Znamení Kříže

Chris Kuzneski

Jota (2008)

Hodnocení:

**

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

První oběť je unesena v Itálii a poté o patnáct set kilometrů dále ukřižována. Druhý den se opakuje tentýž zločin - tentokrát v Asii a Africe. Tři různé kontinenty, ale jeden a ten samý brutální vzor: někdo napodobuje ukřižování Krista.

Jonathon Payne a David Jones jso při návštěvě Španělska zatčeni za zločiny, jichž se dopustili během svého působení ve vojenských službách. Naštěstí pro ně CIA sjedná dohodu: všechna obvinění budou stažena, když pomohou dopadnout doktora Charlese Boyda, mistra zloděje, který zcizil některé z nejvzácnějších pokladů Evropy.

Najatá dvojice, která nemá příliš na výběr, se pouští do pátrání, aby zjistila, že Boyd není jen zločinec. Je také jedním z nejlepších světových expertů na starověký Řím a stojí na pokraji objevu, který by mohl od základu změnit principy křesťanství.

Znamení kříže

Chris Kuzneski

JOTA ®

BRNO 2008

Copyright © Chris Kuzneski, 2006

Translation © Jan Kozák, 2008

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2008

ISBN 978-80-7217-580-2

Poděkování

Psát román je obtížný úkol, ale zdaleka ne tak těžký jako vychovávat syna, který se chce stát spisovatelem. Proto bych hned na úvod chtěl poděkovat své mámě a tátovi. Nebýt jich, nikdy by se ze mě spisovatel nestal. Byli klíčem prakticky ke všemu. Nějak vždycky dokázali zjistit, co potřebuju (lásku, podporu, jídlo zdarma atd.), a ochotně mi to dali. Vážně si neumím představit, že bych mohl mít lepší rodiče.

Po stránce profesionální bych chtěl poděkovat Scottu Millerovi, svému agentovi z Trident Media. Příběh o tom, jak jsme se my dva dali dohromady, je pozoruhodný. Scott si v jednom filadelfském knihkupectví koupil autorem publikovaný výtisk knihy The Plantation (můj první román o Payneovi a Jonesovi) a zalíbila se mu natolik, že mi napsal e-mail. V té době jsem měl složku se stovkou zamítavých dopisů od literárních agentů, a přitom si nejlepší mladý agent v branži moji knihu koupil (za plnou cenu) a kontaktoval mě. Nejenže jsem obdržel honorář z jeho prodeje knihy, ale zároveň jsem získal skvělého agenta. Fantastické!

Samozřejmě že Scott pro mě nepracuje sám. Rád bych také poděkoval Claire Robertsové, která vyřizuje všechny záležitosti kolem prodeje mých knih v zahraničí, a celému štábu v agentuře Trident Media. Odvádíte skvělou práci!

Když už je řeč o práci, rád bych poděkoval nakladatelství Berkley za to, že mě platí za něco, co dělám rád. Ne, nemluvím o sledování fotbalu v trenýrkách u televize, ale o psaní knih. Obrovský dík patří Natalee Rosensteinové za to, že to se mnou zkusila. Jsem moc šťastný, že mohu pracovat s redaktorkou, která vidí dále, než je můj stávající projekt, a pomáhá mi tak budovat mou kariéru.

S Michelle Vegou se v Berkeley setkávám nejčastěji. Je to superhvězda, jakou hned tak nepotkáte. Podle mne by mohla moderovat velkou reality show, protože zná odpovědi na všechny mé otázky. Ale to by mě nemělo překvapovat, protože každý, s kým jsem se kdy v Berkeley setkal, je báječný.

Dále bych chtěl poděkovat Patu LoBruttovi, Joyce Kuzneské a Joe Goldenové za jejich zkušené redaktorské rady. Pomohli mi zkrátit můj první sedmsetjedenáctistránkový koncept v čitelnou verzi. A nesmím zapomenout zmínit ani Iana Harpera za to, že odpovídal na všechny moje pozdně noční otázky, a Randyho Raskina za jeho počítačové rady. Jste, hoši, báječní přátelé.

A konečně chci poděkovat asi tuctu fanoušků, které už mám. První verze The Plantation vyšla už před nějakým časem a mnozí z vás se mi od té doby ozvali – většinou abyste mi řekli, že mám zvednout ten svůj líný zadek a napsat další knihu, než Payne a Jones zestárnou a zemřou. Kéž by to bylo tak snadné. Bohužel do vydavatelského světa se velmi těžko proniká. Za ty roky jsem pár lekcí obdržel a taky jich pár udělil. Závěrem doufám, že Znamení kříže za to čekání stálo…

Vědění je nepřítel víry.

– přeloženo z pamětní desky objevené v Orvietu v Itálii (cca 37 n. l.)

1

Pondělí 10. července

Helsingør; Dánsko

(30 kilometrů severně od Kodaně)

Erik Jansen se chystal na smrt. Jen nevěděl, jak zemře. Ani proč.

Po odříkání krátké modlitby zvedl hlavu a snažil se zorientovat, ale nic neviděl. Slaná voda jej pálila v očích a jeho zorné pole bylo rozmazané. Chtěl si otřít tvář, ale ruce měl spoutané za zády tlustým lanem a přivázané ke člunu. Také nohy měl znehybněné, ještě pevněji než ruce, což znamenalo, že nemá naději na útěk. Byl jim vydán na milost a nemilost. Ať už to byl kdokoli.

Přepadli ho, když vycházel z bytu, a přinutili nasednout do dodávky. Počínali si velmi tiše, velmi profesionálně. Nedali mu vůbec čas na to, aby ztropil povyk. Během několika vteřin ho umrtvili narkotiky. Probral se o pár hodin později, už ne v rušném městě, ale na širém moři. Místo dne byla noc. Se svobodou se mohl rozloučit, jeho život měl zakrátko skončit.

Jansen měl pokušení začít křičet, ale věděl, že by si jen přitížil. Tohle nebyl typ lidí, kteří by dělali chyby. To Jansen poznal. Kdyby byla nablízku nějaká pomoc, už teď by měl v puse roubík. Nebo by mu vyřízli jazyk. Nebo obojí. V žádném případě by neriskovali dopadení. Znal je necelý den, ale tohle už věděl. Tito muži byli profesionálové, najatí zabijáci, kteří ho měli z nějakého bezbožného důvodu odstranit. Teď už to byla jen otázka času.

Když se jejich člun přiblížil ke břehu, Jansen cítil, jak dnem drhne o skály. Znělo to hrozně, jako nějaké primitivní kvílení, ale nikdo z nich si toho nevšímal. Byla hluboká noc a na pobřeží nikdo nebyl. Nikdo se nepřiběhne podívat. Nikdo ho nepřijde zachránit. Vše bylo v rukou Božích, jako ostatně vždycky.

Jeden z mužů se přehoupl přes bok a se šplouchnutím skočil do ledové vody. Oběma rukama popadl člun a táhl ho na úzkou pláž, která se svažovala do moře pod nějakou pěšinou. Ostatní tři se řídili jeho příkladem a brzy byl člun schovaný mezi stromy, které lemovaly tento úsek ostrova.

Urazili spolu už přes patnáct set kilometrů, ale vše teprve začínalo.

Beze slova mu rozvázali pouta, vyzvedli ho ze člunu na svá rozložitá ramena a zamířili s ním do vnitrozemí. Jansen cítil, že je to možná poslední příležitost k útěku. Začal sebou vztekle házet jako lapená ryba, aby se z jejich sevření vyprostil, ale pouze je rozčílil. Muži ho hodili na zem, tváří do ostrého kamení, kde si zlomil nos, vyrazil zuby a upadl do bezvědomí. Pak ho zase zvedli a nesli na místo, kde měl zemřít.

Jeden z mužů mu rozřezával oblečení, zatímco ostatní stavěli kříž. Byl dva metry široký a tři metry vysoký a zhotovený z afrického dubu. Dřevo bylo předem nařezané, takže díly snadno zapadly do sebe. Když ho dokončili, vypadal jako obří T položené na čerstvě posečené trávě. Muži věděli, že tento tvar bude pro většinu lidí záhadou, ne však pro odborníky. Ti poznají, že je pravý. Přesně takový, jaký má být. Přesně takový, jaký také byl.

V tichosti odvlekli Jansena ke kříži a položili mu ruce na patibulum – příčné břevno – a nohy na stipes. Jakmile byli s pozicí spokojeni, největší z nich vzal do ruky palici a zatloukl do Jansenova pravého zápěstí kovaný železný hřeb. Vytryskla třešňově rudá krev, která muži potřísnila tvář, ale on bušil pořád dál, dokud hřeb na spodní straně nezajel do země. Pak totéž provedl s Jansenovým levým zápěstím, načež se přesunul k nohám.

Jansen byl v bezvědomí, a tak mu mohli dát chodidla do správné pozice: levou nohu přes pravou, s palci směrem dolů, aby udělali radost svým nadřízeným. Použili jeden hřeb, jenž pronikl klenbou obou chodidel, přímo přes nártní kosti.

Bylo to úchvatné. Jedním slovem dokonalé. Přesně jak to mělo být.

Jakmile Jansena vztyčili do výše, přišlo na řadu kopí. Dlouhé dřevěné kopí se železným hrotem, který byl ukován přesně podle instrukcí. Největší z mužů ho popadl a bez mrknutí oka vrazil Jansenovi do hrudi. Bez soucitu. Bez lítosti. Dokonce se smál, když Jansenovi lámal žebra a propichoval plíce. Ostatní se k němu připojili a smáli se umírajícímu muži, z jehož boku prýštila krev. Smáli se jako před mnoha lety Římané.

Pak jejich vůdce pohlédl na hodinky a usmál se. Pořád postupovali podle plánu. Za několik minut budou zpátky ve člunu. A za několik hodin v jiné zemi.

Nyní zbývalo jen znamení. Ručně psané znamení. Měli ho přibít nahoru na kříž, vysoko nad hlavu oběti. Takhle se hlásili k odpovědnosti, takhle vyhlašovali svůj záměr. Na ceduli stála jedna věta, jedno prosté rčení. Tři slova, která znal celý svět. Tři slova, jež měla odsoudit křesťanství k zániku a přepsat Písmo svaté.

VE JMÉNU OTCE.

2

El Presidio de Pamplona

(Věznice v Pamploně)

Pamplona, Španělsko

Ledová voda přirazila vězně ke kamenné zdi, kde zůstal přilepený, jako kdyby držel na suchém zipu, dokud dozorce nezastavil proud v požární hadici. Pak se netečně díval, jak se vězeň hroutí na podlahu.

„Hola, señor Payne! Buenos días!“

„Buenos días, hňupe.“ Už od pátku trčel v této cele a tohle bylo třetí ráno po sobě, co ho budili proudem z hadice.

„Copak je?“ zeptal se dozorce s výrazným přízvukem. „Nejsi rád, že mě vidíš?“

Jonathon Payne se zvedl z podlahy a protahoval si svou dvoumetrovou postavu. Na pětatřicátníka byl v dobré kondici, ale ani všechen výcvik na světě nemohl zabránit přibývání roků. Když k tomu připočetl ještě pár starých zranění, některá po kulkách a jiná z fotbalu, vstávání z postele pro něj bylo tou nejméně příjemnou částí dne. „Ale, tebe se to netýká. Moc rád se každý ráno koukám na tvý dva zuby. Bez čeho bych se obešel, je to tvý buzení. Jdu spát ve Španělsku a probudím se v Niagarských vodopádech.“

Dozorce zavrtěl hlavou. Byl menší postavy a měřil o dobrých pětadvacet centimetrů méně než Payne, ale tlusté ocelové mříže mu dodávaly odvahu. „Přesně jako ten rozmazlenej Amerikán. Já se tak snažím a sprchuju vás v posteli, a vy si jenom stěžujete. Zejtra bych mohl hadici vynechat a vzbudit tě bejkovcem.“

„Sakra, Ricardo. Ty seš ale zvrhlej polda.“

„Co myslíš tím zvrhlej?“

Payne otázku ignoroval a přistoupil k mřížovaným dveřím cely. „Promiň, že tě zklamu, ale tvůj šéf mi slíbil, že si dnes můžu zavolat. Z čehož plyne, že z ambasády tu budou mnohem dřív, než mi stačíš ten svůj bejkovec s koženejma ocáskama předvést.“

„Jasně. Ti určitě všeho nechaj, aby tebe a tvýho kámoše vytáhli z bryndy,“ smál se dozorce kráčející chodbou. Ukázal na dalšího vězně a zvolal: „Hej, hombre! Ty americano, že?“

„Já?“ zeptal se vězeň s nosovým přízvukem. „Ano, pane. Jsem z Bullcocku, stát Texas.“

„A proč seš v lochu?“

Muž mírně zčervenal. „Chytli mě, když jsem čůral na jedné z vašich ulic.“

„Tak to má bejt! Chcáč z Pamplony! Jak jsem na tebe moh zapomenout?“ Dozorce se zasmál ještě hlasitěji a ukázal na mužův rozkrok. „A jak dlouho tu se svým malým seňorkem seš?“

„Asi dva týdny.“

„Za močení na veřejnosti?“ zavrčel Payne. „A ambasáda ti ještě nepomohla?“

„Pořád čekám, až se ukážou. Ale jsou dole v Madridu a my tady nahoře v Pamploně. Řek bych, že tudy moc často nejezděj.“

„Parchanti,“ zamumlal Payne. Předpokládal, že se svým nejlepším přítelem Davidem Jonesem budou propuštěni hned po víkendu. Nebo že jim někdo aspoň vysvětlí, proč byli zatčeni. Ale jeho sebedůvěra pomalu ochabovala. Pokud měl Texasan pravdu, uvědomil si Payne, možná bude muset podniknout nějaké drastické kroky, aby se dostal ven, protože v té cele už dál hnít rozhodně nehodlal. Zvlášť když nic špatného neudělal.

