Tentokrát jej už ovšem nestrkala do svého manžela, ale do pochvy asi pětatřicetileté hubené zrzky s velkými prsy, která přitom řvala vzrušením jako raněná gazela a mlátila afektovaně rukou do vrzající postele. 

  „Zastav to!“ vykřikl Gibson. „Tu znám.“ 

  „Některá z bývalých manželek?“ zasmál se Hort. 

  „Ale hovno, to je Jenna Germain. Točila porno. Teď tancuje v Cabaretu.“ 

  „Kde?“ zeptal se nechápavě Kouda, který nebyl obeznámený s podniky, jež jeho zaměstnanci pravidelně navštěvovali. 

  „Luxusní bordel a striptýzový klub na Václavském náměstí. Občas tam s Gibsonem chodíme na pivo. Ta holka fakt vypadá jako Jenna, takhle z boku jsem ji nepoznal,“ vysvětlil Hort. 

  *   *   *

  Herečka, striptérka a prostitutka v jedné osobě Jenna Germain byla zatím jediná osoba z nahrávek, kterou se nám podařilo ještě v noci vytipovat. U ostatních, kteří se na akcích pravidelně objevovali a rozdávali si to více či méně často i s naší obětí, to nebylo, bohužel, tak jednoduché. Hort si z nahrávek vystříhal fotky obličejů a s Gibsonem se rozhodli druhý den strávit hledáním jejich majitelů. Na pomoc jim posloužil program Identifikace. Šlo o vyhledávací software na rozeznávání tváří na fotkách. Program vyvinula britská MI5. Poté, co vytvořila novější verzi, dala software k dispozici tajným službám a policejním útvarům spřátelených zemí NATO. Hort si program odnesl ve svém notebooku poslední den v zaměstnání policejního detektiva. Pořád na jeho zdokonalování pracoval, stejně jako různé neznámé existence, které své výsledky prodávaly na Toru, internetu pod internetem, kde se dalo koupit cokoliv od tuny kokainu po kompletní novou identitu. Jejich výsledky pak Hort začleňoval do svého programu. Software, jehož různé méně dokonalé verze, se už začínaly objevovat i na komerční bázi, dokázal hledat stejné obličeje na všech fotkách na internetu. V ideálním případě identifikoval tu samou tvářičku zachycenou na bezpečnostní kameře třeba na jejím facebookovém profilu. Dalo se tak během pár hodin zjistit nejen, jak se podezřelý jmenuje, ale i kolik oveček a slepiček má ve hře Farmwille. 

  Samozřejmě, že problémů přinášelo vyhledávání bezpočet. Program pracoval s nějakým rozptylem shody, aby mohl najít fotky, na nichž má hledaný člověk jinou barvu vlasů, střih a samozřejmě je mladší nebo naopak starší. Na jednu skutečnou shodu vychrlila Identifikace 1.0 desítky cizích fotek. Ty pak musel člověk u počítače roztřídit a hledat mezi nimi onu pověstnou jehlu v kupce sena. 

  Staré dobré kámen-nůžky-papír rozhodly, že našeho prvního svědka vyslechnu já, zatímco bývalí policajti se budou probírat bahnem internetu. Po předchozí celodenní šichtě u monitoru jsem byl upřímně rád. 

  *   *   *

  Do Cabaretu jsem šel najisto. Parťáci mě tam dvakrát zatáhli. Pokaždé pod záminkou oslavy vyřešeného případu. Byl bych pokrytec, kdybych tvrdil, že mi nahatá holka svíjející se u tyče vadí. Na rozdíl od Gibsona s Hortem jsem si ale za ženskou nikdy nezaplatil. Ne že bych občas neskončil v posteli s holkou, kterou jsem potkal večer v baru a druhý den jí zavolal taxíka a už nikdy v životě ji neviděl, ale placení mi přišlo ponižující. Tedy pro zákazníka, ne pro děvku, která se tím živí. 

  Podnik otevíral ve tři hodiny odpoledne. Do dveří z tvrzeného kouřového skla jsem vstoupil o půl čtvrté, a stal se tak prvním dnešním zákazníkem. Bylo úterý. Den, kdy je mrtvo i v levné hospodě, natož ve drahém bordelu. Včerejší pach alkoholových výparů, cigaret, potu a pižma, který šel jen stěží vyvětrat, se někdo snažil přebít svěží citronovou vůní, která se ovšem s předchozími pachy smísila, a vytvořila tak děsivý koktejl. U baru seděly tři ženy v krátkých sukýnkách a průhledných halenkách s hlubokými výstřihy. Podle věku, mohlo jim táhnout už na čtyřicet, šlo o zdejší veteránky. Vypadalo to, že levnější kusy drží šichtu od otevíračky, zatímco exkluzivnější materiál si může dovolit přispat, protože denní normu výdělku dožene večer. 

  Přisedl jsem si k baru a objednal bourbon, francouzský. Naučil jsem se ho pít v New Orleans na konferenci o synkretických náboženských systémech. Sotva jsem si přičichl ke skleničce, natočila se ke mně první minisukně. Ta nejošklivější. Zřejmě měla právo prvního pokusu. 

  „Ahoj fešáku, víš, že pro každýho prvního zákazníka mám slevu?“

  „To je od vás milé,“ pohodil jsem uznale hlavou, „ale já sháním Jennu Germain. Je tu dneska?“ 

  Umělý úsměv se změnil v nefalšovaný škleb. „Franku,“ oslovila barmana, „pán chce Jennu.“ Vypadalo to, že ve vykřičených podnicích si všichni dávají anglická jména. Znamená to, že soulož s Kate má větší hodnotu než s Kateřinou? 

  Barman, udělaný čtyřicátník se svaly vyvinutými spíš díky klikům než posilovacím strojům, opustil pulírování pivních sklenic a rozvážným krokem se opět vrátil k mé straně baru. 

  „Zavolám ji, ale budete muset chvilku vydržet.“

  „Nikam nespěchám,“ ujistil jsem ho. 

  Zklamaná prostitutka se vrátila ke svým kamarádkám a navázala na přerušenou debatu. Záměrně jsem neposlouchal, ale i tak se ke mně dostalo dost slov na to, abych pochopil, že řeší finanční těžkosti. Barman se odšoural, stále se sklenicí v ruce, zpět na druhou stranu baru, kde zvedl červený telefon a vytočil tři čísla. Tohle byl vážně velký bordel. Měli tady vlastní linku. Když zavěsil, třikrát mým směrem rozevřel a sevřel pěst. Jasný signál, že mám patnáct minut počkat. 

  *   *   *

  Po půl hodině se v baru objevila Jenna. Ani ona se s oblékáním nenamáhala. Vzala si bílou minisukni, červené střevíčky na jehlách a přes podprsenku si pouze přehodila modrý sametový kabátek zapnutý na jeden knoflík. V tu chvíli už v baru seděli tři japonští turisté, k nimž se do boxu okamžitě přesunula ženská osádka baru, a i z jejich reakcí bylo jasné, že na scénu vstoupila první liga. 

  „Ahoj, fešáku,“ oslovila mě s tím samým umělým úsměvem jako její kolegyně. Zdá se, že jde o zažitý uvítací rituál. „Dáme si něco k pití nebo chceš rovnou nahoru?“ 

  „Na co čekat, život je krátký,“ oplatil jsem jí úsměv, v mém případě méně nucený, a nechal se od ní chytnout kolem pasu. 

  Tohle zrzavé stvoření v sobě mělo něco zvláštního. Nešlo o to, že prostě vypadala přitažlivě. Sálalo z ní cosi, co vás okamžitě uvedlo do stavu pohotovosti. A když myslím pohotovosti, pak dole v kalhotách. Vyzařovala z ní sexuální energie, která ve mně rozvibrovala každou buňku. Když jsme dorazili do jejího malého, tmavě červeně osvětleného pokoje, kterému dominovala velká kovová postel s béžovým prostěradlem a dvěma polštáři, sundala si kabátek a já málem zapomněl, proč jsem tady. 

  „Tak po čem toužíme? Orál? Klasika? U mě jenom s kondomem. Půl hodinka, hodinka?“ vyhrkla. 

  „Vzal bych si hodinu, tak nějak komplet.“ 

  „Pět tisíc. Předem.“ 

  Beze slova jsem si pověsil bundu na malý věšáček na dveřích a z peněženky vytáhl pětitisícovku. Její předávání mi šlo lehce. Tohle jde na vrub nutných výdajů, které uhradí náš zoufalý klient. 

  „Chceš si mě svlíknout sám, nebo mám udělat malý striptýz?“ 

  „Striptýz! Striptýz! Striptýz!“ volaly mé hormony, ale panáček Povinnost v mé hlavě řekl: „Chtěl bych si spíš povídat.“ 

  „Hmm, to není problém,“ pokývala vědoucně hlavou prostitutka. „A mám přitom být svlečená nebo oblečená?“ 

  „Svlečená,“ zaúpěly prosebně hormony, ale můj hlas jim navzdory prohlásil: „Oblečená.“ 

  „Tak jo,“ usmála se sladce a posadila se na postel. Nebyla překvapená. Proč taky. Spousta chlapů si chodila k prostitutkám popovídat. Šlapky dovedly člověka vyzpovídat lépe než farář. A navíc pak místo rozřešení člověku ještě vykouřily péro. To sice katoličtí faráři občas taky, teda v případě, že jste byl nezletilý chlapeček, ale ženská je zkrátka ženská a nevadí jí ani věk nad patnáct. 

  „Ani jsem se vám nepředstavil,“ začal jsem opatrně a posadil se vedle ní na postel, „jmenuji se Tomáš Kosek a jsem soukromý detektiv.“ 

  Jenna zbystřila. 

  „Potřeboval bych vám položit pár otázek.“ 

  „Cože?“ vytřeštila oči. 

  „Nebojte se. Nejde o vás. Znala jste Petru Suchánkovou?“ Slovo znala asi moc nevystihovalo fakt, že ji manželka našeho klienta souložila umělým penisem, ale pořád to bylo docela dobré slovo na zahájení konverzace. 

  Prostitutka se zamračila. Vypadalo to, že výslech soukromým detektivem jí nebyl moc po vůli, ale své peníze dostala a zřejmě usoudila, že bude pořád lepší se mnou mluvit než se ode mě nechat oslintávat a souložit. Takových zážitků ji určitě dneska čekalo víc než dost. 

  „Asi čtyřicetiletá bruneta, povislý kozy a sexuální apetit německého zájezdu?“ 

  „Přesně. Tady mám když tak fotku,“ vytáhl jsem portrét, který jsme si vytiskli z poslední pornonahrávky, na níž se objevila. 

  „Jo, to je ona. Potkávala jsem ji na Fajtových akcích. Jednou jsem byla u ní doma. Byla dost velkorysá, co se placení týkalo.“ 

  „Myslel jsem, že Fajtovy akce jsou pro amatéry, lidi z ulice.“

  „No, většinou jo, ale vždycky se tam vmísí pár profesionálů, kteří ví, jak se natočit před kamerou, předvést nějaké pěkné divadlo a přinutit k akci ostatní.“ 

  „Aha,“ pokýval jsem překvapeně hlavou. Zdá se, že tak oblíbená internetová pornorealityšou je víc porno než reality. Mezi našimi vytipovanými účastníky, zdá se, najdeme profesionálních herců a prostitutů víc. 

  „Kdy jste byla u ní doma?“

  Jenna se zamyšleně zamračila, přivřela námahou pravé oko a přitom smyslně našpulila rty. Mé uklidňující se útroby znovu zařvaly touhou. 

  „Bude to tak měsíc, začátek května. Byl to pátek, to vím přesně, protože v pátek je tu nejvíc kunšaftů, a tak si musela připlatit.“ 

  „Nebyl to náhodou pátek devátého května?“ 

  Opět zamračení i smyslné špulení. 

  „Jo, byl.“

  „Co jste tam, ehm, prostě, co jste tam dělali?“ 

  „Týraly jejího chlapa. Nic neobvyklýho. Petra byla za madam, já za komtesu. Dostal docela slušný výprask, ale bylo vidět, že je zvyklej. Dostala jsem svý peníze a vypadla někdy po půlnoci.“ Jenna přešla z normálního sedu na posteli do tureckého. Jak si překřížila nohy, nadzvedla se jí sukně a mně se naskytl pohled na úzký pruh jejích tang, která byla trošku šejdrem, takže nic nezakrývala, jen zdůrazňovala její… 

  „Detektive?“

  Probral jsem se z hypnotického opojení jejím rozkrokem a znova jí pohlédl do očí. 

  „Devátého, to bylo den před její smrtí,“ pokračoval jsem jakoby nic. Prostitutku ta informace nijak nerozhodila. Kdyby si měla dělat starosti s každým člověkem, s nímž spala, zřejmě by už dávno zemřela na zoufalství z nevyhnutelného údělu lidstva. 

  „Neříkala vám náhodou, co plánuje druhý den nebo kdo k ní má přijít?“ 

  „Jo,“ pokývala hlavou. „Říkala mi, že chtěla ten večer jenom rozehřát, protože druhý den má v plánu něco speciálního.“ 

  „A víc toho neřekla?!“ naštvaně jsem vykřikl. 

  „Říkala mi, že našla dokonalou holku na znásilnění.“ 

  „Znásilnění?“ 

  „Jo, to ona milovala. Dominance ve všech podobách ji fascinovala. Měla v sobě velký kus chlapa. Proto si tak ráda dělala ze svého manžela čubku. Mě na jedné Fajtově akci úplně brutálně ošukala.“ 

  „To jsem viděl.“ 

  Moji poznámku přešla bez povšimnutí. 

  „Tvrdila, že ji potkala na stejné akci jako mě. Že to je holka, co má v sobě démona, který potřebuje zkrotit.“ 

  „Vážně to řekla takhle?“ 

  „Přesně takhle. Při slově démon se tak vzrušila, že jsem jí musela…“ 

  „Zadržte,“ přerušil jsem ji. „Tohle mi bohatě stačí. Moc vám děkuji.“ 

  *   *   *

  „Takže pánové, vytipovali jsme si celkem patnáct podezřelých,“ zahájil naši poradu Kouda. 

  „Pořád ale nemůžeme s určitostí říct, že naše vražedkyně, protože teď předpokládáme, že jde o ženu, je mezi nimi. Jenom to předpokládáme. Přestože stále musíme počítat s variantou, že vrahem může být i náš klient,“ Gibson při těch slovech předvedl bolestivou grimasu a očima ukázal na svůj zadek, aby naznačil důvod, proč by měl Suchánek svou ženu zmasakrovat, „přesto jsem přesvědčený, že máme co do činění s předmětem našeho běžného zájmu, tedy démonem, a to přímo sukubem.“ 

  „Sukuba, aneb běs sviňavý ženský, jak by pravil Balzac. Proč?“ přerušil jej Hort. 

  „Protože celé to prostředí je pro sukuba, tedy sukubu, jako dělané. Podle všeho si s ní Suchánková, která ve vražedkyni cítila něco přitažlivě démonického, co se v ní možná taky samo probouzelo, dala prostě sexuální rande. Určitě byla touto neznámou silou přitahována, fascinovala ji a to ji stálo život. Sukuba se v člověkovi objeví pouze za velmi specifických podmínek. Přitahuje ji sexuální násilí, spousta sexuálního násilí. Naše nositelka zřejmě prošla nějakým velkým sexuálním mučením. Ze záznamů, která mám, je to víc než zřejmé. Sukuby se v ženách probouzely za druhé světové války, kdy hromadná znásilnění byla víc než běžná. Na Ukrajině se v roce 1944 objevila dokonce skupina šesti sukub. Než je Němci všechny zabili, dokázaly zlikvidovat dvě roty SS. Na našem území je poslední případ zdokumentovaný na konci padesátých let. Šlo o manželku jednoho kulaka na Hodonínsku. Ve vězení ji podle všeho znásilňovali vyšetřovatelé StB. Zabila jich šest, včetně jednoho kněze, kterého si vytáhli už polomrtvého z cely, aby ji nějak vymýtil. Soudruhům ateistům nedošlo, že sukuba se nedá vymýtit.“ 

  „Sukuba se musí zabít,“ doplnil ho Hort.

  „Žena, po které pátráme,“ pokračoval Kouda, „žije pravděpodobně naprosto normální život. Možná zrovna teďka markuje někomu zboží v supermarketu a snaží se nemyslet na to, co se s ní děje v okamžicích vzrušení, které ale zároveň obsedantně vyhledává. Podle slečny Germain,“ Gibson se potichu zasmál – nazvat vyhlášenou pražskou prostitutku slečnou dokáže vážně jenom Kouda, „měla Petra Suchánková v plánu ji něco jako znásilnit. Podle toho, co jsme o naší oběti zjistili, rozhodně násilí milovala a ráda ostatní ovládala a trýznila. Vypadá to, že všechno nám do této teorie dokonale zapadá. Sex a zvlášť sexuální násilí dokáže v příhodné ženě démona probudit.“ 

  „Když to klidně může být žena, co teď někde třídí jogurty a možná si sama neuvědomuje, že má v sobě sukubu, jak na to máme přijít? Máme přepadnout a znásilnit patnáct ženských a čekat, jestli nás po tom, co si ho strčíme zpátky do trenýrek, nebude chtít sežrat?“ řekl Gibson. Kdo jiný. 

  „Patnáct ne. Stačí čtyři. Nejspíš. Tyhle jsem nakonec vytipoval do užšího výběru. Oproti ostatním jde o výrazně častější návštěvnice swingers akcí. Pokud má někdo v sobě démona, má nutkání mít co nejčastěji sex, vyhledává extrémní zážitky a nemůže se jich nabažit,“ ujal se slova Hort. 

  „Jsou to tyhle čtyři.“ Na monitoru jeho počítače se objevila tvář pihaté černovlásky s hnědýma očima. Vypadala na čtyřicet. „Jmenuje se Jana Novotná, věk pětatřicet let, prodavačka v supermarketu.“ 

  „Tak to je ona. Jdem ji zastřelit,“ prohlásil Gibson, čímž sklidil zasloužené úsměvy od všech. 

  „Další podezřelou je Klára Macková, marketingová manažerka společnosti Gerlit Sevices. Věk sedmadvacet let, svobodná,“ Hort kliknul myší a na obrazovku vyskočila pasová fotka další černovlásky. Měla dlouhé kudrnaté vlasy, dominantní orlí nos, zelené oči a výrazná ústa. 

  „U dalších nemáme fotografie k průkazům. Tahle dáma,“ opět kliknul myší a pak prstem ukázal na fotografii, „se jmenuje Veronika Jablonská. Je to barmanka z Karlových Varů. Čtyřicet let, dvě děti, tři nepovedená manželství. Tyhle akce jsou podle všeho to, co drží její život na nohou.“ 

  „Škoda, že gravitace drží její kozy pěkně dole. Jako mladá musela být ale hezká,“ okomentoval novou fotku Jan Gibson. Měl pravdu. Na špinavé blondýně Veronice se sice odrážel věk, dvě děti i ne zrovna zdravá práce, ale pořád vypadala docela sexy. Shodou okolností takhle fotka pocházela z mé série nahrávek. Barmanka na vystřiženém záběru klečí na čtyřech a zezadu si ji na střídačku podávají dva asi sedmnáctiletí kluci. V téhle poloze obzvlášť vyniklo, že její prsa vypadají trošku jako dva sestřelené zepelíny řítící se neovladatelně k zemi. 

  „A na konec naše nenápadná šedá myška, taktéž Veronika, tentokrát původu pražského, knihovnice z Městské knihovny, pobočka Smíchov. Přes den půjčuje puberťákům komiksy a maminám červenou knihovnu a po večerech se účastní různých Fajtových natáčení, jako jsou Kozatky v akci nebo Gang bang šou,“ vypůjčil si Hort na závěr hlas cirkusového vyvolávače. 

  „Kozatky v akci jsem viděl, ale Gang bang šou?“ zeptal se Gibson. 

  „Jedna nevinná ostýchavá dívenka a čtyřicet chlapů, kterým je vydána v plen,“ vysvětlil Hort. 

  Tahle Veronika, příjmením Macerová, už se sice pomaličku blížila ke třem křížkům, ale pořád měla tvář, s níž mohla simulovat nevinných osmnáct. Měla kulatý obličej, na krátko střižené hnědé vlasy a nosila roztomilé brýle ve stylu Johna Lennona. 

  „Dobře, podezřelé máme. Teď jenom potřebujeme zjistit, ze které z nich se stala sukuba. Jak to ale udělat, když plán se znásilněním není zrovna reálný?“ zeptal jsem se. 

  „Tahle část plánu se ti, Tomáši, nebude líbit,“ zakroutil hlavou Kouda. 

  A nelíbila.

  *   *   *

  Plán vymysleli Kouda s Hortem, zatímco já jsem vyslýchal Jennu Germain a Gibson sledoval a ověřoval totožnost našich čtyř podezřelých. „Jiná možnost prostě není,“ vysvětloval mi omluvně Kouda. „Potřebujeme se s podezřelými sejít na místě, kde se v nich může probudit jejich démon. A na to všechno existuje jenom jeden jediný způsob.“ 

  *   *   *

  Nesnáším losování. A už vůbec ne pomocí sirek. Vždycky si totiž vyberu tu špatnou. Tu, díky níž jsem se s Gibsonem ocitl před prahem Fajtovy pornovily, zatímco Kouda se schovával u jediné příjezdové cesty k domu a Hort s odstřelovací puškou a dalekohledem pro noční vidění kontroloval její okolí. Nebyli jsme tu sami. Pravidla Fajtových Hot swingers party jasně určovala, že na placený večírek smějí jenom smíšené páry nebo samotné ženy. Nezbylo nám než hledat pomoc u Jenny Germain a její kolegyně, která se kupodivu jmenovala Pavla a ne Paula. Původně jsme chtěli domluvit naši účast na party přímo s Fajtem, ale nakonec jsme se sem vetřeli anonymně. Báli jsme se, že jeho dosavadní vynucená vstřícnost má své meze. 

  Jednoduše jsme se přihlásili přes internet, poslali své fotky, a když jsme nebyli shledáni odpornými pro budoucí diváky tohoto dílu pornorealityšou, dostali jsme datum setkání a dokonce i slíbené peníze na účet za účast. A to i za naše partnerky. Ty nás ovšem vyšly mnohem dráž. Teda nás, samozřejmě že našeho klienta. 

  Jenna Germain i její kolegyně přijaly mou nabídku, aby se staly našimi průvodkyněmi při poněkud neortodoxním vyšetřování, mnohem nadšeněji, než jsem čekal. Nešlo jen o peníze. Zřejmě je lákalo na chvíli vypadnout z bludného kruhu klient–soulož–sprcha. 

  U dveří stála černovlasá slečna s tácem skleniček naplněných šampaňským na uvítanou. A kameraman s profesionálním úsměvem točící naše rozpačité pohledy. Byl jsem nervózní jako při obhajobě doktorátu. Zato Gibson si nastalou situaci užíval. Vypil sklenici na ex, pronesl pár oplzlých frází a svým úsměvem oblažoval první páry, které popíjely ze svých sklenic rozloženy na gaučích zabírajících centrální místnost v přízemí, a zřejmě si mezi nimi vybíral ženy, na které se vrhne. 

  „Prodavačka na deváté hodině,“ zašeptal mi. Opět mě překvapil tím, že i když se dokázal chovat jako dokonalý blbec, byl přitom ve střehu a dělal svou práci. 

  Po naší levé ruce skutečně seděla s obličejem posetým pihami Jana Novotná. Takže první podezřelá je tady. První vlaštovka přiletěla. Jestli jsme se něčeho báli, pak že na tuhle akci nedorazí žádná z námi vytipovaných pravidelných návštěvnic. Bez kooperace s Fajtem jsme nic z toho nemohli ovlivnit. 

  „Tu si beru já. Pátrej po dalších,“ zavelel bývalý policajt a pevně svírajíc za ruku prostitutku Pavlu vyrazil za podezřelou. 

  Se zrzavou prostitutkou jsme se posadili bokem od ostatních, ale přitom čelem ke dveřím. Mohli jsme tak sledovat přicházející skupinky i samotné dívky a hledat další podezřelé. 

  „Šampaňské?“ zeptala se Jenna bez obligátního „fešáku“. Ani jsem si nevšiml, že v ruce svírám prázdnou sklenici. 

  Pokýval jsem hlavou a letmo se podíval na Gibsona. Seděl na gauči mezi podezřelou číslo jedna, najatou prostitutkou a ještě jednou dívkou, která tu byla s prodavačkou, a bavil je nějakými vtipy. 

  „Proč jsi tak nervózní?“ vtiskla mi do ruky sklenku zrzka. 

  „Bojím se, že ty ostatní nepřijdou.“ 

  „To není ten důvod,“ zavrtěla rozhodně hlavou. „Děsí tě intimní kontakt.“ Neptala se. Konstatovala. 

  „Každá holka od fochu se vyzná v chlapech. Když jich potkáš za život tolik…,“ zbytek věty nechala viset ve vzduchu. 

  „Nevím. Jsem ze staré školy. Sex beru jako něco intimního.“ 

  „Nic intimního na tom není. Je to jako dát si hamburgera. Prostě uspokojíš svoje potřeby. Nic víc,“ pokrčila rameny. 

  „Takže ty jsi vlastně něco jako smažička křidýlek v KFC?“ rýpnul jsem si. 

  „Jo, ale líp placená.“

  Vylil jsem do sebe další sklenici. Rozhodl jsem se, že poslední. Přece se tu nemůžu potloukat opilý. 

  Krátce před šestou hodinou, avizovaným oficiálním začátkem akce, se dveře netrhly. Dovnitř proudila skupinka za skupinkou. A mezi nimi naše další dvě podezřelé. Knihovnice a barmanka. Vyhledal jsem pohledem Gibsona, abych ho na to upozornil, ale ten na mě jenom spiklenecky mrknul. Už je zaregistroval. 

  „Ahoj, můžu se na něco zeptat?“ namířil na nás svůj nástroj jeden ze tří kameramanů, kteří se tu potloukali. 

  „Jasně,“ uculila se Jenna. 

  „Jste manželé nebo kamarádi?“

  „Manželé,“ odvětila. 

  „To je skvělé,“ zašvitořil kluk s kamerou. Mohlo mu být tak dvacet. „A těšíte se na dnešní večer?“ 

  „Dokonale,“ našpulila své sexy rty prostitutka a uspokojený kluk se vydal obtěžovat nejbližší skupinku. 

  „Manželé?“

  „Neřeš to, vždyť je to jen hra. Pozoruj ty kluky, potřebujou teď rychle nasnímat co nejvíc záběrů na začátku akce. Až se to tu zvrhne, už nebude na výslechy čas.“ 

  „Nevypadá to, že by to mělo tendenci se zvrhnout. Jediný zvrhlý mi zatím připadá akorát Gibson se svými kameňáky.“ 

  „Však počkej, detektive,“ pravila prostitutka-striptérka-pornoherečka Jenna a měla pravdu. 

  Úderem šesté totiž někdo ztlumil světlo a doprostřed hlavní místnosti vplula dívka, která nás vítala ve dveřích. 

  „Ahóóóóój,“ zařvala stejně nadšeným a odvázaným hlasem, jaký ve své době měla snad jen Tereza Pergnerová během svého drogového detoxu, když uváděla hudební hitparádu Eso. „Těšíte se na dnešní párty?“ 

  „Jóóóó,“ zařval Gibson a ostatní se přidali. Začínal jsem toho chlapa podezírat, že kdyby si náhodou vytáhl dlouhou zápalku odsuzující ho k hlídání venku, dá všechno za to, aby si to s ním někdo vyměnil. Já bych měnil hned. 

  Po výkřiku jó ze sebe moderátorka strhla blůzku (jednoznačně striptérskou, protože nebyla zapnuta knoflíky, ale suchým zipem, takže se dala bez poškození efektně strhávat) a na světlo boží vyskočila její prsa číslo čtyři. Podle tvaru umělá, což poznám spolehlivě, protože můj spolubydlící na kolejích byl medik fascinovaný plastickou chirurgií. Prsa sklidila zasloužený potlesk i nadšený pískot (Gibson), načež některý z kameramanů pustil táhlou hudbu a teď už v poněkud pomalejším gardu se slečna pustila do svlékání zbytku oblečení. 

  „Slušnej začátek,“ zašeptal spokojeně asi dvacetiletý mladík držící okolo ramen slečnu s modrými vlasy a zhruba patnácti kusy piercingu rozesetými po obličeji jako plané neštovice. 

  *   *   *

  Když už se černovláska pár minut svíjela v křeči, tancujíc divoké tango na velkém růžovém robertkovi, došlo na Jennina slova. Páry se začaly líbat a osahávat, první ženy a dívky si sundaly blůzy, halenky, košile, trička a ty divočejší i podprsenky. Některé páry už se navíc rozešly do dalších místností v přízemí i prvním patře. 

  Striptérka se po orgasmu, ať už předstíraném nebo skutečném, odebrala také pryč. Krátce nato už to amatéři, mezi nimi zřejmě tradičně i najatí profesionálové, skutečně rozjeli. Brýlatá blondýna s věkem okolo čtyřiceti a prsy jako dva zralé melouny se vrhla na dva mladé kluky, kteří se zpočátku nesměle tulili ke svým dívkám, stáhla jim kalhoty a začala je za pobaveného pozorování jejich slečen divoce na střídačku kouřit. 

  K sexuálnímu víření se přidal i Gibson. Zatím se jenom líbal se svým najatým doprovodem, ale bál jsem se, že za chvíli ho uvidím v situaci, po které jsem vůbec netoužil. Naštěstí se obě Veroniky začlenily do větší skupiny, která se sebrala a zmizela z místnosti. 

  Pokynul jsem hlavou Jenně, chytl ji majetnicky za ruku a vyrazil jsem za nimi. 

  „Jdou do bazénu,“ řekla mi. 

  „A sakra,“ zaklel jsem. O bazénu jsem věděl. Na mnou zkouknutých videích se tam odehrávaly pikantní davové scény. 

  „Musíme za nimi,“ zašeptal jsem, spíš abych to oznámil sobě než Jenně. 

  „Jo, ale nazí. Do bazénu nemůžeme oháknutí,“ usmála se, jako by se vysmívala mému studu. „Navíc tu začínáme vypadat podezřele. Jsi jediný chlap, co tu zatím nikomu nešáhl na kozu, detektive.“ 

  „Všiml jsem si,“ zabručel jsem. „Ti chlapíci s kamerama už si mě začali podezřele prohlížet.“ 

  Zavřel jsem oči a napočítal do tří, abych se uklidnil. 

  „Tak jo, kde si tu můžeme schovat věci?“ 

  *   *   *

  Jenna nás zavedla ke skříňkám. Byly uzavíratelné na kód. Dřív než jsem si stačil sundat košili, byla celá v pracovním. Teda svlečená. Moje tělo zareagovalo přesně, jak se dalo očekávat. Rozhodl jsem se to neřešit, přece jenom už jsem velký kluk. Teda velký jsem teď byl hlavně dole. 

  „Slušná erekce,“ zasmála se, když jsem do skříňky narval všechny své věci. Navzdory jejímu povolání jsem musel uznat, že je rozkošná. Zdálo se, že je docela chytrá, pohotová a psychicky vyrovnaná. Už jsem měl tendenci se jí zeptat, jak se vůbec ke své práci dostala, když k nám dorazila rozverná skupinka tří žen, které přes nás mířily do bazénu. Samozřejmě nahých. A opilých. Na první pohled šlo o sexuální harpyje, které sem přišly dostat, co nejvíc chlapů bude možné. Všechny už měly čtyřicítku za sebou a bylo jasné, že strach z neodvratně se blížícího stáří je žene dohnat všechno, co zanedbaly, a navíc ještě nasbírat pár desítek zážitků navíc. 

  „To je rozkošný páreček,“ zašvitořila jedna z nich. Povislá ňadra, větší zadek a břicho s něčím, čemu se faldíky dalo říkat tak před pěti lety, a to ještě s hodně přimhouřenýma očima. Dřív než jsem překvapením stačil zareagovat, mě další z nich chytla za penis. Lekl jsem se a zároveň mě překvapilo, že ještě víc ztvrdnul. Vyslal jsem k Jenně prosebný pohled. 

  „Ale dámy,“ řekla jakoby pohoršeným hlasem. „To je můj hřebeček. Toho jsem si teď zadala. Nejdřív je můj a až s ním skončím, tak ho dostanete.“ 

  „Ehm,“ odfrkla si smutně žena, která mě stále držela za penis. 

  Na doložení svých slov Jenna poklekla, lehce odstranila harpyjí pracku z mého údu a vložila si ho do pusy. Navzdory třem okolo stojícím harpyjím, které si to všechno náramně užívaly, navzdory tomu, že holka, která ho velmi zkušeně zpracovávala v ústech, byla nejmíň tisíckrát použitá prostitutka, do toho všeho tu někde běhal démon zabiják a co nejhorší, každou chvíli se tu mohl objevit rozjařený Gibson, jsem prožíval něco úžasného. Snažil jsem se nevnímat harpyje, z nichž si jedna strčila prsty mezi nohy a začala masturbovat, a soustředil jsem se jen na krásnou zrzavou hlavu v mém rozkroku. Stačily sotva dvě minuty a byl konec. Jenna si vytáhla penis z pusy, jemně s ním zapumpovala a nechala mě vystříknout směrem k harpyjím. 

  „Tak, a můžeme do bazénu, fešáku,“ řekla vesele, chytla mě za ruku a já, s penisem ještě v pohotovosti, jsem ji pokorně následoval. 

  *   *   *

  Skok do vody jsem uvítal s úlevou. Voda totiž alespoň opticky nahradila chybějící šaty. Za chvíli po nás se do vody prodraly i harpyje. Naštěstí se vypravily ke skupince tří mladíků, kteří si na druhé straně bazénu pohrávali s modrovlasou dívkou. 

  „Jsou tu vaše podezřelé?“ zeptala se prostitutka. 

  „Jo, z mého pohledu na třetí hodině. Jsou tam v té partě, co se pokouší hrát něco jako volejbal.“ 

  Ve skupince bylo kromě blonďaté barmanky a knihovnice s dětským obličejem ještě pět mužů a čtyři ženy. Střídavě si pinkali s míčem, střídavě se různě osahávali. Muži s ženami, i ženy s ženami. Kolem nich se motal kluk s kamerou. I on si sundal veškeré oblečení a snažil se přemlouvat některé ženy ze skupinky, aby si to s ním rozdaly. Ke své smůle ony prosby pronášel příliš nahlas, takže jej uslyšely harpyje, a než se mu povedlo přemluvit některou z našich podezřelých, omotaly se kolem něho jako klubko hadů a odtáhly jej pryč. 

  Jenna se ke mně přitiskla. Objal jsem ji a namlouval si, že to vůbec nedělám proto, že se mi líbí a chci ji objímat, ale jenom proto, abychom vypadali co nejdůvěryhodněji, a mohli tak v klidu pozorovat potencionální sukuby. 

  Skupinka se brzy rozpadla. Po čtyřkách nebo dvojicích všichni vyrazili pryč. Mířili do pokojů v prvním patře. Vyskočili jsme z bazénu a opět se držíce za ruce jsme se nenápadně šourali za nimi. Podezřelé se rozdělily. Barmanka se v doprovodu dvou mužů a dvou žen vypravila do většího pokoje. Knihovnice zapadla s mladým párem do koupelny. 

  „Černovláska nebo blondýna?“ zeptala se mě Jenna, které došlo, jaké dilema právě řeším. 

  „Blondýna,“ pokrčil jsem rameny, protože jsem si vůbec nebyl jistý. Počkali jsme asi pět minut a následovali blondýnu do pokoje. 

  *   *   *

  Na rozlehlém letišti se proplétalo pět těl. Barmanka měla pusu zabořenou do klína mladé ženy, v jedné ruce svírala penis a zezadu se do ní bořil starší plešatý muž. Bylo to neuvěřitelně dekadentní, zvířecí a vzrušující. Opět jsem ucítil jasný signál v útrobách a zjistil, že můj penis dokonale reaguje na prostředí. 

  „Nemůžeme tu jenom tak stát a civět na ně,“ pošeptala mi Jenna a zároveň mi olízla ucho. Byl jsem jako smyslů zbavený. To, co se v domě dělo, nebylo normální. Měl jsem pocit, že tu musí působit něco zvláštního, nadpřirozeného, protože všichni se chovali šíleně. Jediné, po čem toužili, byl sex. Chytl jsem Jennu kolem ramen a položil ji na podlahu vedle postele se souložící skupinkou. Nic jsem neřekl, vzal jsem v posledním záchvatu pudu sebezáchovy z jednoho nočního stolku kondom (ty se tady válely po tuctech v každé místnosti), třesoucí se rukou ho roztrhl, nasadil a hned se vrhl na prostitutku. Chytil jsem ji pod koleny, nadzvedl a pronikl. Nejdřív pomalu, ale pak jsem začal přirážet čím dál rychleji. Že je to prostitutka? Že v sobě už měla nejmíň tisíc penisů? Všechno mi bylo jedno. Naprosto jedno. Slyšel jsem hekání a vzdechy lidí po naší levé ruce a nakonec i svoje. Jennina ústa se také zkřivila v milostné křeči. Vnímal jsem jen svůj penis a kroutící se tělo pode mnou. Netrvalo dlouho a věděl jsem, že přichází konec. Vytáhl jsem penis, strhl z něj kondom a vystříkl na krásné Jennino tělo. V tu chvíli jsem odněkud uslyšel slabý výkřik. 