Tři dny v cele a stále žádná obvinění. Tři mizerné dny. Začalo to minulý týden. Byli v Pamploně na Fiestě de san Fermin, známější jako Běh s býky. Trávili ve městě už několik dní, popíjeli a chodili po památkách, když je v jejich hotelu zničehonic přepadli. Na tak překvapivý útok nebyli vůbec připraveni.

Payne se právě chystal k večeři, když někdo vykopl dveře od pokoje. Místní policajti. Spousta policajtů. Nahrnuli se dovnitř, aby ho zatkli a posadili do cely. Pořád lámanou angličtinou drmolili o něčem, co udělal už dřív. Dávno před tímto zpropadeným výletem. Nic z toho nedávalo smysl, dokud Payne nezahlédl v chodbě Jonese, který měl také na rukou želízka. Tehdy mu došlo, že to musí nějak souviset s jejich předchozí kariérou. S jejich vojenskou kariérou. A pokud to tak bylo, dostali se do pěkné kaše. Klidně se mohlo stát, že se z toho vyklube nějaký mezinárodní incident.

Dvojice Payne-Jones vedla v minulosti MANIAC, elitní protipovstalecký tým, který sestával z nejlepších členů mariňáků, armády, námořnictva, letectva a pobřežní stráže. ( Název složen ze začátečních písmen ozbrojených složek: Marines, Army, Navy, Air Force a Coast Guard.)

O práci neměli nouzi, ať už se jednalo o záchranu osob, nekonvenční válku, protipartyzánské sabotáže nebo ochranu zájmů v cizině. A taky měli v mnoha z těch incidentů prsty. Tajné operace po celé zeměkouli. Mise, které by nikdo jiný nezvládl. Nebo kterými by nemohli nikoho jiného pověřit. Když dostali rozkaz, přicházel přímo z nejvyšších míst. Rovnou z Pentagonu. A důvod byl prostý: čím méně lidí o MANIAC vědělo, tím lépe. Byli tajnou zbraní vlády. Postrachem, ke kterému by se USA nikdy nepřiznaly. Nemohly přiznat.

A právě tohle Payna znepokojilo. Pokud byl zatčen kvůli něčemu, co udělal s MANIAC, přispěchal by mu Pentagon na pomoc? Mohli si dovolit negativní publicitu?

Už tam trčel tři dny a pořád žádné zprávy.

Tři dny a něco…

3

Orvieto, Itálie

(100 kilometrů severozápadně od Říma)

Doktor Charles Boyd upustil kladívko a rozhlížel se po své čutoře. Na osmapadesátníka byl ve slušné kondici, ale žár vycházející z umělého osvětlení byl nesnesitelný. Pot se mu z lebky jen řinul.

„Dobré nebe!“ postěžoval si.

Maria Pelatiová se usmála, ale pokračovala v práci. Byla dvakrát mladší než její profesor a měla dvakrát více sil. A zatímco on trpěl v tradičním oděvu archeologů – khaki kalhotách, bavlněné košili a pohorkách – ona na sobě měla jen tílko a šortky.

Posledních několik dní trávili spolu. Provrtávali se do nitra dvě stě osmdesát metrů vysoké náhorní plošiny, kde stálo Orvieto, tyčící se vysoko nad vinicemi v údolí řeky Paglie. Byla to lokalita tak nepřístupná, že si ji středověcí papežové zvolili za bezpečné útočiště. Z papežských dokumentů vyplývá, že italští papežové učinili z Orvieta vacation Vatican, svůj domov v bezpečné vzdálenosti od domova, aby zde přečkali nejbouřlivější období v historii římskokatolické církve. Bohužel papežští písaři měli zákaz psát o nějakých konkrétnostech, aby snad jejich popisy nevyužil nepřítel k naplánování útoku. To přesto, nebo možná právě proto, nebránilo šíření nejrůznějších zvěstí.

Podle legendy mělo být pod tímto městem zbudováno další město – zvané Orvietské katakomby – které sloužilo k uložení nejdůležitějších dokumentů církve a k ochraně jejích nejvzácnějších artefaktů. Většina expertů katakomby zavrhovala jako výmysl, výplod mysli opilého mnicha ze 14. století. Ne však doktor Boyd. Nejen že v jejich existenci věřil, ale věnoval všechen svůj volný čas tomu, aby je našel.

„Professore? Když jsem byla malá, táta o katakombách často mluvil, ale nikdy ne v reálných pojmech. Vždycky je pokládal za něco jako Atlantidu.“ Maria se zhluboka nadechla a odhrnula si vlasy z očí, což dělávala, když byla nervózní. „A tak si, pane, kladu otázku, kde berete jistotu, že katakomby existují?“

Boyd její tázavý pohled několik vteřin opětoval. Pak se pousmál, aby napětí zmírnil. „Věřte mi, drahá, nejste první, kdo se mě na to ptá. Říkáte si, který duševně zdravý člověk by mrhal svým časem a pátral po katakombách? To už bych mohl pátrat rovnou po Lochneské příšeře.“

Maria se zasmála. „Jen abyste věděl, u Lochneského jezera je pravděpodobně chladněji.“

„A jen abyste věděla vy, já nejsem ani trošku blázen.“

„Nikdy jsem neřekla, že jste.“

„Ale přemýšlela jste o tom. Byla byste blázen, kdyby ne.“

Maria si znovu odhrnula vlasy z očí. „Mezi genialitou a šílenstvím je velmi tenká hranice a já jsem nikdy neviděla, že byste ji překročil… Jistě, trošku se vymykáte. Ale ještě jste mi nevyprávěl o těch katakombách.“

„Ach ano, katakomby. Povězte mi, drahá, co víte o římské říši?“

„O římské říši?“ zeptala se zmateně. „Myslím, že toho vím docela dost.“

Boyd bez dalších slov vyndal ze své ledvinky svazek dokumentů a podal jí ho. Pak si sedl do stínu zadní zdi a čekal na reakci, o níž věděl, že přijde. „Santa Maria!“ vykřikla. „Tohle je římské!“

„Proto se na římskou říši taky ptám. Myslel jsem, že jsem otázku položil dostatečně jasně, nebo ne?“

Maria jen zavrtěla hlavou a opět zaměřila pozornost na dokumenty. Na první pohled viděla, že je v nich zakreslený složitý systém podzemních tunelů, které vedly pod ulicemi Orvieta, ale nezmátly ji ani tak mapy nebo ilustrace jako spíše jazyk. Dokument byl psaný v nějaké formě latiny, kterou nedokázala přeložit.

„Je to pravé?“

„Záleží na tom, jak se na věc díváte. Držíte v ruce fotokopii svitku, který jsem objevil v Anglii. Ta fotokopie je evidentně padělek. Originál je pravý, že pravější být nemůže.“

„V Anglii? Vy jste ten svitek objevil v Anglii?“

„A proč je to tak překvapivé? Julius Caesar tam nějakou dobu pobýval. Stejně jako císař Claudius.“

„Ale jak to souvisí s katakombami? Papežové přišli do Orvieta přece až tisíc let po pádu Říma. Jak mezitím může existovat spojitost?“

Maria věděla, že papež Řehoř XI. zemřel přirozenou smrtí v roce 1378 a že na uprázdněný stolec usedl papež Urban VI. Mnozí kardinálové tehdy tvrdili, že volba neproběhla správně, a požadovali druhou volbu. Když se pak výsledek lišil od první volby, katolická církev se rozdělila na dvě frakce a každá podporovala jiného papeže. Itálie, Německo a většina severní Evropy uznávaly Urbana VI., zatímco Francie a Španělsko stály za Klementem VII.

Tato rivalita, jež vešla ve známost jako velké schizma na Západě, téměř čtyřicet let rozdělovala katolický svět a papežské dvory se ocitly v ohrožení – musely se obávat nejen nekatolíků, ale i sebe navzájem. Z toho důvodu trávili italští papežové většinu času v Orvietu, které dík svému umístění na náhorní plošině bylo prakticky nedobytné. A právě zde, v hlubinách tufových skal, byly údajně postaveny legendární katakomby.

Boyd se při pohledu na zmatený výraz ve tváři své žačky usmál. Ale protože jí to nechtěl nějak usnadňovat, řekl: „Povězte mi, drahá, navštívila jste někdy římské ruiny v Bathu?“

Maria se frustrovaně zamračila. „Ne, pane. Proč se ptáte?“

„Ach,“ vzdychl Boyd při vzpomínce na starobylé město na řece Avon. „Představte si, že jste v srdci anglického venkova, ale obklopují vás pozůstatky ze starověkého Říma. Působí to tak zvláštně. A víte, co je na tom nejúžasnější? Že lázně stále fungují. Ze země pořád vyvěrají horké prameny a architektura tam dodnes stojí. Starověké pilíře se hrdě vypínají k nebi z magických vod v podzemí. Jeto docela fascinující, když se nad tím zamyslíte.“

Mariu jeho vyprávění zmátlo ještě víc. „Nechci být hrubá, ale co tím chcete říct?“ zeptala se s úšklebkem.

„Jen se nad tím zamyslete, drahá. Papežové ve čtrnáctém století používali katakomby k ochraně. To však neznamená, že je postavili. Staří Římané hodně předstihli svou dobu. Je tak? A já si říkám, že když dokázali postavit lázně, které i po dvou tisíciletích stále fungují, pak by jistě svedli zbudovat pár chodeb, které by před sedmi sty lety také pořád stály.“

„Počkat! Tak proto o jejich výstavbě nejsou žádné záznamy. Když papež přišel do města, ony už tam byly?“

Boyd přikývl a ukázal na dokumenty v její ruce. „Když jsem objevil původní svitek, předpokládal jsem, že je to podvod. Jak by mohl být pravý? Říkal jsem si. Ale pak jsem ho nechal podrobit testu a výsledky byly jasné. Svitek předcházel schizma o víc než tisíc let, čímž se jednou provždy potvrdilo, že katakomby opravdu existují. A navíc, nebyly postaveny středověkými papeži. Zbudovali je staří Římané.“

„Datum,“ dožadovala se Maria. „Máte pro ten svitek nějaké přesné datum?“

„Jak víte, uhlíková metoda není až tak přesná. Mohl bych nanejvýš uvést období, do kterého spadá jeho vznik.“ Boyd se napil vody, aby napětí prodloužil. „Podle výsledků mých testů byly Orvietské katakomby postaveny za života Krista.“

4

Na hrad Kronborg každým rokem zavítá téměř 300 000 turistů, ale něco takového tu ještě nikdo neviděl. A ti, kdo to viděli, si přáli, aby se tak nestalo.

Když Erika Jansena objevili, trup měl následkem posmrtných změn šedobílý a končetiny světle fialové. Na jeho těle, jako v nějakém venkovském bufetu, hodovali ptáci.

Skupinka studentů spatřila Jansena přes nádvoří. Mysleli si, že je to součást nějaké historické výstavy, a tak šli blíž a obdivovali všechny ty báječně vyvedené detaily, díky nimž vypadal jako skutečný: barvu kůže, hrůzu vepsanou ve tváři, strukturu pískově hnědých vlasů povívajících ve větru.

Shlukli se kolem něj a začali si ho fotit jako exponát. Až do chvíle, kdy na jednoho z nich ukápla krev. A to stačilo. Jedna kapka krve a propukl chaos. Děti kvílely, rodiče křičeli, učitelé běželi na pomoc.

Na místo činu zavolali místní policii, ale ta na něco takového nestačila. Byli zvyklí řešit autonehody a drobné zločiny, ne vraždy. Určitě ne tak obludné. Ale to se na tak poklidném místě, jako je Helsingør, dalo čekat. Městečko leželo na severovýchodním pobřeží ostrova Sjaelland, za øresundem ( øresund – úžina) naproti švédskému Hälsingborgu, od nějž ho dělila stejná vzdálenost jako od Kodaně. Naposledy se tu stala brutální vražda v roce 1944, a tu spáchali nacisté.

Přesto se policisté neměli dopustit chyb, kterých se dopustili. Některé z nich byly neomluvitelné.

První tým dorazil ve člunu, který přistál na stejném břehu jako vrazi. Poněvadž pláž u hradu byla soukromá, měli oblast uzavřít, aby zachovali všechny stopy, které se před nimi prostíraly. Vypovídaly o vraždě. O počtu pachatelů. O tom, jak byli přibližně velcí. O době jejich odjezdu. To všechno bylo vepsáno v písku a jen čekalo na objevení. Ale ne dlouho, neboť velitel policistů nemyslel dopředu a raději vyrazil přes pláž jako voják v Normandii. Jeho muži ho zakrátko následovali.

V jediném mžiku tak vzaly všechny důkazy za své.

Samozřejmě že jejich druhá chyba byla ještě horší. Takové přehmaty se stávají, když lidé křičí, sirény houkají a není čas na úvahy. Neboť policisté dorazili k tělu, vyslechli si historku o kapající krvi a mysleli si, že Jansen je pořád naživu. Jeho tělesná teplota je měla z omylu vyvést, stejně jako barva kůže. Avšak nestalo se. Policisté vyvrátili kříž ze země v naději, že muže ještě oživí při kardiopulmunární resuscitaci, ale podařilo se jim pouze zničit důkazy. Stěžejní důkazy. Důkazy, které by mohly vést k dopadení vrahů, než udeří znovu.

Ve své snaze zachránit život se tak paradoxně postarali o to, že bude zavražděn někdo další.

Nick Dial byl Američan, díky čemuž byl v jistých částech zeměkoule velmi nepopulární. Stejně jako jeho profese. Vedl nově založené oddělení vražd pod Interpolem, (Mezinárodní organizace kriminální policie.) největší nadnárodní organizaci pro boj se zločinem. To znamenalo, že měl co do činění se smrtí po celé zeměkouli.

Stručně řečeno, koordinoval tok informací mezi policejními odděleními pokaždé, když vyšetřování vraždy překročilo hranice některého státu. Celkem tak měl na starost 179 různých zemí – kde žily miliardy lidí a kde se mluvilo desítkami jazyků – ovšem s rozpočtem, který by nepokryl ani potřeby amerického školního okrsku.

Mezi mylnými představami, jež o Interpolu panují, figuruje ta, že jeho úkolem je potírat zločinnost. Interpol jen zřídka vysílá agenty na vyšetření případu. Místo toho má ve všech členských zemích místní pobočky zvané Národní centrální úřady, (National Central Bureaus – NCB.) které monitorují své území a podávají adekvátní informace na ústředí Interpolu ve francouzském Lyonu. Zde se všechna data zadávají do centrální databáze, k níž lze získat přístup přes počítačovou síť Interpolu. Otisky prstů, DNA, aktuální informace o teroristech a zločineckých organizacích. Všechny tyto údaje jsou přístupné čtyřiadvacet hodin denně.

Bohužel ani tohle všechno pokaždé nestačilo. Občas musel vedoucí oddělení (protidrogového, protipadělatelského, protiteroristického atd.) sednout do letadla a převzít nad případem kontrolu. Což často obnášelo zasahování do pravomocí jiných. Nebo zapletení se do pohraničního sporu. Nebo jednání s médii. Nick Dial všechny tyhle věci nesnášel. Říkal si, že to jediné, co je při jeho práci důležité, je spravedlnost. Napravení křivdy tím nejpoctivějším možným způsobem. Tak znělo jeho motto, krédo, pro které žil. Říkal si, že když bude dělat tohle, pak se všechny ostatní pitomosti vyřeší samy.

Dial dorazil do øru na sklonku odpoledne. O případu mnoho informací neměl – pouze věděl, že byl někdo ukřižován a že prezident Interpolu chce, aby tam jel. Ale právě takový způsob práce se mu zamlouval. Rád si utvářel závěry na základě osobních zjištění, místo aby se spoléhal na informace z druhé ruky.

Většina vyšetřovatelů by hned spěchala prohlédnout tělo, ale takhle Dial nepracoval. Než se pustil do řešení zločinu, raději se napřed obeznámil s prostředím – zvlášť když se ocitl v neznámé zemi. Kdyby se vražda stala ve Francii, šel by k mrtvole hned, protože tam už deset let žil a věděl, jak Francouzi uvažují.

Ale zde musel teprve zmapovat terén. Než mohl pochopit zločin, potřeboval pochopit Dánsko – a Dány obecně. A tak místo aby ohledával mrtvolu, zamířil dlouhou chodbou a hledal někoho, s kým by si promluvil. Nechtěl vyslýchat, pouze si popovídat. Najít někoho, kdo by mu nastínil, jak to tu chodí. Potřeboval tři pokusy, než natrefil na člověka, který mluvil anglicky.

„Promiňte,“ řekl a letmo mu ukázal odznak Interpolu. „Mohu vám položit pár otázek?“

Muž přikývl, zčásti zastrašen Dialovou pravomocí a zčásti jeho pohledem. Dialovi bylo něco přes čtyřicet a měl tvář, která vypadala jako vytesaná z žuly. Čisté rysy, silné lícní kosti, zelené oči. Krátké černé vlasy, pouze nepatrně prošedlé. Nebyl příliš pohledný, ale vyzařoval z něj mužný šarm. Na tváři mu rašilo černé strniště, ale ani ono nemohlo zakrýt jeho bradu, masivní, ostře řezanou bradu, jakou mívají filmové hvězdy. Vyjímala se nad jeho krkem jako pocta Kirku Douglasovi.

„Takže. Co tady člověk musí udělat, aby dostal šálek kávy?“

Muž se pousmál a zavedl Diala do malinké kanceláře. Zdi zdobily pracovní rozvrhy a fotografie Kronborgu. V rohu stál kovový stůl. Dial si sedl na židli hned za dveřmi a dostal hrnek kávy. „Řek bych, že tu pracujete, nemám pravdu?“

„Už přes čtyřicet let. Jsem starší turistický průvodce.“

Dial se usmál. Trefil do černého. „Víte, mám zcestovanou celou zeměkouli, byl jsem už na všech jejích kontinentech, ale nikdy jsem neviděl zemi, jako je tahle. Dánsko je prostě úžasné.“

Muž se zapýřil hrdostí. „Ano, je to nejlépe střežené tajemství v Evropě.“

„Dobře. A když vám slíbím, že o tom pomlčím, povíte mi o něm něco?“

Jejich rozhovor pokračoval ještě asi deset minut a zazněly v něm nejrůznější fakta a údaje vztahující se k oblasti. Dial po většinu času mlčel a svými občasnými dotazy jemně stáčel konverzaci tam, kam chtěl. „Jen ze zvědavosti se chci zeptat,“ řekl na závěr, „co za turisty k vám jezdí?“

„Většinou lidé mezi čtyřicítkou a šedesátkou, mužů zhruba stejně jako žen. Ale během školního roku sem zavítá i spousta studentů.“

„Jakých národností? Je většina vašich turistů z Dánska?“

Muž zavrtěl hlavou. „Právě naopak. Většina je z okolních zemí. Ze Švédska, Německa, Norska, i z Rakouska. Kvůli Shakespearovi sem jezdí také hodně Britů.“

„Kvůli Shakespearovi? Jak to?“

„Chcete říct, že to nevíte?“

Dial zavrtěl hlavou, ačkoli o shakespearovské spojitosti velmi dobře věděl. Ale proč by to průvodci říkal? Raději bude hrát hloupého a vyslechne si to od něj.

„Na hradě v Elsinore se odehrává Shakespearův Hamlet.“

„Elsinore? To je někde tady?“

„Vždyť jste v Elsinore. Elsinore je ør. Hamlet se odehrál tady! Občas na nádvoří dokonce pořádáme představení. Měl byste se zdržet a na některé si zajít.“

Dial se ušklíbl. „To ne. Moc velký fanda divadla nejsem. Jsem spíš sportovec… Ale v zájmu mého vyšetřování mi dovolte, abych se vás zeptal na jednu věc. Zemře v Hamletovi někdo?“

„Panebože, jistě! Celá hra je o vraždě a pomstě.“

„To je docela zajímavé, uvážím-li nedávné události. Říkám si, jestli tu nemůže být spojitost…“

Muž se ustrašeně rozhlédl kolem a pak ztišil hlas do šepotu: „Jistěže je tu spojitost. Musí být. Kdyby nebyla, proč by tu někdo zanechával mrtvolu?“

Dial vstal ze židle, konečně připraven prozkoumat místo činu. „To právě potřebuju zjistit.“

5

Maria si myslela, že je to jen zrakový klam způsobený špatným osvětlením. Ale to se změnilo, když položila ruku na kámen. Jeho struktura byla příliš dokonalá, než aby mohla být přirozená. „Professore? Máte chvilku?“

Boyd zamířil přes jeskyni k ní, přičemž překračoval změť elektrických kabelů a zaprášených nástrojů, které se povalovaly po zemi. Maria upírala pohled na zeď, a tak se tím směrem podíval také. Ihned poznal, co to je, a z toho zjištění se mu málem podlomila kolena.

V délce necelého metru se povrch stěny jeskyně měnil; z hrubého se stával hladký a pak zase hrubý, jako kdyby někdo vzal obří kus smirkového papíru a stěnu s ním ohladil. Boyd natáhl ruku, napůl v obavě, že by umělé osvětlení mohlo ošálit jeho znavené oči. Hladký povrch ho ujistil, že to tak není. „Rychle! Podejte mi bouchačku.“

Bouchačkou nazýval Boyd malou ruční vzduchovou trysku, archeologický přístroj, který během vykopávek používal. Nebyl větší než mobilní telefon a obsahoval malou kyslíkovou patronu, s jejíž pomocí vyfukoval špínu z drobných trhlinek, při menším poškození, než kdyby pracoval s ostrým nástrojem. Se štětkou v jedné ruce a s bouchačkou ve druhé očistil Boyd povrch zdi. K nohám se mu sesypalo množství suti a do vzduchu se vznesly chomáčky prachu. Za několik minut se začal uprostřed jeskyně rýsovat zhruba metrový čtverec.

„Ano, teď už věřím, že jste něco našla.“

Maria radostně zavýskla: „Já to věděla! Věděla jsem, že skála vypadá jinak!“

Po očištění tří okrajů kamenné desky – horního, levého a pravého – ji mohl Boyd změřit. Byl to čtverec o straně devadesát pět a půl centimetru a tloušťce třináct milimetrů. Maria přitáhla blíž jedno ze světel a snažila se nakukovat škvírami dovnitř, ale v průhledu jí bránil kamenný lem vystupující ze stěny za deskou.

„Professore, co myslíte, že to je? Na dveře je to moc malé, ne?“

Boyd dopsal poznámky a zastrčil si bloček do kapsy. „Možná kanalizace? Nebo snad akvadukt? Jakmile uvidíme, co je na druhé straně, určitě budeme chytřejší.“

S těmi slovy jí podal páčidlo. „A protože jste kámen objevila vy, myslím, že byste ho měla za odměnu i odstranit.“

„Děkuju,“ zašeptala Maria a zasunula tyč do mezery. „Moc to pro mě znamená, pane. Začínám mít pocit, že jsme opravdový tým.“

„Hlavně se nedivte, jestli budete potřebovat moji pomoc. Takové kameny umí být pěkně tvrdohlavé. Vzpomínám si, jak jsme jednou ve Skotsku –“

Kavernou se rozlehlo dunivé žuchnutí, jak se kámen převrátil na zem. Oba archeologové pohlédli nevěřícně jeden na druhého, pak sklopili oči k obří desce, která jim ležela u nohou. „Dobrý bože!“ řekl Boyd. „Vy berete steroidy?“

Celý zmatený si klekl a začal zkoumat kámen, který prakticky vyskočil ze zdi. Snažil se zvednout desku na hranu, ale nemohl s ní hnout. „To mi teda řekněte, jak jste to probůh dokázala? Tahle věc váží tunu. A to nepřeháním, drahá. Tahle věc opravdu váží tunu!“

„Já nevím. Vždyť jsem sotva zabrala. Jen jsem strčila páčidlo dovnitř a pak… bum!“

Boyd si uvědomoval, že stavitelé ve starém Římě byli na svou dobu velmi vynalézaví. Ale neuměl si představit, proč by stavěli zeď, kde by jeden z kamenů šlo jen s minimálním úsilím vyklepnout ven. Možná to byla úniková chodba, pomyslel si.

„Promiňte, professore?“

Boyd zamrkal a pak se obrátil ke své asistentce. „Omlouvám se, drahá. Trochu jsem se zamyslel. Potřebujete něco?“

Maria přikývla. „Chtěla jsem vědět, jestli už teď můžeme dovnitř.“

Boyd ve tváři zrudl jako rak. „Můj bože! Jaký jsem to hlupák. Dumám tu nad významem toho pitomého kamene, a zatím jsme na pokraji… Zhluboka se nadechl a prohlásil: „Ano, rozhodně, pojďme dovnitř.“

Chodba byla úzká, sotva se do ní protáhli. Boyd šel první a po dvou krocích počkal, až mu Maria podá nářadí. Když se konečně objevila její ruka, vytrhl z ní svítilnu a chvíli šmátral po vypínači. Pak do tmy pronikl zářivý paprsek, jenž poprvé po letech narušil velebný klid posvátného území. Odhalil vysoce klenutý strop a barevné nástěnné malby, jež zdobily hladké stěny.