  Ignoroval jsem ho. Vyčerpáním jsem si přilehl na prostitutku a začal ji líbat. Nebránila se. Přitiskla mě víc k sobě a její tělo doznívalo v odcházejícím orgasmu. 

  „Slyšel jsi to?“ zašeptala. Teprve její otázka mě probrala z transu. Posadil jsem se a udiveně se rozhlédl po místnosti. První dva muži na posteli už taky odpadli a teď si jen hladili ochabující penisy a pozorovali zbytek své skupinky. Veronika Jablonská měla neuvěřitelnou výdrž. Poskakovala po jednom muži v pozici na koníčka a přitom jednou rukou hladila prsa dívky, která se svým pohlavím třela o jeho ústa. Pokud by barmanka byla sukuba, po téhle dávce vzrušení už by se dávno projevila. 

  „Musíme se jít podívat, co se stalo.“

  „Možná to nic nebude. Některý ženský prožívají orgasmy dost bouřlivě,“ pokrčila rameny Jenna. 

  Opustili jsme místnost a na chodbě málem vrazili do dvou ze tří harpyjí. Jejich alkoholem omámený stav se ještě zhoršil, takže už se s dementními pohledy ve tváři jenom malátně potácely. 

  Dveře do koupelny, kde jsem naposled viděl druhou Veroniku – knihovnici, byly otevřené. Nebyla tam. Zato jsem zjistil, co se stalo se třetí harpyjí. Klečela stočená okolo toalety a zvracela. Vše monitoroval pohotový kameraman. Bylo jasné, že tohle bude další povedený pornoreality film, který budou lidé na internetu stahovat (a platit za to) jako diví. 

  Vlezli jsme do prvního pokoje nalevo od koupelny. Byl prázdný. V dalším odpočívaly dvě ženy. Ve třetím se nějaký opilý hubený kluk pokoušel trefit svým zpola ztopořeným nástrojem do ještě opilejší a ještě hubenější holky. Ve čtvrtém pokoji ležela na posteli mrtvola. Teda kus mrtvoly. 

  *   *   *

  Zatáhl jsem Jennu dovnitř a zabouchl dveře. Podívala se na postel, vytřeštila oči a kdybych jí včas nezacpal ústa rukou, vykřikla by. Oproti Suchánkové vypadala mrtvola docela konzistentně. Měla všechny ruce i nohy, chyběl jí jen kus břicha a z hlavy měla něco jako rajče, po kterém si zadupal vzteky chlapeček, jemuž někdo ukradl lízátko. Šlo o muže, zřejmě mladého. V místnosti nikdo jiný nebyl. 

  Pomalu jsem sundal Jenně ruku z úst. 

  „Panebože, co se mu stalo?“ zašeptala vyděšeně. 

  „Byla to jedna z našich podezřelých. Určitě. Teď potřebuji, abys sem dostala co nejdřív Gibsona. Zvládneš to?“ 

  Prostitutka pokývala hlavou.

  „Dobře, pospěš si. Budu jistit dveře. Až sem dorazíte, zaklepej čtyřikrát.“ Otevřel jsem jí dveře a vystrčil ji na chodbu. Po ní se opět potácely dvě harpyje. Zřejmě hledaly ztracenou členku nadrženého sesterstva. Rychle jsem zavřel. Dřív, než mě mohly vidět. 

  Opřel jsem se o dveře a zavřel oči. Zatímco jsem souložil s prostitutkou, naše sukuba zabíjela. Lomcovalo ve mně několik pocitů. Mezi nimi i vina. 

  *   *   *

  Klep. Klep. Klep. Klep.

  *   *   *

  Otevřel jsem dveře. Za nimi stál Gibson. Nahý a zpocený. Vedle něj Jenna. Stále měla, pro ni neobvyklý, pohled vyplašené laně. Pustil jsem je dovnitř a znovu zavřel dveře. Vzal jsem jedno křeslo a přitáhl ho ke dveřím. To poslední, co teď potřebujeme, je nezvaná návštěva. 

  Museli jsme vypadat neuvěřitelně. Dva nazí chlapi a jedna zrzavá krasavice sklánějící se nad zkrvavenou mrtvolou. Musel to být hodně dekadentní pohled. 

  „Co budeme dělat? Zavoláme policajty?“ zeptala se Jenna. 

  „Ne,“ odsekl Gibson.

  „Když zavoláme fízly, je konec. Už nebude žádná akce a my nemáme šanci dostat vraha,“ doplnil jsem ho.

  „Která to byla? Barmanka?“ Gibson se sklonil k mrtvole, takže se jeho penis houpal jen pár centimetrů nad rozmašírovanou hlavou. Vypadal klidně. Na mrtvoly byl zvyklý. 

  „Ta určitě ne. Celou dobu jsme jí byli v patách. Co prodavačka?“ 

  Gibson zavrtěl hlavou. „To samý. Určitě to nemohla být ona.“ 

  „Určitě? Jsi si jistej? Nezmizela ti ani na chvilku?“ vyštěkl jsem na něj. Zbytečně. Byl jsem nervózní. 

  „Jo, jsem si jistej.“

  „Stoprocentně jistej?“ 

  „Doprdele, když se mi dvacet minut kroutila na ocase, tak mi fakt mohla jenom těžko někam zmizet, nemyslíš?“ 

  „Promiň,“ omluvil jsem se. „Takže je to jasný. Zabila ji knihovnice.“ 

  „Ta s tím dětským ksichtíkem?“ pípla Jenna. 

  „Jo,“ odvětil jsem. 

  Gibson také pokýval hlavou. „Je to nejpravděpodobnější, ale pořád si nejsme jistí. Musíme ji vidět proměněnou. Pořád je možný, že to byl někdo jinej, někdo, koho jsme nepodezřívali.“ 

  Jenna poslouchala náš dialog v dostatečné vzdálenosti od mrtvoly, nakonec to ale nevydržela. 

  „O čem to, doprdele, mluvíte? Tady se stala vražda. Někdo tu zabil chlapa. Co s tím má společného nějaká proměna?!“ Roztřásla se. Měla nervy na pochodu. 

  Došel jsem k ní a objal ji.

  *   *   *

  „Poslouchej mě. Musíš nám věřit, že víme, co děláme. Nemáme teď čas ti to moc vysvětlovat, ale ta holka, kterou jsme dneska sledovali, má v sobě pravděpodobně nějakou démonickou sílu, která ji nutí zabíjet. To ona zabila Suchánkovou i tohohle chlapa. Dost možná už má těch mrtvých na svědomí víc. Problém je v tom, že si nemůžeme být nikdy jisti, dokud v ní tu sílu neprobudíme.“ 

  „Zavolejte policii,“ poprosila zoufale.

  „Ne,“ zakroutil hlavou Gibson. „Já jsem bývalý policajt a věř mi, že když sem dorazí policajti, tak je konec. Než se někdy, a jestli vůbec, dostaneme k tomu, abychom zjistili, jestli je to, co si myslíme, jenom umře víc lidí.“ 

  Vzal jsem Jennu kolem ramen a pevně ji objal. Byl jsem rád, že to Gibson nekomentoval. Tahle holka byla sice suverén, co se týkalo sexu, lidí a života, ale mrtvola, to už na ni bylo příliš. 

  „Musíme ji schovat,“ řekl po chvilce. Políbil jsem prostitutku něžně na čelo a šel za svým parťákem. 

  Zabalili jsme mrtvolu do prostěradla a pak do deky. Postel byla celá od krve. Naštěstí měla vyndavací matraci. Otočili jsme ji a mrtvolu šoupli pod postel. Místnost najednou vypadala naprosto v pořádku. Teď už jenom zbývá postarat se o to, aby matrace, prostěradlo i deka zmizeli dřív, než sem dorazí uklízečka. 

  „Jdeme si pro ni,“ řekl rozhodně bývalý policajt. 

  Chytl jsem prostitutku za ruku a trochu bezvládnou ji táhl za námi. Na chodbě nikdo nebyl. Z dalších pokojů se však ozýval veselý ženský vřískot a obligátní hekání. Zezdola pak smích a cinkání láhví. Večírek gradoval. 

  „Rozdělíme se. Já prohledám první patro, vy hledejte dole. Dostaňte ji do toho pokoje,“ zavelel Gibson. 

  „A co pak?“ zeptala se Jenna. Začínala se uklidňovat a konečně i normálně uvažovat. 

  „Pak zjistíme, jestli to v sobě má, nebo ne. A když ano, tak tvoje starost už to nebude. Neboj,“ řekl jsem. 

  *   *   *

  Veronika Macerová seděla v hlavní místnosti. Kolem těla měla bílý ručník. Podle mokrých vlasů si dala sprchu. Seděla v křesle, kouřila cigaretu, kterých byl k dispozici plný bar stejně jako alkoholu, a moc nevnímala dění okolo sebe. Místnost duněla taneční muzikou a ti, co neseděli a nepopíjeli, případně se neošahávali, tancovali. Nahá a polonahá těla se svíjela uprostřed pokoje a mezi nimi pobíhali unavení kameramani, kteří už měli za sebou také hezkých pár souloží. 

  „To je ona,“ špitla prostitutka.

  „Neboj se. Teď je neškodná. Jsme s Gibsonem profíci. Zvládneme to. Uvidíš.“ Opět jsem mluvil spíš k sobě než k ní. 

  Aniž bych se na cokoli zeptal, sedl jsem si ke knihovnici na okraj křesla. Nereagovala. Začal jsem ji hladit po vlasech. Ještě dvakrát potáhla z cigarety a pak si mě teprve všimla. Podívala se mi do očí a v nich hořela světla. Tohle nebyly normální jiskry. V jejích očích plály rudé plameny. Chvíli, jen chvíli. Pak se najednou ztratily a žena vypadala jako jakákoliv jiná připitá příslušnice jejího pohlaví tady. 

  „Pojď s náma nahoru,“ pohodil jsem hlavou k prvnímu patru. 

  Usmála se. Vstala a přitom z ní spadl ručník. Měla tuctovou postavu, ale krásná velká prsa. Pohladil jsem ji po nich. Zavrněla jako kočka. 

  „Ve třech?“ zeptala se a zálibně pohlédla na vyplašenou Jennu. 

  „Ve čtyřech, ještě se přidá kámoš,“ odpověděl jsem. 

  Vyrazili jsme nahoru. Na chodbě v prvním patře už postával Gibson. 

  „Co to je za nádhernou krásku?“ Chytl ji pravačkou za zadek a levačkou se vrhl na jedno její prso. Veronika zapředla mnohem hlasitěji. Vypadal vážně přesvědčivě. Podle slabých náznaků jsem ale poznal, že je nervózní. Hodně. 

  Zatáhli jsme knihovnici do místnosti s mrtvolou. Na chvíli, jenom na malou chvíli zaváhala. Jenže tohle ještě nebyl důkaz. Možná se mi to jen zdálo. Položili jsme ji na jednu z postelí, tu pod níž netuhl chlap s rozmašírovanou hlavou, a začali ji vzrušovat. Bylo to prkenné. Snažili jsme se vypadat vzrušeně, ale ani jednomu z nás nestál. Nervozita, strach, to všechno je dokonalým opakem viagry. Veronice to bylo jedno. Byla hodně opilá. Hladil jsem ji prsty mezi nohama, vrněla spokojeností, ale ani po pěti minutách se nic nezměnilo. 

  *   *   *

  Podívali jsme se s Gibsonem na sebe. Oba jsme měli v očích stejnou otázku: Zmýlili jsme se? 

  Najednou se mezi námi objevila Jenna. Jemně mě odstrčila. Lehce si přilehla na naši podezřelou a začala se s ní líbat. Tiskla svá ňadra na její a svými prsty jí zajela hluboko do pochvy. Navzdory mrtvole, jejíž přítomnost mi jasně připomínala prázdná postel bez prostěradla a deky s obrácenou matrací, to byla neuvěřitelně smyslná scéna. Potřetí za sebou jsem se vzrušil. Najednou jsem měl stejný pocit jako krátce předtím, než jsem poprvé zabořil svůj penis do prostitutky. Něco se dělo. Něco zvláštního a já jsem se nemohl kontrolovat. Jako v mlze jsem si dřepl na postel a pronikl do Jenny. Ta vzrušením vykvikla. Zabořil jsem svůj penis do její vagíny a začal přirážet. Ve stejném rytmu ona masírovala Veroničinu vagínu. Ta už byla neuvěřitelně vzrušená. Najednou jsem vedle sebe uviděl Gibsona. I jemu stál. Odtáhl Jenninu ruku z knihovničiny pochvy a pronikl do ní. Souložili jsme vedle sebe a mně to nepřišlo zvláštní. 

  Mrtvola v místnosti…

  Jaká mrtvola? Všechno mi bylo jedno. Cítil jsem jenom vášeň. Úpěl jsem vzrušením a přirážel. Jenna křičela v orgasmu. Na černovlasé dívce se svíjel Jan Gibson a rychle vzdychal. Velká prsa jeho partnerky se v rytmu pohupovala a její oči svítily. Víc a víc. Najednou zářily. Rudě žhnuly. Její tvář se změnila. Rozevřela ústa a v nich se zaleskly velké ostré tesáky. Gibson dál rytmicky přirážel. I já. Nemohl jsem přestat. 

  *   *   *

  Veronika Macerová se zakousla Gibsonovi do levého ramene. Tekla z něj krev, ale on přirážel. Hekal bolestí i vzrušením. Přirážel jsem i já. Tvrdě jsem pronikal do Jenny. Tam a zpět, tam a zpět. 

  *   *   *

  Výkřik. 

  *   *   *

  Najednou jsem nemohl přirážet. Zrzka se mi vysmekla. Stála u zdi a křičela. 

  *   *   *

  Gibson krvácel a dál přirážel, ale ten křik byl jako vítr, který rozehnal mlhu v mé hlavě. Zaťal jsem pravačku v pěst a praštil sukubu do hlavy. Démonická ústa se odtrhla od Gibsona. Svalil se na zem. Cákanec krve dopadl na můj obličej. Znovu jsem udeřil sukubu do tváře. A znovu a znovu. Chytla mou pravačku. Měla velkou sílu. Chytla mě i druhou rukou. Strašlivá ústa s vyceněnými zakrvácenými zuby se blížila k mému krku. 

  *   *   *

  Udeřil jsem ji čelem do hlavy. Stisk povolil. Vysmekl jsem se jí a chytl ji pravačkou za zátylek, levačkou pod bradou a trhl. 

  Zlomit jí vaz se mi nepodařilo ani na potřetí. Skopla mě ze sebe a vstala. Svalil jsem se na podlahu vedle krvácejícího Gibsona. Nahá hnědovláska proběhla kolem nás k oknu. Otevřela jej a vyskočila. 

  *   *   *

  „Kurva,“ zaklel Jan Gibson. 

  Podíval jsem se na něj. Sukuba mu vyrvala kus masa z ramene a teklo z něj hodně krve. Ale žil. 

  „Musíme ji dostat. Mám ve skříňce s oblečením bouchačku.“ 

  „Na to není čas. Běžím za ní. Vy počkejte tady. Dostanu ji.“ 

  „Hovno, zabije tě,“ zaúpěl bývalý policajt. 

  „Venku jsou Hort s Koudou. Hort má odstřelovačku. Ty se dej do pořádku a zahlaďte stopy. Pak sem oba pošlu a odvezeme mrtvolu.“ 

  Vyrazil jsem k oknu a uviděl běžící nahou postavu. Utíkala do nedalekého lesa. Okno bylo přes tři metry vysoko. Chytl jsem se za parapet a pomalu spustil celé tělo dolů. Tím jsem zmenšil výšku. Teprve pak jsem skočil. Nahá běžící postava byla naštěstí dobře vidět i v té tmě. Vyběhl jsem za ní. 

  Byl jsem vyčerpaný ze dvou dokonaných a jedné, díky démonickému probuzení, nedokončené soulože, ale i tak ve mně adrenalin vyburcoval veškeré záložní síly a vzdálenost mezi nám se začala zmenšovat. 

  *   *   *

  Sukuba vběhla do lesa a ten se za ní uzavřel jako matčina náruč. Vletěl jsem divoce mezi smrkové větve. Desítky jehliček se mi zapíchly do nahého těla. Bodání spadaných větví, šišek a kamínků do chodidel jsem se snažil nevnímat. V lese byla mnohem větší tma. Šlo o skutečnou tmu. Měsíční záři cenzurovaly vysoké koruny stromů. Světla ze silnice i z vily, kde tancují, pijí, zvracejí a souloží desítky nic netušících lidí, se sem nedostala vůbec. Zastavil jsem, navzdory automatické snaze se rychle nadechovat jsem zatajil dech a rozhlížel se okolo a zkoušel poslouchat. Nic. Zmizela. Rozběhl jsem se a snažil se nechat se vést lesem. Jde o základní pravidlo pronásledování v lese a džungli. Jdete prostě tou cestou, která se vám nabídne jako schůdnější. Je největší šance, že jí běžel i ten, kterého pronásledujete. 

  *   *   *

  Každých třicet metrů jsem se zastavil a rozhlížel se. Zastávky byly horší než běh. To se mé tělo alespoň na chvíli snažilo uklidnit a začaly se ozývat únava, bolest a všudypřítomné nepříjemné svědění na jehličím podrážděné kůži. Při čtvrté zastávce jsem ji zahlédl. Stromy zde rostly řidčeji a nápomocný měsíc ozářil malou část nahé dívčí postavy. Krčila se za kmenem, ale její velká prsa i zadek ze dvou stran prozrazovaly, že tohle tělo by za úkryt potřebovalo mnohem širší kmen. Věděla o mně. Cítila, že tu jsem. Zřejmě ale doufala, že jsem ji nespatřil a za chvíli zmizím. 

  *   *   *

  Potřeboval jsem zbraň. Cokoliv, co mi poskytne alespoň malou výhodu. Přikrčil jsem se k zemi, hledal a přitom pořád sledoval, jestli se démon v knihovničině těle pořád schovává za stromem. Nakonec jsem to našel. Kámen. Byl velký jako pěst. Špatně se svíral, ale pořád lepší než mít v dlani šišku. Nadechl jsem se a rozběhl se ke stromu. Sukuba se nenechala překvapit. Když jí došlo, že jsem ji našel, vyskočila z úkrytu a postavila se mi čelem. V ruce svírala masivní větev. Kdybych nezažil, co sukuba dokáže, možná by mi ta prsatá uřícená nahotinka s kyjem připadala zábavná, ale teď z ní šel strach. Lesní temnota navíc dávala vyniknout plamenům v jejích očích. Útočník je na tom vždycky hůř. Teda pokud neví, jak útočit, což já vím. Většinou. 

  *   *   *

  Byla neuvěřitelně rychlá. Rozběhl jsem se k ní s tím, že na poslední chvíli změním směr, vyvedu ji tak z rovnováhy a praštím ji kamenem do hlavy. Místo toho mě nečekaně praštila do hlavy ona. Klackem. Zařval jsem a zapotácel se. Další rána klackem. Do ruky. A hned jedna do břicha. Ustoupil jsem, ale sukuba byla rychlejší. Zabořila se mi hlavou do břicha. Podjely mi nohy. Dopadl jsem na záda a málem si vyrazil dech. Knihovnice na mě skočila. Ohnala se klackem proti mé hlavě, ale ránu jsem stačil rukou vykrýt a navíc jsem ji chytnul za zápěstí. Ještě že tak. Síla úderu by mi možná rozpoltila lebku. Pravačkou svírající kámen jsem ji praštil do boku. Na hlavu jsem nedosáhl. Zařvala, vytrhla pravou ruku s klackem z mého sevření, rozmáchla se a kyj dopadl přesně na místo, kde jsem měl před chvílí hlavu. 

  Teď už nebyl čas na hrdinství. Každá finta dobrá. Hodil jsem jí kámen do obličeje. Rozřízl jí asi centimetr tváře. Vyvedlo ji to z koncentrace. Vší silou jsem ji nadzvedl a alespoň trochu se jí vysmekl směrem za svýma nohama. Nadskočila a dopadla zpět svým klínem přímo mně do obličeje. Zakousl jsem se bez ohledu na to, do čeho. Podařilo se mi zuby scvaknout kus stehna. Následoval výkřik a já se konečně dostal z jejího sevření. Vyskočil jsem a praštil ji do hlavy. Levý hák, pravý hák, levý hák, pravý hák, levý hák a sukuba se konečně sesula tváří k zemi plné jehličí. Sedl jsem si na ni a v bušení do hlavy pokračoval. Rozplakala se. Celé její tělo najednou ochablo. Přestala se bránit. Jen se třásla bolestí, strachem a zoufalstvím. Otočil jsem ji a pohlédl jí do očí. Plameny nikde. Celou tvář měla zalitou krví, jak jí mé údery na několika místech protrhly kůži. Navíc se jí začaly tvořit podlitiny. 

  *   *   *

  „Prosím, neubližujte mi,“ špitla.

  Přestal jsem ji bít. 

  „Panebože,“ zašeptal jsem překvapeně. Vstal jsem z ní a pomohl jí na nohy. Z těch ran pěstmi měla naprosto rozhozenou orientaci. 

  „Co se stalo? Proč mě bijete? Chcete mě znásilnit?“ Řekla skrz slzy, které se jí valily z očí. 

  „Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Všechno je to jinak. Půjdeme teď spolu do bezpečí a já vám všechno vysvětlím a pomůžu vám,“ řekl jsem a ať už jsem měl v plánu říct ještě jakoukoliv pitomost, nestihl jsem to, protože jsem dostal takovou ránu kyjem do hlavy, že jsem dopadl do jehličí jako podťatý. 

  Mně pitomci vůbec nepřišlo divné, proč ta zmatená dívka stále drží v ruce klacek. 

  *   *   *

  Měl jsem určitě slabý otřes mozku. Zkoušel jsem se posadit, ale nešlo to. Motala se mi hlava. Nade mnou stála sukuba. Oči jí znovu žhnuly. Rozmáchla se a praštila mě do břicha. Pak znovu a dostal jsem pořádnou ránu do stehna. Úder směřoval jinam, ale naštěstí se mi i přes absolutní otřes, kvůli kterému mé tělo odmítalo poslouchat příkazy, podařilo v obraně trochu pokrčit levou nohu. 

  „Budeš první, koho zabiju, aniž bych s ním měla sex.“ Ten hlas nepatřil knihovnici. Byl starý, vrásčitý, zlý a nepřicházel z tohoto těla. 

  Sukuba se rozmáchla. 

  Veškerou svou vůli jsem napnul k tomu, abych uhnul, ale tělo mě odmítlo poslouchat. Posunul jsem se jen o pár centimetrů. 

  Kyj mířil dolů. 

  *   *   *

  A pak se ozval výstřel. 

  *   *   *

  Kulka proletěla dívčí hlavou. Krev a mozek nebohé knihovnice se rozletěly do okolí a pár stříkanců dopadlo i na mě. Klacek vypadl z rukou a bezvládné tělo se sesulo jen pár centimetrů ode mě. 

  Ohlédl jsem se a ve slabé záři měsíce jsem spatřil nádhernou nahou rudovlasou dívku s Gibsonovou pistolí v ruce. 

  *   *   *

  „Za tohle si připlatíš, fešáku,“ řekla. 

  Srdeční záležitost 

  „Nesnáším novináře, čubky jedny vylízaný. Všude strkaj nos a píšou jenom kraviny. Nemohli bysme jim dát prostě přes držku? Prosím?“ Gibson vypadal, že své přání míní zatraceně vážně. Kdyby cítil minimální šanci, že mu to Kouda povolí, nejspíš by si i kleknul na kolena a třel o sebe rukama jak malé děti, když žadoní o čokoládu. 

  „Mlať si je po práci, to je mi jedno, ale to poslední, co chci ráno vidět v Blesku, je tvůj rozmazanej ksicht na fotce, na který kopeš do koulí nějakýho paparazziho. Šup do uniformy,“ zavelel Kouda a pustil se do dopínání knoflíků u policejního saka. Ne snad, že bychom se dali k uniformované policii, ale hoši ve stejnokrojích jsou na místě činu ti nejméně nápadní. Detektivové v civilu, chlápci s drsňáckou vizáží, kteří rozhodně kráčí směrem k mrtvole, to jsou ty cíle, na které míří blesky fotoaparátů, televizní kamery a dotazy bulvárních novinářů. Ale hoši v modrých oblečcích? To je jenom stafáž, které si nikdo nevšímá – neviditelní šmoulové. 

  Dopnul jsem poslední knoflík, narazil si brigadýrku a otevřel zadní dveře naší dodávky. Stáli jsme asi dva bloky od místa činu, takže nikdo neviděl, jak čtyři policisté vylézají z tmavě modrého Fordu Tranzit. Asi by to trochu vzbudilo podezření. 

  *   *   *

  Před vilou Miroslava Soudila bylo vážně pozdvižení. Stály tam tři televizní štáby, jeden z nich jel přímý přenos do nočních zpráv, a nejmíň desítka fotoreportérů ozařovala temnotu noci blesky a mířila své objektivy na každého, kdo vypadal, že má s událostí co do činění. Běžní pisálci přešlapovali nervózně okolo a zkoušeli z kohokoliv vymámit alespoň nějaké informace. Další jejich kolegové posedávali v autech a dělali online přenos na internet z místa činu. Takovýhle frmol tahle země nejspíš naposledy zažila, když hupsla pod vlak Iveta Bartošová. 

  Soudil byl velmi podobné sousto. Mediální magnát, majitel tří televizních kanálů, několika bulvárních časopisů a dvou celostátních deníků. Měl vztah s jednou prostinkou blonďatou herečkou, která dřív zářila v televizních seriálech a teď už se objevovala jenom v talk show jeho televizních stanic. Konkurenční bulvár spekuloval, že je Soudil ve skutečnosti gay a ona mu poskytuje krytí výměnou za šanci objevovat se na obrazovce. Šlo ale jen o okrajovou stránku jeho osobnosti. Podstatné bylo, že mediální byznys tohohle chlápka měl ještě jeden zajímavý rozměr. Soudil byl posedlý politikou. V průběhu času získal vliv na několik politických stran a důležitých poslanců a senátorů napříč politickým spektrem. Zmanipulované předvolební výzkumy, články na objednávku, masivní politická inzerce pro vybrané přátele, to byly v Soudilově mediálním impériu běžné praktiky. O to víc pak všechna média zaujala zpráva, že byl ve své vile před pár hodinami zavražděn. 

  Prodrali jsme se přes novináře, čumily i policisty chránící místo činu a prošli otevřenými dveřmi do vstupní haly magnátovy vily. Celou dobu nás nikdo ani nezkoušel kontrolovat. Síla uniformy. Zastavila nás až naše stará známá z úřadu vlády Klára Chlumská. Přešlapovala nervózně na konci haly a kouřila cigaretu. 

  „Kde jste se toulali?“ obořila se na Koudu. 

  Ten jí neodpověděl. Sundal si policejní čepici, strčil si ji pod paži a vytáhl ze záňadří dýmku. Beze slova ji nacpal tabákem a zapálil. Párkrát mocně potáhl, aby se tabák rozhořel, a pak se na nervózní vládní úřednici podíval svým chápavým pohledem s lehkým úsměvem, který celému světu sděloval, že všechno bude fajn, protože brzy najdeme řešení všech problémů. 

  A pokud ne, tak přinejhorším Gibson někoho zabije. 

  *   *   *

  Trvalo patnáct minut, než se Kláře podařilo vymanévrovat ze Soudilovy ložnice všechny policejní techniky a kriminalisty. Dost zuřili. Nechápali, proč mají místo činu uvolnit nějakým divným týpkům v nepadnoucích uniformách, ale nakonec stačil jediný telefonát na Vrchní státní zastupitelství a Soudilova ložnice byla konečně prázdná. Vešel jsem tam první a nejdřív se leknul, že tělo zavražděného magnáta někdo mezitím ukradl. Jenže pak naše průvodkyně namířila prst nahoru ke stropu. 

  „U všech pokémonů,“ zaklel Gibson a smekl čepici, „ten chlap věděl, jak zemřít.“ 

  Čekal jsem, že ho Kouda zpraží pohledem jako vždycky, když dělal nepatřičné vtípky, ale náš šéf místo toho jenom hleděl ke stropu a přitom hledal, do které kapsy policejní bundy schoval svou sotva dokouřenou dýmku. 

  „Myslím, že chápete, proč jsem na ten případ povolala vás. Kriminálka už stačila zjistit, že od okamžiku, kdy ho spatřili naposledy živého a poté nalezli v tomhle stavu, uběhly necelé dvě hodiny. Navíc ve druhém patře po celou dobu dováděla jeho blonďatá přítelkyně s jedním blonďatým hercem a navzdory tomu, že měli nosy plné kokainu, určitě by museli slyšet, kdyby to tu instaloval…,“ ta odmlka byla pro madam Chlumskou typická pokaždé, když měla mluvit o věcech mezi nebem a zemí, „… běžný smrtelník,“ dostala ze sebe postupně všechny informace a čím víc mluvila, tím víc bledla. 

  „Teď, jestli mě omluvíte, si dám pár cigaret za sebou v hale a předtím se nejspíš vyzvracím. Zase,“ prohlásila a přitom už rázovala z ložnice pryč. Důkladně za sebou zavřela dveře. 

  „Fascinující,“ řekl Kouda a konečně našel svou dýmku. 

  *   *   *

  Fascinující to rozhodně bylo. Ať už toho chlapa odkrágloval kdokoliv, měl smysl pro drama. Na první signální bych řekl, že vrahem byl nějaký zvrácený umělec nebo scénický architekt. Soudil visel na stropě přibitý železnými hřeby v pozici, v níž měl ruce sepjaté nad hlavou a nohy spojené chodidly k sobě podobným způsobem. Vypadalo to jako číslo osm nebo z jiného pohledu jako symbol nekonečna. Nic neviselo. Vše bylo velmi precizně přibito ke stropu. Chyběla jediná věc – srdce. Uprostřed hrudi měl díru a tam, kde by mu z ní mělo koukat srdce, se nenacházelo nic. Na podlaze nebo kdekoliv v místnosti ale tenhle orgán milovaný básníky a kanibaly také neležel. 

  „Chlumská měla pravdu. Pokud by tohle dělal člověk, musel by přitom udělat slušnej kravál a taky bordel. Třeba by mu spadlo alespoň trochu omítky…,“ řekl do ticha Petr Hort. 

  Vytáhl pak svůj Samsung a udělal pár snímků mrtvoly z různých úhlů. 

  Kromě toho, že Soudil neměl srdce – o čemž mnozí nepochybovali už za jeho života –, bylo otázkou, kam se poděla všechna ta krev, která by tu měla být, minimálně na podlaze. Ta byla vymetená a naleštěná, jak ji tu nejspíš zanechala uklízečka. Přestože byla mrtvola samá otevřená rána plná zaschlé krve, na parketách neležela ani kapička. 

  „Nějaké nápady?“ vyzval nás Kouda. 

  „Kromě toho, prodat ty fotky za půl mega bulváru?“ zašklebil se Gibson. 

  „Musel s tím souhlasit,“ řekl jsem a opatrně si lehnul pod mrtvolu mediálního magnáta. Zkoušel jsem přitom udělat stejnou pózu, do jaké byl zafixovaný hřeby. 

  „Cože?!“ vyprskli naráz Gibson, Kouda i Hort. 

  „Ne s tím, že ho někdo sejme a udělá z něj moderní umění v poetickém stylu Quentina Tarantina, s tím by asi nesouhlasil nikdo, ale pokud šlo o kouzlo, pak natolik silné, že se o něm nezmiňují ani ty nejnafouklejší protokoly z čarodějnických procesů. Kdokoliv mu to provedl, musel s ním být nějakým způsobem spojený. Soudil musel s vrahem mnohé sdílet, jinak by nikdy neskončil takhle,“ pokračoval jsem ve své diagnóze. Udělat ze sebe tu ležatou osmičku nebylo až tak složité, horší bylo, že jsem měl pocit, jako by na mě mrtvola mrkla. Brrrr. 

  „Jako že to třeba udělala milenka nebo tak nějak?“ zeptal se Gibson. 

  „Ne, museli spolu sdílet magické pouto, abych byl přesný. Důvod, proč se čarodějnice spojovaly dohromady, spočíval v tom, že čím více jich společně provozovalo magii, tím silnější měly moc. Mělo to ale i své stinné stránky. Tedy kromě toho, že kdykoliv mohla některá z nich ty ostatní udat inkvizici. Jakmile se s někým spojíte kvůli sdílení a zesílení magické moci, může mít nad vámi za určitých okolností sílu jako nikdo jiný,“ dodal jsem a vstal. Zas a znovu jsem při pohledu na své parťáky uklidňující se nikotinem zalitoval, že jsem si k cigaretám nikdy nenašel cestu. 

  „Slušná hypotéza, Tome,“ pokýval spokojeně hlavou Kouda. „Měl bych jich také pár v zásobě, včetně té, že to udělala jeho milenka se svým milencem a narafičili to, aby policajtům zamotali hlavu. Půjdeme to spolu proklepnout a vy dva se mezitím prohrabejte celým barákem. Hledejte vše, co nechalo kluky od techniků chladnými.“ 

  *   *   *

  Kateřina Bierkowová, televizní hvězda třetí kategorie vypadala strašně: oční stíny rozmazané po celém obličeji a lehce se třásla na kokainovém dojezdu. Možná třesavce napomáhala i zima, protože navzdory tomu, že se všude po domě pohybovala spousta lidí, měla na sobě jenom lehkou lascivní košilku, která nechávala nakouknout na většinu z toho, co měla pod ní. Člověk by měl nutkání říct, že každý policista, co šel okolo, mohl spatřit její tělo, jak ho Pánbůh stvořil, kdyby většina obyvatel této země díky bulváru nevěděla, že podstatnou část těch věcí nestvořil Pánbůh, ale prestižní a náležitě drazí plastičtí chirurgové. 

  „Jemu to nevadilo, že jsem si sem vodila chlapy. Měli jsme volný vztah. Byli jsme spíš kamarádi. On Míra dával přednost klukům,“ odpověděla znuděně. Na to samé už se jí určitě ptali i detektivové před námi. Ti teď vypadali dvojnásob naštvaní, že jsme jim kromě místa činu zabrali i svědkyni a automatickou hlavní podezřelou. 

  „Zajímal se někdy pan Soudil o okultní věci?“ zeptal jsem se. Takovou otázku jí hoši od kriminálky určitě nedali. 

  „Co?“ reagovala zmateně herečka. 

  „Zajímal se o magii? Magické artefakty? Okultismus? Čarodějnictví?“ zopakoval jsem svou otázku. 

  „On věřil na horoskopy. Měl svou vlastní astroložku, paní Bouškovou,“ odpověděla. 

  „A kromě ní?“ dotíral jsem. 

  „To nevím. On se mi moc nesvěřoval. Chodila jsem sem dvakrát do týdne. Občas jsem dala echo bulváru, aby mě tu jakože nachytali fotografové z Blesku a Aha. Abych se nenudila, směla jsem si sem občas nenápadně zadním vchodem nechat přivézt gigola. Víc fakt nevím,“ pokrčila rameny a pak se minutu koukala jenom tak do zdi a po chvíli se rozbrečela. Nejspíš jí došlo, že dobrý přivýdělek s krytím mediálně známého utajeného gaye skončil. Stejně tak skončil i náš výslech. Vrátili jsme ji kriminalistům, kteří se už určitě těšili na vše, co uvidí vykouknout zpod její košilky, a vypravili se zpátky do ložnice. V hale na nás čekal pokuřující kroužek Gibson, Hort a Chlumská. 

  „Tady už nic neobjevíme, je načase vypraviti se domů,“ usmál se na nás Gibson. Vždycky, když parodoval archaické výrazy, znamenalo to, že má pro nás nějakou pecku. 

  „Našli jste něco?“ zeptala se Chlumská. Vypadala unaveně. 

  „Dám vědět,“ odvětil Kouda uklidňujícím hlasem a opět na ni vrhl ten svůj nacvičený dobrácký pohled. 

  „Tohle je hodně tenkej led, Zdeňku. Vaše vyšetřování si vyžádal samotný premiér, tak mě nezklamte,“ udělala na něj na rozloučenou psí oči. 

  *   *   *

  Propletli jsme se mezi novináři, kteří teď už míň fotili a víc pili kafe a kouřili, a vrátili se do dodávky. Tam jsem ze sebe konečně shodil uniformu. Celou dobu mě kousala na krku a na rukou. 

  „Tramtadadá,“ zahlásil vítězoslavně Gibson. „Technici od kriminálky jsou partička amatérů proti strejdovi Gibsonovi,“ dodal a vytáhl ze záňadří malou útlou knížečku. 

  „Co to je? Je to nějaký tenký,“ prohlásil jsem. 

  „Komunistický manifest byl taky tenký a kolik bordelu to nadělalo,“ zašklebil se Gibson a rozevřel knížečku někde uprostřed. Ukázalo se, že to není knížečka, ale katalog. Dost speciální katalog a nejspíš s velmi omezeným nákladem. 

  „Slušná kláda,“ pravil uznale Gibson, když se podíval na jednu ze stránek svého úlovku. Každá byla věnovaná jednomu mladíkovi. Nahému mladíkovi, zpravidla se ztopořeným penisem, abych byl přesný. Pod fotkou měl vždy uvedeno jméno, míry, váhu a telefonní číslo. Nešlo totiž o nic jiného než o katalog homosexuálních prostitutů. 