„Můj bože,“ vydechl v úžasu. „Můj předobrý bože!“

Chvíli nato se otvorem protáhla Maria s videokamerou v ruce. Neměla ponětí, nač tam Boyd zírá, ale byla rozhodnutá to natočit. Tak alespoň zněl plán. Ale sotva vkročila do síně, spustila kameru k tělu, uchvácena nádherou maleb. „Santa Maria!“

V ohromení se otáčela na patě a snažila se to všechno do sebe vstřebat. Klenba byla typickým prvkem římské éry, jenž umožňoval, aby většinu váhy stropu nesly čtyři zdi. Ale i přes toto klasické konstrukční řešení v síni stály ještě čtyři toskánské sloupy, každý v jednom rohu jako architektonická dekorace.

Mezi jednotlivými sloupy byla série čtyř náboženských fresek, které nahoře začínaly těsně pod klenutým stropem. Každá znázorňovala jiný výjev z Bible. Ústředním obrazem této řady byl podle všeho život nějakého neznámého svatého, protože byl dvakrát větší než ostatní a nacházel se uprostřed zdi vpravo, přímo za kamenným oltářem.

„Kde to jsme?“ zašeptala Maria.

Boyd se neustále rozhlížel po místnosti, ohromen tím, že objevil mytické katakomby. „Základní plán je podobný jako u mnoha budov z období vrcholu římské říše, ale malby na zdech jsou mnohem mladší – možná z patnáctého nebo šestnáctého století.“

Odmlčel se a zíral na fresky. „Mario, nezdají se vám povědomé?“

Maria pomaličku obcházela síň a prohlížela si barevné výjevy. Neměla tušení, nač Boyd naráží, ale nenechala se tím vyvést z míry. Pozorně studovala malby a snažila se najít společnou nit, která by je spojovala. „Ach bože! Už jsem je viděla! Tyto nástěnné malby jsou v Sixtinské kapli.“

„Přesně tak!“ zvolal Boyd. „Adam a Eva, potopa, archa Noemova. Tři hlavní témata Michelangelova stropu. A tyto fresky se jim pozoruhodně podobají.“

Maria klouzala očima z obrazu na obraz. „Je na nich patrný i jeho styl, že?“

„Skoro se to bojím říct, dokud nemám nějaký hmatatelný důkaz, ale… říkám si, jestli je ve skutečnosti nemaloval sám Michelangelo.“

Maria v úžasu vytřeštila oči, div jí nevypadly z důlků. „Vy žertujete, ne? Vy si vážně myslíte, že namaloval i tyhle fresky?“

Boyd přikývl. „Jen se nad tím zamyslete, Mario. Tohle místo bylo po celá desetiletí druhým Vatikánem. Když došlo k velkému schizmatu, italští papežové přesídlili do Orvieta kvůli ochraně. Církev se v té době zmítala v takovém zmatku, že papežská rada dokonce uvažovala o přemístění Vatikánu do Orvieta natrvalo. Věřili, že je to jediné místo, které jim může poskytnout adekvátní ochranu.“

Maria se usmála. „A pokud sem měl být Vatikán přestěhován, papežové by pro nové sídlo katolické církve chtěli také odpovídající výzdobu.“

„Přesně tak! A pokud papež chtěl, aby výzdobu provedl Michelangelo, pak ji také Michelangelo provedl.“ Boyd se zakuckal smíchem při vzpomínce na jednu historku o tomto slavném umělci. „Víte, že Michelangelo nechtěl se Sixtinskou kaplí nic mít? Říká se, že ho k tomuto projektu přinutil sám Julius II., tehdejší papež. Jednou ho ztloukl holí a jednou mu pohrozil, že ho shodí z lešení… Takové chování byste od papeže zrovna nečekala, že?“

Maria zavrtěla hlavou. „Myslíte, že Michelangela přinutil namalovat i tohle?“

Boyd se nad otázkou zamyslel. „Pokud mě paměť neklame, jako poslední papež tu pobýval Klement VII. v roce 1527, během španělského útoku na Řím. Mám za to, že Michelangelo dělal Sixtinskou kapli zhruba o dvacet let dřív, což by znamenalo, že by měl před smrtí ještě spoustu času na to, aby ty výjevy okopíroval na tyhle zdi.“

„Anebo,“ pravila s kamennou tváří Maria, „mohl někdo namalovat tyto fresky jako první a Michelangelo pak podle nich udělal strop ve Vatikánu.“

Boydovou tváří se mihl záblesk vzrušení. „Má drahá, tohle je zatraceně dobrý argument! Pokud tyhle malby vznikly před těmi vatikánskými, pak by Sixtinská kaple byla pouhou imitací. Proboha! Umíte si představit, v jaké palbě bychom se ocitli, kdybychom dokázali, že Michelangelo byl padělatel? To by bylo šílené!“

Maria se zasmála při vědomí, že jejího otce by ranila mrtvice, kdyby se do něčeho takového zapletla. „Je to všechno ale hrozně kontroverzní. Co říkáte?“

Její teorie sice byla kontroverzní, ale bledla ve srovnání s tím, co měli v nitru katakomb ještě objevit.

Maria se pustila do filmování uměleckých děl a doktor Boyd opatrně slezl po třech kamenných schůdcích na levé straně síně. Dole se dal doprava a chvíli mžoural do tmy, než se rozkoukal.

Ke svému úžasu spatřil řadu otevřených hrobek. Bylo jich tam tolik, že se ztrácely v hlubinách chodby, kam už baterkou nedosvítil. Nad ním se klenul přes patnáct metrů vysoký strop, po stranách lemovaný složitým systémem výklenků, které sloužily k uložení kosterních pozůstatků mrtvých. Tyto loculi byly v rovných řadách vytesány do tufových stěn, jako obdélníky s úhlopříčkou necelé dva metry – velké právě tak, aby se do nich těla vešla.

„To je neskutečné,“ vydechl Boyd. „jedním slovem neskutečné!“

Maria přispěchala za ním a namířila kameru na jeden z neoznačených hrobů. Doufala, že z dlouhé chodby uvidí víc, ale skulina byla moc úzká na to, aby se kolem Boyda protáhla – od zdi ke zdi měřila necelý metr.

„Povězte, Mario, co vidíte?“

Usmála se. „Vidím mrtvé lidi.“

Boyd její narážku na film Šestý smysl nepostřehl. „Já taky. Nepřipadá vám to divné?“

„Jak to myslíte?“

„Proč ta těla vidíme? Většina loculi se po uložení mrtvého obvykle zazdívala a obkládala kachlemi, jiná se zakrývala mramorovou deskou. Ale tohle jsem ještě neviděl. Proč nechali ta těla odkrytá?“

Maria se zamračila a vybavila si katakomby sv. Kalixta v Římě. Postavili je křesťané v polovině druhého století, na ploše devadesáti akrů. Měly čtyři podlaží a skoro dvacet kilometrů chodeb.

Jako desetiletá ruiny navštívila při školním výletu. Byl to tak silný zážitek, že se přihnala domů a sdělila rodičům, že chce být archeoložkou. Máma se usmála a řekla jí, že může být čím chce, pokud bude tvrdě pracovat. Ale tátovi se ta odpověď nezamlouvala. Když se přestal smát, pohlédl Marii do očí a naprosto vážně jí řekl, ať se vzdá svých snů a hledí se dobře vdát.

Něco takového se nezapomíná. Ani neodpouští.

„Opravte mě, jestli se mýlím,“ řekla, „ale nejsou křesťanské hrobky ve svatém Kalixtovi taky otevřené? Vzpomínám si, že jsem tam viděla ve zdech spoustu děr.“

„Viděla jste díry, ne těla. První křesťané měli ve zvyku zavíjet své mrtvé do rubáše a pak je zazdívat uvnitř loculi. Do děr, o kterých mluvíte, se vpáčili zloději a vědci. Ale tohle není tentýž případ. Když se podíváte –“

Boyd se v půli věty zarazil. Jeho pozornost náhle upoutala chodba táhnoucí se před ním dozadu. Něco tu nesedělo. Chodba se ztrácela ve tmě, vinula se ve skále jako černá zmije. Boyd se snažil dohlédnout na její konec, ale nešlo to. Kolem něj tančily stíny vrhané lidskýma rukama, které visely z hrobů, jako by se natahovaly po světle. Jako by jeho přítomnost mrtvé nějak vyrušila z jejich staletého spánku. Boyd v návalu panické hrůzy ukročil dozadu a dotkl se jedné z těch natažených rukou. Vzadu na stehně ucítil ledové prsty a ze rtů se mu vydral zděšený výkřik. Maria se lekla a zapištěla taky.

„Co se stalo?!“ chtěla vědět. „Co se děje? Viděl jste něco?“

Boyd se zhluboka nadechl a zkoprněle se zasmál. Připadal si hrozně trapně. „Moc se omlouvám… Jen jsem se hloupě vyděsil.“ Ve tváři byl rudý jako rak. „Nechtěl jsem vás polekat. Opravdu ne. Jsem jen nervózní. To je vše… Jen jsem narazil do jedné ruky a to mě vyděsilo.“

„Do ruky? Narazil jste do ruky? Panebože, professore! Vždyť mě z vás málem ranila mrtvice.“

„Věřte, že ten pocit znám. Málem mě ranila taky.“

Maria si položila ruku na hruď a zavřela oči. Srdce jí bušilo jako sbíječka hrozící rozbít hrudní koš. Zhluboka se nadechla, aby dostala pod kontrolu příval adrenalinu v krvi. „Víte jistě, že jste v pořádku?“

Boyd rozpačitě kývl. „Ano, má drahá, přísahám, že jsem.“

„Tak pojďme. Musím všechnu tu energii spálit.“

Chvíli spolu šli a míjeli jeden neoznačený hrob za druhým, ale u těl se nezastavovali. Na to, aby si je prohlíželi zblízka, byli pořád příliš nervózní. Po třiceti metrech se chodba dělila vedví. Cesta nalevo vedla ke schodišti, které se pozvolna vinulo dolů do tmy. Chodba napravo pokračovala pořád dál, ještě kolem zhruba stovky těl.

Boyd se k Marii obrátil. „Rozhodnutí je na dámě.“

„Pojďme se podívat dolů. Slyšela jsem, že v suterénu je bezva dárkovej obchod.“

Boyd kývl a zamířil po schodech dolů. Měly na výšku jen patnáct centimetrů – jako takové byly dokonale uzpůsobené nohám dávných, ne však současných cestovatelů – a Boyd se musel shrbit trochu do strany. Aby udržel rovnováhu, chytal se vyčnívajících kamenů jako zábradlí.

V polovině sestupu zůstal stát a otočil se ke kameře. „Myslím, že teď se nacházíme pod horní chodbou, v hloubce víc než šesti metrů. Musel to být úžasný počin, vyhloubit ve skále takové štoly a utajit to před okolním světem. Prostě pozoruhodné!“

Maria se zeptala: „Myslíte, že ty schody vznikly za římské říše, nebo je postavili ve středověku?“

Boyd se zarazil a chvíli do sebe vstřebával své okolí – klenuté stropy, vysoké oblouky, barvy, pachy, zvuky. Pak odpověděl: „Podle mě je postavili Římané. Malá výška schodů je první nápověda, a pak taky základní plán. Pro starověk je víc než příznačný.“

Nasadil úsměv a metodicky pokračoval v chůzi. Normálně by po schodech seběhl jako blesk, ale horko uvnitř vnější komory z něj vysálo spoustu sil. Když k tomu připočetl, že skoro nejedl a nespal, byl rád, že se drží na nohou.

„Professore? Co myslíte, že je dole?“

Už se chystal odpovědět, když se před ním objevila chodba. Táhla se dozadu jako vyschlé koryto potoka. Nebyly tam žádné krypty, žádné hroby ani dveře. Jen prázdná chodba, kam až oko dohlédlo.

„To je zvláštní,“ mumlal Boyd. „Mám pocit, jako bychom se tu ocitli v jiném světě.“

Maria přikývla. „Zdá se, jako by to tu zdobili amišové.“

Boyd její poznámku ignoroval. Ploužil se chodbou a pátral po nějakých nápovědách. Po patnácti metrech spatřil na levé zdi kamennou desku. Měla stejný hnědavý odstín jako zbytek chodby, ale její povrch byl výrazně jiný. Boyd se k ní beze slova rozběhl a hned přiložil ruce na její studený povrch. Přejížděl po ní prsty jako slepec, který čte, a pomalu, zlehka zkoumal mělké rýhy.

Maria stála za ním a jeho zvláštní chování jí nedávalo smysl. Chtěla se ho zeptat, co to provádí, proč se chová tak divně, ale stačil jí jediný pohled a odpověď znala. Jeden pohled na jeho tvář a vše rázem dávalo smysl.

Její učitel, jediný muž, kterému doopravdy důvěřovala a ve kterého věřila, před ní něco skrýval.

6

Nick Dial kráčející za objektem hradu k pobřeží konstatoval, že dánská policie případ nikdy nevyřeší. Pokud se samozřejmě nenajde svědek, o němž zatím nevěděl, nebo bezpečnostní kamera, která by zločin náhodou natočila. Jinak byly metody místních policistů příliš lajdácké na to, aby mohli někoho dopadnout. Nejen že přemístili tělo, ale ani neudělali téměř nic proto, aby zajistili místo činu.

V ideálním případě by celou oblast uzavřeli a postavili dočasné bariéry, které by udržely místo mimo veřejnost a zmírnily poryvy větru foukajícího od úžiny. Místo toho se důstojníci promenovali po pláži jako na dovolené, rozkopávali písek a nepokrytě ignorovali předpisy pro zajištění důkazů.

„Promiňte, vy jste pan Dial?“

Dial se otočil doprava a spatřil pěkně oblečenou ženu, která mířila k němu. Vytáhla svůj odznak a chvíli ho držela, aby si jej mohl prohlédnout.

„Jo, já jsem Dial,“ řekl konečně.

„Já jsem Annette Nielsonová z NCB v Kodani. Jsem agentka, která dnes ráno telefonicky podala úvodní hlášení.“

Dial si s ní potřásl rukou a usmál se, trochu zaskočen, že místní pobočka poslala na řešení tak ožehavého případu ženu. Ne že by měl něco proti vyšetřovatelkám, právě naopak, pouze věděl, že většina vedoucích činitelů Interpolu není tak nepředpojatá jako on. „Rád vás poznávám, Annette. Říkejte mi, prosím, Nicku.“

Annette kývla a vytáhla si zápisník. „jsem tak ráda, že jste tady. Snažím se přimět místního velitele, aby se mnou komunikoval, ale on se pořád na něco vymlouvá.“

Jak typické, pomyslel si Dial. „Co mi můžete říct o oběti?“

„Muž, běloch, asi pětatřicet let, bez tetování nebo piercingu. Smrt nastala dnes ráno, nejspíš někdy kolem svítání. Proražené ruce, nohy, probodlý hrudník. Vážná poranění tváře a úst. Vypadá to, že ho mlátili, aby se podvolil.“

„Známe jméno?“

Pokrčila rameny. „Místní mu sejmuli otisky, ale jestli už mají nějaké výsledky, nevím.“

„Kudy přišli?“

„Nejspíš přes pláž. Průčelí hradu je nasvícené a hlídané. Stejně jako vnitřek. Bohužel, když jsem sem dorazila, místní už všechny stopy zašlapali.“

„Počet pachatelů?“

„Bylo jich víc. Na jednoho je kříž příliš těžký.“

„Něco dalšího?“

„Zanechali vzkaz.“

„Zanechali co? Ukažte mi to.“

Zavedla ho ke kříži, který ležel na trávníku u kraje písečné pláže. Tělo nikde neviděl. „Vzkaz napsali na cedulku z ořechového dřeva a připevnili ho nahoru na kříž dlouhým, kolmo zaraženým kopím.“

Dial ho nahlas přečetl: „VE JMÉNU OTCE.“

Klekl si vedle, aby si nápis lépe prohlédl. Písmena byla asi dvanáct centimetrů vysoká, červená, ručně psaná. Velmi precizně. Jako by vrah ve volném čase navštěvoval kurz kaligrafie. Nejspíš těsně předtím, než absolvoval pokročilý kurz tesařiny. „Předpokládám, že to není krev.“

„Je to červená barva,“ potvrdila Annette. „Zjišťujeme odstín a eventuální výrobce. Kdoví? Možná že v nějaké popelnici kousek odsud jí najdeme celý kýbl.“

„O tom pochybuji. Ta cedule tu nevznikla. Vrazi si ji přivezli s sebou.“

„Jak to tak můžete říct?“

Dial přiblížil nos ke dřevu a přičichl. „Ze tří důvodů. Za prvé, nápis je suchý, což by nebyl, kdyby ho zhotovili dnes ráno. Kolem pobřeží je moc velká vlhkost na to, aby tak rychle uschnul. Za druhé, kdyby ho napsali někde tady, udělali by nepořádek. Vítr honí po pláži písek a ten by na barvě ulpěl jako na magnetu. Tady to udělat rozhodně nemohli. Je to příliš precizní práce.“

„A důvod číslo tři?“

Dial vstal z podřepu a ušklíbl se. Už věděl, že tohle je teprve první z řady obětí, které budou následovat. „Ta cedule je jen třešnička na dortu. Vrah se nám tak vysmívá. Jeho skutečným uměleckým dílem je oběť, to, jak toho chlapa zabil. Na to se teď musíme zaměřit.“

Za jeho zády se ozvalo tleskání a posměšné: „Bravo!“

Dial se z hloubi plic nadechl a otočil se. Nepochyboval, že to bude velitel místní policie, protože s tímto typem idiota se setkal už mnohokrát a bylo to pokaždé stejné. Snažili se ho zesměšnit, protože byl vysoký funkcionář Interpolu, který jim lezl do takzvaného rajonu. Když to ze sebe dostali, Dial zavolal jejich nejbližšímu nadřízenému a museli mu pak líbat nohy – většinou veřejně, všem na očích – a celý zbytek týdne plnit všechny jeho rozmary. Ale na tohle dnes Dial neměl náladu. Nebyl zvědavý na nějakého podělance, který ani nevěděl, jak zajistit místo činu. A tak místo aby dotyčného nechal mluvit, otočil se prudce na patě a stanul proti němu jako rozlícený nosorožec. „Kde sakra jste? Už půl hodiny vás hledám, ale vy jste tak podělanej, že jste se bál ukázat.“

„Prosím?“

Dial vytasil svůj odznak a strčil ho muži přímo do té jeho kulaté, naběhlé tváře. „Pokud tady tomu velíte, pak jste ten chlap, kterej se mi pořád vyhejbá.“

„Nikdo mi neřekl –“

„Co? Že se o případ zajímá Interpol? To se mi nechce věřit, protože agentka Nielsonová je tu už od rána. A podle ní nejsou vaši lidi ani trochu vstřícní.“

Velitel pohlédl na Nielsonovou a pak zpátky na Diala. Zjevně se snažil vymyslet něco chytrého, co by řekl. Ale Dial mu nedal šanci. Všechny ty výmluvy už slyšel snad stokrát a neměl chuť je poslouchat znovu. U případů, jako byl tenhle, hrál stěžejní roli čas.

„A ani mi tu nezačínejte s těmi nesmysly o pravomocích. Oběť byla přivezena přes úžinu a půlka těch vod patří Švédsku, což znamená, že je to případ mezinárodní. Mezinárodní znamená Interpolu a Interpol znamená můj. Je to jasný? Můj! To značí, že se teď seberete a řeknete mi všechno, co potřebuju vědět, jinak přísahám bohu, že sem svolám všechny reportéry z Evropy a řeknu jim, že máte důvod, aby tenhle případ ještě nebyl vyřešenej.“

Muž několikrát ohromeně zamrkal. Jako kdyby ho takhle ještě nikdy nikdo nesetřel.

„Jo, a ještě jedna věc,“ dodal Dial. „Jakmile nasednu na letadlo a vypadnu z téhle pitomé země, očekávám, že vy a vaši lidi se k agentce Nielsonové budete chovat s maximální úctou. Pracuje pro Interpol, což znamená, že je moje prodloužená ruka. Jasný?“

Velitel kývl na Nielsonovou a pak stočil pohled zpátky k Dialovi.

„Takže co pro mě máte, Slime? Ale k věci, už jste mě připravil o dost času.“

Velitel se chvíli kroutil a přemýšlel, co by řekl. „Máme zprávu o oběti. Jmenuje se Erik Jansen, dvaatřicetiletý muž z Finska.“

„Z Finska? Vždyť to je nejmíň tisíc kilometrů odsud. Co proboha dělal v Dánsku?“

Velitel pokrčil rameny. „Náš celní úřad nemá záznam o tom, že by přicestoval. Nikdy tu oficiálně nebyl.“

„Annette,“ řekl Dial, „zavolejte na ústředí a zjistěte, kde se poslední rok zdržoval.“

Annette přikývla a zmáčkla tlačítko pro rychlé vytáčení.

„Veliteli, dokud telefonuje, dovolte, abych vám položil jednu otázku. Kde je tělo?“

„Převezli jsme ho do márnice.“

„Před, nebo po vyfotografování místa činu?“

„No,“ zamumlal, „moji lidé se pokoušeli oběť oživit. A tak vytáhli kříž ze země, aby to šlo rychleji.“

Dial se divoce zašklebil. „Prosím, řekněte mi, že jste pořídili aspoň pár fotek, než jste ho z těch trámů sundali.“

Velitel přikývl a odběhl pro snímky, nebo alespoň řekl, že pro ně jde. Pravda byla taková, že hledal záminku, jak se dostat z Dialových spárů, a neměl v úmyslu se vrátit, dokud se nedá trochu dohromady. To však Dialovi nevadilo, neboť mohl převzít nad celou akcí velení a upřít veliteli klíčovou informaci, kterou agentka Nielsonová právě zjistila od Interpolu.

„Řím,“ řekla. „Jansen žil posledních osm let v Římě, ne ve Finsku.“

„V Římě? A co tam proboha dělal?“

„Naše oběť byla kněz, který pracoval ve Vatikánu.“

7

Payne naposledy viděl Jonese, když je zatýkali. Pak je oba odvezli do věznice, každého v jednom policejním autě, vzali jim oblečení a osobní věci a zavřeli je do cel na opačných stranách budovy, především kvůli ochraně personálu.

To bylo v pátek, téměř před dvaasedmdesáti hodinami.

Payne ležel na vězeňském kavalci a přemýšlel nad svými dalšími kroky. Z úvah jej vytrhla skupina dozorců, kteří vpadli do cely a spoutali mu k sobě ruce a nohy vynálezem, který vypadal jako z filmu Frajer Luke. Muži měli průměrnou výšku a úroveň výcviku, což znamenalo, že Payne by se v případě nutnosti mohl probít na svobodu. Ale zatím od toho upustil a nechal se odvléct do izolační místnosti. Předpokládal, že ho tam budou vyslýchat. Nebo mučit. Nebo obojí.

Uprostřed místnosti stál kovový stůl s nohama přišroubovanýma k zemi. Po stranách byly přivařené velké ocelové smyčky, které sloužily k omezení vězňova pohybu. Dozorci Payna ukotvili a podnikli ještě několik dalších opatření, aby měli jistotu, že se nevyprostí. U vězně jako Payne se museli mít na pozoru. Až tak byl nebezpečný. Jakmile se ujistili, že je vše v pořádku, bez řeči z místnosti odešli. Beze slov. Bez instrukcí. Prostě nic. Jedinými zvuky, které Payne slyšel, bylo chřestění řetězů, kterými byl spoutaný, a jeho vlastní mělký dech. Ve vzduchu se vznášel charakteristický zápach starých zvratků.

Nechali ho tam ležet několik hodin, aby se potil. Aby myslel na všechny ty hrozné věci, které by mu mohli udělat. Doufali, že ho tím zlomí. Netušili, že jen marní čas. S Paynem mohli dělat, co chtěli, ale on by to necítil. Byl vycvičený, aby to necítil. Vojáci, kteří chtěli vstoupit k MANIAC, museli podstoupit tvrdou zkoušku tortury, jež sestávala ze dvou základních částí: nechávali se mučit a sami mučili jiné. Payne exceloval v obojím.

A tak místo aby přemýšlel o tom, co se může stát, soustředil se na jiné věci. Většinou na události posledních několika let. Na všechno to, co ho přivedlo do stávající svízelné situace.

Bohužel se stalo, že rodinné povinnosti jej přiměly odejít z armády mnohem dříve, než na to byl připravený. Jeho dědeček, muž, který ho vychoval, zemřel a zanechal mu rodinný podnik. Multimilionovou korporaci zvanou Payne Industries. Jenže Payne s tímhle světem nechtěl nic mít. Byl to také jeden z důvodů, proč v mládí vstoupil do ozbrojených sil – aby se těmto závazkům vyhnul. Chtěl si vytvořit vlastní identitu, udělat si svoje jméno. Chtěl být sám sebou. Ale to vše se změnilo, když jeho dědeček zemřel. Náhle cítil povinnost vrátit se domů a převzít firmu. Jako by to byl jeho osud. Jeho břímě.

Payne Industries byla zosobněním příběhu o americkém úspěchu. A jeho povinností bylo chránit toto dědictví.

Jeho dědeček se v mládí rozhodl investovat své životní úspory a založil menší továrnu poblíž řeky Ohio. Ocelářský průmysl v té době opět vzkvétal a jeho hlavním městem se stal Pittsburgh. Vzduch tam byl černý a řeky hnědé, ale dědeček dostával spousty zakázek. Průměrný Hunky z okresu Beaver se tak ze dne na den stal magnátem. Nejúspěšnějším polským Američanem v historii USA.

A nyní to všechno – firma, pozemky, jmění – připadlo jeho vnukovi.

Člověku bez potřebných zkušeností.

Payne věděl, že byznys není jeho parketa. Proto převedl své povinnosti na správní radu a vrhl všechen svůj čas a energii na charitativní činnost. A jeho první charita? Vlastně to ani charita nebyla. Spíše investice. Poskytl Davidu Jonesovi, který v té době také odešel z armády, počáteční kapitál na založení firmy. Jones vždycky snil o tom, že jednou povede vlastní detektivní agenturu, a Payne měl prostředky, aby mu pomohl. A tak si řekl, proč ne? Po dědově smrti už stejně žádnou rodinu neměl, pouze Jonese.

Jelikož Payne byl běloch a Jones černoch, nikoho by samozřejmě nenapadlo, že tihle dva mohou mít něco společného.