  „Měl to schované ve falešném dně postele. Je to už dost ošahané, takže ho určitě hojně využíval,“ vysvětloval bývalý kriminalista. 

  „Takže objednávka?“ prohlásil Hort.

  „Objednávka,“ pokýval souhlasně hlavou Kouda. „Tomáši?“ podíval se na mě. 

  „Proč já? Proč vždycky já? Copak vypadám jako gay?“ ohradil jsem se. 

  „To ne, ale jsi jediný z mého týmu, kdo používá slovo gay. Všichni ostatní říkají buzna, takže bude nejlepší, když chlapcům zavoláš ty,“ odvětil autoritativním hlasem. 

  „Doporučoval bych někoho z těchhle tří. U jejich jmen je namalovaná osmička,“ ukázal mi Gibson vybrané stránky, které držel založené prstem. 

  Zavrčel jsem a vytočil prvního z prostitutů. Jmenoval se Mark. 

  „Volané číslo je buď vypnuté, nebo nedostupné,“ zahlásil mi neutrální hlas. 

  Zkusil jsem to ještě jednou a pak vytočil kluka se jménem Daniel. 

  „Volané číslo neexistuje,“ oznámil mi počítač. 

  U posledního z volaných, Romea, bylo oznámení naprosto stejné.

  *   *   *

  „Nejspíš starý katalog,“ povzdechl jsem si.

  Gibson nahodil výraz zpráskaného psa. Jeho velký objev vypadal jako slepá stopa.

  „Senatomůžuvysrat,“ zaklel, vzal si zpátky katalog a ze svého mobilu vytočil číslo prvního kluka, na kterého mu padl zrak. 

  „Zvoní to,“ oznámil nadšeně a přepnul telefon na reproduktor, abychom všichni slyšeli, že nelže. 

  „Haló, tady Martin, kdopak tam?“ ozval se chlapecký hlas. Gibson se samolibě usmál a zatnul ruku vítězně v pěst. 

  „Tady Tomáš, Tomáš Kosek,“ zašklebil se na mě škodolibě. „Máš dneska čas na malé setkání?“ 

  „Jo, jasně, kde a v kolik?“ ozvalo se z mobilu. Gibson mu nadiktoval adresu naší kanceláře na Smíchově a hodinu setkání a pak telefon vypnul. 

  „Jednou ti to vrátím,“ zavrčel jsem. 

  *   *   *

  Výhoda našeho sídla spočívala v tom, že se nacházelo v posledním patře starého šestipatrového nájemního domu, v mezonetovém bytě. Měli jsme tam nejen dost prostoru, ale hlavně náhodný návštěvník netušil, že nejde do soukromého bytu, ale do poněkud neortodoxní advokátní a detektivní kanceláře. I když tak jsme tomu neříkali. Většinou jsme mluvili buď o kanclu, nebo základně. A co se týče označení pro naši firmu, byli jsme buď Advokátní kancelář Kouda, anebo, když na to přišlo, jsme si raději neříkali nijak. 

  Gibson si dal s mladým prostitutem rande přesně za hodinu. Čekal na něj před domem. Chlapec dorazil včas, protože sotva deset minut po půlnoci zarachotily klíče v zámku, někdo rozsvítil světlo na chodbě a záhy na to Gibson s mladíkem vešli do obývacího pokoje. 

  „Tak povídejte. Orál? Anál? Aktiv? Pasiv? S kondomem? Bez?“ uslyšeli jsme cigaretami ochraptělý, přesto stále ještě lehce nedospělý hlas. Gibson konečně rozsvítil i v obývacím pokoji a návštěvník spatřil naši zbývající trojici rozvalenou v křeslech. Hort třímal v ruce CZ 75 a mířil jí na hocha. 

  „Co takhle informace, chlapče?“ vložil se do věci Kouda. 

  *   *   *

  Martin, bylo-li to jeho pravé jméno, nejdřív zpanikařil a zkusil nám utéct. Cestu mu ale zastoupil Gibson. Stačil jediný pohled do jeho očí a prostitut se sesypal. Padl k zemi a začal prosit, že nám dá všechno a udělá cokoliv, jenom abychom ho nezabíjeli. Vypadal jako řádně hysterická povaha. Nakonec nezbylo nic jiného, než aby ho Hort proplesknul, posadil do volného křesla, nalil mu panáka polské vodky a do pusy mu strčil cigaretu. 

  „Já už s tímhle nemám nic společnýho,“ ukázal cigárem na katalog, který držel Kouda v ruce. 

  „Pročpak?“ zeptal se náš šéf. 

  „To už je pasé, co je Romeo mrtvej. Měl fajn nápad, dát do kupy mladý kluky a společně shánět bohatou klientelu, ale to radši podržím rakouskýmu sedlákovi za Hlavním nádražím u popelnice než mít společnýho něco s některejma z těch, mezi který Romeo ten katalog rozhodil,“ vysvětlil prostitut. 

  „To myslíš třeba tohohle chlápka?“ ukázal jsem mu Soudilovu civilní fotku. Před pár minutami jsem si ji stáhl z internetu a vytiskl. 

  „Tenhle je ještě dobrej,“ mávnul rukou, „bejvali horší,“ polknul, jako by chtěl zahnat nějakou špatnou vzpomínku. 

  „Říkal jsi, že Romeo je mrtvý. Je to tenhle mladík?“ zeptal se Kouda a nalistoval v katalogu prostituta s shakespearovským jménem a rukou přimalovanou osmičkou. 

  „Jo jo, Romeo. Tomu to pálilo, fajn kluk. Umřel před třema tejdnama. Autohavárie. Někdo ho přejel a zmizel. Policajti zatím řidiče nenašli, jenom jeho rozmašírovaný tělo na ulici,“ odpověděl. 

  „A co tenhle a tenhle?“ ukázal Kouda další hochy s osmičkou, jejichž telefonní čísla už nefungovala. 

  „Mark a Dan. Alespoň takhle si říkali. Moc jsem je neznal. Dana hledá policie. Bydlel u svý babičky a dva tejdny se neukázal doma. Mark je odněkud z Moravy. Nejspíš se tam vrátil, protože nikde v klubu ani na ulici jsem ho teď neviděl,“ vysvětloval Martin. Myslím, že věděl, že oba hoši už nežijí, ale nejspíš si to jen nechtěl připustit. Každopádně pro nás představoval naprosto úžasný zdroj informací. Kouda také kul železo, dokud bylo žhavé. Nebo jako v případě tohohle kluka teplé. Teplé a sdílné. 

  *   *   *

  „Když vás dal Romeo takhle dohromady, musel mít mezi těmi pracháči nějaký svůj kontakt. Kdo ten jeho katalog distribuoval dál?“ 

  Prostitut asi tři sekundy mlčel a pak rezolutně prohlásil: „Netuším.“ Sdílnost narazila na své limity. Lhal. Poznal jsem to i já, a to jsem v téhle branži pár měsíců. Kouda s Gibsonem se na sebe vědoucně podívali a Hort se usmál v předtuše toho, co přijde. 

  „Jste pravák, nebo levák?“ zeptal se nečekaně Kouda. 

  „Co?“

  „Pravák, nebo levák?“ zopakoval a Hort na mladíka opět namířil pistoli. 

  „Pravák.“

  „Tak jo, Honzo, skoč pro sekáček a usekni mu levou ruku. A ne, že přitom zase nacákáš všude kolem jak minule,“ prohlásil náš šéf směrem ke stojícímu Gibsonovi. 

  „Protože my jsme ti hodní, nejdřív tě připravíme o tu ruku, kterou méně používáš. Druhá přijde na řadu, až když nebudeš spolupracovat ani coby jednoručák,“ dodal už k rozklepanému prostitutovi. 

  „Vlastimil Habáň!“ vykřikl gay. 

  „Co mi to jen říká?“ přemýšlel nahlas Kouda. 

  „Šéf Mladé levice, mládežnické organizace vládní strany. Dělal asistenta Oskaru Rádlovi. Bral od Romea provize z každého kšeftu. Spoustu mu jich také dohodil,“ dodal v panice a pak najednou ztichl a rozhlédl se vyděšeně okolo, jako by měl strach, že ho teď někdo zabije. 

  „Hodnej kluk. Nedáš si ještě panáka na uklidněnou a cigaretu? Výslech teprve začal,“ prohlásil spokojený Kouda a natáhl se pro dýmku. 

  *   *   *

  Byly tři hodiny ráno. Venku lehce mrholilo a já si užíval, že má jediná práce v tuhle chvíli je držet svítilnu namířenou na hrob prostituta Romea. Ve skutečnosti se jmenoval Kryštof Novák, což bylo také jméno, které mu vytesali na pomník ze zdařilé imitace mramoru. Umřel, aniž by dosáhl pětadvaceti let. Smutnej osud. Oč smutnější, že nad jeho hrobem teď šermovali Hort s Gibsonem krumpáčem a lopatou. Ne že by snad byl pro nás problém zařídit legální exhumaci, ale protože tenhle případ smrděl nejen silnou magií, ale páchl i politikou zasahující do blízkosti muže, který nás platil, rozhodli jsme se jednat pokud možno co nejvíc na svoje triko a v utajení. 

  Vlastimil Habáň a Oskar Rádl nebyli jediní zákazníci skupiny prostitutů z vládní strany. V seznamu jmen, které jsme z Martina vypáčili, se skvěl i ministr průmyslu Hynek Trnka a největší sponzor strany Karel Maštálek. Klienti se však rekrutovali i z řad opozičních poslanců a politiků. Celkem jsme jich měli na seznamu jednadvacet včetně zesnulého Soudila. Úplné „oko bere“. 

  Hort s Gibsonem si pořádně mákli, protože na víko rakve narazili už po půlhodině hloubení a vyhazování hlíny. Dalších deset minut odkopávání okrajů rakve a nakonec se jim podařilo odklopit víko. Foukal lehký vítr, který spolu s drobnými kapkami deště přinášel svěží vůni, takže smrad z prostitutova rozpadajícího se těla nebyl až tak silný, jak jsem se obával. 

  Stejně jsem si ale nasadil roušku a na ruce navlékl plastové chirurgické rukavice. Gumáky už jsem měl na nohou dávno. S Gibsonovou pomocí jsem se opatrně spustil do rakve mezi ostatky. Světla teď pro změnu drželi unavení a špinaví kopáči. 

  *   *   *

  Romeo ležel v zemi zhruba půl měsíce. Tělo proto víceméně drželo stejnou soudržnost jako v okamžiku pohřbu a poměrně snadno se dalo ohledat. 

  „Nemá srdce. Ani pozůstatky po něm. Někdo se pokusil to zamaskovat rozdrceným hrudníkem. Proto ta narafičená autohavárie. Myslím, že ho policajti ani nepitvali, jinak by to došlo i tomu nejdementnějšímu patologovi,“ zahlásil jsem. 

  Prohmatal jsem a prohlédl každý kousek prostituta. Věci, které mě zaujaly, jsem nafotil na mobil. Některé pro jistotu víckrát. Pracoval jsem rychle, protože déšť začal sílit. Kapky bušily do mrtvoly a rozstřikovaly se na odhalené kůži i mase. Nejhorší bylo, že navzdory mrakům se tma pozvolna ztrácela. Přicházelo ráno a hrob bylo potřeba ještě zaházet. Jenže já nechtěl nic opomenout. Ještě jednou jsem prohmatal a ohledal mrtvolu ze všech stran od nahých chodidel až po rozdrcenou lebku a pak se nechal Hortem a Gibsonem vytáhnout nahoru. Jen co mě pustili, drapli lopaty a začali zasypávat hrob. Tlačil nás čas, proto jsme víko do hrobu prostě hodili a nezdržovali se jeho řádným usazením. 

  „Prach jsi a v prach se obrátíš,“ konstatoval přitom lakonicky Kouda. Celou dobu v klidu stál opodál pod černým deštníkem, pokuřoval svou fajfku a rozjímal. 

  *   *   *

  Přebytečnou hlínu hoši po lopatách nanosili za hřbitovní zídku, kde začínalo rozorané pole, a znesvěcený hrob jsme přikryli kamennou deskou. Naštěstí šlo o umělou imitaci, takže nebyla tak těžká, jako by šlo o pravý kámen. I tak jsme přitom málem přišli o hever. Zajímalo by mě, kdo Romeovi zaplatil tak pěkný hrob, jestli rodina, nebo nějaký bohatý milenec. Snad sem nepřijde během dneška, protože stopy po našem řádění byly, bohužel, stále znatelné. 

  Nezbylo než doufat, že dřív všechno smyje déšť. 

  *   *   *

  Vrátili jsme se do kanceláře kolem šesté ráno. Vynutil jsem si sprchu jako první a dopřál si deset minut horké vody, než jsem se oblékl do suchých šatů, které nepáchly po mrtvole. Myslím, že Hort s Gibsonem také netoužili po ničem jiném. 

  Výhoda (a v mnoha případech i nevýhoda) kanceláře spočívala v tom, že jsme tu měli dost pokojů a postelí pro všechny členy týmu. Abychom ušetřili čas, šli jsme si všichni lehnout tady. Domluvili jsme se, že se vzbudíme až na oběd a vymyslíme co dál. Jenže už v deset hodin stál nad mou postelí Kouda: „Máme další mrtvolu. A je z našeho seznamu.“ 

  *   *   *

  Cirkus ze včerejšího večera se opakoval s trojnásobnou razancí. Aby ne, když sotva den po smrti mediálního magnáta byla oznámena i smrt ministra průmyslu a obchodu. Znovu jsme si oblékli naše pochůzkářské uniformy a protlačili se davem, který se v Kaprově ulici shluknul před domem, kde Hynek Trnka bydlel. A že to byl zatraceně hustý dav. Po nočním a dopoledním dešti vyšlo slunce, takže kromě desítek novinářů a běžných pražských zvědavců se tu mačkali i zmatení turisté, kteří hledali cestu do Židovského města. 

  Levicový politik bydlel v pátém patře starého nájemního domu. Policisté už naštěstí blokovali vstup do baráku. Opět nám pomohlo kouzlo uniformy. 

  Klára Chlumská na nás čekala na chodbě. Seděla na schodech s nohama od sebe, kouřila cigaretu, zírala do zdi a bylo jí evidentně jedno, že měla krátkou sukni a každý, kdo šel zespodu nahoru, mohl zahlédnout tajemství, které ženy před cizími muži obvykle skrývají. Spal jsem jenom čtyři hodiny, měl za sebou vydírání homosexuálního prostituta, znesvěcení hrobu a hrabání se ve dva týdny staré mrtvole, ale madam Chlumská vypadala, že prožila mnohem horší noc a den. 

  „Řekněte mi, že už máte alespoň nějakou stopu,“ uvítala nás zoufalým hlasem a pohledem ženy na pokraji katastrofy. Telefon v jejím saku zavibroval, jak jí někdo volal. Jenom se podívala na displej a nechala ho dál vrnět. Odhodila zpola dokouřenou cigaretu na schod a zašlápla ji lodičkou. 

  „Tak pojďte, pan ministr vás přijme,“ uchechtla se svému morbidnímu vtipu a protlačila nás skrz obvyklý chumel policejních techniků a kriminalistů, které jsme prudili už včera. Tentokrát ale ložnice s mrtvolou nebyla prázdná. 

  „Pan Habáň,“ pokynula hlavou k sotva třicetiletému chlapíkovi. Už od pohledu bylo jasné, že má titul MBA, na zdi kanceláře nejméně tři certifikáty manažerských kurzů z USA a na záchodě toaletní papír od Diora. Oblek mu dělal svaly a zeštíhloval, takže určitě ruční práce na zakázku. Řekl bych, že šlo o typického politika nové generace. V partaji od osmnácti, předtím už pár let v její mládežnické organizaci a v hlavě nic jiného než ambice a prázdné fráze. Tihle hoši byli univerzálně použitelní pro jakoukoliv stranu. Habáň zrovna dělal kariéru u levice, ale kdyby šla tahle kocábka ke dnu, brzy by vyplaval v nějaké pravicové straně a ani se přitom nezapotil. „Byl to on, kdo objevil tělo pana ministra a zavolal policii,“ dodala Chlumská, čímž se nám všem v hlavě rozblikala červená kontrolka. 

  „Budu se snažit vám pomoci, jak to bude možné. Mluvil jsem o tom s panem premiérem a máte mě informovat o všem, co se v případu dozvíte. Stejně tak koordinuji práci policejních vyšetřovatelů, takže bych mohl mezi vámi sloužit jako spojka, jakýsi informační svorník,“ ukázal nám dokonale vybělené zuby. Mluvil velmi sugestivně, dával důraz na ta správná slova, jako by dělal předvolební prohlášení pro televizní kamery a nemluvil s partičkou vyšetřovatelů za přítomnosti mrtvoly. Ta mě teď zajímala o něco víc než pan Ambiciózní. I ministr průmyslu a obchodu byl vytvarován do osmičky a ani pod ním neležela krev. Muselo by to být zatraceně poznat, protože podlahu ložnice pokrýval bílý semišový koberec. 

  „Vyrušil jste pachatele?“ zeptal jsem se Habáně. 

  Rozhodně zavrtěl hlavou. „Nikdo tu nebyl. Mám od bytu pana ministra klíče. Měli jsme na devátou schůzku kvůli novele zákona o odpadech. Přinesl jsem materiály a kávu, jak jsme byli domluveni, a připravil vše v pracovně. Byt měl normálně zamčený a jsem si jistý, že kromě mě se tu nikdo za mé přítomnosti nepohyboval,“ odvětil rozhodně politik. 

  Kouda pokýval hlavou a oblažil ho jedním ze svých úsměvů. Tenhle říkal: „Žereme ti to i s navijákem, mladej, takže buď v pohodě, mysli si, že nás máš na háčku jako mladýho okouna.“ Nahlas však řekl: „Samozřejmě, že vás budeme informovat. Vezmu si na vás telefon, abychom mohli sdělovat novinky co nejdříve. Nyní bych vás ale s paní Chlumskou poprosil o chvíli klidu. Pan doktor Kosek bude ohledávat tělo a nemyslím, že by to pro někoho, kdo pana ministra znal tak blízce jako vy, bylo zrovna příjemné.“ 

  Kouda v sobě zkrátka nezapřel advokáta. Uměl vrhat blesky i mazat lidem med kolem huby přesně, jak jsme potřebovali. 

  Habáň chvíli sváděl vnitřní boj. Nevypadal, že nás chce nechat s mrtvým o samotě, ale nakonec se usmál a podal nám všem ruku na rozloučenou. Měl pevný stisk. Myslím, že lidem jeho druhu není úplně vrozený. Trénují ho na kurzech asertivity. 

  „Lže,“ řekl jsem pár sekund poté, co se za ním a nešťastnou úřednicí zavřely dveře. 

  „Je to politik, nemůže si pomoci,“ pokrčil rameny Kouda. „Co naše mrtvola?“ 

  „Je kompletní a to je ten problém,“ odvětil jsem a vrátil se k tělu ministra. 

  „Má srdce, vidíte,“ ukázal jsem na celý hrudník. „Všechno je, jak má být. Tělo je ve správném tvaru, hřeby jsou tam, kde minule, ale srdce zůstalo v těle. Romeo a Soudil neměli srdce, tenhle ho má. Pachateli něco nevyšlo,“ vysvětlil jsem a naznačil Hortovi, aby mi pomohl s psacím stolem. Potřeboval jsem ho poponést pod mrtvolu. Vyskočil jsem na něj, rozepnul panu Trnkovi košili a vytáhl triko. Na kůži měl vypálené magické značky. Šlo o standardní čarodějnické symboly. Jedním z nich byl i malý pentagram tam, kde měl srdce. 

  „Romeova kůže měla úplně stejné značky. Když ho pohodili na ulici, většinu z nich rozedřeli kamenem, aby nešly na první pohled poznat. Jde o pozůstatek mocného kouzla. A tohle prostě nebylo dokončené,“ zopakoval jsem svou tezi. „Průšvih je, že nejde o obyčejné vražedné kouzlo, ale kouzlo obětní,“ pokračoval jsem. 

  „A kurva,“ neudržel se Gibson. Moc dobře věděl, že lidské oběti v magii jsou průšvih. Totální. Správně provedené lidské oběti zesilují sílu jiných kouzel a zvyšují osobní čarovnou moc toho, kdo ostatní připravuje magickým způsobem o život. Hned po vyvolání démona je lidská oběť to nejlepší pro vlastní paranormální energii. 

  Opatrně jsem prohledal další části politikova těla, udělal pár fotek mrtvoly, značek i železných hřebů a pak pečlivě uvedl ministra do původního stavu. Kriminálka si tělo sundá sama a už tak nás nesnáší víc, než je zdrávo. Ještě aby věděli, že jsem jim manipuloval s mrtvolou. 

  Gibson s Hortem provedli rychlou prohlídku ložnice. Nenašli nic, co by nám mohlo pomoci. Asi za dvacet minut jsme místo činu opustili. Vidět pohledy kriminalistů plné vzteku a nenávisti vážně stálo za to. 

  *   *   *

  Při odchodu jsme se prodrali davem hustším než dopoledne zpátky k dodávce. Tam jsme se rozdělili podle plánu. Gibson s Hortem zapadli do metra a já zamířil do KFC pro oběd. Už mi kručelo v břiše. O hodinu později se naši kolegové vrátili v octavii se zatemnělými skly. Čekali jsme na převoz těla. Nedokončená oběť je prostě problém. Nedokončená oběť je špatná pro magii. Takže ať už to bude sebevíc nebezpečné, náš vrah se pokusí vše dokončit. 

  *   *   *

  Po čtyřech hodinách kriminálka konečně dokončila svou práci a začaly manévry, které si nezadaly s operací izraelského komanda v pásmu Gazy. Přijely tři policejní antony a z nich vyskákali těžkooděnci. Nemilosrdně si prorazili cestu až ke dveřím činžáku a pak se rozestoupili, aby vytvořili dostatek prostoru pro přenos těla. Novináři pištěli, domáhali se svých práv, záblesky fotoaparátů ozařovaly helmy policistů, ale hoši zvyklí na fotbalové chuligány se nenechali rozhodit. Na konec uličky přijelo černé auto pohřební služby. Policejní důstojník, který z něj vyskočil, zahlásil něco do vysílačky a o pár minut později se otevřely dveře a policisté z nich na nosítkách vynesli tělo Hynka Trnky pečlivě zabalené bílou neprůhlednou látkou. Novináři se dostali do varu. Někteří z nich propadli naprosté hysterii. Připomínali čtrnáctileté fanynky na koncertu Justina Biebra. Fotografové šplhali redaktorům na záda, aby získali co nejlepší záběr. Kameramani se natahovali co nejvýš, aby měli pár sekund záběrů do zpráv a několik novinářů se do sebe pustilo na pěsti kvůli tomu, že někdo někomu jinému vlezl před objektiv. Prostě slušná mela. Pro nás ovšem velmi příjemná. Nikdo si nevšiml, když jsme se postupně rozjeli za autem pohřební služby. 

  *   *   *

  Pohřebáci se propletli Starým Městem a přes Letnou zamířili až k Bílé hoře. Vytáhl jsem mobilní telefon a hledal, kde se v té oblasti nachází nějaká pohřební služba, ale než můj věčně se zadrhávající Samsung zvládl načíst Google.com, dupl Kouda prudce na brzdu. Ještě že jsem se připoutal. 

  Pohřebák před chvílí udělal to samé: kvílející brzdy a spálené pneumatiky. 

  „A je to tady,“ zašeptal šéf.

  Odpoutal jsem se, otevřel palubní přihrádku a vytáhl z ní svou CZ 75. 

  „Ratatatatatata!“ střelba ze samopalu provrtala přední část pohřebního auta. Podle tříštícího se skla to vypadalo, že sami pohřebáci teď budou potřebovat poslední odvoz do márnice. 

  Vyskočil jsem z tranzitu a svalil se do příkopu u cesty. Opatrně jsem vystrčil hlavu ven. Přepadení provedlo pět mužů. Měli na sobě tmavě modré oblečení a přes hlavy přetažené černé policejní kukly. Čtyři z nich drželi v rukou samopaly, klasické AK-47, pátý kráčel mezi nimi sebejistě k dodávce. V ruce držel klíče, o které připravil posádku vozu. Otevřel zadní dveře a skočil dovnitř. 

  „Prásk! Prásk!“ Hort s Gibsonem nás konečně dojeli. 

  Jejich střelba vyvolala mezi samopalníky zmatek. Lehli k zemi a začali hledat nepřátele. Pár dalších výstřelů za naší dodávkou jim ukázalo směr. 

  „Ratatatatata!“ rozeřvaly se samopaly. Myslím, že zakuklencům nešlo ani tak o to, dostat své nepřátele, jako získat čas. Stříleli naprosto bezhlavě do fordu i okolo něj. Sklo se vysypalo, kola přišla o vzduch, takže auto o pár centimetrů pokleslo, a všude kolem létaly odražené kulky a také kousky našeho tranzitu. Hort s Gibsonem palbu odněkud zezadu opětovali a nedovolovali samopalníkům lépe mířit. Ještě že tak. Jinak by si mě nejspíš všimli. 

  Sledoval jsem muže beze zbraně. Chvíli poté, co vlezl do pohřebáku, se v něm modrozlatě zablýsklo. Po těle mi přitom přejel nepříjemný elektrizující pocit: magie. 

  Vzal jsem do levačky mobil a pomocí zoom si přiblížil vnitřek vozu. 

  „Panebože,“ zašeptal jsem. Na displeji jsem spatřil, jak zakuklenec drží v ruce srdce ministra průmyslu a pomalu jej zuby trhá na malé kousky a pojídá. Strčil jsem telefon do kapsy a vystrčil čezetu. 

  „Prásk! Prásk! Prásk! Prásk!“

  Víc než čtyři kulky jsem dovnitř pohřebního auta neposlal. Zaměřil se na mě jeden ze samopalníků. Hlína okolo mě se rozryla střelami. Sesul jsem se na dno příkopu a tiskl se co nejvíc k jeho dnu bez ohledu na to, kolik kopřiv, mastných petlahví a rezavých konzerv tam leželo. 

  „Ratatatatata!“ pokračovala palba. 

  Když přestala, rozlehlo se vzduchem kvílení pneumatik. Vykoukl jsem ven. 

  „Ratatatatata!“ Jeden samopalník si nedal pokoj a kropil nás i za jízdy. Auto, ve kterém zakuklenci přijeli, byl černý hummer. Poznávací značku měl zamaskovanou nánosem bláta. 

  „Hajzle,“ procedil jsem skrz zuby a, jen abych si vylil vztek, vystřelil jsem za ním. Kulka kupodivu trefila svůj cíl. Zavrtala se do zadku hummeru. Nijak jej ale nezpomalila. Za chvíli nám zmizel z dohledu. 

  *   *   *

  „Až tohle Chlumské naúčtujeme, nebude mít radost,“ pokrčil rameny Kouda. Ford i octavie se proměnili v hromadu šrotu. Naštěstí my jsme všichni vyvázli bez zranění. Jediné, co utrpělo nějakou újmu, byla naše ega. Hlavně v případě Horta a Gibsona. Vyhlášení pistolníci v souboji s neznámým nepřítelem neskórovali ani jednou. Zvlášť Gibson to nesl dost nelibě. 

  Abych ho přivedl na jiné myšlenky, vytáhl jsem mobilní telefon a ukázal mu svou nahrávku. 

  *   *   *

  Kouda vytočil 158, aby oznámil, že jsme se stali náhodnými svědky přepadení pohřebního vozu, a pak zavolal Chlumské. Předtím si ale nacpal dýmku a zapálil si. My jsme se šli podívat na pohřebáky. Jak jsem se obával, měli to už oba za  sebou. Dost nepřekvapivá pak byla kontrola ministrovy mrtvoly. Co jsme ho viděli naposledy, zhubnul o jedno srdce. 

  „Krev,“ řekl najednou Hort. 

  „Čerstvá,“ dodal Gibson. 

  Podíval jsem se pořádně a opravdu – na podlaze ležel cákanec krve. Dost těžko mohl pocházet z mrtvoly. Patřil našemu kanibalovi a řekl bych, že ten, kdo jej zranil, jsem byl já. Gibsonovo ego dostalo úder na solar. 

  *   *   *

  Spal jsem deset hodin v kuse. Probudil mě až telefon. Kouda. 

  „Ano?“

  „Čekám před domem. Vem si na sebe něco formálnějšího, jedeme na exkurzi do vězení,“ prohlásil a zavěsil. 

  Místo snídaně jsem do sebe vyklopil jeden Red Bull, hodil na sebe ošoupané sako, které jsem nosil na přednášky na univerzitě, a jako vrchol luxusu jsem si vyčistil zuby. Za patnáct minut jsem stál před domem. Kouda seděl za volantem stříbrného Fordu Escort. Šlo o naše předposlední auto. Venku se udělal krásný den. Mohlo být krátce před polednem. Odvážnější ženy si oblékly šaty s hlubokými výstřihy, jako by odmítaly přijmout myšlenku, že léto už to má víceméně spočítané, a muži si vykračovali v košilích nebo rozepnutých mikinách. 

  „Co hoši?“ zeptal jsem se.

  „Poslal jsem je na střelnici trénovat,“ zazubil se škodolibě. Sesul jsem se na sedadlo spolujezdce a do schránky v palubní desce schoval pistoli. 

  „Dneska to nebudeš potřebovat. Jedeme si jenom pokecat.“ 

  „S kým?“

  „S Oskarem Rádlem.“

  „Slušný. Co po něm chceme?“ zeptal jsem se. 

  „Celou noc jsem přemýšlel nad tím, kdo by nás mohl posunout dál. Vyslechnout všechny politiky a byznysmeny, kteří jeli v té homoprostituci, je, bohužel, nemožné. Jednak jsou to příliš velká zvířata a druhak asi po čtvrtém výslechu by nás Úřad vlády odvolal z akce. Jediný, kdo si nebude stěžovat premiérovi, je právě Rádl. Navíc je jako jediný z celé party mimo hru. Zatkli ho před dvěma týdny, kdy na něj vyplavaly ty nehezké důkazy o korupci při zadávání veřejných zakázek během jeho působení na ministerstvu práce a sociálních věcí. Všichni od něj dali ruce pryč. Teď by mohl dát ruce pryč on od nich,“ řekl Kouda a měl pravdu. Oskar Rádl mluvil. Sám od sebe, ani nebylo třeba jej nějak extra pobízet. 

  *   *   *

  „Jsem rád, že jsem se mohl svěřit. Zatraceně, nikdo jiný by mi nevěřil, kdybych mu začal vyprávět o té naší tajné společnosti,“ řekl úlevně a pokračoval ve zpovědi. O tom, jak gayové mezi politiky a byznysmeny napojenými na veřejné rozpočty drželi při sobě, pořádali večírky a zvali na ně mladé hochy. A nejen to. Před pár lety přišel nejmladší a nejaktivnější z nich – Vlastimil Habáň – s tím, jak ty večírky okořenit: hrou na čaroděje a magii. 

  „Nejhorší bylo, že ta jeho vyvolávání začala fungovat, že jsme cítili, jak nám magie dává sílu,“ zašeptal a ohlédl se po bachaři, který stál asi tři metry za námi, jestli ho neslyšel. 

  „Jistě, sexuální energie,“ pokýval jsem hlavou. „Nejsilnější magie ve vesmíru. Zvlášť ta homosexuální. Středověcí alchymisté o tom napsali tisíce stran traktátů.“ 

  „Jenže pak se to zvrhlo. Trochu jsme to přehnali s kokainem a Vlasta s Romeem hráli takovou hru, jako že Romeo bude oběť a my jej obětujeme Bafometovi.“ 

  „Adoprdelepráce, jenom ne Bafomet, proč každý gay na světě, který si začne zahrávat s okultismem, skočí hned po tom největším a nejsilnějším parchantovi v zásvětí?“ zavyl jsem v duchu, ale nahlas jsem neřekl nic. Jen jsem kývnutím bradou pobídl Rádla, aby pokračoval. 

  „Zvrtlo se to. Zjevila se nám obrovská průzračná stvůra. Její síla vytrhla Romeovi srdce z těla. Pak hlas, tak děsivý, že se ještě teď budím hrůzou, jenom si ho ve snu připomenu, nařídil Vlastovi, aby ho snědl, jinak že nás všechny na místě zabije. Když to ale udělá, získá moc, velkou magickou moc,“ šeptal Rádl a přitom se mu čelo orosilo potem. „On to udělal. Opravdu to udělal. Jen co dojedl, oslepil nás modrožlutý záblesk energie. Viděl jsem, jak se Vlasta vznáší metr nad zemí a oči mu září rudým světlem. Vrhl jsem se k němu, říkal jsem mu, že to musí přestat, že se musíme někomu přiznat, nejlépe církvi, ale on mě praštil a řekl ostatním, že kdo promluví, toho zničí. O dva dny později se k policajtům dostaly důkazy o mých kšeftech na ministerstvu a skončil jsem tady,“ povzdechl si Rádl a s výmluvným gestem se rozhlédl po návštěvní místnosti. 

  „Nemám to tu lehký, víte. Zkorumpovaný politik je pro mukly horší než pedofil. Včera jsem dostal ve sprchách slušnou nakládačku. Jestli se navíc dozví, že jsem skrytý gay, je po mně,“ řekl na závěr prosebně. 

  Kouda mlčel stejně jako já. Naše skládačka se konečně složila dohromady. Výsledný obrázek byl dost děsivý. Takové ďábelské puzzle. Bože, Bafomet, to si nemůžou hrát s něčím míň nebezpečným? Třeba s nukleární bombou? 

  „Pokusíme se pana Habáně zastavit. Až se nám to podaří, možná budete muset poskytnout diskrétní svědectví důležitým osobám. Nic, co by se dostalo ven, chápete?“ prohlásil konečně Kouda. 

  Rádl, zachovalý padesátník s černými lesklými vlasy a postavou závodního běžce, se poprvé od našeho setkání usmál. „Určitě, spolehněte se,“ zatřásl souhlasně hlavou, jako bychom mu slíbili přinejmenším prezidentskou milost. Vstal a nadšeně nám na rozloučenou potřásl rukou. „Au,“ sykl omluvně, když jsem mu tu pravačku stiskl. „To ta včerejší nakládačka. Obávám se, že dozorci z toho mají radost, když si mě vězni podávají,“ zaúpěl bývalý politik. 

  *   *   *

  Při odjezdu z vězení jsem měl dobrý pocit. Nejenže jsem mohl Gibsonovi neustále připomínat, že jediný, kdo v přestřelce zaznamenal nějaký úspěch, jsem byl já, který přitom s pistolí trénoval teprve poslední půlrok, ale navíc jsme našli řešení našeho problému. 

  „Nemůžeme toho parchanta ale jenom tak odrovnat a zalít kyselinou sírovou. Tohle není nějaká osamělá knihovnice. Musíme jej chytit při činu. Budeme jej sledovat, dokud nedostane chuť na další krvavý stejk ze srdečního svalu. Až potom ho odkráglujeme, hezky před svědky, při bránění zločinu, jasný?“ pronesl Kouda svým velitelským hlasem. 

  „Jasný,“ odpověděli jsme jednohlasně. 

  *   *   *

  Následující dva dny jsme strávili hlídáním Habáně. Dvanáct hodin mu dělali stín Hort s Gibsonem, dalších dvanáct já s Koudou. Lepit se nenápadně na prdel tomuhle ambicióznímu šmejdovi byl nelehký úkol. Celý den jezdil taxíky po Praze od jednoho ministerstva ke druhému, od jedné luxusní restaurace k jiné a dělal politické obchody. První večer trávil celý doma, druhý si na tři hodiny odskočil do gay klubu. Každý den se setkal i s několika muži ze skupiny, která využívala služeb Romeovy party, a tudíž byli nejspíš zapleteni do vyvolávání Bafometa. Jenže z každé schůzky odešli všichni živí a zdraví. Navíc to vypadalo, že nikdo z nich nemá tušení, s kým mají tu čest. 

  Zbývalo sotva dvacet minut do střídání. Hodiny ukazovaly pět čtyřicet. Praha se pomalu probouzela a vypadalo to na pěkný den. 

  „Crrrrrrr,“ zazvonil Koudovi telefon.

  Unaveně se podíval na displej. 

  „Chlumská,“ pokrčil rameny a zmáčkl tlačítko zeleného telefonního sluchátka. 

  „Ano?… Cože?… Opravdu? …Nemají srdce?… Jste si jistá?“

  S každou další otázkou, kterou starý právník během telefonátu položil, blednul. A nejen on. Stahovalo se mi hrdlo. Zatraceně dobře jsem věděl, o čem mluví. Po asi deseti minutách zavěsil. 

  „Petr Tlumač a Lukáš Mrnka, poslanci za pravici. Našla je Tlumačova manželka u nich v ložnici. Byli nazí. Viseli přibití na zdi. Oba bez srdce,“ řekl právník a přitom si rozklepanými prsty plnil tabákem dýmku. 

  „Přece nám nemohl proklouznout!?“ namítl jsem, ovšem s otazníkem na konci. 

  „Něco je špatně. Něco je kurevsky špatně. Udělali jsme chybu. Jenomže já nevím jakou a kde,“ zaklel Kouda. Takhle vytočeného jsem ho ještě neviděl. 

  „Ťuk ťuk,“ zaklepal někdo na okno auta. Gibson. Za ním stál Hort. Nesli čtyři kelímky kafe z Costa Coffee a krabici koblih. 

  „No jasně, Gibson,“ zatnul zuby Kouda, „je na čase do toho jít po gibsonovsku.“ 

  *   *   *

  Asi by bylo efektnější ty dveře prostě vyrazit, ale Hortovi stačily tři minuty, než před jeho kasařskými schopnostmi zámek kapituloval. Potichu jsme vklouzli do bytu a já pak zavřel dveře. První šli Gibson s Hortem, pistole odjištěné. Navzájem se kryli. Nalevo od vstupní chodby se nacházela kuchyně s jídelnou. Velmi slušně zařízená. Předseda Mladé levice si nežil moc levicově. 

  „Mňau?“ řekla kočka, modrá britka, nejspíš s papírama. Vyrušili jsme ji při pití vody z porcelánové misky. Na obojku měla zlatými písmeny vyvedené jméno: Micka. Jak nápadité. 

  Pokračovali jsme chodbou. Vlevo se nacházela pracovna s velkou knihovnou. Odpojil jsem se od ostatních a zaplul mezi knihy. Už letmý pohled stačil, abych zjistil, že ten chlap buď dědil po někom hodně prachatém, nebo je nejzkorumpovanější hajzl ve vesmíru. Některé z těch vzácných tisků neměli ani v Národní knihovně. 

  „Magické vyvolávání tvorů mimo svět tento,“ přeložil jsem si z němčiny jednu z těch nejtlustších. Byla psána švabachem. Hned vedle stálo několik ručně psaných deníků. Rozhodně předválečné zboží, a když myslím předválečné, tak před oběma světovými válkami. 

  „Tuhle knihovnu chci,“ vzdychl jsem potichu, vytáhl si švabachový tlustopis a vrátil se na chodbu.

  Gibson s Hortem prošli obývací pokoj a koupelnu s toaletou. Zbývala jediná místnost, bezesporu ložnice.

  „Krzzzzz,“ zavrzaly dveře. 

  První vstoupil Gibson, ukročil stranou a pustil dovnitř Horta. 

  „Tc, tc, tc,“ zamlaskal jeden z nich. Signál, že vzduch je čistý. Postupně jsme vešli dovnitř i my dva s Hortem. 

  Habáň spal. Na očích měl černou masku. Překvapilo mě to. Myslel jsem, že masky na spaní používají jen postavy v amerických seriálech. 

  „No není sladkej, náš malej kanibálek? Jak hezky dundá, bobíšek jeden,“ zašklebil se Gibson.

  „Vzbuďte ho,“ prohlásil suše Kouda a vytáhl si z kapsy dýmku. 

  *   *   *

  Hort z mladého politika prudce strhl peřinu. Ten se chvíli svíjel na posteli, jak ji hledal, a pak se malátně posadil. Teprve potom si sundal černou masku. 

  „Co?“ vyjekl překvapeně. Nejspíš se ještě nikdy neprobudil jenom ve slipech se čtyřmi oblečenými chlapy okolo sebe, z nichž dva na něj mířili pistolemi. I když vzhledem k povaze večírků, které organizoval, bylo možné vše. 

  „Vyvolati Bafometa lze nejlépe po vypuštění velkého množství sexuální energie, zvláště pak energie z vášně zakázané, tedy vášně mezi muži. Bafomet, zjeví-li se, požaduje oběť v jeho jménu. V zálibě má mladé muže, zhýralé a hříšné,“ předčítal jsem z knihy, kterou jsem uzmul v knihovně. Ten překlad byl velmi volný. Švabach mi nikdy moc nešel. 

  „Myslel jsem, že vy mladí ambiciózní hoši, co jste se dali na politiku čistě kvůli ideálům, dáváte přednost spíš Samuelsonovi nebo třeba Maxi Weberovi,“ pravil žoviálním tónem Kouda. Zatímco jsem předčítal, zapálil si dýmku, kterou teď držel teatrálně v ruce a při svém proslovu jí šermoval ve vzduchu jak Cyrano kordem. 

  „Máte problém, to si pište. Tohle je vloupání. To se dozví premiér,“ probral se konečně k životu Habáň. 

  „Na chlapa ve slipech a s dvěma hlavněma, co mu mířej na tělíčko, to jsou zatraceně silácký slova,“ zašklebil se Gibson. „Mám mu nejdřív rozkopat koule, aby pochopil, že nejsme žádní poserové?“ otočil se na Koudu. 

  „Obávám se, že to bude nutné. Zvlášť když víme, že náš hostitel je několikanásobným vrahem,“ pokrčil rameny náš šéf. 

  „Cože? Co to melete, vy idioti?!“ vykřikl politik. 

  „Tak naposledy to byli dnes po půlnoci pánové Petr Tlumač a Lukáš Mrnka. Jak vám chutnala jejich srdce? Máte je radši jen tak, nebo si je solíte? Slyšel jsem, že se to doporučuje,“ pokračoval ve svém žoviálním výstupu Kouda. Habáň se napnul jak struna při metalovém sólu. 

  „Tlumač s Mrnkou?“ zeptal se. 

  Kouda jen pokýval hlavou.

  „Já jsem je varoval. Idioti. Měli použít ty amulety, co jsem jim dal,“ zabědoval Habáň. 

  „Cože?!“ vykřikli jsme snad všichni naráz. Tedy kromě Koudy. Pořád si držel profesionální odstup. 

  „Nelžete nám. Máme svědectví, že jste to byl vy. Usvědčují vás i ty knihy. Vy jste zabil prostituta Romea a nejspíš i ty druhé dva kluky. Vy jste odrovnal Soudila a Trnku a ty dva poslední. Obětujete Bafometovi,“ prohlásil Kouda a přiblížil svou dýmku k ústům, aby si potáhl trochu omamného kouře. Jenže místo toho mu fajfka vyletěla z ruky. A nejen to. 

  *   *   *

  „Třísk!“ Koudovo tělo se zvedlo půl metru do vzduchu a proletělo skleněnou výplní dveří do ložnice. 

  „Zmrde,“ zaklel Gibson, ale než on nebo Hort stačili vystřelit, nějaká neviditelná energie jim vyrvala čezety z rukou a je samotné odhodila na protější stěnu. Visel na ní obraz, nějaké moderní dílo skládající se z modrých a červených čar. To teď leželo na Gibsonovi. 

  Jenže naši ostří hoši se nehodlali nechat zahanbit. Oba vyskočili na nohy a vrhli se proti Habáňovi. Politik se vznesl nad postel. Oči mu zářily modrozlatou barvou. Něco zamumlal, nerozuměl jsem, v jakém jazyce, a Gibson s Hortem zase skončili na zdi. 

  „Eh, eh,“ lapali po dechu, ale znovu zkusili vstát.

  „Idioti. Měli jste mi pomoct, ne jít po mně. Jasně že jsem obětoval Bafometovi, ale jenom proto, abych měl dost síly porazit Rádla. To on všechno vymyslel, to on zabil Romea a snědl jeho srdce. Vyrušil jsem ho, když zabil toho nadutce Trnku, ale pak se stejně dostal ke svému srdci. Musím ho dohnat. Obětuji vás čtyři. Síly budou vyrovnány!“ zakřičel vztekle mladý socialista a pak začal mluvit. Podle melodie šlo o slova zaklínadla nebo spíš vyvolávání, jenže ten jazyk, ten zatracený jazyk jsem neznal. Že by aramejština? 

  *   *   *

  Gibson vyletěl ke stropu a krátce po něm i Hort. Jejich ruce a nohy se spojily do tvaru nekonečna. Stará vyřezávaná skříň v ložnici se sama od sebe otevřela a vypadla z ní velká dřevěná bedna. Vypadala jako stará námořní truhlice na oblečení. Z ní se vysypaly železné hřeby. Bylo jich fakt hodně. 

  *   *   *

  „Buch!“

  Ten zvuk vydal náraz knihy Magické vyvolávání tvorů mimo svět tento o Habáňovu lebku. Vzal jsem ho s rozmachem zezadu. Vůbec si mě nevšímal. Myslel si, že jsem tu jenom na ozdobu. To je tak, když lidé podceňují chlápka bez vytažené bouchačky. Znovu a znovu jsem ho bil knihou a pak jsem si uvědomil, že si ten vzácný výtisk chci rozhodně nechat, a přešel jsem na pěsti. 

  „Kniha mocnější magie, blbečku, ale pěsti jsou pěsti,“ oznámil jsem zmatenému politikovi a dal mu pár direktů do spánku, jak mě to učil Kouda. Za chvíli Habáň omdlel. 

  A Gibson s Hortem spadli od stropu na zem.

  *   *   *

  „Nejdřív důkladně eliminuj nebezpečí,“ zopakoval jsem si jedno z pravidel, která mě Koudovi hoši učili. Nechal jsem je tedy kvílet a kňučet bolestí, rychle jsem si sundal z kalhot opasek a svázal jím bezvládnému Habáňovi ruce za zády. Pak jsem urval pruh prostěradla a narval mu ho do pusy, aby nemohl mluvit. 

  *   *   *

  Nejhůř to odnesl Kouda. Měl tělo plné střepů. Na několika místech z něj tekla krev, ale naštěstí šlo jenom o povrchová zranění. Horší byl spíš otřes mozku. Pomohl jsem mu vstát, ale motal se a nedokázal se sám udržet na nohou. Posadil jsem ho do křesla. 

  V tu chvíli už byl ale na nohou Gibson a ohmatával Horta.

  „Nejspíš mám zlomených pár žeber,“ zabědoval Hort, svíjející se na zemi. 

  „Potřebuješ rentgen,“ oznámil jsem mu znalecky. 

  „Bafomet, kevra, rana, Bafomet!“ ozval se mi za zády Habáňův hlas. 

  *   *   *

  Nevím, jestli jsem ho prostě špatně svázal, nebo mu pomohla magie, ale předseda Mladé levice byl znovu čilý a zdravý a při chuti obětovat pár chlápků Bafometovi. 

  Vznesl jsem se ke stropu.

  *   *   *

  „Puf!“ ozval se tichý výstřel pistole opatřené tlumičem. 

  „Puf! Puf! Puf! Puf!“ těch ran bylo potřeba opravdu hodně, protože Kouda se pořád motal. První kulka šla mimo, druhá zasáhla Habáně jenom do ruky, třetí zase skončila mimo a čtvrtá mu proletěla srdcem. Politik spadnul na zem a já taky. 

  *   *   *

  Naštěstí pode mnou sténali Hort s Gibsonem a já dopadl postupně na oba dva. 

  *   *   *

  Kouda myslí na všechno. Tohle heslo mi hoši vštípili do hlavy, když mě v Praze vzali poprvé na pivo. V tomto případě se to například projevilo tím, že celou dobu našeho výslechu Vlastimila Habáně měl v kapse zapnutý diktafon. Byl to důležitý důkaz. Velmi důležitý, i když poté, co si jej poslechla Chlumská a brzy jej přehraje i premiérovi, nejspíš zmizí v nějakém přísně tajném archivu. S Klárou jsme se setkali odpoledne u nás v kanceláři. S vypětím všech sil jsme totiž zastlali Habáňovu mrtvolu do peřin, zamknuli jeho byt a přesunuli se na základnu. Tady nás pak pár hodin dával dohromady doktor Rozenbaum. Táhlo mu už na osmdesátku a neuznával žádné choroby objevené po roce 1990, ale byl to žid a Kouda vyznával pravidlo, že žádný doktor není opravdový doktor, pokud není stoprocentní žid. Prý to tvrdila jeho babička a ta jej naučila většinu z toho, co se mu v životě opravdu osvědčilo, takže se držel i téhle její prvorepublikové zásady. Je fakt, že Rozenbaum byl zkušený praktik a hlavně dostatečně diskrétní a spolehlivý, aby přišel v jakoukoliv denní či noční hodinu, udělal, co jsme potřebovali, a nevyptával se na detaily. 

  Chlumská vypadala ještě hůř než při posledním setkání: obrovské kruhy pod očima, ochraptělý hlas a rozcuchané vlasy. Oblečení na sobě měla celé pomačkané, jak v něm nejspíš trávila poslední dva dny. 

  „Zjistili jsme, jak se Rádl dostává ven. Ředitel věznice je chlápek na našem seznamu. Nejspíš patřil mezi vyvolávače Bafometa, takže to s tím požíračem srdcí táhne nejspíš v naději, že to jeho zůstane ušetřeno,“ vysvětloval Kouda. 

  „Je dost dobře možné, že ho ovládá i magií. Pokud byl členem toho kruhu, tak je to pro něj snazší. Každopádně v tuhle chvíli už má Rádl na svém kontě sedm obětí, o kterých víme, takže klidně může manipulovat s celým vězením. Síly na to má dost,“ dodal jsem. 

  Chlumská si potáhla z cigarety a mocně zakašlala. Pak si nalila panáka vodky, kterou nechal na stole doktor Rozenbaum (částečně ji používal jako analgetikum pro Horta, když mu fixoval hrudník, a částečně na zlepšení svých lékařských schopností), a vypila ho na ex. 

  „Jinými slovy mi říkáte, že ten hajzl Rádl má zatraceně silnou nadpřirozenou moc, kterou ovládá celé vězení? Tedy budovu postavenou tak, aby byla nedobytná, a plnou chlapů se zbraněmi a všehoschopných zločinců, kteří teď s těmi chlápky s bouchačkami, které platíme z peněz daňových poplatníků, táhnou za jeden provaz?“ řekla a podívala se na nás, jako by toužila po tom, abychom co nejdříve vykřikli: apríl! 

  „No, tak nějak to je,“ zašklebil jsem se. 

  „To tam mám jako poslat armádu? Tanky? Dělostřelectvo? Letectvo? A co mám říct tisku?“ propadala panice madam Klára. 

  „Tanky už česká armáda nemá a s tím dělostřelectvem je to taky na pováženou,“ rýpnul si Gibson, ale hned mu došlo, že přestřelil. 

  „Buď v klidu, máme plán. Jenom budeme potřebovat policejní auto a pár papírů,“ poplácal ji po rameni Kouda. Že je situace opravdu vážná, jsem poznal podle toho, že na ni ani nezkoušel žádný ze svých uklidňujících pohledů. 

  *   *   *

  Auto, které jsme potřebovali, na sobě mělo policejní označení. Před dům nám je přistavil chlápek v civilu. Prostě přijel, zaparkoval, nechal klíče v zapalování a odešel, aniž by se rozhlédl okolo sebe. Důležitější součást plánu představovaly převozní papíry s Gibsonovou fotkou, vymyšleným jménem a razítky plzeňské věznice. Stálo v nich, že nečekaně převážíme policejního práskače, kterého muklové na Borech odhalili, a tudíž je třeba jej urychleně převézt do Prahy. Proto také Gibson jako jediný zůstal v civilním oblečení a na ruce dostal pouta. Naše speciální. Stačilo trochu zatlačit a roztrhla se. My ostatní jsme si vzali policejní uniformy, neprůstřelné vesty a samopaly vz. 61. Gibson měl dvě pistole, své oblíbené CZ 75. Schoval si je do kotníkových pouzder na noze. Předpokládali jsme, že když vězně přiveze nečekaně v noci policejní eskorta, nebudou jej prohledávat. 

  Nakonec Chlumská zařídila naléhavý telefonát z Generálního ředitelství vězeňské služby. O půl jedenácté večer jsme stáli před vězeňskou branou. Vyčerpaní, unavení, potlučení a zranění, ale odhodlaní zbavit Bafometa jeho zkorumpovaného vyznavače. 

  *   *   *

  „Papíry,“ procedil skrz zuby bachař. Vypadal, že se už vidí v posteli a nejraději by nás nechal stát před vjezdem do vězení, dokud ho nepřijde vystřídat nová směna. Podal jsem mu dokumenty s Gibsonovým obličejem a zívnul si, abych jeho únavu ještě povzbudil. Letmo dokumenty prohlédl, porovnal fotku s Janovým obličejem a mávnul na kolegu v pozorovatelně. Vjezd se pomalu začal otevírat. 

  Nastartoval jsem auto, počkal, až budou veřeje brány plně otevřené, a pak pomalu vjel dovnitř. Další bachař, který se vynořil odněkud ze tmy, na mě mávl a ukázal mi, kde zaparkovat. Znovu jsem vypnul motor a vyskočil z auta. Obešel jsem ho a otevřel dveře u Gibsona. 

  „Hni se, šmejde,“ zavrčel jsem na něj a tvrdě ho vytáhl z auta za ucho. Navzdory tomu, že jsem věděl, že mi to při nejbližší příležitosti vrátí, jsem si možnost trochu ho potrápit užíval. 

  Bachař nám otevřel dveře dovnitř. Na příjmu seděl ještě jeden strážný. Před sebou měl hrnek s kafem. Na něm se skvěl nápis: Nejlepší taťka ve vesmíru. „Sundejte mu pouta, musí projít rámem,“ zavelel. 

  „Si děláte prdel? Myslíte, že jsme mu nechali v análu kudlu? Musíme se ještě vrátit do Plzně, tak nás nezdržujte a vemte nás dovnitř,“ zaprotestoval Kouda. 

  „Předpis je předpis,“ pokrčil rameny náš průvodce. 

  „Ruce nahoru, nebo vás zastřelím. Hned,“ zavelel jsem a namířil na nejbližšího z nich samopal. 

  „To fakt není prdel, tohle je přepadení, hoši,“ dodal Kouda, když bachaři zůstali konsternovaně bez hnutí stát a zírali na mě, jako bych se pomátl. 

  Strážní konečně zvedli ruce. Gibson trhl rukama jako Harry Houdini a jeho pouta se rozpadla. Pak oba bachaře odzbrojil. 

  „Sejmout?“ zeptal se.

  „Ty vole, přece nezabijeme nejlepšího taťku ve vesmíru a jeho kámoše,“ zaprotestoval jsem. 

  „Já je taky nechtěl zabít, ty vole,“ protestoval Gibson. „Šlo mi o to, jestli už můžou do hajan nebo ne.“ 

  „Ještě ne. Kde najdeme Oskara Rádla?“ udeřil na bachaře Kouda. 

  Při vyslovení toho jména se ve strážných něco zlomilo. Zatvářili se zmateně a nejlepší taťka ve vesmíru se pokusil pěstí srazit Gibsona k zemi. Ten si to nenechal líbit. Rychlý direkt na bradu a taťka se sesul na stůl. Aby dílo dokončil, chytnul za ruku druhého bachaře, zkroutil mu ruku za záda a položil ho na zem, aby ho nenapadla nějaká podobná pitomost. 

  Vyndal jsem z kapsy ochranný amulet a pověsil mu ho na krk. Pak jsem vyndal sáček ze starým dobrým grigri, které jsem si nechal poslat z Haiti, a fouknul mu do očí a úst. 

  „Legba Papa bena he, bena he, unda re,“ zadeklamoval jsem a přeběhl mi přitom mráz po zádech. Nesnášel jsem magii. Nikdo z nás. Pokud to jen trochu šlo, vyhýbali jsme se jí, ale když byl někdo očarovaný chlapem, který vykonal sedm lidských obětí, nešlo to jinak, než použít opravdu dobré vúdú. 

  Bachař se zakuckal a pak se na nás podíval, jako by nás nikdy předtím neviděl. 

  „Rádl? Kde je?“ vyštěkl jsem. 

  „Ve své cele. Číslo sedm. Druhé patro. Hlídá ho několik chlapů ve dne v noci,“ odpověděl přerývaně strážný. 

  „Klíče od mříží na chodbách máš?“ zeptal se Hort. 

  Bachař pohodil hlavou ke stolku, na kterém chrněl jeho kolega. Hort je shrábl, až zacinkaly jako rolničky sobů Santa Clause. 

  Kouda pak vytáhl ze své vesty černou krabičku a otevřel ji. Leželo v ní šest injekčních stříkaček. Jednu vpustil do žíly nejlepšího taťky ve vesmíru, druhou do odčarovaného bachaře. Šlo o obyčejné uspávadlo. 

  *   *   *

  Gibson vytál z kotníkových pouzder své pistole: „Jdu první. Petr vzadu, Kouda za mnou, za ním Tomáš,“ nařídil. Poslechli jsme. V akci velel vždycky on. O tom se nediskutovalo. 

  Propletli jsme se prvním patrem. Nejvíc nás zdržovalo hledání správných klíčů při odemykání dveří. 

  „Bacha,“ špitl jsem, když jsem si všiml strážného. Opíral se o zeď a hrál si s mobilním telefonem. Průšvih byl, že jsme se k němu nemohli nepozorovaně přiblížit, aniž by nás viděl. Nezbylo než zahrát divadlo. 

  Zkroutil jsem Gibsonovi ruku za záda, chytl ho zezadu za hlavu a stlačil mu ji dolů. Snažil jsem se tvářit se co nejdrsněji a nejnaštvaněji. Rázným krokem jsme vyrazili k bachaři. 

  Všiml si nás, až když jsme se ocitli sedm metrů před ním. 

  „Co se děje?“ zeptal se. 

  Neodpovídali jsme.

  „Odkud jste? Vás neznám?“ prohlásil nechápavě, ale to už jsme stáli u něj. 

  „Tady nemáte být,“ zaprotestoval, ale v tu chvíli jej Hort vzal samopalem po hlavě. Na čele se mu objevila stružka krve a on se sesul k zemi. Kouda jej pro jistotu ještě počastoval uspávadlem od doktora Rozenbauma (starý rodinný recept). 

  *   *   *

  Podobným způsobem jsme zlikvidovali ještě dva strážné, než jsme se dostali do druhého patra. Celu číslo sedm jsme poznali hned. Hlídkovalo před ní pět ozbrojených chlapů. 

  *   *   *

  Naštěstí ve vězení panoval noční klid. Světla na chodbách svítila tlumeně, takže nás na konci chodby nemohli vidět. My jsme je viděli perfektně, protože světla před Rádlovou celou svítila na plný výkon. Ti chlapi nebyli bachaři, ale vězni. A dlužno dodat, že si bývalý politik a kanibal v jednom nejspíš vybral zdejší elitu. Dva byli Romové. Zatraceně bytelně stavění. Holé hlavy, šířka jak dva statní chlapi, ruce jako normální člověk stehna a za pasem měl každý z nich nůž a bachařskou tonfu. Zbývající tři chlápci byli běloši. Co jim chybělo na svalové hmotě, nahrazovali výzbrojí. Dva měli samopaly, klasické kalašnikovy, a jeden pistoli. Seděli na zemi, tři z nich pokuřovali cigarety a hráli karty. Tihle evidentně vězeňský režim dodržovat nemuseli. 

  *   *   *

  „Prostřílíme se. Nejsou to bachaři, takže seru na výčitky svědomí. Rychlá akce. Než se Rádl vzbudí, vystřelím mu mozek z hlavy,“ zašeptal Gibson. Schovávali jsme se za rohem odbočky do vedlejšího křídla věznice a nakukovali směrem k cele číslo sedm. Nebyl to kdovíjak vychytralý plán, ale nic moc jiného se stejně nedalo provést. Průšvih spočíval v tom, že Rádl nespal. Jen, co Gibson domluvil, otevřely se dveře jeho cely. 

  „Jsem připravený. Přiveďte mi je,“ rozkázal své ochrance. Jeden z Romáků se postavil do pozoru a vyndal z kapsy bachařskou vysílačku. 

  „Doveďte oběti,“ zahlásil a skončil. 

  Tolik k momentu překvapení. 

  *   *   *

  „Rychle, odkud mají dorazit ty oběti?“ zašeptal Kouda. 

  Všichni jsme pokrčili rameny. 

  „Sere pes, jdeme na to. Teď nebo nikdy. Honzo?“ podíval se na Gibsona a všem bylo jasné, že nám osud nahrál příležitost, kterou je třeba chytnout za pačesy. Nebo spíš za ruce, jako v případě Gibsona. Ten schoval do pouzder své bouchačky a my s Hortem ho chytli za ruce. 

  „Hlavu dolů, oběti,“ zavelel jsem a táhnul ho směrem k Rádlově ochrance. 

  *   *   *

  Velmi rychle si nás všimli. Ostatně my se ani nezkoušeli skrývat. 

  Trochu jsem přidal do kroku, a zvýšil tak rychlost celé skupiny. 

  Přestali hrát karty. Vstali. 

  „Héj!“ zařval nejsvalnatější Romák. 

  Přidali jsme ještě víc do kroku. 

  „Stůjte!“ zavelel jeden z bělochů. Zrzek. Nakrátko ostříhaný. Kolem krku měl slušnou jizvu. „Měli bejt tři a mladý. Tohle je nějakej starej feťák!“ křiknul. Zvlášť tu poslední větu jsem hodlal Gibsonovi permanentně připomínat. 

  Zrzek vzal do ruky kalašnikov, který se dosud opíral o zeď. 

  „Teď,“ řekl Kouda. 

  *   *   *

  Gibson padl k zemi. Přitom si z pouzder na nohou bral zpět své pistole. 

  Hort byl ale rychlejší.

  „Ratatatatatata!“ rozeřval se jeho samopal. 

  Můj se přidal jen o pár sekund později. 

  Byl to strašlivý masakr. Těch pět chlapů nemělo nejmenší šanci vystřelit, natož se efektivně bránit. Nejdéle, sotva dvacet sekund, se na nohou udržel jeden z Romáků. Díky množství tuku a svalů, které chránilo jeho důležité orgány před kulkami ze samopalů, měl ještě čas zkusit vyrvat z umírajících rukou zrzka samopal. Jenže Gibson mu včas prostřelil lebku jednou přesně mířenou ranou. Šla lehce nad kořen nosu mezi oči. Lebka se rozprskla a její obsah vyletěl ven. Přísahám, že jsem měl pocit, že vidím, jak mu mozek vystříkl ušima. 

  „Prásk! Prásk! Ratatatatata,“ z druhé strany chodby se rozezněla chaotická střelba mířená směrem k nám. 

  Dorazily oběti a jejich doprovod. 

  *   *   *

  Moment překvapení byl na jejich straně. My se teď nacházeli na nejvíce osvětleném kousku chodby, zatímco oni v temnotě. My se prozradili střelbou na hlídku, zatímco oni měli čas se díky našemu masakru zorientovat, kdo je kámoš a kdo nepřítel. Naštěstí byli ještě dost daleko od nás a navíc nejspíš neuměli moc dobře střílet. Kulky svištěly všude okolo nás. Zavrtávaly se do stěn, odrážely se od kovových dveří cel, ale jen některé nás i zasáhly. Kouda dostal slušnou dávku do hrudi. Naštěstí kryté neprůstřelnou vestou. Padnul k zemi s vyraženým dechem. 

  „Prásk! Prásk!“ Gibson se přitulil k podlaze a začal přesně mířenými ranami eliminovat protivníky. Ve své situaci si vybral nejlepší řešení. Jednak na rozdíl od nás ostatních neměl neprůstřelnou vestu a navíc byl nejlepší střelec. Všiml jsem si, že uspěl hned napoprvé. Chlápek, který stál uprostřed chodby a kosil nás zběsilou střelbou ze samopalu, utrpěl průstřel krku a složil se k zemi. Nebyl jediný. Hned za ním se rozprskla lebka dalšímu příslušníkovi romského etnika. Nebylo v tom nic rasistického. Gibson je měl v plánu pozabíjet všechny. 

  *   *   *

  „Rádl!“ zachrčel Kouda, jak popadal dech. 

  Hort se navzdory kulkám přilétajícím z protější strany chodby rozběhl směrem k cele. Prudce otevřel dveře s číslem sedm a vrazil dovnitř. Modrozlatý záblesk a bývalý policista se rozletěl chodbou na protější stěnu. Narazil do ní ještě silněji, než když si s ním pohrál Habáň. Praštil se do hlavy a k zemi padl už v bezvědomí. 

  *   *   *

  „Bafomet! Ha ga, re na, daran gu. Bafomet!“ rozezněl se celým prostorem Rádlův hlas. Rezonoval chodbou a rozléval se jako rázová vlna do celého vězení. 

  Střelba ustala. Začala se mi motat hlava. Omdléval jsem. Cítil jsem, jak ztrácím vlastní vůli, jak můj mozek přestávají poslouchat vlastní končetiny. Ostatní na tom byli podobně. Gibson přestal střílet a jen se dementně díval někam směrem k otevřeným dveřím cely, za nimiž se nacházel Rádl. 

  S vypětím všech sil jsem levou rukou sáhl do kapsy a vytáhl sáček s posledním kouzlem z Haiti. Věděl jsem, že to bude fakt hnusné, ale musel jsem. Jinak brzy skončím jako dekorace zdejšího stropu. 

  Zatáhl jsem za šňůrku a vmetl si obsah do obličeje. Byl to fakt hnus. Naprostý. Chtělo se mi brečet a zvracet zároveň. Jenže vúdú kouzlo dokázalo alespoň částečně ochromit Rádlovu moc. Začaly mě konečně poslouchat nohy. Udělal jsem pár kroků vzad a schoval se za dveře jeho cely. 

  *   *   *

  „Bafomet!“ křikl Rádl a konečně vyšel ven ze své cely. Mávnul rukou do vzduchu, jako by chtěl zahajlovat, a bezvládný Hort se vznesl ke stropu. 

  „Cvak,“ ozvalo se z mého samopalu místo „ratatatatata“. Došly mi náboje.

  *   *   *

  Rozběhl jsem se a praštil politika zezadu do hlavy. Zamotaly se mu nohy. Znovu a znovu jsem ho mlátil samopalem jako smyslů zbavený. Klesl k zemi. Z hlavy mu tekla krev. 

  „Uhni!“ zařval Gibson. 

  Ustoupil jsem dva kroky vlevo.

  „Prásk! Prásk! Prásk!“ všechny kulky skončily v Rádlovi. Dvě mu vletěly někam do hrudního koše, další mu otevřenou pusou vešla dovnitř a skrz mozek a lebeční kost zase ven. 

  „Prásk! Prásk! Prásk!“ Gibson nehodlal přestat. Provrtal toho parchanta jako ledová kra Titanic. Socialistovo mrtvé tělo se zhroutilo k zemi. 

  „Žuch,“ spadl na zem i Hort. Pořád byl v bezvědomí. 

  *   *   *

  „Doktorá! Doktorá! Stráž! Pomóc!“ rozeřvaly se hlasy z druhé strany chodby. Zdá se, že Rádlova kouzla zmizela stejně jako život z jeho těla. 

  „Byl to okouzlující politik, o tom žádná, ale jestli dovolíš,“ řekl Gibson, vyměnil v jedné ze svých pistolí zásobník a dalších deset ran vystřílel tam, kde měl Rádl srdce. 

  „Jistota je jistota, když si někdo zahrává s magií, je třeba se ujistit, že už nevstane,“ vysvětlil mi Kouda. Opíral se o stěnu a těžce dýchal. Navzdory tomu sáhl do kapsy a vyndal si z ní fajfku. 

  „Nezávidím Chlumské úklid toho bordelu po nás,“ řekl a rozkašlal se úlevou. 

  Pražské Kobky

  „Viagra nebo arginmax? Doktor Uzel doporučuje arginmax, dám si arginmax.“ 

  Mluvil jsem sám se sebou, zkoušel vtipkovat, ale moc mi to nešlo. Byl jsem nervózní. Nešlo o to, že jsem byl za poslední týden pěkně vyčerpaný, alespoň, co se souložení týče (méně outlocitný člověk by řekl, že jsem byl vyšukaný jak pouliční čubka se třema nohama, co nemůže zdrhnout před žádným vořechem, který jde okolo a dostane na ni chuť), ale hlavně jsem se bál toho, co mě v Kobkách čeká. Spolknul jsem tabletku arginmaxu a mocně ji zapil vodou. Pak jsem vyloupl modrou tabletku viagry, hodil ji také do pusy a zapil. 

  Ne že bych měl potíže s erekcí. Od té záležitosti s Bakulgou to všechno většinou fungovalo nadstandardně dobře, ale potřeboval jsem po tom všem, co jsem měl za sebou, nějakou psychologickou vzpruhu pro své libido. Gibsonova skříňka v kanceláři naštěstí obsahovala vše potřebné. Byly tam dokonce i nějaké růžové pilule s čínskými nápisy a obrázkem velkého ztopořeného penisu, ale ty už jsem riskovat nehodlal. Přesně za hodinu jsem objednaný do Pražských Kobek a poprvé jdu do ostré akce sám. Navíc mi na Dominice začalo nějak podezřele moc záležet. 

  „Doprdelepráce, přitom to všechno vypadalo na naprosto pohodový případ,“ řekl jsem svému odrazu v zrcadle. 

  *   *   *

  „Koukáš na mě pěkně hladově. Buď jsi kanibal, nebo přemýšlíš, jak bys mě ojel.“ 

  „Přemýšlím? Ne, ve skutečnosti jsem tě v duchu už třikrát ojel.“ 

  „A líbilo se mi to?“

  „Rozhodně.“ 

  „Polykala jsem?“

  „Jenom jednou.“

  „To není špatný skóre,“ zasmála se.

  Jo, dát si rande s prostitutkou má své výhody. Člověk může o všem mluvit otevřeně. Jenna Germain byla navíc známá prostitutka. Tedy viděli jsme se teprve potřetí v životě, ale už jsme spolu párkrát souložili a také kvůli mně před pěti měsíci zabila ženskou. Dlouhej příběh. 

  „Je fakt, že tenhle kurví outfit je tady trochu nepatřičný. Měla jsem si vzít něco decentnějšího, ale tohle bylo to nejslušnější z mého šatníku,“ pokrčila omluvně rameny a přitom mi odhalila ještě víc ze svých ňader. Neměla podprsenku. Jednak ji nepotřebovala a druhak šlo nejspíš o profesní deformaci. Její prsa jsem si pamatoval v celé jejich nahé kráse, ale je fakt, že takhle rafinovaně, jen z půlky nebo spíš tří čtvrtin odhalená, mě přitahovala mnohem víc. 

  Café Jedna, kde jsme se setkali, nebyl žádný luxusní podnik. Šlo o příjemnou kavárnu navštěvovanou nezávislými umělci, hipstery, nadějnými podnikateli, co mají rozjetý už svůj čtvrtý start up (a tentokrát to vyjde), a intelektuály všeho druhu, ale o to víc tu Jenna v černých šatech s výstřihem, na který běžně v Hemingway baru balí zoufalé třicítky pracháče, razila. Jenže já do Hemingway baru ani do Blue lightu, kam by zapadla, nepatřil. Pravda, co jsem začal dělat pro Koudu, zlepšila se moje finanční situace několikanásobně, ale v duchu jsem byl pořád univerzitní pedagog, který platí nájem jen díky shánění grantů. 

  „Něco od tebe potřebuji,“ řekla, když nám servírka donesla už třetí dózu s vínem. Dívala se trošku plaše, jestli mě tím nezklamala, ale já jsem s něčím podobným počítal. Když mi včera zavolala, že by mě ráda viděla, došlo mi, že ve skutečnosti něco potřebuje. Byla to pornoherečka a prostitutka, ta měla sex v práci, nepotřebovala balit chlapy jako já a pokecat o sociální a kulturní antropologii nebo religionistice také určitě netoužila. Důvod, proč mě vytáhla ven, musel být pracovní. 

  „O co jde?“

  „Ztratila se holka. Včera. Jana. Dělala u nás v klubu. Děsná čubka odněkud ze Slovenska. Znáš to, čím víc z východu, tím víc ambicí a tím větší zahořklost, když se touha po úspěchu nenaplní a místo toho ti v Praze osud vypráší kundu. Nesnášela jsem ji. Upřímně řečeno, člověk by se kvůli ní dal na křesťanství, aby se ujistil, že existuje peklo, ve kterém skončí,“ usmála se hořce a zapila tu triádu nenávisti pořádným lokem bílého vína. 

  „Některé křesťanské církve peklo nemají,“ zasmál jsem se. 

  „Kdyby ji znaly, zavedly by ho, věř mi,“ odvětila hořce. „Ale o to nejde. Kdyby zmizela jenom ona, oddechla bych si, bouchla s holkama šampaňské a pustila ji co nejdřív z hlavy. Jenže za posledních dvacet dní je to už čtvrtá holka z branže, co zmizela beze stopy. Občas se to stává. Některá se zamiluje, odjede s chlapem a už o sobě nedá vědět, jiná najde víru nebo tak něco a taky ze dne na den zmizí, ale tohle je už strašně moc holek. Mluvila jsem o tom s jedním chlápkem z ÚOOZ, který k nám chodí bičovat černošský dvojčata, a ten říkal, že s tím nic nemůže dělat, pokud se nenajde tělo, a tělo žádný z těch holek se nenašlo. Možná by to mohl být případ pro vás,“ pokrčila rameny. 

  „Pro nás ani tak ne, protože Kouda, Hort i Gibson jsou teď pracovně v Izraeli a těžko můžu brát případy sám, ale můžu zkusit ve volném čase zapátrat. Nezávazně. Ale musíš mi k tomu dát víc informací.“ 

  „Jak jsem řekla, čubka. Kvůli prachům udělá, co si zákazník řekne,“ odvětila Jenna. 

  „Já myslel, že všechny prostitutky udělají, co si zákazník řekne.“ 

  Vrhla na mě pohled, jako bych ji smrtelně urazil. 