Každopádně první rok byl Payne šťastný. Financoval onkologickou nadaci Maria Lemieuxe pro boj proti rakovině a další pittsburghské charitativní organizace, zatímco Jones se snažil získávat ve městě klienty. Payne mu občas vypomohl s nějakým pikantním případem, ale po většinu času si každý dělal to své.

Ve druhém roce začal Payne pociťovat neklid. Rád pomáhal dobrým věcem, ale chtěl od života víc než jen pořádat golfové turnaje a míchat se do záležitostí vyšších vrstev. Postrádal vzrušení, které zažíval u MANIAC. Návaly adrenalinu, které přicházely, když riskoval život. Napětí z toho, že si ušpiní ruce. Tyhle věci mu svět obchodu nenabízel – nejhorší zranění, které tu hrozilo, bylo říznutí se o papír. A tak si Payne začal tu nudu kompenzovat tím, že Jonesovi pomáhal po celý čas. Stali se z nich znovu partneři. Opět spolu měnili svět – ačkoli v mnohem menším měřítku než dřív. Tehdy zachraňovali rukojmí. Svrhávali vlády. A nyní sledovali záletné manžely a hledali ztracené zvířecí mazlíčky. Bylo to pro oba obrovské zklamání.

A tak se ve volném čase honili za umělým vzrušením, kdykoli a kdekoli se něco naskytlo. Brali cokoli, jen aby znovu zažívali opojné šumění, na které byli zvyklí. Aby se udrželi ve stavu napětí. Aby se cítili živí. Plavali se žraloky v Austrálii. Jezdili rallye v Brazílii. Skákali s padákem v Jižní Africe. Prováděli hlubokomořské průzkumy na Floridě.

A naposledy běhali s býky ve Španělsku. Právě to je přivedlo do Pamplony.

Bohužel, právě tato kratochvíle je uvrhla do nynější prekérní situace. Trčeli ve vězení. Opuštění a sami.

Přijeli do Španělska za adrenalinem. A místo toho se ocitli v cele.

8

Maria neměla žádný důkaz, ale věděla, že Boyd před ní něco skrývá. Typický chlap, pomyslela si. V důležitých věcech ženám nikdy nedůvěřovali.

„No tak,“ naléhala, „co na té desce stojí?“

Boyd se se smíchem odlepil od kamene. „Chcete říct, že to nevíte? Ts, ts, ts. Byl bych přísahal, že latina je jeden z oborů vašeho studia.“

„To jo, ale tohle mi nepřipadá jako normální latina.“

„Možná proto, že ‚normální‘ nebyla. Tohle bylo napsáno v jedné ze starších forem jazyka, kterou se běžně mluvilo před téměř dvěma tisíciletími.“

„Aha! To proto jsem… Počkat! Znamená to, že tohle podlaží postavili staří Římané?“

Boyd přikývl. „Zdá se, že je to tak. Pochybuji, že by na jednu ze svých desek použili zastaralý jazyk, určitě ne v tak významné hrobce,“ ukázal na velký oblouk, který se tyčil o něco dále v úzké chodbě. „Za chvíli to budeme vědět jistě.“

Oblouk ze šedobílého kamene byl pokrytý nádhernými plastikami, jež zachycovaly různé fáze Kristova ukřižování. Dva nejnižší kvádry, patní klenáky, znázorňovaly přibíjení Ježíše na kříž a jeho zvedání oddílem římských vojáků. Další řada kamenů, tzv. voussoirů, zachycovala Krista visícího na kříži ve chvílích, kdy jej opouštěly síly a život. Horní dva kameny, které navazovaly na svorník uprostřed oblouku, zobrazovaly události těsně před Ježíšovou smrtí. Na prvním bylo vidět, jak mu dali napít octa z houby na yzopu – pod ním kvetly bílé květiny, možná symbol znovuzrození – a druhý zachycoval okamžik skonu, kdy mu brada klesla na hruď.

Zvláštní bylo, že svorník, nejdůležitější kámen v oblouku, se od ostatních lišil. Místo aby znázorňoval Kristovo vzkříšení nebo jeho nanebevzetí, kde měl usednout po pravici Boha, byl vytesaný do podoby busty nějakého muže. Smějícího se muže. Složité rysy jeho tváře, jež vypadala jako živá, detailně znázorňovaly jeho pobavení: křivka roztažených rtů, rozpustilý třpyt v očích a arogantně vytrčená čelist. Z nějakého důvodu se smál v tu nejméně vhodnou dobu.

Maria zvedla kameru a oblouk natočila. „Co je tohle za místo?“

„Na desce stojí, že je to úschovna dokumentů. Ale teď, když jsme viděli to umělecké dílo, se lze domnívat, že účel místnosti se za ta léta změnil, možná měla později více sakrální význam.“ Boyd položil ruce na oblouk a přejížděl prsty po konturách dolních kvádrů. Potom se zeptal: „Řekněte mi, drahá, kdo zabil Ježíše Krista?“

Ta otázka přišla tak nečekaně, že Marii chvíli trvalo, než ze sebe dostala odpověď. „Římané, v roce 33 našeho letopočtu.“

„A důvod jeho zabití?“

Maria za jeho zády loupla očima. Proč musel hned ze všeho udělat přednášku? „Zrada,“ odvětila. „Mnozí kněží v něm viděli odpůrce římského stylu života. Řekli si, že bude snazší zabít Krista než se potýkat s houfem jeho fanatických stoupenců.“

„Věděli v čase jeho smrti, že je Syn Boží?“

„Jistěže ne. Kdyby ano, nebyli by ho přece ukřižovali.“

Boyd přikývl. Zdálo se, že ho její odpovědi uspokojily. „A tak proč jsou tu ty plastiky? Proč by staří Římané dělali takový rozruch kolem bezvýznamné události v jejich historii? Pokud věřili, že Kristus je falešný mesiáš – stejně jako desítky podvodníků, kteří se za Syna Božího vydávali před ním – proč by mu věnovali tolik místa v tak fenomenálním uměleckém díle?“

Maria si zmateně prohlížela výjevy v kameni a říkala si, že Boyd někam míří. „A co když tohle dílo vzniklo dodatečně, až po konverzi Římanů na křesťanství. Mohli si připomínat Ježíšovo ukřižování už v polovině čtvrtého století, kdy do velkého schizmatu stále zbývalo tisíc let.“

Boyd hleděl na ústřední plastiku a žasl nad její dokonalostí. Byla tak neskutečně živá, že skoro slyšel její smích. „Pokud by to tak bylo, proč se ta postava na svorníku směje? Hmmm? Římané Syna Božího zabili, ale nakonec si svou chybu uvědomili. A pak, v návalu kajícnosti, na náboženství tohoto Nazaréna přestoupili a jeho smrt na památku zesměšnili chechtající se sochou… To mi nezní právě přijatelně.“

„Asi ne,“ souhlasila Maria.

Pak zaměřila pozornost na oblouk a snažila se odhalit spojitost mezi bustou a obrazy Krista, které ji obklopovaly. Aby to bylo ještě horší, čím déle se na tvář smějícího se muže dívala, tím větší měla dojem, že už ji někde viděla. „Professore, je to jen můj dojem, nebo tu tvář poznáváte také?“

„Právě jsem se vás chtěl zeptat na totéž. Hrozně mi to něco připomíná, vám taky?“

Maria zapátrala v paměti mezi stovkami historických postav. „Nemohl by to být někdo slavný, jako Octavianus nebo Trajanus? Možná i Konstantin I., první křesťanský císař?“

„Abych to mohl říci jistě, potřeboval bych průvodce nebo učebnici. Tohle by mohl být kdokoli.“

Maria se ušklíbla na znamení souhlasu. „Mohl, ale já na to přijdu. Možná nejsem přebornice na starověkou latinu, ale tvář, kterou jsem jednou viděla, nikdy nezapomínám.“

„Pokud na to přijdete, určitě mi dejte vědět. Moc rád bych pochopil, jaká je mezi tou bustou a ostatními plastikami spojitost. Podtext mi stále uniká. Co to chtěl tenhle umělec o Kristu říct?“

Šli dál, až světlo z Boydovy svítilny náhle proniklo do obří síně. Odhalilo plochu, která byla téměř třikrát větší než místnost, do níž vešli nahoře. Měřila dobrých dvacet krát třicet metrů a byla zaplněná desítkami tesaných kamenných truhlic různých tvarů a velikostí, přičemž každá znázorňovala nějaký výjev z římské historie. Ale tím umělecká díla nekončila. Stěny síně zdobila řada fresek z 1. století, jež se všechny co do tématu i barev pozoruhodně podobaly malbám, které viděli v původní místnosti.

„Panebože!“ vydechl Boyd. „Podíváte se tu na to? Starořímští stavitelé opravdu předstihli svou dobu. Jak jsem se už zmínil, velké množství jejich staveb stojí dodnes. Přesto máme docela štěstí, že to tady nikdy nenarušily vrtné sondy, půdní eroze nebo i posuny tektonických desek. Jedno menší zemětřesení by tohle místo navždy sprovodilo ze světa.“

Maria se při té představě zamračila. „Co tím chcete říct? Že to tu mám rychle nafilmovat, než se něco takového stane?“

„To zní báječně, má drahá. Já budu mít aspoň možnost prozkoumat ty truhlice.“

Maria zmáčkla tlačítko a pustila se do práce. Zaznamenávala místnost směrem zleva doprava a pomalu se propracovávala ke vzdálenějšímu koutu místnosti. Začala freskami, barevnými obrazy, které dlouze zabírala jeden po druhém, poté přesunula pozornost na klenutý strop a nakonec na desítky truhlic; které pokrývaly podlahu.

Ještě neměla tušení, že jedna z nich obsahuje největší objev všech dob.

Tajemství, které mělo navždy změnit její život – a historii světa.

9

Otec Erik Jansen. Z Vatikánu. Ukřižován. Na Hamletově hradě.

Nick Dial věděl, že média si na tomto případu pěkně smlsnou, pokud se mu hned nepodaří vyloučit shakespearovskou spojitost. S náboženským aspektem nic dělat nemohl – ukřižování kněze by se vysvětlovalo jen těžko – ale vyloučit Hamleta by snad šlo.

O literatuře toho bohužel moc nevěděl, a proto se rozhodl zavolat Henrimu Toulonovi, zástupci ředitele oddělení vražd. Toulon byl Francouz, velký milovník vína, který se dokázal obšírně rozhovořit snad o každém tématu pod sluncem. Ať už se jednalo o kvantovou fyziku, fotbalové statistiky nebo recept na fondue, Toulon měl vždycky po ruce nějaké odpovědi.

„Ahoj, Henri, tady Nick,“ ohlásil se Dial. „Máš chviličku?“

Toulon chraplavě odpověděl: „Ale jistě.“

„Chlape, jsi v pořádku? Zdá se, že nejsi úplně ve formě.“

„Oui, jsem v pořádku. Jen se to protáhlo pozdě do noci. Už zase.“

Dial se usmál. Ani trošku ho nepřekvapilo, že Toulon má kocovinu. Za jeho noční hýření mohl děkovat tomu, že byl povýšen přednostně – pokud ovšem nepočítal přání Interpolu mít v čele oddělení Američana, což byla v této převážně evropské organizaci skutečná rarita. „Jen se chci zeptat, kolik toho víš o Shakespearovi?“

„Víc než jeho vlastní matka.“

„A co o Bibli?“

„Víc než Dan Brown. Proč se ptáš?“

Dial ho zasvětil do případu a řekl mu, co ho zajímá. „Proč byl Jansen unesen v Římě, ale zavražděn až v Dánsku?“

Toulon odpověděl: „Náboženství hrálo v Shakespearově světě důležitou roli, ale přesto mě nenapadá jediná postava, která by byla ukřižovaná. To by v té době bylo těžké kacířství.“

„Pak tedy zapomeň na ukřižování a soustřeď se na vraždu. Napadá tě, kromě lokality, nějaká další spojitost s Hamletem?“

„Zaujala mě ta cedule nahoře na kříži. Ať už ji vyhotovil kdokoli, byl skutečně brilantní. Odkazuje slovo ‚OTEC‘ na Boha, nějakou postavu v Shakespearově hře, nebo na vrahova skutečného otce? Na první pohled bych myslel, že je to narážka na Hamleta. Místo poukazuje na prince Hamleta, který pomstí smrt krále – syn se mstí za smrt otce. Zdá se mi to dokonalé. Dokud se ovšem nezaměříš na způsob popravy. Já mám ukřižování spojeno výlučně s Kristem, ne se Shakespearem. Kdyby vrahovi záleželo na Hamletovi, byl by si vybral meč.“

„Takže to souvisí s náboženstvím?“

„Ne nezbytně. Mohlo by se to týkat vrahova otce nebo otce oběti. Ale právě proto je to znamení tak brilantní. Budeš se muset zaměřit na všechny možnosti, ať se ti to líbí nebo ne. Z toho, co víme, ti vrah jednoduše zanechává vzkazy.“