  „Všechny ne. Většina holek v lepších klubech má své limity. Třeba já mám anální sex. Nedělala bych ho, ani kdyby to léčilo rakovinu. Tyhle mrchy ale dělaj všechno, a stálí kunčafti to pak chtěj taky po nás,“ otřásla se odporem. 

  „Dobře, Jenno, chápu, ale mně by se spíš hodily informace typu, kde bydlí, s kým se stýká, a nějaká fotka, třeba. Stejně tak i všechno, co víš o těch ostatních holkách.“ 

  „Aha, dobře. Všechno ti zítra pošlu e-mailem, teda pokud mi ho dáš. Mimochodem, ve skutečnosti se jmenuji Dominika,“ zaculila se a nahnula se tak, že ukázala půlce podniku všechny své přednosti. Hipsterovi od vedle upadl iPhone do veganské polívky. 

  *   *   *

  Rozloučili jsme se asi po hodině nezávazné konverzace. Bylo kolem deváté. Jenna spěchala do práce, já domů. Potřeboval jsem ještě dohledat nějaké materiály pro Koudu. Poprvé, co jsem pro něj pracoval, mě nezasvětil do všech detailů případu. Zmizeli nečekaně pravidelnou linkou Praha – Tel Aviv do Izraele před dvěma týdny a od té doby mě jenom bombardovali požadavky na informace o kabale, křesťanství, zázracích spojených s kultovními předměty křesťanské teologie a také tuny textů a esejů o starozákonních příbězích. Dost mě ta nevědomost frustrovala, ale vždycky mě odbyli tím, že je to pro mou bezpečnost. O to víc mě hledání ztracené prostitutky zaujalo. Koneckonců, když oni dělají na něčem sami, proč bych nemohl já? 

  Kolem půlnoci jsem dal všechno dohromady a poslal e-mail s požadovaným elaborátem. Obratem mi přišel e-mail od Gibsona potvrzující převzetí. Chvíli jsem váhal, ale pak jsem vytočil jeho číslo do Izraele. 

  „Copak, mladej? Nemůžeš spát?“ zeptal se. 

  „Jo, chybíš mi,“ odvětil jsem a Gibson na druhé straně se zasmál. „Hele, obrátila se na mě Jenna Germain, ta prostitutka ze Suchánkova případu. Ztrácej se jim holky. Chtěla radu, co s tím. Kdybys to řešil, jak bys na to šel?“ 

  Gibson byl bezesporu vulgární neotesanec, ale pod tou maskou se skrýval brilantní detektiv s úsudkem na úrovni Hercula Poirota. Tedy až na to, že Poirot samozřejmě neprděl v přítomnosti dam a neměl v oblibě slovo mrdat. 

  „Tohle bylo docela běžný v devadesátých letech. Tenkrát prostituce dost vydělávala a holek bylo málo, tak si je gangy navzájem kradly. Kolem roku dva tisíce to skončilo. Obecně vzato se ti nevyplatí nutit nějaký holky k prostituci nebo krást zkušený kurvy, protože na trhu je větší nabídka než poptávka. Kurvy jdou s cenama dolů, a když otevřeš bordel, máš hned plno zájemkyň o práci,“ zamýšlel se. 

  „Takže myslíš, že by mohlo jít o únosy za účelem vražd. Třeba na orgány?“ Tohle vypadalo na příliš velké sousto pro mou maličkost. 

  „No, prostitutku bych na orgány pro sebe určitě nechtěl, víš jak, všechny ty nemoci, nestojí to za to. Klidně je ale může nějakej magor vraždit. Nebo se taky sebraly samy a zmizely, víš jak to chodí. Čistě teoreticky by je mohl někdo třeba unášet, aby je prodával na věci, který by samy nechtěly dělat. Fakt nevím.“ 

  „To poslední, to z ní logicky. Dobře, díky za radu. Vyřídím.“ 

  „Tomáši,“ ozval se Gibson naléhavým hlasem.

  „Ano?“

  „Nedělej žádný kraviny. Seď na prdeli. Až se vrátíme, společně na to mrkneme, jo?“ 

  „Jasný, neboj,“ ujistil jsem ho a už v tu chvíli jsem věděl, že ten kurví případ rozhodně beru. 

  *   *   *

  Druhý den mi Jenna, tedy vlastně Dominika, poslala fotky čtyř holek, které v posledních dnech zmizely ze svých klubů a privátů. Šlo o fotky z různých večírků, které se v těch privátech pořádaly. Docela mě to překvapilo. Netušil jsem, že je v nevěstincích takový bujarý společenský život. 

  Přes noc se mi ta záhada trochu rozležela v hlavě a došlo mi, že pokud jde po těch prostitutkách nějaký vrah, tak bez kriminalistických metod Gibsona a Horta nemám šanci s tím cokoliv udělat. Zbývala jediná šance a to, že ty holky někdo nutí někde k něčemu, co by ani „čubka ze Slovenska“ Jana dobrovolně neposkytovala. Napojil jsem se na diskusní fórum placenecubky.net, kde chlapi hodnotili dostupné prostitutky po celé republice. Bylo to fascinující. Každá měla své fanoušky i odpůrce, některou chválili za schopnost sání při orálním sexu, jinou naopak pomluvili kvůli sice velkým, ale velmi nepevným prsům, případně doporučovali nebo naopak zavrhovali ženy podle velikosti vagíny či klitorisu. Spojil jsem se s těmi nejaktivnějšími hodnotiteli, chlápky, kteří byli něco jako Petra Pospěchová ve světě úplatného sexu, a tahal z nich informace o klubech a podnicích, kde se dá dostat něco speciálního, kde si člověk může užít naprosto všechno a holka proti tomu vůbec nic nenamítne. Za půl hodiny jsem měl seznam delší než starej Schindler. 

  Svět byl vážně zvrácený místo. 

  *   *   *

  Začal jsem v Klubu u vřískajících kočiček. Šlo o slepou stopu. Pracovaly tu jenom Asiatky. Dal jsem si panáka pančované tulamorky za tři stovky, pomodlil se, abych neoslepnul, a šel o bordel dál. 

  Nadějně to vypadalo v Clubu575. Zařídili ho ve stylu vězení. Nahé holky tancovaly v celách a zavěšených klecích houpajících se u stropu, na krku obojky a některé z nich měly v zadku vražený speciální koňský ocásek. Když si člověk některou z nich objednal, přilezla po čtyřech a přinesla si v zubech i žokejský bičík. Zaplatil jsem si jednu holku a měl s ní normální sex. I ten ocásek jsem jí vyndal. Nakonec jsem z ní vytáhl i pár informací. Bylo jí pětadvacet, doma měla čtyřleté dítě a manžela, který dodělával medicínu, takže ho živila na studiích. 

  Studio Madam Diany si na indexu bizarnosti stálo ještě o něco výš. Madam Diana byla čtyřicetiletá blondýna, celá v černé kůži. Když jsem do klubu dorazil, stálo tam pět nahých holek s obojkem kolem krku na asi dvoumetrovém tenkém, ale pevném řetězu, který madam svírala. Vybral jsem si jednu blondýnečku, mohla mít sotva dvacet. Klekla si na čtyři, olízala mi ruku jako věrný pes a s nějakým tím haf si mě odvedla do pokoje. Přišlo mi to tak šílené, že jsem s ní ani nesouložil. Jen jsem jí zakázal štěkat a nechal si od ní udělat rychlý blow job. Všechny holky u Madam Diany pracovaly dobrovolně. Dokonce se prý jednou pár uchazeček i porvalo o to, kdo tu bude smět pracovat. Doba byla zlá. 

  *   *   *

  Následující den jsem obrazil další tři kluby a dvakrát si zasouložil. Kromě toho, že jsem si připadal  pěkně vyšťavený a unavený, jsem byl i naštvaný. Můj rozpočet byl chudší o skoro třicet tisíc, ale já nebyl ani kousek dál k vyřešení případu. Sedl jsem si k internetu a znovu se zalogoval na Placené čubky. „Prošel jsem váš seznam a je to nuda. Tohle všechno už jsem zažil. Chci něco víc. Chci ženskou, se kterou budu moci zacházet jako s hadrem, ženskou, co jí budu moci dělat věci, které jsou třeba i nelegální,“ napsal jsem třem z chlápků, kteří se mnou komunikovali, a šel spát. 

  Ráno jsem našel dvě zprávy. První chlápek mi napsal, že jsem magor a nemám ho už otravovat, druhý mi ale odepsal něco mnohem zajímavějšího: „Královská třída 62. Heslo je Pražské Kobky. Jednotná cena deset tisíc. Užij si to a podej zprávu.“ 

  *   *   *

  Přes den jsem se znovu musel hrabat v kabale, ale po tom, co jsem navečer odeslal Koudovi zprávu, jsem se mohl vrátit k pátrání po prostitutkách. Královská třída byla ulice na Starém Městě. Samotné číslo popisné určovalo velký dům s kořeny až někam do středověku. Sídlily tam nějaké firmy s vlastníky na Kajmanských ostrovech a v Belize. Žádný klub tam oficiálně neexistoval. To vypadalo slibně. Tak slibně, že jsem si do pouzdra na noze dal CZ 75. 

  Dorazil jsem někdy kolem druhé hodiny ráno. V tu dobu mají všechny bordely a priváty ještě otevřeno, ale už v nich není tak čilý ruch jako před půlnocí. V celém domě se nesvítilo. Vypadal naprosto tiše, starobyle a nevýrazně. Na zvoncích se skvěla jména firem, které jsem objevil už na internetu. Jeden zvonek na konci neměl žádné označení. Na rozdíl od těch nad ním ale vypadal pěkně ohmataný. Zazvonil jsem. Počkal jsem asi půl minuty a pak zazvonil znovu. 

  „Ano?“ ozvalo se z reproduktoru.

  „Pražské Kobky,“ odvětil jsem. 

  „Jdu si pro vás,“ řekl chlápek na druhé straně. 

  *   *   *

  Otevřel mi malý podsaditý mužík. Hlavu měl dokonale holou stejně jako bradu, zelené oči a zhruba padesát let. Trošku mi v něčem připomínal Gibsona. Na sobě měl špatně padnoucí hnědé sako a černé džíny. Nastavil ruku v jasném gestu. Vytáhl jsem z kapsy dvě pětitisícovky, které záhy zmizely kdesi v kapse jeho kalhot. Ta cena byla neuvěřitelná. Naprosto šílená. I v tom nejdražším bordelu na Václavském náměstí bych si za to dopřál vířivku s třemi ženskými, z nichž jedna by byla blondýna, druhá černoška a třetí Filipínka. Jennu bych za to měl na celou noc i s bednou šampaňského. 

  Chlápek mi podržel dveře a pak mě zavedl do sklepa. Tam stály obrovské ocelové dveře se zeleným nátěrem. Vypadaly jak od protiatomového krytu. Vyťukal na ně rytmus skládající se z dvaceti poklepů a dveře se otevřely. Na druhé straně se objevil chlápek, který vypadal jako věrná kopie mého průvodce včetně oblečení. Až na to, že byl zvětšen v měřítku jedna ku třem. Nemluvil. Jen nás pustil dovnitř a dveře zase zavřel. 

  „Eh,“ vydal jsem ze sebe překvapeně. 

  *   *   *

  Tohle nebyl sklep, ani protiatomový kryt. Nacházeli jsme se v gotickém podzemí, které si svou rozlohou nezadalo s běžnými zámeckými sály. Klenuté stropy se tyčily zhruba do výšky pěti metrů a místnost, v níž jsme se hned za dveřmi a krátkou chodbou klesající lehce dolů ocitli, mohla mít přes sto padesát metrů čtverečných. 

  „Jste v Kobkách poprvé?“ zeptal se Prcek. Alespoň tak jsem si ho překřtil. Proti Dlouhánovi to byl vážně trpaslík. 

  „Ano, kamarád mi to doporučil. Hledal jsem něco extra,“ odpověděl jsem. 

  „Pak jste tady správně,“ usmál se a lusknul prstem. Z chodby, která zrcadlově přiléhala ke vstupu, přiběhl chlápek v naprosto stejném oblečení. Tenhle měl ale vlasy a dokonce i vousy. Mohlo mu být sotva třicet. 

  „Kamil,“ představil se. „Prosím, následujte mě,“ ukázal rukou do míst, odkud přišel. 

  *   *   *

  Vedl mě do široké chodby osvětlené jen mihotavým světlem úsporných zářivek. Chodba měla na obou stranách velké dřevěné dveře. V každých z nich bylo malé otevírací okénko. 

  „Muži nebo ženy?“ zeptal se.

  „Ženy.“

  „Dobře, muži jsou až na konci. Začneme tedy tady. V každé kobce se nachází jedna žena. Je nahá a čeká jen na vaše potěšení. Smíte si s ní naložit, jak chcete. Jen ji nesmíte zabít,“ mluvil naprosto stejným neutrálním tónem, jako průvodci na zámku vyprávějí o vlastnických změnách v sedmnáctém století. Měl jsem co dělat, abych zachoval chladnou tvář. 

  „Vše v celách se nahrává na kameru. Záznam nikdy neopustí Pražské Kobky. Jsme diskrétní, stejně jako musíte být vy o všem, co se tady děje. V případě zájmu video se svým zážitkem dostanete při odchodu na flesh disku. Je to jen pro vaše použití. Pokud se video dostane do cizích rukou nebo bude vystaveno na internetu, pak…,“ zašklebil se a zakolébal přitom hlavou. Tohle gesto mohlo znamenat cokoliv od soudní žaloby po podříznutí krku panem Dlouhánem. 

  Otevřel kryt okénka prvních dveří a nechal mě nahlédnout dovnitř. Na velké posteli tam skutečně ležela nahá dívka. Měla roztažené nohy a zírala kamsi do stropu. Mohlo jí být sotva sedmnáct. Podíval jsem se blíž, ale nepřipomínala mi žádnou ze čtveřice holek, jejichž fotky mi poslala Dominika. Zavrtěl jsem hlavou a Kamil mě odvedl dál. V některých celách se nacházeli zákazníci, přesto jsem směl nahlédnout dovnitř, kdyby se mi náhodou některá dívka líbila. V brunetce, která zrovna lízala zadek asi padesátiletému černochovi, jsem poznal jednu z hledaných prostitutek. Tuším, že se jmenovala Andrea. 

  Bingo! Zajásal jsem v duchu, ale chtěl jsem zjistit víc. Kamil už byl ze mě trochu nešťastný, protože jsme nahlédli už do dvanácti kobek, z nichž jen čtyři měl obsazené, a já si stále nevybral. 

  „Zbývají poslední čtyři ženy. Pak už jsou jen muži,“ pokrčil rameny, aby mě povzbudil. Nahlédl jsem do další kobky a objevil svůj druhý úlovek. Za dveřmi se nacházela Slovenka Jana. 

  „Tuhle si vezmu,“ mrknul jsem na průvodce. Kamil si úlevně oddechl, vyndal klíče a odemkl mi. 

  Jen jsem vešel dovnitř, přešla Jana z lehu do svůdné pozice na čtyřech. 

  „Můj pane,“ zavrněla vzrušeně a dveře se za mnou zavřely. 

  Vůbec nepůsobila jako „děsná čubka“. Mile se usmívala a přitom cudně klopila zrak, aby se mi nedívala zpříma do očí. 

  „Jak tě mohu potěšit? Udělám cokoliv. Líbí se mi jakákoliv zvrácenost. Vše, co chceš se mnou dělat, mě bude vzrušovat,“ řekla to tak, že bych uvěřil tomu, že to myslí upřímně. Nejspíš byla vážně dobrá herečka a zatraceně dobrá prostitutka. 

  Popošel jsem k ní. Natočila ke mně hlavu a olízla mi kalhoty v rozkroku. Vzrušilo mě to. Nahnul jsem se k ní a zašeptal jí do ucha: „Jano?“ 

  Trošičku, takřka neznatelně, sebou ucukla, když uslyšela své jméno. „Říkej mi, jak chceš. Můžeš mi dát jakékoliv jméno. Můžeš mi říkat jakkoli. Třeba čubko, děvko, otrokyně, onuce. Každé jméno, které mi dáš, se mi bude líbit,“ řekla s lehkým slovenským přízvukem a začala mi olizovat prsty na levé ruce. Úplně mnou proběhl elektrizující proud energie a ve slabinách mi zacukalo. Nikdy by mě nenapadlo, že něco takového může být tak vzrušující. 

  „Petro?“ zkusil jsem. Tentokrát žádná výrazná reakce.

  „Chceš-li, jmenuji se Petra,“ usmála se a začala mi místo ruky zase olizovat rozkrok. Lízala mi kalhoty, jako by to byla smetanová zmrzlina. Byl jsem si stoprocentně jistý, že jsem našel Janu z Dominičina klubu, ale vůbec to nevypadalo, že by ji tu drželi násilím. I když těžko říct. Mrknul jsem na oko kamery v pravém rohu, která vše snímala. Musel jsem zůstat nenápadný. Těžko bych teď odsud mohl odejít jen tak. Nezbylo mi než si rozepnout poklopec a stáhnout kalhoty i s trenýrkami. Jana hned vzala můj penis do pusy a začala jej hladově sát a olizovat. 

  „Fakt mám těžkej život,“ povzdechl jsem si v duchu. 

  *   *   *

  Navzdory dobrodružstvím předchozích dní mě Jana dokázala velmi rychle vzrušit a tím pádem i přinutit k orgasmu. Vše, co jsem ze sebe vypustil, polkla a pak mi ještě začala hladově olizovat penis. 

  „Jsi spokojený? Mohu pro tebe ještě něco udělat?“ zeptala se a vypadala, že dychtí jenom po tom, abych po ní něco chtěl. Znovu jsem se k ní naklonil, jako bych ji chtěl políbit za ucho. 

  „Drží tě tu násilím? Mohu tě odsud dostat,“ špitl jsem. 

  „Mohu pro tebe ještě něco udělat?“ řekla, jako by mě neslyšela. 

  Zavrtěl jsem hlavou a nasadil si zpátky kalhoty. 

  „Byla jsi skvělá,“ poplácal jsem ji po hlavě. Spokojeně zavrněla a olízla si svůdně rty. 

  Vyšel jsem ven. Na chodbě už na mě čekal Kamil. 

  „Chcete své video?“

  „Samozřejmě,“ pokýval jsem hlavou. „A určitě se ještě vrátím. Ta mrcha byla tak šikovná, že jsem se hned udělal,“ mrknul jsem na něj spiklenecky jako zkušený prasák na zasvěceného komplice. To mrknutí mi opětoval. 

  *   *   *

  Místo tramvají jsem vyrazil na Václavák pěšky. Potřeboval jsem si uspořádat myšlenky. Pražské Kobky vypadaly velmi bizarně, ale nepřišly mi až o tolik drsnější než předchozí kluby. Snad jen, že tenhle si zakládal na diskrétnosti a jisté výlučnosti. Cestou jsem zavolal Dominice. Zrovna jí končila šichta. Pozval jsem ji na hamburger u McDonald’s na Václaváku. Mezi turisty, zpitými Pražany, feťáky a zloději z nedalekého Hlaváku jsme se tady ve čtyři ráno dokonale ztratili. 

  „V životě jsem o tom podniku neslyšela,“ zakroutila hlavou, když dojedla svůj Big Mac. „Nikdy nikdo od nich nelanařil holky, žádná coura neříkala, že by tam kdy pracovala. Musí to být hodně nový podnik. A ty ceny, to je fakt mazec.“ Tu hlavu si málem vykroutila. Skočil jsem jí ještě pro jednoho Maca a dvojité hranolky, aby se uklidnila. 

  „Jsem si jistý, že nebyla zfetovaná. Ještě v tom může být magie. Bylo to celé zvláštní, hodně zvláštní. Ta holka vypadala omámeně, ale sama jsi říkala, že se dokáže vlísat každému klientovi a udělat cokoliv, ne?“ 

  Dominika jen pokrčila bezradně rameny. 

  „Je-li v tom magie, zjistíme to. Počkám ale, až se vrátí Gibson s Hortem a Koudou. Pak to ověříme, ano?“ 

  Dominika se při tom mém proslovu ošívala, jako kdyby měla v zadku roupy. „Zkusím sama zjistit mezi holkama, jestli tam někdo nedělal, ale neboj, budu opatrná. Když tak dám vědět, jo?“ 

  „Domluveno,“ řekl jsem a ukradl jí poslední hranolku. 

  *   *   *

  Další tři dny mě Kouda zavalil prací, takže jsem se jenom hrabal v archivech a knihovnách a posílal mu analýzy do Izraele. Chvílemi mě napadalo, že některé věci vlastně nepotřebují, jen mě po tom rozhovoru s Gibsonem chtějí nějak zabavit, abych neměl čas tropit hlouposti. Jenže Pražské Kobky mi nedaly spát. Pouštěl jsem si to své porno s Janou, které nahrála kamera, a pořád se mi na tom něco nelíbilo. Měl jsem kvůli tomu i noční můry. Zdálo se mi o slovenské prostitutce a také o mně, jak jsem v jedné z těch kobek uvězněný do konce života. Vzbudil jsem se zpocený ve tři ráno. Dal jsem si sprchu, uvařil kafe a zavolal Dominice. Nebrala to. Nejspíš šuká přes čas. Vytáhl jsem si z knihovny všechny spisy o starověkém čarodějnictví a až do rána dělal to, co nejvíc nesnáším hned po telefonátech vlastní matce – čaroval. 

  *   *   *

  Vytrvale zvonící telefon mě vzbudil krátce před polednem. To znamená, že jsem spal asi tři hodiny. 

  „Ano?“

  „Doktor Kosek?“

  „Jo, to jsem já v celé své rozespalosti. Co chcete?“

  „Jsem Luisa od Jenny z klubu. Teda jako Dominiky…“

  „Jasně, vím, o koho jde.“ 

  „Včera nepřišla do práce a ani se neomluvila. Říkala, že když se to stane, mám volat vás.“ 

  Zatajil jsem dech.

  „Pražské Kobky,“ zaklel jsem potom.

  „Jo, o tom furt mluvila. Byla tím posedlá,“ zareagovala prostitutka.

  „Díky za informaci, Luiso, postarám se o to,“ řekl jsem a zavěsil. 

  *   *   *

  Zkoušel jsem ještě spát, ale nešlo to. Nakonec jsem se sbalil a odjel do sídla Advokátní kanceláře JUDr. Zdeňka Koudy. Gibson tam měl ve skříňce prášky na spaní. Používal je, když se jednou za rok proti němu spikly bejvalky a chtěly zvýšit alimenty. Pilulky zabraly. Probral jsem se až v devět. Bolela mě hlava a měl jsem sucho v hrdle. V kuchyňce jsem vyžahl litr vody se šťávou a pak si z konzervy vepřového masa ve vlastní šťávě a sáčku rýže uklohnil rizoto. V jedenáct jsem si dal kafe a pak znovu otevřel Gibsonovu skříňku. Byl jsem nervózní, zatraceně nervózní. Budu potřebovat nějakou vzpruhu libida… 

  *   *   *

  Vzal jsem si naše nejméně nápadné auto – Škodu Yeti. Koupili jsme ji při obnově našeho vozového parku, který tak utrpěl při Rádlově případu. Nešetřili jsme, vše šlo z náhrad od Úřadu vlády. Zaparkoval jsem několik bloků před Královskou třídou. Zbytek jsem došel pěšky. Zazvonil jsem na neoznačený zvonek. Tentokrát to trvalo o něco déle, než se někdo ozval. Nejspíš mají frmol. Bylo teprve před půlnocí. 

  „Pražské Kobky,“ zahlásil jsem do interkomu.

  Za minutu přišel Prcek. Usmál se na uvítanou, jako by rád viděl starého známého. Nastavil ruku a já mu do ní vložil deset tisíc. Tentokrát v pěti dvoutisícovkách. Opět je tím naučeným gestem nechal zmizet a podržel mi dveře do sklepa. Za ocelovými vraty stál pan Dlouhán. I když počkat. Když jsem se na něj pečlivě zadíval, vypadal trošku jinak. 

  „Jsou to bratři. Lidé si je často pletou,“ zakřenil se Prcek, který si všiml, jak na dveřníka civím. 

  *   *   *

  S tím frmolem jsem měl pravdu. Ve dveřích jsem se minul s dvojicí čtyřicetiletých chlápků s vizáží byznysmenů. Zrovna si navzájem upravovali kravatu. Vyhnuli jsme se jen těsně, a zatímco oni měli své dobrodružství v Pražských Kobkách za sebou, já se do něj teprve pouštěl. 

  Procedura zůstala stejná jako posledně. V podzemním sále si mě vyzvedl Kamil a postupovali jsme od dveří ke dveřím. Zaujalo mě, že se ke svému zboží chovají jako v supermarketu. Také totiž měnili umístění nabídky v jednotlivých celách. Například Jana teď čekala už ve čtvrté cele. Změnilo se i působiště Andrey. Našel jsem ji o dvě cely dál než posledně. Byla plně zaujatá asi šedesátiletým chlápkem, který měl na sobě velkou plenu proti úniku moči a mladá dívka mu olizovala prsty na nohou. 

  „My nesoudíme, jen poskytujeme každému, po čem touží,“ zašeptal Kamil, když si všiml, jak jsem od toho výjevu nemohl odtrhnout oči. Snažil jsem se zachovat ledový klid. Zatím mi to šlo. Větší zkouška mě totiž čekala o celu dál, kde se nacházela Dominika. 

  *   *   *

  Musel jsem se ovládnout. Koncentroval jsem všechnu vůli do zklidnění srdce a dechu. Obojí se najednou rozhodlo, že zdvojnásobí své obvyklé tempo. Dominika měla pravdu. Ti parchanti unášejí prostitutky proti jejich vůli. Teď zbývalo jen zjistit, jestli je v tom magie, nebo čiré násilí. Pokud to první, vyřešíme to s partou od doktora Koudy, pokud ne, zavolám Chlumské a do dvou hodin je tu policejní komando z URNy. 

  „Bohužel, tato zrzka je obsazena, ale máme zde ještě jednu podobnou, ta je teď volná,“ upozornil mě Kamil, když jsem u okýnka stál ještě déle než u toho dědka převlečeného za batole. 

  S Dominikou si to právě rozdávala možná stokilová matróna. Dřepěla jí nad hlavou, takže měla svůj rozkrok kousek na prostitutčinými ústy, a nechala se od ní vzrušovat jazykem. Vypadalo to, jako by se slon rozhodl mít sex s veverkou. Tiskla ji pevně stehny, svíjela se v extázi a tuk na zadku se po ní těmi krátkými pohyby dopředu a dozadu převaloval jako vlny na pláži. 

  „Tu zrzku bych chtěl. Vzrušilo mě, co s ní dělá ta dáma,“ odsekl jsem Kamilovi. Vzpomněl jsem si totiž, jak posledně tvrdil, že pokud se mi zalíbí některá z dívek, která je obsazená, mohu počkat. 

  „Následujte mě,“ naznačil rukou a vyrazili jsme dál do chodby. Po chvíli skončila část s celami a došli jsme ke křižovatce. Z ní dál vybíhaly čtyři chodby. Jedna začínala schodištěm, které sestupovalo dolů. Tenhle komplex rozhodně nekončil pod domem číslo 62. Musel vést někam hlouběji. Buď pod Staroměstské náměstí, nebo kamsi do hlubin židovského města. 

  Kamil mě vmanévroval do útulné místnosti skryté za dřevěnými dveřmi. Vypadala jako klub pro gentlemany. Stály tu tři karetní stolky, osm kožených křesel a dvě knihovny. V nich ležely hodně zvláštní knihy. Všechny v angličtině. Vesměs vydání před rokem 1950 a zhusta klasické romány od Charlese Dickense či Emilie Bronteové. Nejspíš tu někdo vykoupil nějakou pozůstalost nebo udělal jednorázovou objednávku v antikvariátu. Začetl jsem se do Pýchy a předsudku. Po pár stránkách mě ale vyrušil Kamil. 

  „Vaše dívka je připravena.“ 

  *   *   *

  Dveře kobky za mnou zacvakly a Dominika, hezky umytá a vonící nějakým lehkým nevtíravým parfémem, se posadila na posteli do stejné polohy jako předtím Jana. Vypadala plná energie a elánu, jako by za sebou neměla olizování vorvaního poštěváčku. 

  Už od pohledu bylo jasné, že si mě vůbec nepamatuje. Schválně jsem se nedíval na kameru na stropě, ale její přítomnosti jsem si byl zatraceně dobře vědom. 

  „Vzrušuj se. Ukaž mi, jak si to děláš,“ poručil jsem hlasem, který měl být dostatečně velitelský jako vzrušený. Vzhledem k nervozitě jsem měl v kalhotách slimáka. „No tak, spolknul jsem dvě pilule, to musí účinkovat, ne?“ vyslal jsem tichou modlitbičku farmaceutickému průmyslu a popošel blíž k Dominice. Snažil jsem se dostat se do mrtvého bodu kamery, jak mě to učil Petr Hort. 

  Prostitutka se mezitím dostala do varu. Nejdřív si olízla prsty a pak si je strčila mezi nohy. Zkušenými pohyby pak rejdila po své pochvě a vzrušovala se. 

  „Ach, ach,“ vzdychala a já konečně ucítil v kalhotách známé napětí. 

  Sundal jsem si košili a triko a při rozepínání kalhot jsem vylovil z jedné kapsy zašpuntovanou zkumavku s čirou tekutinou. Tedy čirá byla, když jsem ji ráno míchal. Teď vypadala jako šťáva z rozmačkaných malin. 

  „Pane Bože,“ ujelo mi z úst.

  „Ach ano, bože můj, ano,“ vzdychala Dominika, jak si pořád rejdila rukou v rozkroku. Podle toho, jak se kroutila, nejspíš narazila na svůj bod G. 

  Ve zkumavce se nacházela babylonská voda. Její tři tisíce let starý recept mi prozradil Kouda, když mě najímal. Šlo o nejspolehlivější známý detektor magie. Pokud voda změnila barvu, vyskytovala se v oblasti prokletí, kouzla, démoni nebo cokoliv paranormálního. Takhle sytou červenou jsem ve zkumavce ještě nikdy nespatřil. 

  Opatrně jsem si sundal kalhoty. Šlo mi to pomalu, protože jsem přitom musel celou dobu skrývat pouzdro s pistolí připevněné na pravé noze. Nakonec jsem vytvořil hromádku, ve které zůstala bouchačka hezky v nohavici. 

  Teď to nejtěžší. Potřeboval jsem zjistit, jak moc je Dominika posedlá či uhranutá. Nejjednodušší cesta spočívala v dělání věcí, které byly proti její přirozenosti. Přišel jsem k ní a vlepil jí facku. Hlava jí odletěla, až se málem praštila o zeď. Trošku jsem to přehnal. Na tváři jí zůstal červený otisk. 

  „Miluji, když se zlobíš. Jsem kus hadru, dělej si se mnou, co chceš,“ procedila vzrušeně skrz zuby a olízla mi smyslně prsty, kterými jsem ji udeřil. 

  Konečně jsem pořádně pochopil, za co zákazníci platí takové prachy. Ty holky jsou tak zblbnuté magií, že si nechají líbit fakt cokoliv. Naprosto cokoliv. Znovu jsem ji praštil a znovu stejná reakce. Co dál? Můj násilnický repertoár nebyl právě bohatý. No jasně. Anální sex! 

  „Ani kdyby to léčilo rakovinu,“ řekla mi Dominika, když mi svěřovala ten svůj případ, který nás dostal až sem. Chytil jsem ji pevně za zadeček a strčil jí palec do řitního otvoru. 

  „Ano, ach ano, hlouběji,“ zareagovala v rozporu ke všem svým předchozím prohlášením. 

  Protože byl můj penis dokonale tuhý, prostě jsem prst vyndal a narval jí ho tam. Šlo to ztuha, ale pár vytažení a zase vražení a byl jsem tam, že hlouběji to nešlo. 

  „Ano, ano, ano,“ kvílela Dominika v agonii. Vůbec ji to nezlomilo. Praktika, které se ze zásady vyhýbala, ji teď dováděla do extáze. 

  Lhal bych, kdybych tvrdil, že mě to nevzrušovalo. Nebyl jsem fanoušek téhle kratochvíle, ale Dominika, ta se mnou dělala divy už jenom ze své podstaty. Zatraceně, rajcovala mě, i když jsme měli pod postelí mrtvolu. Cela s divnými týpky, hromadou unesených prostitutek a magií neznámého původu proti tomu nebyla vůbec nic. Párkrát jsem přirazil a mé dobrodružství skončilo. Chlápek sledující videa z mých dobrodružství mi nejspíš brzo doporučí něco na předčasnou ejakulaci. 

  *   *   *

  „Ještě jsme neskončili, holčičko,“ řekl jsem nahlas, aby nás náhodou Kamil nevyrušil v domnění, že mám padla. Dominika po tom prohlášení zavrněla blahem, jako by nikdy v životě netoužila po ničem jiném než po další dávce análního sexu. 

  Prohrábl jsem nenápadně hromádku na zemi a z boční kapsy svých černých kalhot vyndal čarodějnickou panenku vlastní výroby. Vytvořil jsem ji podle návodu z jedenáctého století. Byla slaměná, s dutým vnitřkem. V něm se skrývala hlína ze hřbitova, kus kosti z muže zabitého násilnou smrtí a sedm druhů jedovatých bylin. Panenku jsem ukryl v dlani a lehl si na záda na postel. 

  „Pojď na mě, ty čubko,“ zavelel jsem a Dominika na mě obkročmo nasedla. Nečekaně mně při pohledu na její krásná prsa zacukalo v penisu. Jestli jen jsem to s tou farmacií nepřehnal. 

  „U všech démonů, běsů a starých bohů, kteří vládnou magií, temnými silami vyvěrajícími z hlubin temnoty vášně a lidské slabosti, zaklínám tuto ženu, aby ji přestalo ovládat kouzlo mocné, kouzlo nepřátelské,“ zopakoval jsem třikrát formuli podle prastarého receptu. Dominika nereagovala, prostě se jen dál třela o můj penis, který začínal nebezpečně nabývat na objemu. 

  „Staniž se,“ řekl jsem a rozlomil panenku vejpůl. Obsah, který jsem si vysypal do levé dlaně jsem pak začal roztírat po Dominičině nahém těle. 

  „Vzrušuje mě to,“ zavrněla. 

  „Jasně, že jo, to je v pořádku Dominiko,“ usmál jsem se a bylo mi do úsměvu ještě víc, protože stejně jako Jana i ona reagovala na své jméno. 

  Hned mě však úsměv přešel. 

  *   *   *

  Dveře do kobky se prudce otevřely. Stál v nich Dlouhán. Těžko říct, jestli číslo jedna nebo číslo dvě, ale stál tam a vypadal pěkně nakrknutě. Odmrštil jsem Dominiku na postel a skočil na zem, kde ležela hromádka mého oblečení. Dlouhán za mnou. Hrábl jsem do nohavice pro pistoli, vytáhl ji z pouzdra a v tu chvíli mi ji Dlouhán kopem vyrazil z ruky. Další kop jsem dostal do hlavy. Spadl jsem na zem. Následující kop následoval do mých slabin. Zařval jsem jako raněný kanec a ochrnul jsem bolestí. Byl to bezesporu boží trest za ten anální sex na Dominice. 

  Dlouhán sebral ze země pistoli a těžkou botou mi přitlačil hlavu k podlaze. Tlačil zatraceně silně. Měl jsem pocit, že mi hlava každou chvíli pukne jak zralý meloun. 

  „Jakpak ti je, kurvičko naše? Vše v pořádku?“ ozval se mi za zády hlas Prcka. Mluvil na Dominiku. 

  „Ano, můj pane. Jsem tvoje čubička, smím ti udělat dobře? Udělám, co budeš chtít,“ odpověděla mámivým sladkým hlasem. 

  Prcek se zasmál vítězným slastným smíchem. 

  „Vezmeme ho dolů. Kobka číslo dvanáct je aktuálně volná, přišel právě včas,“ řekl. 

  *   *   *

  Dlouhán mě chytl do páky a vyvedl z Dominičiny cely. Měl jsem hlavu dole, ale všiml jsem si překvapeně se tvářícího Kamila. Uhnul mi z cesty. Došli jsme na rozcestí a pokračovali chodbou dolů do sklepa. Jak jinak? 

  „Vím, že tu používáte magii. Co jste zač?“ procedil jsem skrz zuby. Zkusil jsem to, co James Bond pokaždé, když ho má padouch v hrsti: vyzvídat informace. 

  „To se za chvíli dozvíš. K ničemu ti to ale nebude,“ odvětil Prcek. Nevypadal na tuctového padoucha. Zatraceně, ani neměl kočku. 

  *   *   *

  Po pěti minutách chůze po schodech dolů jsme došli do podobného sálu, jako byl ten za ocelovými dveřmi. I on měl klenuté gotické stropy z červených cihel, ale jinak byl osvětlený elektrickými zářivkami. Uprostřed něj seděl démon. 

  „Pane Bože,“ zašeptal jsem. Něco takového jsem v životě neviděl a ani zdaleka se to nepodobalo ničemu, o čem mi vyprávěl Kouda. Sakra, proč já do akce lezl bez něj a našich dvou pistolníků? Gibson už by po té příšeře teď nejspíš házel jeden granát za druhým. 

  Dlouhán mě pustil a padl před stvůrou na kolena. Prcek ho napodobil. 