„Možná. Nebo by to mohlo souviset s něčím jiným, s něčím, cos přehlédl.“

„A to?“

Dial se usmál. Potěšilo ho, že Toulon přece jen neví všechno. „Ten mrtvý byl kněz. Z toho, co víme, by se ta cedule mohla týkat i jeho. Otec Erik Jansen.“

„Což jen umocňuje její brilantnost. Je nepřehlédnutelná, a přitom mnohoznačná. Dokonalý způsob, jak upoutat pozornost a nic neprozradit.“

„Právě proto jsem se rozhodl ti zavolat. Říkal jsem si, že postavím brilantnost proti brilantnosti.“

Toulon se zasmál. „Řeknu ti to. Dej mi den nebo dva a já zjistím, co se dá. Kdoví? Možná jsem přehlédl ještě něco.“

„Díky, Henri, to bych velmi ocenil. Ale než se do toho dáš, měl bych ještě jednu otázku, tentokrát k náboženství. Máš nějaké ponětí, jak Ježíšův kříž vypadal?“

Toulon se zhluboka nadechl a prohrábl si šedé vlasy, které měl vzadu stažené do svého typického ohonu. Moc rád by si zapálil cigaretu, ale v budově Interpolu se kouřit nesmělo – ačkoli on si občas zakouřil, protože byl Francouz a kašlal na ně, ať se jim to líbilo nebo ne. „Budeš rád, že v tom nejsi sám,“ odpověděl. „Pokud jde o Ježíšův kříž, tápe většina lidí. Řekni mi, jaký kříž použili v Dánsku?“

„Dřevěný, z nějakého dubu.“

„To jsem nemyslel. Byl latinský? Tau? Řecký? Ruský?“

„To opravdu netuším. Pro mě jsou všechny stejné.“

Toulon zakoulel očima. Proč ti Američané musí všechno zlehčovat? „Řecký kříž poznáš snadno. Vypadá jako znaménko plus. Všechna čtyři ramena jsou přesně stejně dlouhá.“

„Takový Jansenův nebyl. Vypadal jako velké písmeno T. Příčný trám byl úplně nahoře.“

Toulon tiše hvízdl. „Pak to mají správně.“

„Mají to správně? Co tím sakra myslíš?“

„Většina lidí si myslí, že Ježíš byl ukřižován na latinském kříži – kde příčné břevno spočívá v první, horní třetině kolmého trámu – ale to je špatně. Římané popravovali na křížích tau, ne latinských.“

„Vážně? Tak proč církve používají latinský kříž?“

„Protože křesťanští vůdci ho přijali za svůj symbol v devátém století, a to rozhodnutí vyvolalo ostrou polemiku, protože to původně byl pohanský symbol pro čtveřici světových stran: sever, jih, východ a západ. Ale křesťané mu dali přednost před autentickým křížem tau, který ve starověkém světě znamenal smrt popravou. Smrt zločinců.“

Dial si mnul masivní bradu a říkal si, jestli Erik Jansen nebyl zločinec. Nebo jestli s nějakým nebyl ve styku jako zpovědník. „Když mluvíme o křížích, co mi můžeš říct o ukřižování? Já sice znám biblickou verzi, ale víme opravdu, co se tehdy stalo?“

„Řek bych, že to záleží na tvém úhlu pohledu. Když jsi křesťan, pak je biblická verze totožná s tím, co se doopravdy stalo, do nejmenšího detailu. Tím chci říct, že Bible je slovo Boží“

„A když nejsi křesťan?“

Toulon si uvědomil, že toto téma je jako soudek s prachem. Se zaúpěním si strčil do úst nezapálenou cigaretu, aby měl alespoň co žmoulat. „Pravda je, že nevíme, co se stalo. Křesťanští historikové tvrdí jednu věc, zatímco římští druhou. Pak jsou tu ještě Židé, buddhisté a ateisté. Každý má jiný názor na to, co se stalo, a nikdo to neví jistě, protože se to stalo před dvěma tisíci lety. Nemůžeme si to ověřit na videozáznamu a přijít s něčím definitivním. Můžeme jen třídit důkazy, číst, co napsali předkové, a snažit se dospět k vlastním závěrům, které jsou nevyhnutelně podbarveny naší výchovou.“

„Jak to myslíš?

„Zkrátka a dobře, pokud tě rodiče učili věřit v Krista, pravděpodobně budeš v Krista věřit dále. Chci říct, že je to všechno o víře, nemám pravdu?“

„A když jsi nevěřící?“

„Pak myslím, že to záleží na osobnosti. Někteří lidé si nechávají své pochybnosti pro sebe, aby zapadli do našeho křesťanského světa. Jiní vstupují do místních synagog, chrámů nebo svatyní a začínají praktikovat nekřesťanské nauky. Pak tu samozřejmě máš ještě třetí skupinu. Divoké karty. Jsou to ti, kdo se nestarají, co si o nich společnost myslí, typ lidí, kteří se vyžívají v kolébání lodi. A kdybych rád vsázel, hádej, do které kategorie bych našeho vraha dosadil?“

Dial se usmál a přál si, aby všechny otázky byly tak snadné. „Díky, Henri. Moc si tvé objektivity cením. Jestli ještě na něco přijdeš, dej mi vědět.“

„Neboj, Nicku.“

Dial zavěsil a schoval mobil. Pak se obrátil na agentku Nielsonovou, která stála opodál a usmívala se. „Tváříte se vesele,“ řekl jí. „Dobré zprávy?“

„Právě jsem mluvila s Římem. Otec Jansen měl malý byt nedaleko Vatikánu. Když se v devět večer nedostavil na nějakou schůzku, zkoušeli mu volat, ale neozval se. Nepřičítali tomu velkou důležitost, ale on druhý den nepřišel ani do práce, a tak se rozhodli zavolat policii.“

„A co Vatikán? Víme, co pro ně Jansen dělal?“

„Na tom ještě pracuju. Každou chvíli očekávám telefonát od jeho nadřízeného. Snad nám na to vrhne více světla.“

„Na to bych nespoléhal. S Vatikánem jsem už párkrát jednal a můžu říct, že o svých záležitostech mluví jen velmi neradi. Jistě, kdo by jim to mohl vyčítat? I já bych byl tajnůstkář, kdybych měl v suterénu zamčenou uměleckou sbírku v hodnotě miliardy dolarů… A co místní poldové v Římě?“

„Jeho byt teď prohledává soudní policie. Říkali, že když najdou něco cenného, ozvou se mi. Jinak jejich zprávu obdržíme zítra.“

„Skvělá práce, Annette. Jsem ohromen. Prokažte mi laskavost a vyšlápněte si na Vatikán. To, že vám slíbili zprávu, ještě neznamená, že ji dostanete.“

Ve skutečnosti, smál se sám pro sebe Dial, by se to nejspíš rovnalo zázraku.

10

Maria chodila po místnosti a pečlivě natáčela desítky kamenných truhlic, které zaplňovaly místnost. Šedé nádoby vyrovnané v několika řadách se od sebe lišily velikostí a tvarem – některé vypadaly jako videorekordér, jiné se blížily rozměrům rakve – ale všechny měly jednu věc společnou: mistrné umělecké provedení.

Ve tvrdém kameni několika z nich byly vytesány kolosální výjevy z bitev, významných římských vítězství z počátků říše. Hrdí vojevůdci stáli na svých koňmo tažených válečných vozech, zatímco na vzdáleném bojišti se udatně bili legionáři. Zemdlení válečníci, ve tvářích zkrvavení od padlých obětí, postupovali stále vpřed, aby rozšířili hranice své vlasti, a drtili vše, co jim stálo v cestě. A římští rekové, s profily vyrytými v kameni s takovou precizností, že –

„Ach bože,“ zamumlala Maria a rychle zmáčkla na kameře tlačítko pause. „Pamatujete na tu tvář z oblouku, která se podle všeho smála Kristově smrti?“

Boyd zamířil k ní. „Jistě, pamatuju. Ten rouhačský výjev se mi navždy vtiskl do paměti.“

Maria ukázala na přes půl metru vysokou kamennou krychli, která jí spočívala u nohou. „Tady ho máme zase.“

Boyd pohlédl na krychli a viděl, že Maria má pravdu. Byl to opět ten muž, s detailně vyvedeným ďábelským úsměvem. „To jsem z toho jelen. Co tady dělá?“

Maria přejela prstem v rukavici po vytesané tváři. „Já nevím. Ale vypadá děsně šťastnej.“

„Mario, když jste ta díla filmovala, viděla jste tohoto muže ještě na něčem?“

Zavrtěla hlavou. „Kdyby ano, řekla bych vám to.“

„A co jeho tvář? Už jste si vzpomněla, kde jste ji viděla?“

Maria hleděla upřeně na obraz. „Ne. Ale musím připustit, že mě to dohání k šílenství. Vím, že už jsem ho někdy viděla. Prostě to vím!“

Boyd vstal a začal rychle obcházet ostatní truhlice v místnosti. Přestože se velikostí lišily, neušlo mu, že jedno téma mají podobné: byly zdobené obrazy války. Všechny, až na jednu – tu se smějícím se mužem.

„Tenhle muž musí být císař. Nebo aspoň někdo hodně mocný a bohatý. Je to jediná osoba, která má svou vlastní krychli.“

„A navíc byl na oblouku. Museli ho chovat ve veliké úctě.“

„Ale proč?“ Boyd přemítal nad otázkou a mezitím sevřel prsty krychli. Po krátké odmlce položil opatrně ruce na víko a ujišťoval se, že je dost pevné, aby s ním mohl bez poškození hýbat. „Vím, že tohleto je proti mnoha věcem, které jsem vám předtím říkal, ale –“

Maria chápavě přikývla. „Chcete vidět, co je uvnitř.“

„Musím. Nemůžu si pomoct. To ten malý dareba ve mně.

„To je v pořádku. Kdybyste víko nesundal vy, vzala bych páčidlo a udělala bych to sama.“

Trvalo téměř pět minut, než víko uvolnili z těsně přiléhajícího lemu, ale jakmile se jim to podařilo, mohli ho bez potíží zvednout. Bylo mnohem lehčí, než čekali.

„Opatrně!“ naléhal Boyd. „Ten kámen nám může poskytnout cenné nápovědy ohledně identity toho muže. Byl bych strašně nerad, kdyby se s ním něco stalo.“

Společně pokládali tesané víko na podlahu, opatrně, aby se nepoškrábalo. Po jeho uložení se vrhli ke krychli, aby se podívali, co objevili.

„Posviťte mi na to. Dělejte!“

Maria popadla svítilnu a namířila jí do boxu. Zářivý proud světla vypudil zevnitř tmu a odhalil jediný předmět: tenký bronzový váleček.

„Co to je?“ zeptala se.

Usmívající se Boyd hmátl s navlečenou rukavicí do krychle a vytáhl asi dvacet centimetrů dlouhý váleček. „Je to dvojče, má drahá. Identické dvojče.“

„Dvojče?“

„Ty dokumenty, které jsem objevil v Anglii – ty, které nás zavedly do těchto katakomb – byly uloženy v identickém bronzovém válečku… Víte, co to znamená?“

„Ne! Co?“

Boyd se zasmál. „Nemám ponětí, ale vsadím se, že je to zatraceně důležité!“

Maria se usmála, ale v skrytu duše věděla, že je tu něco, o čem Boyd nemluví. Vycítila to, když viděla, jak váleček chová v náručí a zachází s ním s bezmála rodičovskou něžností, jako by to bylo novorozeně. „Professore? Mohu se na to podívat?“

Boyd se zašklebil, očividně se s artefaktem nechtěl rozloučit. „Ale buďte velmi opatrná, má drahá. Dokud to neotevřeme, nelze říci, co se skrývá uvnitř. Obsah může být taky pěkně křehký.“

Maria kývla, přestože cítila, že Boyd je přehnaně melodramatický. Uposlechla jeho přání a zacházela s objevem s maximální úctou. „Jejda! Je tak neuvěřitelně lehký. Víte jistě, že je to stejný typ válečku jako ten, který jste našel v Bathu?“

„Naprosto!“ Boyd posvítil na předmět zblízka a ukázal na řadu drobných rytin, které byly stěží vidět. „Nejsem si jist, zda lze tento symbol přeložit, ale na druhém válečku jsem objevil tutéž značku.“

Maria přejížděla prstem po trojúhelníkových rytinách a hmatem testovala jemné vrypy v kovu. Rytina na válečku byla tak mělká, že téměř nic necítila. „Proč je to tak nezřetelné? Sotva to vidím.“

„Já nevím,“ připustil Boyd. „Mohlo se to časem ohladit, nebo to byl styl onoho rytce. Doufám, že obsah nádoby nám prozradí víc.“

„Pokud tam ovšem něco je.“

Výraz v jeho tváři říkal, že její poznámka ho nepobavila. V reakci na ni jí vytrhl artefakt z ruky. „Na jeho otevření tu nemáme správné nástroje. Musím si pro ně zajít nahoru.“ Maria sebou trhla. Netušila, co způsobilo tak náhlou změnu jeho nálady. „Využijte dobu, po kterou budu pryč, a dokončete natáčení místnosti.“

„Jistě. Cokoli chcete, pane.“

„Ano, chci tohle.“ Boyd už prošel pod obloukem, ale krok za ním se prudce zarazil. „A ničeho se tu nedotýkejte. Jen filmujte!“

Maria se dívala, jak její profesor dusá kamennou chodbou a jak záře z jeho svítilny postupně slábne. Na konci chodby zahnul po úzkých schodech nahoru a zmizel jí z očí. Maria zůstala v rozlehlé síni sama.