  „Přišel, jak jsi předpověděla, vládkyně slasti. Přivedli jsme ti ho, jak jsi chtěla. Plníme tvá přání,“ zadeklamoval Prcek a praštil hlavou o kamennou podlahu. 

  Stvůra se spokojeně usmála. Kupodivu měla jenom jedny ústa a jednu hlavu. Ve své podstatě šlo o velkého, tak tři metry vysokého a nějakých tři sta kilo vážícího démona, který v základních obrysech vypadal jako člověk. V základních obrysech proto, že na rozložitém nahém těle se nacházelo asi třicet ženských ňader, jen o něco méně vagín a zhruba stejně tolik penisů. Vše v různé velikosti a co se týkalo penisů, tak i v rozličném stavu ztopoření. 

  Protože Prcek s Dlouhánem leželi na zemi, nemohlo mě napadnout nic jiného než se na patě otočit a zmizet. Otočit se mi podařilo, ale druhá část plánu trošku zahaprovala. Skončil jsem na zemi. Nějaká neznámá síla mi podrazila nohy. 

  „Mně neutečeš,“ řekl démon. Vlastně řekla, protože ten hlas byl jednoznačně ženský. 

  Otočil jsem se a podíval se do tváře; velké, odulé, masité tváře. 

  „Kdo jsi?“ zeptal jsem se.

  „Slyšel jsi, vládkyně slasti. Tví předkové mi říkali Venera a uctívali mě jako bohyni.“ 

  „Takže to jsi ty, po kom pojmenovali venerické choroby? Tak to gratuluji,“ odsekl jsem.

  Démonka zkřivila svá velká ústa v úsměvu. „Jsi drzý. Ale jako všichni ostatní se změníš. Postačí můj polibek a budeš myslet jen na to, jak sloužit slasti, mé slasti. Pokaždé, když se vzrušíš, vzruší to i mě. Pokaždé, když prožiješ orgasmus, prožiju ho i já. A budeš mi sloužit tak dlouho, než přijde někdo nový a já tě pozřu,“ prohlásila Venera a natáhla ke mně ruku. Síla, jež mi zabránila utéct, mě teď nutila přijít k ní blíž. Snažil jsem se bránit se vůlí, ale nešlo to. Bylo to jako bojovat s tygrem láhví kojeneckého mléka. 

  *   *   *

  „Za ty nesčetné roky, co jsem uvržena do temnoty, jsem velmi hladová. Hladová po vzrušení i lidském mase,“ pokračovala Venera. 

  „Vy čuráci!“ zařval jsem směrem k Prckovi s Dlouhánem, zatímco jsem jak zombie pochodoval do náruče té stvůry. „Vy jste vyvolali prastarého démona, který se živí lidským masem, jenom kvůli tomu, abyste si mohli zřídit ilegální bordel?!“ 

  Venera opět zkřivila svá ústa v úsměvu. 

  „Nejen proto. Když pozřu člověka, mohu na kratičký okamžik zahlédnout záblesk budoucnosti. Proto jsem také věděla, že pro prostitutku jménem Dominika přijde zachránce. Mimochodem, pane Šustre,“ otočila se směrem k Prckovi, „v neděli budou tažena čísla 6, 17, 8, 21, 35 a 41.“ 

  „Sportka? To jako vážně?!“ zaúpěl jsem. 

  „Jackpot je sto třicet milionů,“ odvětil dotčeně Prcek, jako by se tím všechno vysvětlovalo. Sakra, v jeho očích asi ano. Ostatně už jsem zažil, že lidé vyvolali démony kvůli větším prkotinám. 

  Víc slov jsem neřekl. Mé nešťastné nahé tělo došlo bez odporu k Veneře. Objala mě medvědím stiskem a pak mě políbila vroucím polibkem. Nejdřív se mi chtělo zvracet, ale pak mě to vzrušilo. Byla tak úžasná, cítil jsem, že pokud bude chtít, budu ji vzrušovat, jak nejlépe budu moci. Chci poskytnout slast každému, kdo si řekne. 

  „Udělám vše, co si budeš přát, paní. Smím padnout k tvým nohám a líbat je?“ řekl jsem a dva muži za mými zády se zasmáli. 

  *   *   *

  Nahoru po schodech jsem vyšel sám. Potkal jsem tam Kamila. Byl na mě hodný. Dal mi mýdlo a ručník. Zahnul jsem do chodby, kde jsem ještě nebyl. Nacházely se tam sprchy. Pod jednou z nich stála nahá dívka a myla se. Nezajímala mě. Byla tady jako já jen proto, aby poskytla rozkoš cizím lidem a zároveň s tím i naší paní – Veneře. Umyl jsem se a vešel do cely číslo dvanáct. Lehl jsem si na postel a čekal. Byl jsem netrpělivý. Nemohl jsem se dočkat, až přijde někdo, komu budu moci posloužit. Soužil jsem se tím, že si mě dosud nikdo nevybral. Dvakrát jsem uslyšel, jak se otevřelo okénko mých dveří, někdo nahlédl, ale dovnitř nevešel. Drásalo mi to srdce. Až pak, konečně, vešla žena. Byla nádherná. Měla postavu, kterou mi tolik připomínala vládkyni rozkoše. 

  *   *   *

  „Zaštěkej, šmejde,“ řekla. Vzrušilo mě to natolik, že se můj penis ztopořil. Seskočil jsem z postele na zem na všechny čtyři a zaštěkal. Pak jsem přišel k mé nové paní a olizoval jsem jí nohy. Zasmála se, přesně tak to chtěla, ponížit mě, proto přišla. Nenáviděla muže. Chtěla je ponižovat a trápit. Cítil jsem to a chtěl jsem jí dopřát, cokoliv si zamane. Uhodila mě a já její ruku políbil, kopla mě mezi nohy a mě to vzrušilo, protože to tak chtěla ona. Pak si sundala sukni, punčochy i kalhotky a sedla si na postel. Přiběhl jsem k ní po čtyřech a začal ji lízat v rozkroku. Líbilo se jí to. Poznal jsem to, protože mě už chvíli neudeřila. 

  Pak se ale otevřely dveře. 

  „Co tu chceš, ty čubko? Tebe jsem ojela už včera,“ řekla má paní. 

  Podíval jsem se na ženu, která přišla a hned za sebou zavřela dveře. Byla mi povědomá. Byla nahá, ale nepatřila mezi ty, kdo slouží Veneře. Cítil jsem, že s ní nemá žádné pouto. 

  „Mohou posloužit i tobě, má paní?“ zeptal jsem se jí a zatoužil jenom po tom, abych ji mohl vzrušit stejně jako paní, která ji nazvala čubkou. 

  „Měla bych ti rozmrdat prdel, hajzle,“ zaklela. „Ale tobě ji rozmrdám dřív,“ otočila se k mé paní, která vypadala velmi překvapeně, a praštila ji pěstí do brady. Pak znovu a ještě jednou. Má paní se snažila bránit, ale zrzavá paní byla vzteklá a ten vztek jí dal strašlivou sílu. Za chvíli ležela má paní na zemi a prosila o milost. 

  *   *   *

  Zrzavá paní mou paní svlékla, roztrhla prostěradla na kusy a svázala ji. Pak jí narvala kalhotky do úst. Vypadalo to jako pěkná sexuální hra. 

  „Mohu tě uspokojit, paní?“ zeptal jsem se zrzavé a vzteklé. Moc mě vzrušovala. Toužil jsem udělat cokoliv, co si bude přát. 

  „Lehni na zem a drž hubu,“ nařídila mi. 

  „Ano, má paní,“ odvětil jsem a těšil se, až se na mně začne ukájet. Místo toho mi na tělo vysypala trochu nějakého divného prášku. 

  „U všech démonů, běsů, a, kurva, jak to bylo? Jo, starých bohů, kteří vládnou magií, temnými silami z hlubin temnoty vášně a lidské slabosti, zaklínám tohohle prasáka, aby ho přestalo ovládat kouzlo,“ prohlásila a rozetřela mi ten prášek po těle. 

  „Mohu ti nějak posloužit, má paní? Udělám, co si budeš přát.“ Žadonil jsem, prosil jsem, kňučel zoufalstvím. Trápilo mě, že nechce, abych ji vzrušoval, protože to znamenalo, že nepřinesu žádné vzrušení ani své paní Veneře. 

  „Tomáši, poslouchej mě, nemáme moc času. Sejmula jsem Kamila, ale u vchodu je pořád ten nařachanej plešoun. Potřebuji, abys mi pomohl. Tomáši, no tak, Tomáši,“ naléhala na mě. Uviděl jsem její prsa a začal je olizovat. Doufám, že jí to přinese co nejvíc rozkoše. 

  Dala mi facku a pak ještě jednu. Pokud se jí to líbí, bude se to líbit i mně. 

  „Tomáši Kosku, doktore Tomáši Kosku, ty to zvládneš,“ řekla a já se jí podíval do očí. 

  „Dominiko?“

  „Super, vzpomínáš si na mé jméno,“ vyjekla nadšeně. 

  „Smít tě vzrušit, má paní Dominiko?“ řekl jsem, ale do mé absolutní touhy sloužit jí pro co nejvíc rozkoše se vloudila nějaká zvláštní pochyba. Jakási trhlina. 

  „Tomáši, Tomáši, Tomáši, Tomáši…,“ opakovala jako mantru mé jméno. Ano, já jsem měl jméno a to jméno bylo Tomáš. Zvláštní, ještě před chvílí jsem neměl žádné jméno, chtěl jsem jen sloužit Veneře. 

  „Mohu tě nějak vzrušit? Chci ti sloužit,“ prohlásil jsem, ale nějak v tom nebyla ta předchozí touha, ta vášeň. Rozbolela mě z toho hlava. 

  „Můžeš mi akorát pomoct dostat se odsud, chápeš?“ podívala se mi zpříma do očí. 

  „V mých věcech je pistole a klíče od auta,“ prohlásil jsem a přišlo mi to divné. Na co pistole, když s ní nikoho nejde vzrušit? A vůbec, proč bych měl mít nějaké věci, když oblečený nemohu nikoho tak vzrušovat jako nahý? 

  „Smím ti posloužit, má paní? Udělám, co si řekneš,“ dodal jsem rychle, protože ta předchozí věta mi přišla nějaká divná. Venera by určitě nechtěla, abych ji vyslovoval. Zastyděl jsem se. 

  „Počkej tady, blbečku, a když se ta svině pohne, tak ji kopni do kschitu, ale pořádně a s rozběhem, ano?“ 

  *   *   *

  Čekal jsem, jak mi zrzavá paní řekla. Paní, která byla svázaná, se začala cukat a zkoušela se zbavit se těch kalhotek, co měla v ústech. Proto jsem ji s rozběhem a pořádně kopl do obličeje, jak mi nařídila zrzavá paní. Tekla jí krev, ale už se nehýbala. Přemýšlel jsem, jestli bych ji měl zkusit nějak vzrušit. 

  Otevřely se dveře. Stála v nich zrzavá paní a v rukou svírala věc, kterou jsem znal. Dal mi ji muž. Jmenoval se Jan. Jan Gibson. Zvláštní, že mají lidé jména. 

  Měl jsem radost, že přišla. Možná už teď dostala chuť na to, abych jí udělal pomyšlení. 

  „Smím tě nějak vzrušit, paní?“ zeptal jsem se. 

  „Proberu to se svým vnitřním dítětem a dám vědět, jo?“ odvětila naštvaně. Pak ale pohlédla na svázanou paní a rozzářila se v úsměvu. 

  „Dobrá práce, Tome. A teď půjdeš za mnou. Budeš poslouchat jenom mě. Jasný?“ 

  „Ano, má paní.“

  *   *   *

  Vyšli jsme z kobky číslo dvanáct. Na jednu stranu jsem cítil radost, ale pak převládl smutek. Jak budu vzrušovat kohokoliv, kdo bude chtít, když na něj nebudu čekat nahý ve své kobce? Následoval jsem ale zrzavou paní, jak mi řekla. 

  „Vraťte se do své cely!“ uslyšel jsem hysterický výkřik. Podíval jsem se a uviděl velkého plešatého muže. Zvláštní, myslel jsem si, že nemluví. 

  „Uhni, grázle, nebo tě zastřelím,“ zavelela má paní. Vzrušilo mě to. Podíval jsem se na svůj penis a viděl, že je velmi tvrdý. 

  „No tak uhni, nebo tě zabiju, ty šmejde zkurvenej,“ prohlásila opět má paní a ten muž ustoupil. Šel jsem za ní. Vyběhli jsme na ulici, oba nazí. 

  „Budeme se tady milovat?“ zeptal jsem se.

  „Ne, řekneš mi, kde máš to auto. Tomáši, no tak!“ 

  „Budeme se milovat v autě?“ 

  „Neser, debile. Kde je to auto?!“ Paní propadala panice. Vzal jsem ji za ruku a dovedl k autu. Cestou po ulici jsme potkali i dva lidi. Ženy. Ukazovaly si na nás a jedna si mě i vyfotila. Nejspíš to bylo proto, že jsem měl penis stále v pohotovosti připravený poskytnout rozkoš komukoliv, kdo bude chtít. Paní mi to ale nedovolila. Odemkla auto a donutila mě nastoupit dovnitř. Motor se rozechvěl a vyjeli jsme. Přišlo mi líto, že se má kobka číslo dvanáct vzdaluje, ale pokud si má paní přeje, abych ji vzrušoval jinde, nebudu se bránit. Pak se však vrátím do kobky. 

  „Kde je ten váš blbej kancl?“ zeptala se Dominika po chvíli jízdy.

  „Dominika?“ zeptal jsem se jí.

  „Jo. Dominika, jmenuji se Dominika. Tomáši, sakra, vzpamatuj se,“ řekla. 

  „Jeď co nejdál,“ nařídil jsem jí a přišlo mi to zvláštní. Co já mám co lidem nařizovat? Já přece musím sloužit jejich rozkoši. 

  Auto zrychlilo. Dominika držela nohu na plynu a řítila se Prahou. Rozbolela mě hlava. Zatraceně, moc mě bolela. Myslel jsem, že pukne. 

  „Tady zahni vlevo, za chvíli jsme na Smíchově,“ oznámil jsem Dominice. Otočila se a vlepila mi pusu. 

  *   *   *

  Při cestě do posledního patra, kde se nacházela Advokátní kancelář Kouda, nás naštěstí nikdo nepotkal. Aby taky jo, když byly asi tři hodiny ráno. Poslal jsem Dominiku do sprchy a sám si připravil stejné protikouzlo, jakým jsem ji dostal z Veneřiny moci. Potřeboval jsem ho jako sůl. Zbytek mého čarování, který Dominika sesbírala ze země své cely, už na mě neměl moc velký účinek. Pomohla mi hlavně vzdálenost mezi mnou a vládkyní rozkoše. I tak jsem ale mezi námi cítil magické pouto. 

  *   *   *

  „Jak to jde?“ zeptala se Dominika, když jsem byl s čarováním hotový. Měla na sobě mé náhradní oblečení, které jsem tu měl pro podobné případy. Do opasku si musela udělat další dírku, aby jí nepadaly kalhoty, a tričko na ní viselo jak noční košile, ale už aspoň nikoho nepohoršovala na veřejnosti. Budu jí muset dát Hortovy boty. Měl z nás všech nejmenší nohu. Když si dá troje ponožky a pořádně je utáhne, nevyklouzne z nich. 

  „Už nejsem vylízaný idiot, co vylíže frndu každé mrše, která si řekne,“ odvětil jsem. 

  „To ráda slyším,“ usmála se.

  Vstal jsem a konečně se také oblékl. Se sprchou jsem se nehodlal zdržovat. Pak jsem přešel do hlavní místnosti, kde jsem na malém trezoru vyťukal sedmimístný číselný kód. Malý trezor sloužil jenom jako ochrana pro klíče od velkého trezoru. Ten sloužil jako zbrojnice. 

  „Tohle si obleč, menší nemáme,“ podal jsem Dominice neprůstřelnou policejní vestu. 

  „Co? Ty se tam chceš vrátit? Já myslela, že zavoláme policii?“

  „Tu taky zavoláme, ale nejdřív se musíme zbavit toho démona. Co se stane, až do jejího sálu naběhne policejní komando? Bude mít partu po zuby ozbrojených chlapů, kteří udělají, co jí na očích uvidí. Musíme nejdřív vyřídit Veneru a pak osvobodíme lidi z kobek. 

  „A ta její jasnovidnost? Už na nás bude nejspíš připravená,“ kontrovala. 

  „Nemyslím si. Pokud si to dobře pamatuji, tak není přímo jasnovidná. Jen když někoho sežere, vidí chvíli některé věci z budoucnosti. Kdyby už viděla, co se chystáme udělat, nejspíš by mě hned zblajzla jak Francouz smradlavý sýr. Pokud si po našem útěku nedala další chod, jsme v pohodě.“ 

  Dominika vztekle nakrčila nosík, ale už neodporovala a začala se soukat do neprůstřelné vesty. Musel jsem jí vše utáhnout až nadoraz. Pak jsem jí dal šusťákovku, která se obléká přes vestu, aby člověk nebyl na ulici nápadný. 

  Já jsem si vzal svou vlastní vestu a přes ni zavěsil dvě podpažní pouzdra. Do nich jsem dal svou CZ 75, kterou Dominika zachránila z Pražských Kobek, a jednu z Gibsonových pistolí stejného druhu. Obě jsem opatřil novými zásobníky. 

  A pak přišlo to nejdůležitější. Na podlaze velkého trezoru se nacházel ještě jeden malý. Ten skrýval dvě kila semtexu a tři časové rozbušky. Schoval jsem je do malého batůžku a podal ho Dominice. 

  „Tohle hlídej jako oko v hlavě.“ 

  *   *   *

  O půl hodiny později jsme parkovali před Pražskými Kobkami. Všude panoval klid a mír. Přijeli jsme přesně v tu hodinu mezi psem a vlkem, kdy noční opilci už dávno spali ve svých postelích a ranní ptáčata měla ještě pár desítek minut, než z postelí vyskočí. Vytáhl jsem mobilní telefon. Na třetí pokus mi přijala hovor madam Chlumská. 

  „Královská třída 62. Za dvacet minut by bylo fajn mít tu pár policajtů,“ oznámil jsem jí, jen co se rozespalým hlasem zeptala, co se děje. 

  „Bože, jak já vás nenávidím,“ zaúpěla. 

  *   *   *

  Stačily tři kopy kanadou, abych se dostal skrz dveře do domu. Sešel jsem opatrně dolů. Nikde nikdo. Vyndal jsem kousek semtexu z Dominičina batohu a přidělal k němu rozbušku s časovačem. Chvíli jsem na to koukal a přemýšlel, jestli ještě nepřidat trochu trhaviny, ale pak jsem si vzpomněl na Gibsona, jak mě učil s výbušninami zacházet („Semtex je jako daně, čím menší, tím lepší.“), a naopak jí trochu ubral. Potřeboval jsem jenom odpálit zámek, nic víc. 

  Nacvakal jsem tam tři minuty a vyběhli jsme ven. I tak byl výbuch zatraceně slyšet. Tlaková vlna dokonce rozbila sklo ve vstupních dveřích, které jsem za námi zase zavřel. 

  „Rychle, za mnou,“ zavelel jsem a vběhl zpátky do domu. Dveře zůstaly zavřené, ale stačilo se do nich opřít a povolily. 

  „Ááááá!“ výkřik patřil Dlouhánovi. V ruce držel železnou tyč. Rozmáchl se jí a… 

  „Prásk!“ střelil jsem ho do břicha. Už nedomáchl. Uprostřed nápřahu se zastavil a podíval se doprostřed svého těla. V saku měl díru a vybublávala z ní krev. Za chvíli padl na kolena k zemi, železná trubka zazvonila o podlahu. 

  „Prásk!“ Druhá rána mu skončila v hlavě. Nebyl jsem tak dobrý střelec jako Gibson, ale na ležící terč ze dvou metrů neminu. 

  Vraždění lidí nebyl můj styl. Tedy alespoň jsem v to doufal, jenže s lidmi, kteří jednou vyvolají démona, je problém. Dostanou se do lochu a vyvolají ho znova. A znova a znova. Je to návykovější než heroin. 

  *   *   *

  Obešel jsem umírajícího Dlouhána a spatřil Prcka, respektive jeho záda. Musel se krčit někde ve stínu chodby, a když viděl, jak dopadl jeho kolega, rozběhl se pryč. Namířil jsem mu na záda, ale pak jsem zbraň zvedl mnohem výš a vystřelil. Kulka skončila ve stropě. Prcek běžel dál. 

  Přidal jsem do kroku, prošel sál a zastavil u kobek. Za chvíli mě dohnala Dominika. Podal jsem jí náhradní pistoli a vzal si od ní batůžek se semtexem. 

  „Otevři kobky a dostaň je všechny ven,“ nařídil jsem. 

  „Co když nebudou chtít?“

  „Budou. Prostě jim to nařiď. Slib jim, že tam čeká spousta lidí, co touží po vzrušení,“ odvětil jsem a sám otevřel první celu. Ležela tam Jana. 

  „Ach, smím tě vzrušit, můj pane?“ zeptala se, když mě spatřila. 

  Nechal jsem to na Dominice a pokračoval v cestě dál. Proběhl jsem odpočinkovou místnost s knihovnou, místnost, která sloužila jako sklad a v níž jsem dosud nebyl, a nakonec sprchu. 

  „Teda Kamile,“ zakroutil jsem hlavou, když jsem narazil na starého známého. Seděl ve sprše, třásl se strachy a mezi nohama měl mokro. Na hlavě se mu vyjímala čerstvá odřenina se zaschlou krví. Tipoval bych, že mu ji udělala Dominika, když se vzpamatovala ze svého omámení. 

  „Prosím, nezabíjejte mě,“ zaúpěl. Nejspíš také viděl, co jsem udělal s Dlouhánem, a teď čekal na svůj nevyhnutelný osud. 

  „Kde najdu toho druhýho vazouna, co jsem mu poslal brášku do pekla?“ zeptal jsem se.

  „Volali jsme mu, měl by být na cestě.“ 

  „To už asi nestihne, Kamile. Takže šup šup, celý jméno a adresu,“ vyzval jsem ho, a abych mu osvěžil paměť, namířil jsem mu pistoli mezi oči. 

  „Petr Varyš, Zábranská 8,“ vykoktal ze sebe Kamil a rozplakal se.

  „Vstávej. Nezabiju tě,“ řekl jsem. Měl jsem pro něj mnohem lepší osud. 

  „Utíkej za Venerou a Šustrem. Přijdu si za vámi za chvilku pokecat,“ popohnal jsem ho pistolí. Kamil se zaradoval a vystartoval pryč. Šel jsem pomalu za ním. On naopak zrychlil, takže mi velmi rychle zmizel z dohledu. 

  *   *   *

  Samozřejmě, že jsem do místnosti, kde se nacházela Venera i se svými dvěma služebníky, nedošel. Nejsem přece magor, abych si to zkoušel rozdat na férovku s pravěkým démonem. Měl jsem v plánu něco mnohem jednoduššího. Při své jediné návštěvě jsem si všiml, že sál nemá žádný východ. Museli jej vyhloubit opravdu velmi hluboko pod zemí, takže se z něj těžko může někdo dostat. Na konci chodby jsem proto na strop přilepil polovinu zbývajícího semtexu a načasoval rozbušku na pět minut. O deset metrů dál jsem nainstalovat zbytek trhaviny s poslední rozbuškou a dal tomu tři minuty. 

  *   *   *

  Exploze mě zastihly na rozcestí rozdělujícím chodby. Země se s odstupem pár sekund dvakrát otřásla a z chodby se vyvalil prach. Počkal jsem, až si trochu sedne, a šel se podívat na zával. Vypadal bytelně. Odtud už se Prcek, Kamil ani Venera nedostanou. Nevím, jak často taková pravěká démonská bohyně jí, ale řekl bych, že to ti dva budou mít ještě hodně dobrodružné. 

  „Ten tiket si nevsadíš!“ zakřičel jsem do závalu výsměšně, přestože mě Šustr nemohl slyšet. 

  Ale pak mě humor přešel. Uvědomil jsem si, že si nepamatuju ty zkurvený čísla na nedělní tah! Sto mega v hajzlu. 

  Artefakt

  Podíval jsem se na budík a zjistil, že už je jedenáct hodin. Nádhera. Mám rád ty dny, kdy nemusím nikam spěchat, protože všechna práce je hotová, žádné úkoly na obzoru a já se prostě můžu jen válet. Pravda, neválel jsem se sám. 

  „Kolik je hodin?“ zeptala se Dominika, která se právě vzbudila. Otočil jsem se k ní a políbil ji na odhalené ňadro. Po posledním případu skončila u mě doma a od toho dne už uplynul týden a ona se neměla k odchodu. Tedy technicky vzato odešla, aby se odstěhovala od své spolubydlící, černošské prostitutky vystupující pod jménem Růže z Mozambiku (což byl vážně jenom umělecký pseudonym, protože se narodila ve Francii a její rodiče pocházeli z Ugandy), a také vyrážela na nákupy, ale každou noc trávila u mě. Dokonce teď přestala chodit do práce, což jsem kvitoval s povděkem. Přece jenom, mít za přítelkyni prostitutku bylo psychicky docela náročné. Co bude dál, jsme moc neřešili, užívali jsme si, že máme jeden druhého, a užívali jsme si to pořádnými doušky. 

  „Jedenáct,“ odpověděl jsem. 

  „Nejlepší čas na trochu toho ranního sexu,“ usmála se, chytla mě pevně za hlavu a přiložila ji ke svému pravému ňadru. Nenechal jsem se dlouho pobízet a začal jazykem kroužit dokola kolem bradavky. Střídal jsem v rovnoměrných kružnicích vzdálenost od středu vždy tam a zase zpátky. Nohou jsem z ní pak odkopl peřinu a natáhl se pro láhev červeného vína na stolku. Zbyly tam zhruba dvě deci, ale pro mé potřeby to stačilo bohatě. Vždy jsem si trochu vína nalil do úst a pak ho z nich vypustil Dominice na tělo. Červená tekutina se jí rozlila od krku k bříšku a já ji zase vášnivě slízával. Když zbývala v láhvi sotva decka, rozvlnila se zrzka v orgasmu. Ještě v křeči mě chytla za penis, trochu jej promasírovala a pak na něj ústy nasadila kondom. 

  „Ošukej mě,“ zaprosila. Neměl jsem v úmyslu její prosbu odmítnout. Otočil jsem se, dal si její levou nohu na rameno a vnikl do ní. 

  *   *   *

  O patnáct minut a tři orgasmy (jeden můj a dva Dominičiny, protože svět je prostě nespravedlivý) později jsme stále leželi v posteli a v objetí, když se rozrazily dveře mého bytu. 

  „Guten Tag, Herr Kosek,“ zahlaholil skřípavý hlas asi padesátiletého muže, který stál v mých vyražených dveřích. Vysoký, hubený blonďák měl na sobě černé tvídové sako a kalhoty ze stejné látky. Vypadal trošku, jako by ho pustili z natáčení filmu o první republice. Hned za ním mi do bytu napochodovali další čtyři mládenci. Už od pohledu mrštní chlapíci, kteří pro ránu nejdou daleko. Ten nejsvalnatější z nich měl na krku tetování, které zabíhalo až dolů po těle. Vidět z něj byla jen část mužské hlavy ve staré vojenské přilbě. Hoši z doprovodu mohli mít něco kolem čtyřiceti. Na sobě měl každý z nich béžový baloňák a tmavě hnědé kalhoty. Vypadalo to trošku jako jednotná uniforma. 

  Dominika se lekla a zakryla svou nahotu peřinou. Na ještě nedávno profesionální prostitutku šlo o nebývalý projev studu. 

  „Návštěvy přijímám, až když si stáhnu prezervativ z penisu, což, jak vidíte, jsem stále neučinil. Navíc jste se neohlásili dopředu a ani nezaklepali, takže otočka, a pokud něco potřebujete, přijďte po obědě.“ 

  Kdyby se mi netřásl hlas, možná by ten proslov vypadal o něco víc drsňácky. 

  Návštěva mě neposlechla. Jeden z chlápků zavřel dveře a padesátník se posadil na jedinou volnou židli v mém bytě. 

  „Jste doktor Kosek, zaměstnanec advokátní kanceláře pana Koudy?“ promluvil chlápek konečně česky. Jen to ř mu moc nešlo přes ústa. 

  „A když ano, dostanu lízátko?“

  Němcův doprovod můj vtip ocenil vytažením pistolí schovaných pod kabáty. Třikrát cvak oznámilo, že bouchačky jsou odjištěny. 

  *   *   *

  Snažil jsem se zachovat klid a nedělat prudké pohyby. Sundal jsem si konečně ten prezervativ z chabnoucího penisu a navzdory své nahotě pomalu vstal z postele. 

  „Jsem to já. Pokud ode mě něco potřebujete, mohli jsme si smluvit schůzku někde v restauraci, ale co už s vámi,“ pokrčil jsem rameny a začal se pomalu oblékat. Drsňácká póza se mě pořád držela. Bylo to ostatně lepší než padnout držkou k zemi a prosit, aby mě nezastřelili, i když jsem naprosto netušil, kdo jsou a o co jim jde. V trenýrkách jsem si připadal o něco víc v klidu a což teprve, když jsem se nasoukal do kalhot. 

  „Váš zaměstnavatel vlastnil takovou věcičku nedozírné ceny. Měl ji odvézt do Izraele, ale neučinil tak. Logicky tedy předpokládám, že ji nechal u vás v Praze, Herr Kosek,“ rozhodil rozšafně rukama Němec. 

  Naprosto jsem netušil, o čem mluví. 

  „Myslíte tu sbírku pornografie? Je fakt, že těch časáků měl vážně hodně, ale že by to mělo nedozírnou cenu?“ 

  „Vy mě neberete vážně?“ zakroutil nešťastně hlavou neznámý a luskl prstem. Během chvíle u mě stál potetovaný, a aniž bych si toho včas všiml, praštil mě pěstí do ledvin. Dominika vyjekla a já se složil bolestí k zemi. Lapal jsem po dechu a z očí mi tekly slzy. Zrzka z mé postele vyskočila a vrhla se mi na pomoc. Pohled na její krásná prsa mě sice trochu utěšil, ale proti bolesti z rány do ledvin to nepomohlo. 

  „Jsi v pohodě?“ zeptala se. 

  Odpovědět jsem nedokázal. Jen jsem pokýval hlavou, že ano. 

  „Musím čůrat,“ oznámila najednou naprosto nepatřičně osazenstvu bytu a vrhla prosebný pohled k šéfovi téhle zvláštní party. Zamítavě pokynul hlavou. Dominika pokrčila rameny, čapla si a začala močit na podlahu. Měl jsem pocit, že mám z té bolesti halucinace. 

  „Mein Gott! Slovanská lůza, Heidrych měl pravdu, jsou to podlidi,“ zaklel Němec a pak méně pateticky dodal: „Běžte na ten záchod, zatraceně.“ 

  Dominika zase pokrčila rameny, přestala čůrat a vyrazila směrem na toaletu. Problém mého malinkatého bytu spočívá v tom, že je v něm všude blízko, takže cestou na záchod musela projít okolo sedícího Němce, a problém nahé ženy spočívá v tom, že nikdo nechce být za zoufalce čumícího jí na prsa či zadek, takže se při jejím odchodu každý otočil nebo alespoň sklopil oči k zemi. Díky tomu měla dost času sebrat z kuchyňské linky ten největší nůž, který tam vězel v držáku, a v mžiku ho ostřím přiložit na padesátníkův krk. 

  *   *   *

  Všechny bouchačky v místnosti zamířily na Dominiku. Ta přitiskla Němce blíž k sobě, až se mu hlava zabořila mezi její prsa. Opatrně jsem vstal na všechny čtyři a popolezl blíž k posteli. 

  „Já neblafuju, kluci,“ prohlásila a na zdůraznění svého prohlášení zajela ostřím do kůže Němce. Na krku se mu objevilo pár kapiček krve. Čert ví proč, ale rozesmálo ho to. 

  „To je ta typická česká lstivost. Když už si člověk myslí, že před ním zoufale močí strachy, vrazí mu nůž do zad. I v tom měl Reinhard pravdu,“ zašklebil se a pravačkou jí stiskl ruku se zbraní. 

  „Jau,“ sykla bolestí Dominika a pustila nůž, který bezvládně cinkl o zem. 

  V tu samou chvíli, kdy se tohle dělo a přitahovalo pozornost všech v místnosti, jsem vyskočil k nočnímu stolku a otevřel šuplík. 

  Ležela v něm nabitá CZ 75. 

  *   *   *

  Němec dál kroutil zrzce ruku, i když už nůž ležel na zemi. Kňučela bolestí, nohy se jí podlomily, takže klesla na podlahu a já měl díky tomu před sebou skvělý terč. 

  „Prásk!“

  Rána šla přímo mezi oči. Němec pustil Dominiku. Zásah kulkou jej odhodil na kuchyňskou linku, rozplácl se o ni a shodil přitom na zem několik talířů, které na ní ležely a teď se s rachotem proměnily v hromadu střepů. 

  „Nicht schiessen!“ zařval na své souvěrce. 

  „Do piči,“ zaklel jsem a zůstal stát s ústy otevřenými dokořán. 

  Němec se udržel na nohou. Na čele měl sice krev, ale šlo spíš o škrábanec než o zásah kulkou vystřelenou ze spolehlivé čezety. 

  „Ještě jednou vystřelíte a proměníme tu vaši děvku v kus bezcenného masa. Ne, že by byla něčím jiným, ale mohli bychom z ní udělat bezcenné maso bez kousku života, ja?“ 

  Protože teď ty tři bouchačky mířily na mě a já netušil, jestli ti zbylí parchanti jsou stejně nezničitelní jako jejich šéf, položil jsem opatrně svou pistoli zpátky na noční stoleček. 

  „Tak jo. Vzdávám se.“

  *   *   *

  O deset minut později jsme byli s Dominikou oba oblečení a odvlečeni do kouta mého bytu, kde se nenacházely žádné vražedné nástroje jako nože, pistole, vidličky a kreditní karty (s nimi uměl Gibson stejně dobře bojovat jako moje bývalka utrácet). Tetovaný na nás celou dobu dohlížel s pistolí v ruce. Jeho dva společníci mezitím proměňovali můj byt v kůlničku na dříví. 

  „Můžete mi konečně říct, co hledáte?“ neudržel jsem se. 

  Němec se usmál a popošel ke mně blíž. Fascinovaně jsem hleděl na zaschlou krev na jeho čele. Za dobu, co jsem spolupracoval s Koudou, jsem toho zažil vážně dost, ale chlap, kterému se odrazí od hlavy kulka, to bylo víc než znepokojivé. Mimochodem, rána po noži, kterým mu po krku rejdila Dominika, už zmizela úplně. 

  „Chci to dřevo. Dej mi ho a já z tvého života zmizím stejně rychle, jako jsem do něho vstoupil,“ pravil Němec. 

  „Jaké dřevo?“ 

  „To dřevo, které má větší hodnotu než tohle staré německé město, ja?“ 

  „Nein. Teda jako sorry, ale vůbec netuším, o čem to mluvíte.“ 

  Němec zase pokynul tetovanému a ten mě kopl do břicha. A pak ještě jednou. Nahlas bych to neřekl, ale proti té ráně do ledvin šlo vlastně o docela nevinnou legrácku. 

  „Ten kus dřeva, který měl Kouda přivézt do Izraele a prodat. Jenže on všechny podvedl. Šlo o padělek. Chci ten originál,“ prskal mi do obličeje ze vzdálenosti asi třiceti centimetrů. Dominika vypadala, že po něm zase skočí a něco zkusí. Vzhledem k tomu, jak dopadla posledně, jsem doufal, že tentokrát se udrží. Podíval jsem se na ni, abych ji uklidnil, ale v tu chvíli ji tetovaný chytl nemilosrdně za vlasy a odtáhl ji po podlaze co nejdál ode mě. 

  „Tak co, Herr Kosek?“

  „Já fakt nevím, o čem to melete, do prdele. Jestli něco chcete po Koudovi, zeptejte se Koudy!“ vyprskl jsem. 

  Muž se jenom samolibě usmál. 

  „Už jsem se ptal,“ odvětil a tvářil se přitom tak divně, že si pod tím mohl člověk představit cokoliv. Po chvíli ticha vyplněného jen vyhazováním mých věcí na zem rukama hochů v baloňácích se zhluboka nadechl a pokračoval: „Stejně jako vůdce věřím, že lidé jsou jako olivy. Pod tlakem vydávají to nejlepší. Pokud to Kouda před vámi utajil, jste jistě člověk, který to najde a předá mé maličkosti. Máte na to přesně osmačtyřicet hodin. Potom dám svým chlapcům tu vaši děvku na hraní a nakonec ji nechám odpravit a pohodím ji na ulici.“ 

  Dokončil svůj proslov a pak prostě mávnul na tetovaného a vyrazil do dveří od mého bytu. Hoši nechali rabování a běželi mu je otevřít. Než jsem se stačil vzpamatovat, byli i s Dominikou pryč. 

  *   *   *

  Chvíli jsem v zoufalství ležel na podlaze a vzpamatovával se z toho, co se v mém bytě odehrálo za necelou půlhodinu. Ještě před hodinou jsem byl šťastný jako moucha, co objevila čerstvé lejno, a teď jsem se ocitl na dně. Vstal jsem a hrábl po mobilním telefonu. Logicky jsem se zkusil dovolat Koudovi. Měl mobil vypnutý. Stejně jako Gibson s Hortem. Otevřel jsem počítač a zkontroloval        e-mailovou schránku. Žádná zpráva od kohokoliv z nich. Všem jsem poslal e-mail s naléhavým vzkazem „Okamžitě se mi ozvěte. Jdou po mně zabijáci.“ a pak vytočil číslo jediného člověka, který mi mohl pomoci: Klára Chlumská. 

  *   *   *

  Zvedla to po prvním zazvonění. 

  „Jsem ráda, že jste se ozval, už jsem vám chtěla volat,“ řekla, aniž by počkala, co jí řeknu já. „Je mi to moc líto,“ dodala. 

  Sakra, jak by mohla vědět o tom, že mě přepadli? 

  „Potřebuji s vámi mluvit,“ odvětil jsem trochu zaraženě. 

  „Určitě. Sejdeme se na vojenském letišti ve Kbelích. Za hodinu tam dosedne letadlo s ostatky pana doktora Koudy.“ 

  *   *   *

  Vypnul jsem vodu a plyn. Ať už se dělo cokoliv, došlo mi, že to bude trvat dlouho a rozhodně bych neměl zůstávat ve svém bytě, kam si každý může kdykoliv vejít a vzít si, cokoliv si zamane, počínaje mou důstojností a konče mou holkou. Pak jsem sbalil počítač, telefon a pár knížek, které jsem studoval kvůli Koudově poslednímu případu, a vše naložil do auta. Škoda Yeti je naštěstí dost prostorné auto, protože těch „pár“ knížek v tomto případě znamenalo něco přes čtyřicet tlustosvazků. Klíče jsem pak svěřil svému oblíbenému sousedovi, Skočdopolemu. Pokud se mi něco stane, může prodat všechno, co v něm je, a koupit si na mou počest dost hulení. Doufám, že tu úmluvu fakt dodrží a neprodá to ještě dneska večer. 

  Cesta na letiště mi trvala asi čtyřicet minut. Třikrát jsem přitom málem naboural do jiného auta. Myšlenky mi bloudily střídavě k Dominice a střídavě ke Koudovi s Gibsonem a Hortem. Začínalo mi docházet, že to jejich tajnůstkaření s operací v Izraeli nejspíš sledovalo jediný cíl – mou vlastní bezpečnost. Průšvih spočíval v tom, že to bylo totálně na hovno a byl bych mnohem radši věděl, co tam zatraceně dělali. Ten zasranej skopčák mlel něco o nějakém dřevu, jenže já vůbec netušil, co to znamená. Kouda po mně v posledním měsíci chtěl informace o starozákonních artefaktech, o židovské mystice a předabrahámovské mytologii židovských kmenů, jenže to bylo tolik informací, že jsem naprosto netušil, po čem ta parta vedená neprůstřelným chlápkem pase. A měl jsem už jenom sedmačtyřicet hodin, abych to zjistil. 

  *   *   *

  Prošel jsem vrátnicí. Ani jsem nemusel ukazovat občanku. Už tam na mě totiž čekala menší delegace. Vedla ji Chlumská a skládala se ještě ze dvou mužů. Vysoký hubený chlápek s černými kudrnatými vlasy a rošťáckýma hnědýma očima a potom o tři hlavy menší muž s kulatým obličejem, vlasy ostříhanými ve stylu Bolek a Lolek a v padnoucím saku poněkud dražšího střihu. 

  „Pan Novotný a pan Dvořák jsou od rozvědky,“ představila nás Chlumská a už jenom podle toho, jak vyslovila ta dvě příjmení rekrutující se z těch nejčastějších, mi došlo, že jsou vymyšlená. Za jiných okolností bych nahodil pár vtípků se záměnou identity, ale nebylo mi ani do zpěvu, ani do vtipkování. 

  „Těší mě. Doufám, že mi vysvětlíte, co se Koudovi stalo a kde jsou Gibson s Hortem?“ udeřil jsem na ně. 

  Kudrnáč se zachmuřil: „Doufali jsme, že to nám vysvětlíte vy.“ 

  *   *   *

  „Tak fajn, vezmeme to popořadě,“ zamávala rukou ve vzduchu Chlumská, když jsme na sebe všichni asi minutu v tichosti civěli, jako by chtěla zaplašit nějakou imaginární mouchu. Zapálila si cigaretu a nabídla nám ostatním. Všichni jsme odmítli. 

  „Koudu jsem viděla naposledy před měsícem při jednání s prezidentem a šéfem Bezpečnostní a informační služby. Šlo o řešení situace, která nastala po té lapálii s Rádlem. Od té doby nic. Fakticky jsem předpokládala, že on i celá vaše parta jste pořád v Praze a děláte obvyklé zmatky. Tedy až do okamžiku, kdy mi přede dvěma hodinami zavolali z izraelského ministerstva zahraničí, že nám posílají Koudovo tělo,“ řekla a podívala se na agenty, jako by jim symbolicky předávala štafetu ve sdělování informací. 

  „My jsme ho ničím neúkolovali. Ještě jednou jsme to ověřili, ale nedostal zakázku ani od kontrarozvědky, BIS, NBÚ a ani VA-2,“ pokrčil rameny kudrnáč. 

  „Co je VA-2?“ zeptal jsem se, ale všichni se zatvářili, jako by tu zkratku v životě neslyšeli, natož, aby ji před chvílí někdo z nich vyslovil. 

  „A co vy, zatraceně? Něco vám museli říct, ne?“ dotírala Chlumská. 

  Zakroutil jsem bezradně hlavou. 

  „Nic, vůbec nic. Zajímala ho starozákonní mystika a artefakty, ale to je všechno, co vím. Netuším, proč tam jeli, co tam chtěli dělat a proč se neohlásili Gibson s Hortem,“ odvětil jsem a chvíli přemýšlel, jestli jim mám říct víc. Nakonec jsem si vzpomněl na unesenou Dominiku a chtěl pokračovat, jenže mě přerušil Dvořák. Nebo Novotný. Vlastně mi ani neřekli, který má být který. Šlo prostě o toho vysokého. 

  „Starozákonní artefakty? Nemohlo by to souviset s tou loupeží svatovítského pokladu před sedmi lety? Na tom Kouda dělal,“ navrhl. 

  „Ale tam se všechno vrátilo zpátky. Respektive to byl Kouda, kdo všechno vrátil zpátky,“ zakroutila hlavou Chlumská.

  „A je to tam pořád?“ zeptal jsem se. Všichni tři se na mě podívali, jako bych byl pejsek, co se naučil sám od sebe dávat pac a zasloužil by si cukřík. 

  „Prověříme to,“ řekl Dvořák. Nebo to byl Novotný? 

  Další náš hovor přerušil nějaký voják s páskou vojenské policie na uniformě: „Letadlo jde na přistání.“ 

  *   *   *

  Sebrali jsme se a vyrazili na letištní plochu. Antonov AN-26 zrovna roloval na přistání. Letadlo mělo bílý nátěr a u řídicí kabiny pilota nenápadnou izraelskou vlaječku. Nevím, jestli to byl účel, ale nejspíš ji vyvedli v malém proto, aby nešla spatřit z větší vzdálenosti. 

  Celá naše skupina vyrazila k letadlu klidnou chůzí. Když pilot vypnul motory, otevřel se zadní nákladový prostor. Stál tam jediný muž v izraelské vojenské uniformě. Určitě nešlo o vojína, ale jakou měl hodnost, jsem netušil. Vypadal jako ukázkový exemplář izraelského vojáka. Měl nakrátko ostříhané černé vlasy, skobový nos, přísný pohled a rovné a hrdé držení těla. V USA by nejspíš skončil u mariňáků, prostě dokonalý válečník. 

  Zasalutoval nám a pak ukázal za sebe. Ležela tam masivní dřevěná rakev. Přišla mi až nepatřičně korpulentní na to, jak malý Kouda byl. Tedy, co se týkalo vzrůstu. Popošel jsem k rakvi a opatrně ji otevřel. 

  „Do hajzlu,“ zaklel jsem.

  *   *   *

  Celou dobu jsem doufal, že jde o omyl nebo o nějakou obrovskou blamáž, ale ta mrtvola uvnitř byl Zdeněk Kouda. Izraelci jej do rakve položili tak, jak jej našli. Měl na sobě své oblíbené sako i bílou košili. Tedy moc bílá už nebyla, v hrudi měl totiž několik střelných ran. Odhadoval jsem to na pět nebo šest. Očima jsem vyhledal Chlumskou, jestli nechce také nahlédnout. Jenom zavrtěla hlavou, takže jsem rakev zase zavřel. 

  „Je to on?“ zeptal se kudrnatý agent.

  Pokýval jsem hlavou.

  „Jak se to stalo?“ zeptal jsem se vojáka, a protože nereagoval, zopakoval jsem svou otázku anglicky.

  „Je mi líto, ale jsem jen doprovod,“ odvětil školní angličtinou poznamenanou silným blízkovýchodním přízvukem a podal mi tenké černé desky. Nacházel se v nich úmrtní list. Originál v hebrejštině, kopie v angličtině. Stálo v něm, že tělo nalezla policejní hlídka v ulicích Tel Avivu se šesti ranami ráže 9 mm v hrudi. 

  *   *   *

  „Zařídím pohřeb na pozítří večer na sedm hodin. Pár přátel se určitě přijde rozloučit. Nechám uzavřít Strašnické krematorium na dvě hodiny,“ rozloučila se Chlumská. Snažila se tvářit drsně, ale oči měla lesklé. Menší z agentů mi podal na rozloučenou vizitku. Stálo na ní: Ing. Václav Dvořák, konzultant. Byl tam ještě mobilní telefon. Schoval jsem ji do peněženky a vyrazil zpátky do auta. Připadal jsem si jako ve snu. Zlém snu. Můj zaměstnavatel umřel a nikdo neví proč. Mou holku unesli a já nemám ani tušení, kdo a z jakého důvodu, a do čtyřiceti šesti hodin musím najít dřevo, ať je to cokoliv, jinak ji zabijí. Úplná zhmotnělá noční můra. 

  A za chvíli mělo být ještě hůř. 

  *   *   *

  Cestou zpátky jsem dostal hlad. Uvědomil jsem si to, když jsem za jízdy začal zběsile prohledávat palubní přihrádku, kam si Gibson občas odkládal mentolové bonbony. Prudce jsem se vyhnul žlutému taxíku, který mi nedal přednost zprava, a málem jsem tak měl definitivně po starostech, a vykličkoval to přeplněnou pražskou dopravou na Letnou. Zastavil jsem u Café Jedna. Bodlo mě při tom u srdce. Tady jsme s Dominikou měli schůzku, kterou jsme později označili za své první rande. Zamkl jsem auto, ale do kavárny jsem nemířil. Sice tu jídlo podávali, ale specializovali se na saláty, polévky pro vegany a quiche. To poslední se jíst dalo, vyslovit už hůře, ale já potřeboval něco teplého na uklidněnou. 

  Zamířil jsem k Bouchačovi. Šlo o vyhlášenou sparťanskou hospodu. Byl jsem tu štamgast, přestože mi Sparta mohla být stejně ukradená jako jakýkoliv jiný fotbalový klub, ale znal jsem majitele. O jeho dědečkovi Bronislavu Kudláčovi jsem psal bakalářskou práci. Šlo o slavného prvorepublikového spiritistu, mystika a organizátora veřejného života. Pár let dokonce vydával časopis Duch. Jeho vnuk v té době vyšel zrovna z vězení, kam se dostal kvůli takové nehezké lapálii, v níž hlavní roli hráli dva slávisti, baseballová pálka a jednotka intenzivní péče. Navzdory tomu, že se s dědečkem naprosto rozcházeli v postoji k městu i světu, Bouchač svého předka miloval a po jeho smrti opečovával veškerou pozůstalost včetně fotografií, o kterých jeho děda tvrdil, že je na nich zachycený duch Tomáše Garriguea Masaryka, jehož vyvolal během duchařské seance. Poté, co jsem na Václavském náměstí třikrát zařval „Nic než Sparta“ a koupil Bouchačovi pět piv, mi všechny materiály poskytl. Musel jsem je ale přepisovat a skenovat pouze v jeho čerstvě otevřené hospodě, což trvalo víc než měsíc. Za tu dobu mi ta chuligánská putyka přirostla k srdci. 

  Navíc v ní pracoval skvělý kuchař. Říkalo se mu Pepé a s Bouchačem se seznámili ve vězení. Pepé údajně pracoval jako šéfkuchař v nějaké vyhlášené francouzské restauraci. Bouchač o něm po sedmi vodkách tvrdil, že když přistihl šéfčíšníka ze své restaurace, jak mu brousí manželku, zmlátil ho paličkou na maso, svázal a bez umrtvení mu uřezal dva plátky masa ze zadnice. Ty pak podusil s lanýži a donutil ho sníst je. Dostal za to šest let. Číšník údajně u soudu tvrdil, že nic tak dobrýho v životě nejedl. Tomu jsem byl ochotný i věřit. Pepé měl kuchařské nadání od Pánaboha, a i kdybych zjistil, že všechno, co mi tady kdy servíroval, dělal ze zadnic slávistických chuligánů, odpustil bych mu to. 

  Vplížil jsem se do hospody jako zpráskaný pes. Bouchač za barem na mě mrkl a rukou mě pobídl, abych k němu přisedl. Měl tu docela prázdno. Dva důchodci luštili v Blesku, co nového ve světě celebrit, páreček mladých anglických turistů usrkával z třetinek Braníka a kochal se autentickým prostředím pražské hospody, a pětice chuligánů na velké televizi sledovala, jak Chelsea dostává výprask od Liverpoolu. 

  „Těžkej den?“ zeptal se. 

  „Kurevsky,“ odvětil jsem. 

  Bouchač se natáhl pod bar a vylovil z něj láhev Tulamore Dew. Nalil vrchovatě do dvou skleniček a jednu posunul ke mně. 

  „Jsem tady autem,“ namítl jsem.

  „Neser,“ zavrčel a zvedl svou sklenici do vzduchu. Tomu nešlo odporovat. Ťukli jsme si a vypili až do dna. 

  „Ahoj Koumáku,“ ozvalo se za mnou. Nataša. Poslední Bouchačův zaměstnanec měl za sebou také vězení. Tahle ovšem ruské. Ať už provedla cokoliv, po vypršení trestu zmizela do Česka, kde to po dvou demonstrativních sebevraždách dotáhla na politický azyl. Budík jejího života tikal na čtyřicet, ale vypadala na padesát. Měla desetiletou dceru, která milovala šmouly. Zdálo se, že Nataša její vášni propadla také, takže většinu hostů u Bouchače častovala nějakými šmoulími přezdívkami. Ta moje nebyla zrovna originální, ale mohl jsem dopadnout hůř. 

  „Budeš jíst?“

  „Jo, řekni Pepému, ať mi připraví to nejlepší pro unavenou duši,“ usmál jsem se hořce a odešel si sednout ke stolu. 

  *   *   *

  S Pepém jsme tuhle hru hráli odnepaměti. Já nikdy neřekl, co chci, jen jsem mu popsal svou náladu a on podle ní vykouzlil jídlo. Většinou to fungovalo dokonale, až jsem toho chlapa podezíral, že ovládá telepatii. Jednou si k Bouchačovi vezmu babylonskou vodu, abych to zjistil. 

  Měl jsem za sebou asi půl krůtího plátku s omáčkou z lišek, když se dveře do hospody rozrazily a objevil se v nich chlápek, kterého jsem znal. A nebyl sám. 

  *   *   *

  Tentokrát ovšem na sobě neměl uniformu. Oblékl si ošoupané tmavě modré džíny, černou mikinu bez nápisu a přes to koženou bundu. Za ním stáli tři lidé. Žena a dva muži. Všichni kolem třiceti, vysportované svalnaté postavy, hrdé držení těla. Všichni s blízkovýchodními profily. Jestli tihle také nepatřili k nějaké ozbrojené složce židovského státu, tak je Bouchač Klokan. 

  „Vyrazil jste za turistickými památkami? Mohl bych vám něco doporučit,“ uvítal jsem ho česky. Věděl jsem, že mi bude rozumět. 

  Žid se usmál a posadil se k mému stolu. Jeho společníci udělali to samé. Jen si museli přinést židličku navíc. 

  „Budete jíst?“ vynořila se odnikud Nataša. Tohle umění ovládala dokonale. Myslím, že by mohla udělat kariéru jako nájemný vrah. 

  Nově příchozí se na sebe rozpačitě podívali a pak zavrtěli hlavami. 

  „A pít?“

  „Dones každýmu pivko,“ mrknul jsem na ni. Zmizela dřív, než stačil kdokoliv z nich zaprotestovat. Podle toho, jak se šklebila, hned poznala, že jsou to jevrejové. A nevypadala, že by z toho měla radost. Holt Ruska: „Bůh, Putin a vlast a všechno cizí pryč.“ Nemohli za to. Tenhle způsob uvažování nasávali s mateřským mlékem. 

  „Nemá vás ráda,“ oznámil jsem židům. „Ale nebojte, do piva vám neplivne.“ 

  Chlápek z toho všeho vypadal trošku zmateně. Zdá se, že to nebyl až takový drsňák jako skopčák. Třeba se domluvíme. 

  „Máte něco, co potřebuji,“ řekl. Jeho čeština byla neuvěřitelně dobrá. 

  „Babička? Dědeček? Utekli před Hitlerem, nebo až po něm?“ odvětil jsem. 

  „Cože?“

  „Opovězte mi na otázku a já vám pak řeknu všechno, co potřebujete.“ 

  „Dědeček. Vrátil se z Birkenau a v sedmačtyřicátém utekl do Izraele před komunisty.“ 

  „Chytrej chlap,“ pokýval jsem uznale hlavou.

  Nataša se opět objevila u stolu a nasázela před židovskou ekipu piva. Ani se jich nedotkli. 

  „Ta věc,“ vrátil se k tématu žid. Působil dost netrpělivě. 

  „Ať je to cokoliv, nemám to. Ráno už mě navštívil váš skopčácký kolega. Chtěl po mně nějaké dřevo. Vůbec netuším, o co jde. Je mi líto,“ pokrčil jsem rameny. 

  „Ten skopčák se jmenuje Kleist a není to můj kolega. Kleist je svině,“ vyštěkl naštvaně. Jeho kolegové už od pohledu neovládali češtinu a netušili o čem mluvíme, ale jen co zaslechli skopčákovo jméno, zbystřili a zatvrdili výrazy ve tváři. 

  „Alespoň na něčem se shodneme,“ usmál jsem se. 

  Žid vytáhl ze záňadří obálku. Chvíli se v ní přehraboval, abych neviděl, co v ní má, a pak položil na stůl černobílou fotografii. Skvěl se na ní chlápek v gestapácké uniformě. 

  „Taky dědeček?“ zeptal jsem se. 

  „Ne, von Kleist osobně.“ 

  Chtěl jsem protestovat klasickou hláškou: „Tohle není možný,“ ale pak jsem uvědomil, jak jsem tomu parchantovi vpálil kulku do čela a s ním to ani nehnulo. Vzal jsem fotku do ruky a pořádně si ji prohlédl. Kleist na ní vypadal, jako by mu ji dělali včera, a pak to jenom nějaký týpek prohnal filtrem a vytiskl. 

  „Jak toho dosáhl?“

  „Oběti. Spousty obětí. Kleist dělal na pražském gestapu. Měl na starosti popravy. Stovky poprav, aby bylo jasno. Všechny mrtvé obětoval Bafometovi.“ 

  Vyprskl jsem na stůl poslední kousek jídla. Bafomet. Proč je to vždycky Bafomet? 

  „Stovky obětí, to znamená, že je silný, zatraceně silný,“ zaúpěl jsem. 

  „Prakticky nezničitelný. V Tel Avivu jsem přišel o dvacet chlapů, když se ho pokoušeli dostat. Od té doby ho moji lidé jenom sledují. Útočit na něj je sebevražda.“ 

  Sebral jsem ze stolu jedno z jejich netknutých piv a vypil dobrou půlku. Bylo toho na mě nějak moc. 

  „Má moji holku. Unesl ji. Chce po mně to dřevo, ať je to cokoliv, jinak ji zabije.“ 

  „Nesmíte mu nic dát. Nedovolím vám dát mu to,“ prohlásil chlápek a sáhl si znovu pro něco do záňadří. V tu chvíli jako by se zastavil čas. Zbystřily se mi smysly. V jednu chvíli jsem uslyšel televizního komentátora, jak rozebíral zkažený útok Chelsea, Paula Revera, který z rádia na baru vyřvával „Louie Louie“, a také jsem se podíval do židovských očí. Ten chlap nebyl zlý, ale dávno přijal za své, že účel světí prostředky. Nemohl jinak. A já taky ne. 

  „Sparťani jsou podle vás buzeranti?!“ zařval jsem. 

  *   *   *

  Chytl jsem ze spodu stůl a převrhl ho na partičku. Půllitry se rozletěly po zemi, a než se rozbily na střepy, polily všechny u stolu kromě mě. Vyskočil jsem na nohy a drapnul židli, na které jsem seděl. Šéf party se vyhnul převrhnutému stolu, ale židlí jsem ho trefil do zad. Z přílišného sledování filmů s Budem Spencerem a Terencem Hillem jsem čekal, že se židlička rozletí na kousky, ale vydržela. Dobře pro mě. 

  *   *   *

  Další, koho jsem s ní praštil, byl nejmenší ze skupiny – chlápek s černými kudrnatými vlasy. Dostal to rovnou do zátylku, takže efektně rozhodil ruce a spadnul na podlahu. 

  Jenže pak moje židličkové sólo skončilo. Jediná ženská z židovské party mi podrazila nohy a já se natáhl na zemi. Židličku jsem pustil a odletěla asi dva metry ode mě. Židovka mě zkusila kopnout, ale i ji někdo překvapil ze zálohy. 

  Nataša. Praštila ji půllitrem do hlavy. Byl plný, takže se pivo rozstříklo všude okolo a střepy se rozletěly po hospodě. Holka měla štěstí, že v téhle hospodě se čepovalo jenom do výšek. 

  Nebyla to jediná pomoc, které se mi dostalo. Chuligáni se vykašlali na fotbal v telce a rozběhli se k nám. O tom, že budou stát na mé straně, jsem nepochyboval. Podle mého předchozího výkřiku museli mít pocit, že se peru za Spartu. A existuje snad něco lepšího, jak motivovat chuligána ke rvačce? 

  *   *   *

  Během několika sekund se rozpoutala mela. Židovské komando bylo sice zpočátku trochu dezorientované, ale velmi rychle si ujasnili, kdo je kdo, a začali rozdávat rány pěstmi. Nejudatněji ze všech se bila ta ženská. Viděl jsem, jak vrazila loket nejtlustšímu chuligánovi do koulí, a když padal k zemi, dala mu ještě čelíčko, při kterém mu proměnila nos na placku. 

  Sáhl jsem do podpažního pouzdra pro bouchačku, ale uvědomil jsem si, že já vůl si ji nechal v přihrádce auta. Příště se bez ní nehnu ani na záchod. 

  *   *   *

  Vyskočil jsem na nohy a trošku se mi zamotala hlava. Šéf komanda zrovna rozdával dobře mířené rány do hlavy jednoho z chuligánů, tak jsem se po něm ohnal zezadu. Uhnul mi. A znovu a znovu. Chuligán skončil na zemi a on po mně skočil. Zase jsem se válel po podlaze. Zkusil jsem mu narvat pěst do pusy, ale nasadil mi páku. 

  „Aúúúúúú!“ zakvílel jsem.

  „Oi, oi, oi!“ zařval jeden z chuligánů a kolenem nabral žida do brady. Mohl mít tak padesát let a tři měsíce do prvního infarktu díky nadváze, ale rval se jako lev. Podle výkřiku starý skinhead. Ti už se dneska jen tak nevidí. Ani na Letný. Ne, že bych měl tenhle druh lidí rád, ale teď mi přišel vhod. 

  *   *   *

  Otočil jsem se a uviděl Natašu. Seděla zmateně na zemi a hlavu měla celou od krve. Nejspíš ji někdo také trefil půllitrem. Vedle ní leželi dva omráčení chuligáni a nad nimi se tyčili Izraelci. Měli potrhané oblečení, pár škrábanců, ale na rozdíl od mé sparťanské posily stáli na nohou. Jejich šéf sice ležel na zemi, ale přitom držel v kravatě starého skinheada. 

  „U svatýho Tomáše Řepky, ruce nad hlavu, nebo vás všechny sejmu jak Sparta Marseille Olympique!“ zařval za mými zády Bouchač. Nemusel jsem se ohlížet, abych věděl, že v ruce drží Colt 1911. 

  První, kdo zareagoval, byl šéf židů. Pustil skinheada z kravaty a pomaličku, aby Bouchače nepoplašil, vstal. A pak řekl něco hebrejsky. Jediná žena v jeho týmu se zasmála, a než bys řekl „Hamás“, měli všichni Izraelci v rukou pistole. Poznal jsem v nich JERICHO 941 FB. Jednou jsme z nich s Gibsonem pálili na střelnici. 

  „Hlavně klid, zmrdi, vzdávám se,“ ozval se za mými zády Bouchač. 

  *   *   *

  Šéf izraelského komanda popošel ke mně a znovu sáhl do záňadří. Vyndal z nich asi dvacet centimetrů dlouhou a deset centimetrů širokou krabičku. V podobné nosil Kouda uspávací séra od doktora Rozenbauma. Chlápek krabičku rozdělal a ukázal mi dvě injekční stříkačky. Jedna měla v sobě žlutou tekutinu, druhá narůžovělou. 

  Volnou rukou mě drapnul za pravačku a zkroutil mi ji surově za záda, abych se nemohl hýbat. Pak vzal jednu ze stříkaček a vrazil mi ji do krku. 

  „Ta žlutá je jed. Velmi speciální jed. Účinkuje po osmačtyřiceti hodinách. V té růžové je protilátka. Věř mi, že to je jediná protilátka v celý zasraný střední Evropě. Tuhle věc objevil Mossad a její složení si hlídá jako iránská vláda svá jaderná tajemství. Jestli Kleist věří, že máš přístup k tomu, co chce, dřív nebo později to určitě sežene a já jsem ti řekl, že nepřipustím, abys to dal jemu. Nedovolím, aby to dostal. Doneseš mi to a přežiješ. Jinak umřeš ve strašlivých křečích. Mám k tomu instruktážní video s nějakýma zmrdama z Islámskýho státu a věř mi, že každý, kdo to viděl, se z toho pozvracel. Tohle nechceš,“ dořekl a stříkl mi dávku jedu do těla. 

  *   *   *

  Když uvolnil sevření, otočil jsem se a zkusil ho praštit do hlavy. Jsem prostě nezničitelný. Uhnul mi a znovu mě chytnul za ruku. Levačkou jsem mu hrábl do vlasů. Mělo to vypadat jako nepovedený pokus o úder, ale ve skutečnosti mě zajímaly jeho vlasy. Než pořádně přitlačil a já v bolesti přestal odporovat, podařilo se mi v křeči mu vyrvat malou hrstičku. Ani nesykl, jen mě praštil za trest pěstí do obličeje. 

  *   *   *

  Vstal a pod ochranou namířených zbraní svých kolegů vyrazil ke dveřím. V nich se ale ještě otočil a prohlásil: „Sejdeme se v týhle knajpě přesně za čtyřicet hodin. To se ještě udržíš na nohou. Když to budeš mít, přežiješ, když ne, koupím ti panáka na rozloučenou.“ 

  Se slovem „na rozloučenou“ zmizel ve dveřích a pár sekund po něm se vypařilo i jeho komando. 

  *   *   *

  Pomohl jsem ošetřit Natašu i chuligány. Dva jsme poslali do nemocnice. Nataša to odmítla. Dala si tři panáky vodky a vzala si náhradní volno, aby to doma vyležela. Myslím, že měla otřes mozku, ale byla to Ruska. Pro ni to bylo jak kousnutí od komára. Fakt divnej národ. 

  „Co budeš dělat?“ zeptal se mě Bouchač. Nezlobil se, že jsem mu v hospodě způsobil tak strašlivou melu. Byl zvyklý. Rvačky patřily ke zdejšímu koloritu. V podstatě vytvářely atmosféru a budovaly pověst zdejší hospody. 

  Vypil jsem dalšího panáka a položil mu dvoulitr na stůl. Nehodlal jsem mu zůstat nic dlužný, ani zneužívat jeho vstřícnosti. 

  „Budu zlej. Budu tak zlej, jako jsem ještě nebyl.“ 

  *   *   *

  Sedl jsem za volant a doufal, že mě nezastaví policejní hlídka. Těch panáků jsem měl nakonec asi pět a k tomu půl piva, takže bych nadýchal. Nešlo mi o řidičák, ani pokutu, ale neměl jsem čas. Potřeboval jsem jednat. 

  Vlítnul jsem do kanceláře, nalil si ještě jednoho panáka a pak se pustil do toho, co jsem k smrti nesnášel – čarování. 

  *   *   *

  Myslím, že kdyby Kouda jenom tušil, jak budu schopný čarovat a k čemu všemu se v zoufalství odhodlám, nejspíš by mě tenkrát v Africe nechal předhodit krokodýlům. 

  *   *   *

  O tři hodiny a pět panáků později jsem usnul. Spal jsem až do jedenácti hodin večer. Probral jsem se, dal si sprchu, udělal kafe a podíval se na výsledky své odpolední práce. Chvíli jsem nemohl uvěřit, že jsem to skutečně udělal, ale už jsem nemohl couvnout. Ne potom, co jsem se měl rozhodnout mezi svým životem a životem Dominiky. Hodlal jsem totiž zachránit oba. 

  Počkal jsem si na půlnoc a pak rozložil na zemi mapu Prahy. Vzal jsem černou svíci, pronesl zaklínadlo a spálil v jejím plameni vlasy, které jsem vytrhl šéfovi izraelského komanda. Překvapilo mě, že člověk, který má takovou zkušenost s opravdovou magií, si nehlídá něco tak zásadního, jako jsou vlasy. 

  „Chyba lávky, chlapče,“ usmál jsem se a pak se pokusil nedýchat, protože spálené vlasy strašně zasmrděly. 

  „U všech nočních běsů, u sil půlnoci, hodiny, kdy si Bůh zakrývá tvář, ukaž mi luno, kde se nachází tento člověk,“ zadeklamoval jsem, zavřel oči a prudce trhl rukou se svící. Uslyšel jsem, jak kapka vosku dopadla na mapu. Otevřel jsem oči a hned to uviděl. To je ta výhoda černé svíce. 

  „Bubeneč, Terezínská 8,“ přečetl jsem, zhasil svíci a zkontroloval údaj na Google Maps. 

  Pak jsem sbalil ze stolu tašku s magickým náčiním i Gibsonovou zlodějskou výbavou, vzal si dvě pistole – jednu do podpažního pouzdra, druhou do pouzdra připevněného na levé noze – a vyrazil k autu. 

  *   *   *

  Izraelci se ukrývali ve staré vile v té části Bubenče, které se také říkalo diplomatická čtvrť. Nacházely se tu vesměs rezidence ambasadorů a občas i nějaké to velvyslanectví. Auto jsem zastavil u prvorepublikového domu s nepálskou vlajkou a pěšky ušel asi sto metrů podél neskutečně zarostlé zahrady. Číslo osm patřilo odporné vile z padesátých let, kterou zub času ohlodal tak, že by mohla sloužit jako kulisa nějakého amerického hororu. Sakra, vždyť já se tam zrovna chystal jednu hororovou akci zinscenovat. Úplně mi zatrnulo. Zastavil jsem se a přemýšlel, jestli to chci vážně provést, ale pak mě zasvědilo na krku místo, kde mi chlápek vpíchl jed. Nebylo zbytí. Vytáhl jsem pistoli a opatrně prošel okolo zahrady domu. 

  Vila samotná i její okolí vypadaly dokonale prázdně. Zajímalo by mě, jestli to tu Izraelci objevili a prostě se sem vloupali, nebo si tohle místo dlouhodobě pěstovali na podobné akce. Nejspíš to druhé. 

  *   *   *

  V plotě vězelo několik děr, kterými jsem mohl snadno prolézt. Vybral jsem si tu v největší vzdálenosti od domu. Postupoval jsem velmi opatrně. Všude mohly číhat nástrahy nebo alespoň poplašná zařízení. Zahrada se proměnila v džungli, kde mi kopřivy dosahovaly až k pasu a všude rostly bodláky a pak ten odporný plevel, který se lepil na kalhoty a kuličky z něho zůstávaly naprosto všude. Z hodin přírodopisu jsem si zapamatoval jeho legrační jméno – svízel přítula. Takhle v noci, kdy se mi jeho kousky dostávaly pod kalhoty a svědily, už mi moc legrační nepřipadal. 

  Došel jsem až k domu, ale nikde jsem na nikoho nenarazil. Zastavoval jsem se a číhal, jestli alespoň neuslyším jakýkoliv zvuk, ale všude vládlo ticho a klid. Začínal jsem se bát, že prostě kouzlo nezafungovalo. Ještě nikdy jsem ho nezkoušel. 

  Zatnul jsem zuby a plížil se podél stěn okolo domu. Vstupní dveře jsem obešel zdaleka, hledal jsem nějakou zadní cestu dovnitř, ideálně do sklepa. Našel jsem jenom pevně zavřené okno na úrovni země. To do sklepa vedlo, ale otevřít šlo jen zevnitř. Vytáhl jsem Gibsonovo zlodějské náčiní. Měl v něm i řezák na sklo. Potřeboval bych trochu oleje nebo petroleje, aby mi to líp šlo, ale musel jsem řezat na sucho, takže pomalu a opatrně. 

  *   *   *

  Po půl hodině jsem měl tělo zpocené, jako bych seděl v sauně, ale sklo okna jsem vyřezal, aniž by si mě někdo všiml. Opatrně jsem jej vyndal a položil do kopřiv. Chvíli jsem si pohrával s myšlenkou, že si dovnitř posvítím baterkou, ale bál jsem se, abych se neprozradil. Natáhl jsem dovnitř jednu nohu, pak druhou a pomalu se soukal dolů do sklepa. Všechno šlo jako po másle. Vypadalo to, že pode mnou nic není, takže jsem se odvážil skočit dovnitř. 

  „Krchbumvrztpráskžbrnkcinkcinkbum,“ nevím, jak jinak popsat zvuk, při kterém skoro stokilový chlap dopadne na polici plnou skleniček, hřebíků, šroubků, plechových krabiček a jiných věcí a všechno v jednu jedinou chvíli převrhne na podlahu. 

  *   *   *

  Vyhrabal jsem se ze střepů, vylovil z kapsy baterku a rozsvítil. Sklep samotný byl naprosto prázdný. Jediné místo, kde se všechno to harampádí nacházelo, položené na extrémně vachrlaté konstrukci, bylo právě pod oknem. 

  „Past,“ zaúpěl jsem a světlem baterky hledal vypínač. 

  *   *   *

  Rozběhl jsem se k němu a rozsvítil. Jenom se mi potvrdilo, že je sklep kompletně vymetený až na tu pastičku. 

  Nahoře jsem uslyšel dusot několika nohou. Běžely dolů po schodech. 

  *   *   *

  Postavil jsem se tak, abych stál naproti jediným dveřím, které se tu nacházely – dřevěné s bílým nátěrem, který se už sám od sebe loupal. Moc nevydrží, ale to mi vlastně nevadilo. Jimi musejí Izraelci projít, pokud mě chtějí dostat. Tasil jsem pistoli do pravé ruky a levou lovil v tašce křídu. Jako vždycky, nejdřív jsem našel všechno ostatní. 

  Dusot nohou zesílil.

  *   *   *

  „Prásk!“ vstřelil jsem do dveří. 

  „Prásk! Prásk!“ Třetí kulka už prošla skrz. Někdo za dveřmi se otočil a odběhl dál. To jsem potřeboval. Čas, trochu víc času. 

  Objevil jsem konečně tu křídu. Udělal jsem jí kruh okolo sebe a na čtyři strany načrtl magické symboly. 

  „Prásk!“ střelil jsem do dveří, abych všechny za nimi upozornil, že jsem stále ve střehu. 

  Vrátil jsem křídu do tašky a vytáhl z ní láhev s drceným cihlovým prachem. Šlo o cihly z Ústavu sociální péče v Měděnci na Chomutovsku. Ve čtyřiaosmdesátém tam jedna psychopatka upálila šestadvacet mentálně postižených chovanek. Vysypal jsem cihlový prach na křídou namalovaný kruh a přitom zaříkával démony temnoty. 

  „Prásk!“ střelil jsem znovu do dveří. Uslyšel jsem totiž za nimi nějaké zatraceně podezřelé zvuky. 

  *   *   *

  „Temní, nevědomí, beztělní démoni, spoutaní v bezčase, vyjděte ven,“ zadeklamoval jsem. Vysypal jsem poslední zrnka cihlové drtě a pak vylovil poslední a nejdůležitější kousek. Šlo o popel ze spáleného nemluvněte. Zabavili jsme ho jednomu nedoukovi, který to koupil na černém trhu a vyvolal s jeho pomocí sukubu. Měl jsem ho zničit, ale odložil jsem to na později. A teď se mi to zatraceně hodilo. 

  „Temní, nevědomí, beztělní démoni, spoutaní v bezčase, vyjděte ven,“ zopakoval jsem a v tu chvíli světlo v místnosti zhaslo. Nešlo o práci démonů. Izraelci vyhodili pojistky. Chystali se k útoku. 

  „Prásk!“ vypálil jsem další ránu, kde jsem si pamatoval, že byly dveře, ale asi jsem se špatně natočil, protože jsem uslyšel, jak kulka uštípla kus zdiva. 

  „Temní, nevědomí, beztělní démoni, spoutaní v bezčase, vyjděte ven,“ řekl jsem a ucítil mrazení v zádech. 

  Magie.

  *   *   *

  Uslyšel jsem, jak někdo vykopl dveře a několik párů nohou napochodovalo do sklepa. 

  „K zemi! K zemi!“ zařval známý hlas. 

  „Dávám vám tato těla, beztělní démoni,“ prohlásil jsem a pak dostal ránu pažbou do hlavy. 

  *   *   *

  Udržel jsem se uvnitř kruhu. Pažba mi roztrhla kůži na tváři a nejspíš uvolnila nějaký zub v puse, ale já věděl, že nesmím přerušit linii vysypanou z cihlového prachu. 

  „Vzdávám se!“ zařval jsem. 

  Po zádech mi znovu projel záchvěv magického výboje a oči mi oslepilo světlo z baterky. Upustil jsem pistoli a dal ruce nad hlavu, abych ukázal, že to vzdání se myslím vážně. Proti mně stál starý známý z Izraele. Měl na hlavě helmu s přístrojem pro noční vidění. Ještě že jsem se vzdal. V tom sklepě by mě dostal jak slepý koťátko na poušti. 

  Zařval něco hebrejsky a po chvíli se zase nahodila elektřina. Světlo ve sklepě se rozsvítilo a já zjistil, že po mně nešel sám. Záda mu kryla slečna, kterou jsem už znal, a ještě jeden chlapík. Všichni v plné polní. 

  „Co to tady vyvádíte?“ obořil se na mě. 

  *   *   *

  „Temní, nevědomí, beztělní démoni, spoutaní v bezčase, těla, do kterých jste pronikli, vám umožním převzít, jenom pokud mi tito čtyři lidé nepomohou zachránit mou přítelkyni Dominiku,“ odpověděl jsem. 

  „Co to, sakra, je?!“ zařval žid a chystal se praštit mě znovu pažbou. 

  „Černá magie. Nebo spíš temná. Hodně temná. Tak temná, že za její použití bych se za jiných okolností zastřelil. Jenže vy jste mě naučil, že aby lidé dělali, co chcete, musíte je k tomu donutit. Já na rozdíl od vás, nemám jed, tak jsem do vašich těl nasadil démony. Nic extra, jenom takové tupé nemyslící, plné nenávisti a hladu po zabíjení. Nejdou vymést, to je jejich zákeřnost. Člověk se jich může zbavit jenom tak, že splní podmínky kletby, kterou na něj seslat ten, kdo démony vyvolal. Když mi nepomůžete zachránit Dominiku, sežerou vám duši,“ vysvětlil jsem mu a chtěl dodat ještě vítězné: „Šach mat,“ ale dostal jsem ránu pažbou tak silnou, že mi po ní vypadl zub. 

  *   *   *

  Schytal jsem ještě pár kopanců od slečny. Když jí šéf vysvětlil, co jsem provedl, dostala regulérní hysterický záchvat. Naštěstí mě nezabila. Jen rozmetala prach z mého kruhu po celém sklepě. Teď už to bylo jedno, kletbu jsem provedl. 

  „Vy jste si začal,“ řekl jsem, když se žena uklidnila, sedla si do kouta a zápalila si s dalšími dvěma kumpány cigaretu. 

  Žid jenom rezignovaně pokýval hlavou. 

  „Jakou mám záruku, že ti démoni nepřevezmou kontrolu nad našimi těly, i když vám pomůžeme?“ zeptal se. 

  „Asi stejnou, jako mám já záruku, že mi vpíchnete ten protijed,“ pokrčil jsem rameny. Teď by se hodilo to „šach mat“, i když šlo spíš o regulérní pat. 

  „Útočit na Kleista je sebevražda. Řekl jsem vám to.“ 

  „Já nechci zabít Kleista, já chci jenom Dominiku. Až ji dostaneme, zmizíme. Pak vám pomůžu najít to, co hledáte.“ 

  „Vy víte, kde to je?“ rozzářily se mu oči. 

  „Člověče, vždyť já furt ani nevím, o co jde,“ odvětil jsem. 

  Chlápek si povzdechl, pokrčil rameny a pohodil rukou směrem k vyraženým dveřím. 

  *   *   *

  Podle zařízení pokoje, ve kterém jsme se ocitli, byla správná odpověď na mou hádanku ta, jenž předpokládala, že dům slouží ke konspiračním účelům dlouhodobě. Okna někdo profesionálně zatemnil a vevnitř se nacházelo zánovní, ale ne moc používané vybavení z Ikea. Vedle jedné nízké postele ležel satelitní telefon a na stole několik výkonných notebooků. 

  Šéf izraelského komanda mi dokonce uvařil čaj a představil se. 

  „Solomon Ornest,“ řekl a podal mi ruku. Nevypadal přitom moc nadšeně. Pak se přidali další – Ina, Hadar i Izák. Zvlášť slečna Ina se netvářila, že ji jakékoliv bratříčkování se mnou těší. Ale co měla dělat? 

  Solomon je poslal všechny spát a pak si zapálil doutník.

  „Znáte legendu o Mojžíšově holi?“ 

  Vyprskl jsem čaj na podlahu. Zatraceně moc dobře jsem znal legendu o Mojžíšově holi. Šlo o jedno z témat, které jsem pro Koudu důkladně zpracovával. Moc dobře si pamatuji závěr: „Podle posudku vatikánské komise z roku 2011 se jedná o pasteveckou hůl z oblasti Palestiny z období okolo čtrnáctého století.“ Přesně tuhle formulaci jsem chtěl odcitovat, ale pak jsem si dal všech pět koudů dohromady. Agenti na letišti se zmiňovali o tom, že někdo před lety vykradl svatovítský poklad a Kouda to řešil. Takže tam prostě vrátil padělek, který později zkoumal Vatikán. 

  „Nikdy jsem nevěřil, že by mohlo jít o pravý kousek skutečné Mojžíšovy hole,“ zakroutil jsem rezignovaně hlavou. 

  „My jsme to věděli. Mojžíšova hůl byla po jeho smrti rozštípnuta, protože podle legend byla její moc strašlivá, víte jak, chlápek, co ji vlastnil, dokázal mávnutím ruky rozestoupit moře a další kousky. Menší část u sebe schovávali rabíni, větší světská moc. Onen větší kousek se postupem času dostal do Byzance, odkud ho během křižáckých výprav získal francouzský král. Poškozená hůl neměla žádnou moc, proto ji rozdělil na další čtyři díly a využil politicky. Jeden díl si nechal, další tři daroval jako projev náklonnosti tehdy nejvýznamnějším panovníkům Evropy,“ pokračoval. 

  „Jedním z nich byl i Karel IV., vášnivý sběratel ostatků a různých relikvií. Svůj díl svěřil do opatrování mnichům svatovítské kapituly. Historii svatovítského pokladu znám poměrně dokonale,“ doplnil jsem jej. „Pátral jsem i po těch ostatních kouscích. Všechny skončily stejně – jako součást chrámových pokladů. Francouzský kus zmizel během Velké francouzské revoluce, španělský za občanské války a německý by měl být pořád v Bavorsku.“ 

  „Není,“ zakroutil hlavou Solomon Ornest. „Během války získal Kleist dva kusy a našel i vlastníky těch zbývajících. V Tel Avivu uspořádal setkání majitelů s tím, že se nějak domluví. Nabídl neskutečné peníze. Všichni mu na to kývli, včetně Koudy. Ale ten lišák mu prodal padělek. Dozvěděli jsme se o všem pozdě. Báli jsme se, že má celou hůl, a tak jsem na něj poslal komando. Co nezvládl Hamás, dokázal ten skopčákej hajzl během půl hodiny. Do přestřelky se dostali i vaši hoši. Koudal zůstal ležet na místě mrtvý, ti dva to koupili potom.“ 

  „Gibson s Hortem jsou mrtví?“ zašeptal jsem překvapeně. 

  „Nepochybuji o tom. Odtáhli mě zraněného do vrtulníku. Češi zůstali v obklíčení a po našem ústupu se na ně vrhli Kleistovi muži.“ 

  *   *   *

  Cestou zpátky jsem málem usnul za volantem. Třikrát. Do kanceláře jsem se dobelhal někdy k páté hodině ráno. Sundal jsem si boty, ale s kalhotami a košilí už jsem se neobtěžoval. Padl jsem na postel a usnul. 

  *   *   *

  Sraz s izraelským komandem jsem měl v pravé poledne na náměstí Republiky. Jen tři sta metrů od něj se nacházel hotel Ibra. Kleist si zde pronajal celé nejvyšší patro. Ornestovi lidé ho sledovali celou dobu. Raději jsem se neptal, jestli ho měli v hledáčku, i když vlítnul do mého bytu. Už to bylo stejně jedno. 

  Vzal jsem si na sebe své nejlepší sako a starý kufr, který jsem před hodinou koupil na Smíchově v second handu. Vypadal ošoupaně, ale pořád docela blahobytně. A co bylo nejdůležitější, vešla se do něj neprůstřelná vesta. Chytnul jsem lepou židovskou agentku pod paží a vyrazil s ní na recepci. Zamračila se, ale nemohla nic dělat. Takový byl plán. 

  „Inženýr Böhm, mám tady rezervaci,“ vyštěkl jsem arogantně na recepčního. Mladý hubený hošan, nemohl mít ještě ani dvacet let, mě obdařil profesionálním úsměvem a podíval se do počítače. Na arogantní hosty byl zvyklý. Tohle byl čtyřhvězdičkový hotel, koneckonců. Ostatně odpovídalo tomu i množství gelu, které si mládenec naplácal na vlasy. 

  „Třetí patro,“ věnoval mi další úsměv. „Mohu vidět váš občanský průkaz?“ 

  Zatvářil jsem se otráveně, ale z peněženky jsem jeden se svou fotkou a jménem ing. Bohdan Böhm vylovil. Měl jsem podobných falešných průkazů několik. Výhoda práce pro advokátní kancelář JUDr. Kouda. Tedy bývala to výhoda. 

  Mládec zkontroloval rezervaci, kterou ráno provedl Solomon, a s úsměvem nám podal kartu od pokoje. Drapnul jsem židovku a odtáhl ji k výtahu. 

  *   *   *

  Na pokoji jsem rovnou zaútočil na postel. Moc jsem toho nenaspal a měl jsem přesně půl hodiny, než dorazí posily. Hodlal jsem toho využít beze zbytku. Kupodivu jsem opravdu usnul. Vzbudil mě až Solomon se zbytkem skupiny. 

  „Ach, Šlomo, to už jsi tady,“ zašklebil jsem se rozespale.

  „Neříkej mi Šlomo, nejsi moje babička,“ zavrčel. 

  *   *   *

  O patnáct minut později jsem měl na sobě neprůstřelnou vestu a černou policejní kuklu. Z prázdného kufru jsem setřel své otisky a zasunul ho pod postel. 

  Museli jsme zdolat dvě patra, aniž by na nás kdokoliv zavolal policii. První šla proto Ina. Nemaskovala se. My pomalu za ní. Na chodbě naštěstí panovalo ticho a klid. Odklusali jsme k výtahu, který přivolala. Byl prázdný. Vecpali jsme se do něj a já pak zmáčknul nejvyšší patro. 

  *   *   *

  Ina opět vykročila ven jako první. 

  Beze slova naznačila rukou, že vzduch je čistý. Aby ne. Tohle patro bylo prázdné. Tedy až na pokoj, v němž vegetoval Kleist. Respektive, doufali jsme, že nevegetuje, ale je tu jenom nějaká ostraha s Dominikou a Kleist někde bloudí Prahou a vzpomíná na své mládí za časů Třetí říše. 

  Ina si nasadila kuklu na obličej a přenechala místo vepředu Izákovi. On i Hadar měli samopaly. My ostatní pistole. Já si vzal oblíbenou CZ 75. 

  *   *   *

  Mířili jsme k prezidentskému apartmánu. Ať už pro Solomona špehoval Kleista a jeho partu kdokoliv, tvrdil, že se nachází právě tady. 

  Zastavili jsme se u dveří. Izák na ně připevnil plastickou trhavinu i s dálkově ovládanou rozbuškou. Ustoupili jsme pět metrů bokem a pak se dveře v tiché kontrolované explozi otevřely. 

  První do apartmánu vběhl Izák. Jeho samopal se rozezněl krátkou dávkou. Za chvíli jsem uviděl proč. Na gauči leželo rozstřílené tělo jednoho z Kleistových poskoků, kterého jsem si pamatoval ze svého bytu. Seděl u televize a sledoval nějakou německou estrádu na RTL. Měl na sobě jenom trenýrky a na nich rozstřílenou krabici od pizzy. 

  *   *   *

  Apartmán pojali jeho tvůrci skutečně velkolepě. Prošli jsme vstupní halou s mrtvolou a ocitli se ve velkém pokoji, kterému dominoval obrovský křišťálový lustr. 

  „Prásk! Prásk!“ začal po nás někdo střílet zpoza dveří vedoucích kamsi z velkého pokoje. 

  „Ratatatatatata!“ Židé spustili křížovou palbu. Chlápek jí dlouho neodolal. Jeho tělo padlo na zem v kaluži krve. 

  V kapse mi zazvonil mobilní telefon.

  *   *   *

  A po zádech přejel výboj magie. 

  *   *   *

  „Ratatata!“ rozeřval se opět Izákův samopal. Ovšem ne na dlouho, protože Izák samotný se vznesl do vzduchu a praštil sebou o strop. Přitom pustil zbraň z rukou. 

  V tu samou chvíli se jeho tělo roztrhlo. Každá ruka i noha se rozletěly svým směrem na opačný konec místnosti. Nakonec se odtrhla hlava. Během letu se ale rozprskla jak meloun po zásahu baseballovou pálkou. Trup samotný po chvíli přestal držet u stropu a spadl bezvládně k zemi. 

  Telefon vytrvale zvonil.

  „Kleist,“ zaklel Solomon Ornest.

  Telefon pokračoval ve vyzvánění. Celého mě to zmátlo a až po dopadu Izákova těla na zem jsem si uvědomil proč. Vyzváněcí tón byla melodie z filmu Rocky. Nastavil jsem si ji jako vyzváněcí signál pro telefon jediného člověka – Jana Gibsona. 

  „Ratatatata!“ spustil do místnosti zběsilou palbu Hadar. 

  Vytáhl jsem mobil a na displeji opravdu uviděl napsáno: Gibson. Zmáčkl jsem tlačítko zeleného sluchátka. 

  „Vypadněte z tama, do prdele!“ zařval na mě do sluchátka starý známý. 

  Hadar přestal střílet. Vyletěl ke stropu a následoval osud svého kolegy. 

  V místnosti jsem uviděl přicházet Kleista. Škodolibě se usmíval. Měl na sobě jenom župan. Prostřílený. Evidentně mu to moc nevadilo. Nejspíš jsme ho zastihli ve sprše. Za ním běžel s pistolí v ruce chlápek s tetováním. 

  „Prýýýýýýýč!“ zařval jsem a rozběhl se ke dveřím. Židé za mnou. 

  *   *   *

  Vyběhli jsme na chodbu a málem vrazili do Horta. Chtěl jsem ho obejmout, ale zmrazil mě pohledem. V ruce svíral granát. 

  „Utíkejte dozadu, je tam žebřík na střechu,“ ukázal nám. Poslechli jsme. 

  „Buch!“ Výbuch granátu otřásl hotelovou chodbou. 

  *   *   *

  Opravdu tam stál. Šlo o erární starý železný žebřík vedoucí do malého čtvercového otvoru na stropě. Nejdřív po něm vyšplhala Ina, pak Solomon. Čekal jsem na Horta. Běžel chodbou. Neohlížel se zpět. 

  „Kleist!“ zařval jsem na něj. 

  Němec přišel o svůj župan, ale to mu nevadilo. Stejně jako mu nevadil výbuch granátu. Namířil jsem na něj pistoli, ale bál jsem se střílet. Tak dobrý střelec, abych si byl jistý, že netrefím běžícího Horta, jsem nebyl. 

  Jenže můj starý parťák to vyřešil po svém. Vytáhl z kapsy dýmovnici a hodil ji za sebe. Mezi námi a Kleistem se objevila kouřová clona. 

  *   *   *

  Vyšplhal jsem nahoru jako poslední. Pak jsme vytáhli i žebřík. Hort nás vedl nízkou půdou až na druhou stranu budovy k otevřenému střešnímu oknu. U něj čekal Gibson. 

  „Dobrá hovadina, kámo,“ řekl, ale v jeho očích jsem si přečetl, že je rád, že mě vidí. Objal jsem toho parchanta, čímž jsem ho uvedl do rozpaků. 

  „Chápu, že se z tebe za tu dobu, co jsem na tebe nedával pozor, stala buzna, ale máme v patách nesmrtelnýho gestapáka, takže bychom radši měli zmizet,“ prohlásil, když jsem svůj stisk povolil. 

  Poslechli jsme ho.

  *   *   *

  Z hotelu Ibra jsme po střeše přešli k vedlejšímu činžáku a přes další střešní okno sešplhali dolů na ulici. Gibson s Hortem tam měli zaparkované auto. Nenápadnou Škodu Octavia. Nasoukali jsme se do ní a vyrazili směrem na Smíchov. 

  *   *   *

  Měl jsem miliony otázek, ale nakonec jsem začal s tou nejpalčivější: „Proč jste se mi neozvali?“ Nebyla to ani tak otázka, jako výčitka. 

  „Nechtěli jsme tě vystavit nebezpečí,“ odpověděl Hort. 

  „To se vám, hoši, moc nepovedlo,“ zakroutil jsem zoufale hlavou.

  *   *   *

  Gibson stáhl okénko a zapálil si cigaretu. Vypadal unaveně. To jsme měli všichni společné. 

  „Věděli jsme, s kým máme co do činění. Jen jsme potřebovali vědět, jak moc je nebezpečný. Pokud by se nám podařilo ukrást mu hůl a složit ji, dokázali bychom jej zničit. Kouda s ním vyjednával, hrál si s ním jako kočka s myší a pak mu podstrčil jeden ze dvou padělků, které kdysi nechal vyrobit. My jsme mu měli šlohnout skutečné kousky hole, ale nezvládli jsme to. Unikli jsme sotva o fous. Přilepili jsme se mu pak na paty a sledovali jsme ho až sem…“ Gibson udělal dramatickou pauzu, když vyklepával popel z cigarety z okna. 

  „Pořád jsme se drželi původního plánu. Hlídali jsme ho a doufali, že dostaneme šanci mu ty čtyři kousky hole ukrást,“ chopil se slova Hort. „A dost nás překvapilo, když jsme tam včera uviděli tu kurvu ze Suchánkova případu. Jenže, kámo, echo jsme ti dát nemohli. Báli jsme se, jestli nejsi odposlouchávaný,“ dodal. 

  „Dominika, jmenuje se Dominika,“ řekl jsem, ale pak už jsem jenom mlčel. Bolela mě hlava a byl jsem naštvaný. Zatraceně naštvaný na celý svět. Na židy, na Němce i na své přátele. Přestože jsem měl radost, že je vidím. A nejvíc jsem byl naštvaný na sebe. Dnes kvůli mně umřeli dva chlapi a ta smrt nepatřila mezi nejlepších deset, které by si člověk sám vybral. A pokud mi Solomon s Inou nepomohou osvobodit Dominiku, pak během pár dní vládu nad jejich těly převezmou démoni nižšího řádu. Nemluvě o tom, že za den umřu na otravu jedem. 

  *   *   *

  „Kde je zbývající část hole?“ zeptal se po chvíli ticha Solomon. 

  „V kanceláři na Smíchově. Strčili jsme ji tam před čtyřmi dny do mé skříňky s léky. Říkal jsem si, že pod svícnem je největší tma,“ odvětil Gibson. 

  Málem jsem při tom omdlel. 

  *   *   *

  Po návratu do kanceláře jsem přetáhl všechny spisy i se svým počítačem do nejmenšího z pokojů a zamknul se tam. Beze slova jsem vyšel jenom na záchod a udělat si kafe. Zabijácký. Chlápek s jedem v žilách, co ho ani ne do čtyřiadvaceti hodin začne pomalu zabíjet, už na nějakou tu životosprávu nehledí. 

  Vyšel jsem ven asi kolem páté hodiny odpoledne. Gibson s Hortem koukali na nějaký fotbal v televizi a Solomon s Inou leželi na gauči a navzdory emotivním výkřikům Pavla Čapka spali. 

  „Musíme dát Kleistovi zbytek hole,“ řekl jsem a Gibsonovi málem zaskočilo. 

  *   *   *

  „Ses posral ne?“ otočil se ke mně vyjeveně Hort. 

  „Popravdě řečeno jsem už nejmíň dva dny nesral, ale o to teď nejde. Kleista můžeme porazit. Ale musíme mu dát tu hůl,“ zopakoval jsem. 

  „Cože?“ zeptal se rozespale Solomon Ornest. Naše slovní výměna ho probudila. 

  Sáhl jsem po ovladači na televizi a vypnul fotbalový přenos. 

  „Ve skutečnosti jste všichni úplní idioti. Vy židi,“ obrátil jsem se na Solomona, „protože nečtete knihu o základním mýtu své civilizace, a vy taky,“ zašklebil jsem se na Gibsona, „protože, kdybyste mi řekli, o co přesně jde, mohli jsme to spolu sfouknout už v Izraeli.“ 

  Možná jsem to s tou teatrálností trošku přehnal, protože jsem nejen probral Inu, ale všichni se na mě podívali jako na malého kapsáře, který nestačil včas zdrhnout a brzy dostane pěknou nakládačku. Ignoroval jsem to a sáhl do knihovny pro moderní výtisk bible. Nalistoval jsem knihu Exodus a pustil se do čtení: „Tehdy se na něj Hospodin rozhněval: »A co tvůj bratr, levita Áron? Mám za to, že je výřečný dost! Podívej se, už ti jde naproti. Až tě uvidí, bude mít velikou radost. Budeš k němu mluvit a vkládat mu slova do úst. Já pak budu při tvých i jeho ústech a naučím vás, co máte dělat. On bude mluvit k lidu za tebe, a tak se stane, že on ti bude za ústa a ty mu budeš za Boha. A tu hůl vezmi s sebou. Budeš s ní konat divy!« 

  Mojžíš se tedy vrátil ke svému tchánu Jetrovi a řekl mu: »Chtěl bych jít zpátky za svými bratry do Egypta podívat se, zda ještě žijí.« 

  »Jdi v pokoji,« odpověděl mu Jetro. 

  Hospodin totiž Mojžíšovi v Midiánu řekl: »Jdi, vrať se do Egypta, neboť všichni, kdo ti usilovali o život, zemřeli.« Mojžíš tedy vzal manželku a syny, posadil je na osla a vydal se zpátky do Egypta. Mojžíš s sebou vzal také Boží hůl.“ 

  Dočetl jsem, ale všichni na mě dál nechápavě civěli. 

  „Boží hůl. Do té hole dal svou sílu Hospodin. Stvořitel. Pravý opak Bafometa, zavrženého démona. Vzpomeňte na Ježíše: Nelze sloužit dvěma pánům. Kleist má svou moc od Bafometa. Obětoval mu desítky lidí a za to sklízí plody. Jenže teď prahne po větší moci, moci samotného Hospodina…“ 

  „A nelze sloužit dvěma pánům,“ rozzářily se oči Gibsonovi. 

  „Přesně, ty vole, přesně,“ zasmál jsem se. „Jakmile bude mít Kleist Boží hůl, pak ztratí veškerou moc, kterou má od Bafometa.“ 

  Solomon si protřel rozespalé oči, ukradl jednu cigaretu z Gibsonova balíčku na stole a pak si ji zapálil a rozkašlal se. 

  „Ale bude mocný. Strašlivě mocný,“ namítl. 

  „Půjde zabít. V Bibli se nepíše nic o tom, že by byl Mojžíš nezranitelný. Myslím, že ho dokážeme zabít. Ale nejspíš ne kulkami.“ 

  „Tak čím?“ 

  „Čímkoliv, co mohlo zabít Mojžíše. Umíte někdo střílet z luku?“ 

  *   *   *

  Poslal jsem všechny v plné polní, dovybavené noži, do Svatovítské katedrály. V Marnově Alchymistických tajemstvích ze šestnáctého století je popsáno znovuspojení rozbitého kalichu svatého Spyridona. Měl prý moc uzdravovat zranění a nikdy se jej nepodařilo spojit, dokud vše neproběhlo na svatém místě. Kleist určitě dlouho přemýšlel, co s holí, až bude mít všechny části, a jistě pátral po podobných případech. Nejsvatější místo v téhle zemi je Svatovítská katedrála. Navíc tam část hole po staletí odpočívala. Kde jinde ji znovu spojit než v ní? Proto jsem tam všechny poslal. Musí se v ní schovat dřív, než se do ní vydá Kleist. Vsadil jsem všechno na jednu kartu, ale byl jsem si jistý, zatraceně jistý. 

  *   *   *

  Kleist mi zvedl telefon po čtvrtém zazvonění. 

  „Ja?“

  „Mám to dřevo. Dám vám ho výměnou za Dominiku.“ 

  „Ach so?“ rozzářil se na druhé straně spojení gestapák. 

  „Myslel jsem, že jste se dal dohromady s Jude a na vaší děvce vám nezáleží.“ 

  „Potřeboval jsem se jich zbavit, proto jsem je   poštval na vás. A zbavil jsem se jich. O dva jste se postaral, zbytku jsem utekl. Mí přátelé souhlasili, že vám dám hůl a vy mi vrátíte mou přítelkyni.“ 

  Kleist mlčel. Váhal. Přemýšlel, co říct. Nejspíš mi nevěřil. 

  „Nevěřím vám.“ 

  Co jsem říkal? 

  „To je v pohodě, já vám taky ne. Ale vy chcete to dřevo, já tu děvku, takže nějak se dohodnout muset budem,“ řekl jsem, jako bych byl mistr Yoda, ale už mi to moc nemyslelo. 

  Gestapák se zasmál a pak dvakrát mlasknul do sluchátka.

  „Tak ja, Herr Kosek. Za dvě hodiny se sejdeme ve Svatovítské katedrále. Pro turisty už bude zavřená. Pro vás ale nechám dveře otevřené. Vy mi dáte dřevo, já vám děvku.“ 

  „Ja, mein Führer,“ řekl jsem a Kleist se rozesmál. Srdečně a hlasitě. 

  Pak ale řekl něco, z čeho mi zatrnulo: „Abyste se nedivil, až přijde ten čas.“ 

  *   *   *

  Dvě hodiny byly málo. Zatraceně málo. Položil jsem sluchátko, vzal ze stolu nůž, který tu pro mě zůstal, a dal jej do batohu, kde už se skrývala pětina Mojžíšovy hole. Nebyla o moc větší než nůž. Temně černá a na omak velmi hladká a pevná. Byl to zvláštní pocit, držet v ruce artefakt, který v rukou svíral Mojžíš a moc v něm ukrytou mu dal sám Hospodin. 

  Otřásl jsem se a vrátil hůl do batohu. Musel jsem rychle vypadnout. Potřeboval jsem ještě někde chytnout kněze. Pro všechny případy. A sehnat dneska v Praze faráře, to není jen tak. 

  *   *   *

  Podařilo se mi to až v pátém kostele. Ke vší smůle jsem narazil na mladého chlápka, nemohlo mu být ještě ani třicet. Problém s dnešními mladými knězi je v tom, že mají zbytečně moc otázek. 

  „Na co potřebujete, pro lásku Boží, posvětit dýku?“ 

  Přesně takové otázky jsem měl na mysli. 

  „Já mám všechno posvěcené. Auto, motorku, byt a tak. S tím nožem vyřezávám poustevníky, tak jsem si říkal, že by bylo záhodno…,“ lhal jsem naprosto nestydatě a totálně neuvěřitelně. 

  Kněz se podíval na vojenský nůž a nevěřícně zakroutil hlavou. 

  „Přispěji na kostel. Na chudé. Na misii. Vážně,“ žadonil jsem a vylovil z kapsy peněženku, vytáhl z ní dvoutisícovku a před očima kněze ji strčil do plechové kasičky přidělané k první kostelní lavici. 

  Kněz se ošil. Vylovil jsem ještě tisícovku, která tam zůstala, a strčil ji do kasičky taky. 

  „Prosím,“ zkusil jsem nahodit psí oči. 

  „Nebudete s tím chtít nikoho zabíjet, že ne?“ zeptal se.

  „Ani náhodou,“ zalhal jsem.

  *   *   *

  Prošel jsem skrz areál Pražského hradu a ke Svatovítské katedrále dorazil kolem deváté večer. Bylo to asi deset minut po domluveném termínu, ale farář svěcení dost natahoval. Dýku jsem měl v pouzdře přivázaném na zádech a zakrytém šusťákovou bundou dost volnou na to, aby se pod ní moc nerýsovala. Batoh s holí jsem držel v ruce. 

  Dveře do katedrály byly zavřené. Měly být i zamčené, protože skončily návštěvní hodiny, ale předpokládal jsem, že Kleist už si s tím nějak poradil. Vzal jsem za kliku a vešel dovnitř. Vstup jsem pak za sebou opět pečlivě uzavřel. 

  *   *   *

  V katedrále vládla tma. Jen u oltáře svítilo malé světlo. Opíral se o něj Kleist. Byl sám. Tetovaného chlápka ani dalšího z jeho přeživších strážných, kteří mě před necelými dvěma dny poctili návštěvou, jsem neviděl. 

  Pomalým krokem jsem se vydal k oltáři. 

  „Nezakopněte, Herr Kosek, na zemi leží nějací vaši přátelé.“ 

  *   *   *

  Divoce jsem se rozhlédl a mezi lavicemi spatřil Solomona. Ležel na zemi a nehýbal se. Shýbl jsem se k němu a zkusil tep. Žil. Podle obrovské boule na hlavě byl prostě jen omráčený. 

  „Herr Gibson a Herr Hort leží tam vzadu. Polámal jsem jim nožičky. Malé děti to dělají hmyzu a mně to přišlo zábavné, protože ti dva skutečně hmyz jsou,“ usmál se Kleist. 

  „Nechal jsem je ale žít. Zatím. Chci, aby byli svědky mého triumfu. Mého triumfu a jejich selhání,“ pokračoval, a když jsem k němu došel asi na dvacet metrů, luskl prstem a ze stínu vyšel jeho tetovaný poskok. Za zkroucenou ruku držel Dominiku. 

  „Já své slovo plním. A co vy?“ zeptal se.

  Vyndal jsem z batohu poslední kousek Mojžíšovy hole a pomalu popošel k němu. Natáhl ruku a já mu do ní artefakt vložil. Nebál se mě. Proč by měl? Právě zlikvidoval tři elitní bojovníky. 

  Ale co Ina? Zběsilá židovka? Dostal ji taky? Ale proč se s tím nepochlubil? Třeba ji nenašel. 

  Mé horečnaté myšlenky přerušila činnost, kterou Kleist vykonával. Na oltáři poskládal všech pět kousků Mojžíšovy hole přesně tak, jak k sobě původně patřily. 

  *   *   *

  Necítil jsem magii. Bylo to jiné. Něco naprosto jiného, podobného, příbuzného, ale jiného. Ne tak efektní, ale mnohem silnější. Byl to jen pocit. Rychle přišel a rychle zase odešel, ale hůl na oltáři se spojila v jednu jedinou součást. Po místech, kde ji přelámali, ani památky. 

  „Boží hůl,“ vydechl Kleist a vzal pasteveckou hůl do ruky. 

  Kopl jsem ho do koulí.

  *   *   *

  Kleist ze sebe vydechl všechen vzduch a zaúpěl. Zlomil se v pase jako mongolský luk a vytřeštil na mě oči. Takovou bolest nejspíš nezažil od požáru Reichstagu. 

  „Hans!“ vykřikl ze všech sil. 

  Strhl jsem ze sebe bundu.

  Tetovaný konečně pochopil, že jeho zabijácky drsný šéf už není drsný a rozhodně ne zabijácký. Pustil Dominiku, pro jistotu ji ještě přitom praštil do obličeje, a rozběhl se ke mně. 

  Už jsem měl nůž skoro vytažený, ale Hans byl rychlejší. 

  *   *   *

  „Prásk!“ Výstřel zaduněl chrámem. 

  Tetovaný Němec se zastavil v běhu, rozhodil ruce a svezl se k zemi. Zpoza jednoho z bočních oltářů vyskočila Ina. Bože, jak já tu židovskou holku miloval. Už nikdy, už nikdy na ni nepošlu sparťanské chuligány, přísahám. 

  *   *   *

  „Tome!“ zařvala Dominika. 

  Rukou výmluvně ukazovala na Kleista. Němec se vzpamatoval a v ruce držel hůl. Pevně a sebejistě. 

  „Blázne, slovanský hlupáku, mohl jsi mi sloužit. Mohl jsi mi pomáhat při budování mé říše, čtvrté říše, ale svou lstivostí ses připravil nejen o tu možnost, ale i o svůj život. Jak chceš zemřít? Řekni! Mám přivolat jedovaté hady, aby tě uštkli? Mám přivolat blesky, aby tě sežehly na místě? Přenést tě do nejbližšího moře a potopit do takové hloubky, že ti dřív prasknou plíce, než se utopíš? Cítím, že cokoliv z toho dokáži pouhou myšlenkou,“ prohlásil Němec a do tváře se mu vrátil ten starý známý sebejistý úsměv. 

  „Ááááááá!“ rozběhla se k němu Dominika. Vypadala děsivě. Obličej měla od krve, jak ji tetovaný praštil, oči vytřeštěné a pohled plný nenávisti. 

  Narazila do Kleista a mávla mu rukou po obličeji, jako by mu chtěla vyškrábat oči. Vlastně jsem o tom nepochyboval. Gestapák se otočil a praštil ji holí. Dominika dopadla na oltář a zakňučela bolestí. 

  Využil jsem jejího útoku a vrazil Kleistovi nůž do břicha. Šlo to jako po másle. 

  *   *   *

  Otočil se ke mně a nechápavě na mě pohlédl. 

  „Hospodin není Bafomet, ty blbe. Hůl má moc velikou, ale ty žádnou. Měl jsi zůstat u démonů,“ vysvětlil jsem mu a radši mu přitom ještě vrazil nůž do krku. 

  „Prok–,“ zachrčel, ale víc už nezvládl. Upustil hůl na podlahu a pak ji následoval. Byl mrtvý. 

  *   *   *

  Čekal jsem nějaké efekty, jako že se promění v prach, koneckonců, měl být už dávno mrtvý, ale vypadal jako normální mrtvola. Klekl jsem si k němu a uřezal mu hlavu. Ne snad, že bych konvertoval k islámu, ale ctil jsem základní pravidlo naší branže. Kdo si zahrává s magií, zvláště pak mocnou magií, ten nemusí zůstat mrtvý. Uřezaná hlava je jistota. 

  *   *   *

  Dominika vypadala unaveně, ale neměla žádné zranění. 

  „Je mrtvý?“ zeptala se.

  Podíval jsem se na hlavu oddělenou od trupu. 

  „Herr Kleist, žijou?“ zeptal jsem se jí. Hlava neodpověděla. „Řekl bych, že jo,“ usmál jsem se. 

  Otočil jsem se a uviděl Inu. Táhla za sebou zmateného Solomona. 

  „Ta hůl,“ ukázal na podlahu. 

  „Příliš nebezpečná,“ řekl jsem a vzal ji do ruky. 

  Čekal jsem cokoliv, jenom ne lehké zamrazení a pak už nic. Chytl jsem ji za oba konce, opřel o oltář a pořádně se zapřel. 

  „Křup,“ rozlomila se na dvě víceméně stejné části. Jednu z nich jsem podal Solomonovi a druhou vrátil do batohu. 

  Nepoděkoval. Jen mi beze slova podal injekci s růžovou látkou. 

  Vpíchl jsem si ji do žíly a pak jsem vytáhl z kapsy mobilní telefon.

  „Chlumská,“ ozvalo se.

  „Potřeboval bych do Svatovítské katedrály sanitku. Mám tu dva zraněné. A taky dvě mrtvoly. Jedna je bez hlavy. A diskrétně, prosím,“ řekl. 

  „Bože, jak já vás nenávidím.“

  *   *   *

  Gibson s Hortem zůstali v nemocnici následující dva týdny, takže jsem Koudův pohřeb absolvoval sám s Dominikou. Prezident pronesl pár nic neříkajících frází, pozval nás na panáka a zmizel v limuzíně. 

  „Co bude dál?“ zeptala se Chlumská.

  „Budeme pokračovat. Pokud se něco objeví, jsme k dispozici,“ odvětil jsem. 

  „A jak vám mám říkat?“ 

  „Kluci navrhovali Gibson & Hort, ale to jsme jim s Dominikou zatrhli. Prostě zůstaneme Advokátní kancelář JUDr. Zdeněk Kouda,“ řekl jsem a šel hodit kus hlíny na hrob. 