Boyd zamířil po schodech nahoru a v blízkosti krypt zvolnil krok, přičemž dával dobrý pozor, aby nezavadil o některou z končetin, které se natahovaly do chodby. Světlo z jeho svítilny tančilo na stěnách, takže to vypadalo, jako by se mrtvoly hýbaly. Na zlomek vteřiny by byl přísahal, že jeden z prstů sebou škubl, jako kdyby kosterní pozůstatky ožily. Nepatrně zpomalil, aby si ho prohlédl, načež vkročil do první síně.

Bronzovému válečku se nesmělo nic stát, proto si ho zastrčil do nejhlubší kapsy a teprve pak prolezl otvorem ve zdi. Rozmrzele otevřel bednu s nářadím a odhazoval stranou nejrůznější šroubováky, klíče, kladiva a hřebíky, dokonce i malou sadu geologických kladívek, až mu svitlo, že vlastně neví, co hledá.

Stál tam a přemítal nad otázkou, když si uvědomil, že stěny jeskyně se chvějí, že úplně vibrují v pulzujících přívalech energie.

Fšššš! Fšššš! Fšššš!

Boyd cítil, jak se mu skála zachvívá pod nohama.

Fšššš! Fšššš! Fšššš!

Položil ruku na stěnu a snažil se zjistit zdroj chvění, ale celá skalní stěna vibrovala stejně. Pak přiložil k chladivému povrchu ucho, aby zjistil původ basem podbarveného pískání. Zvláštní bylo, že intenzita zvuku jako by po jeho přiblížení ke stěně polevila.

Boyd v hlavě spustil řetěz logických úvah a kalkulací ve snaze zjistit, co by mohlo takový jev způsobit. Takovou rezonanci, takové vlnění, takovou energii. Po chvíli mu svitlo, že původcem nejspíš bude nějaká vnější síla. Ale jaká?

Když zamířil ke vchodu, vnímal, jak teplota prudce stoupá. Jeho tělo, které si mezitím zvyklo na podzemní klima, teď muselo čelit horkému italskému slunci. Na čele se mu objevily velké krůpěje potu, které stékaly po jeho umouněné tváři a po dopadu na zem se měnily v bláto.

Do očí, které uvykly tlumenému světlu mezi skalními chodbami, jej nyní udeřilo palčivé odpolední slunce. Byla to tak intenzivní záře, že si Boyd musel zakrýt tvář, podobně jako návštěvník kina při odchodu z odpoledního promítání.

„Co je to za randál?“ snažil se překřičet ten hluk. „Co to proboha může být?“

Maria nevěděla, co se nahoře děje. Lehkým krokem hopkala po rozlehlé místnosti a pečlivě natáčela římské truhlice. Byl to sice jednoduchý úkol, ale ona věděla, že její záběry posléze zhlédnou přední světoví archeologové a vědci, což ji uvádělo do vytržení. Ale i ten pocit blednul ve srovnání s radostí, která ji zaplaví, až o svém nejnovějším úspěchu poví otci. Bude to zlatý hřeb jejího života, neboť otec bude muset poprvé přiznat, že je na ni hrdý. Úplně poprvé.

A mělo to souviset s tím, na čem tvrdě pracovala, co studovala a o čem odmalička snila. Měl to být první úspěch v profesi, od které ji táta od samého začátku zrazoval. Okamžik, kdy její otec, velký Benito Pelati, bude muset uznat, že žena se v oboru archeologie opravdu dokáže prosadit.

Maria zamířila do zadního kouta místnosti s úsměvem, který se jí rozléval po tváři. Ladně obešla největší kvádr a zaměřila objektiv na precizně vytesanou bojovou scénu. Po několika vteřinách si všimla, že vzadu na kameře bliká červené světýlko. Baterie digitálního přístroje se měla brzy vybít.

„Sakra! To není možné!“ Maria se rozhlížela kolem sebe a pomalu jí docházelo, že s téměř vybitou baterií nemá šanci práci dokončit. Musela jít nahoru pro náhradní baterii, aby mohla záběry dotočit.

Nad plošinou se vznášela černá helikoptéra zmítaná silným větrem. Pilot bojoval se vzdušnými proudy, jak nejlépe uměl, ale obával se stále víc, že nad strojem může ztratit kontrolu. „Dovolte mi přistát, pane. Vítr se odráží od skalní stěny a strhává nás do víru. Nevím, jak dlouho ji takhle ještě udržím.“

Jeho jediný pasažér spustil dalekohled a upřel na něj ledově chladné černé oči. „Budeš ji držet, dokud ti neřeknu něco jiného. Mám na té skalní stěně dva lidi a mým úkolem je krýt je ze vzdušné pozice.“

Pilot se ohradil: „Jo, ale i já mám svůj úkol. A ten za stávajících podmínek nemůžu plnit. Takže přistávám!“

„Jestli to uděláš, přísahám bohu, že ti nakopu prdel.“ Intenzita jeho pohledu potvrzovala, že to myslí smrtelně vážně. Byl odhodlán udělat cokoli, aby svůj úkol dokončil. Cokoli. V sázce prostě bylo příliš mnoho. „Dej mi ještě pět minut a pak to skončí.“

11

Piazza Risorgimento,

Řím, Itálie

(padesát metrů od Vatikánu)

Po silnici k hlavní bráně Svatého města kolem něj rachotily autobusy plné cizinců. Jeho lavičku míjeli lidé s kamerami a neposlušné děti, ale nikdo z nich nevěděl, kdo je nebo co tam dělá. Zajímalo je pouze Svatopetrské náměstí, Sixtinská kaple a všechny ty slavné exponáty ve vatikánském muzeu, ne starý muž v drahém obleku nebo dva bodyguardi, kteří stáli za ním.

Z toho důvodu sem také rád chodil, bavilo ho dívat se, jak ta spousta lidí ochotně klopí své těžce vydělané peníze za turistické průvodce a soukromé zájezdy. On zatím seděl na lavičce a se zvrhlým potěšením si vychutnával vědomí, že drtivá většina vatikánských pokladů leží ukryta pod ulicemi, po nichž ti lidé chodí, chráněna v hermeticky uzavřených trezorech, vůči nimž byla americká národní banka Fort Knox pouhým prasátkem na mince. Usmíval se sám pro sebe při vědomí, že nikdo z nich, bez ohledu na to, kdo jsou nebo kolik mají peněz, nikdy nespatří poklady, které on vídal každý den.

Obsah Archivio Secreto Vaticano. Vatikánských tajných archivů.

Oficiální titul Benita Pelatiho zněl ministr památek a tuto funkci zastával už přes tři desetiletí. Neoficiálně se o něm po celé Itálii vědělo, že je „kmotrem“ památek, protože přísahal, že bude chránit všechny pamětihodnosti nacházející se na italské půdě, i kdyby to mělo znamenat porušení některých zákonů. Pár kritiků na něj mělo spadeno kvůli jeho sporným metodám, hlavně v prvních letech, kdy si teprve začínal budovat svoji drsnou pověst. Ale Vatikán nikdy. Tam si schopného člověka uměli vážit, věděli, jak je neocenitelný. A to se týkalo nejen jeho akademických znalostí, ale i ochoty udělat cokoli, co je třeba, aby měl výsledky.

Každá organizace, dokonce i tak svatouškovská jako církev, takovéto lidi potřebuje.

Ovšem na počátku na sebe Benito upozornil svými znalostmi v oboru umění, ne brutalitou. Kardinál Pietro Bandolfo, bývalý předseda Nejvyšší vatikánské rady, byl Benitův přítel z dětství a jeho největší spojenec. Politice rozuměl lépe než jeho kolegové kardinálové a tvrdil, že aby si Vatikán uchránil pozici v moderním světě, jeho jedinou možností je spojit se s Benitem, tedy s někým, kdo nevzešel z lůna církve. S někým, kdo by dokázal zmodernizovat její zastaralý systém. S někým, kdo by nebyl zatížen papežskými zákony. Vatikán nakonec souhlasil a přijal Benita do svých služeb, aby jeho metody přizpůsobil moderní době.

A jeho prvním úkolem bylo zorganizovat nejcennější vatikánské aktivum, tajné archivy.

Benito si prohrábl šedé dozadu ulíznuté vlasy a vzpomínal na první dny, kdy ho prováděli trezory. Jaká to pro něj byla čest. Do obsahu vatikánských sbírek bylo zasvěceno ani ne třicet osob: kurátoři, starší členové Svaté kongregace kardinálů a kurie. Všechno oddaní katolíci, kteří zasvětili svůj život Bohu a tvořili pilíře církve. Ne však Benito. Byl prvním člověkem zvenčí, který získal neomezený přístup do trezorů. Vůbec prvním v historii. A z té zkušenosti se mu podlamovala kolena. Nikdy předtím neviděl na jednom místě tolik krásných věcí. Obrazy, sochy a poklady zaplňovaly jednu místnost za druhou. Plus více než šedesát pět kilometrů polic, které obsahovaly výhradně písemné dokumenty: svitky, pergameny a kamenné destičky, kam až oko dohlédlo.

Ale jakmile zhlédl všechnu tu krásu a začal přemýšlet o své práci, uvědomil si, že v kartotéčním systému vládne neskutečný binec. Počítače byly stále hudbou budoucnosti, a tak se všechno, co kdy do trezorů přišlo, evidovalo ve formě kartotéčních lístků řazených do katalogů, podobně jako ve veřejných knihovnách. Lístků, které mohly být přemístěny, ztraceny či odcizeny. Benitův zmatek ještě umocnili samotní kurátoři. Ukázalo se, že muži, kteří vedli archivy, měli po staletí odlišné preference ohledně zaznamenávání dat. Někteří zanášeli artefakty podle letopočtu, jiní podle zemí původu, další tematicky. A jeden kurátor používal systém, který Benito ani nedokázal rozluštit. Nestačil žasnout. Měl před sebou nejcennější sbírku na světě, ale v její evidenci panoval naprostý chaos.

Nicméně tento chaos ho uváděl do vytržení. Nejen proto, že se mu dostalo té cti uspořádat vše tak, jak to pokládal za nejlepší, ale hlavně proto, že ani kurátoři pořádně nevěděli, co v trezorech mají, stejně jako Vatikán. A pokud to tak bylo, kdo mohl říci, co objeví, když se ve vnitřnostech církve zavrtá trochu hlouběji?

Byl v nové práci jediný den a už dostal lístek na největší hon za poklady všech dob.

Byla to příležitost, která navždy změnila jeho život.

Dante byl jeden z jeho nejvyšších asistentů, prakticky smýšlející a skvěle vyškolený následovník, který dokázal slevit ze svých způsobů, aby starého muže potěšil. Dorazil včas a pozdravil se s Benitem polibkem na obě tváře. Nezazněla žádná slova, nevyměnili si žádné zdvořilosti. Byla to obchodní schůzka, žádná společenská návštěva. Popovídají si až jindy. Pokud vůbec někdy.

Dante byl mnohem větší než Benito a taky dvakrát mladší.

Přesto měli podobné rysy, zvláště nosy, jejichž výrazné profily jim od zapadlých očí vystupovaly z tváře. Římané tomu říkali vizáž imperátora, ovšem Dante se o svůj vzhled, oblečení nebo značku auta nestaral. Tyhle věci mu byly ukradené. Jediné, na čem mu záleželo, byla práce – závislost, která řídila celý jeho život.

Minuty míjely. Dante tiše seděl a trpělivě čekal, až Benito promluví, neboť taková platila pravidla ve staré vlasti. Schůzku si vyžádal starý muž, a proto ji také řídil, jako ostatně pokaždé, kdy se ti dva setkali. Jednoho dne Benito zemře a Dante v organizaci postoupí výš. Ale zatím bude po jeho boku sedět jako věrný pes a prohlížet si lidi, kteří se po rušné ulici hrnuli kolem. Bude čekat na své zasvěcení.

Starý muž nakonec řekl: „Tohle je pro církev špatný den.“

Dante byl zticha. Věděl, že podrobnosti přijdou v krátkých úsečných větách a že každý výrok bude před splynutím ze starcových rtů pečlivě zvážený. Jako by Benito nevěděl, jak s ním mluvit.

„Našli ukřižovaného kněze… Byla vydána výstraha… Rada potřebuje naši pomoc.“

V mocenské hierarchii Vatikánu zaujímala Nejvyšší rada druhé místo hned za Svatým otcem. Alespoň na papíře. Ve skutečnosti byli kardinálové, kteří tuto sedmičlennou Radu tvořili – v čele s kardinálem Vercellim, jenž nahradil nedávno zesnulého kardinála Bandolfa – nejmocnější muži v katolické církvi. Rozhodovali o tom, co se papež dozví a co ne, a chránili tak papežský trůn před všedními byrokratickými záležitostmi. Stručně řečeno, měli za úkol dbát na to, aby papež zůstal čistý jako lilie, zatímco sami činili obtížné volby v zákulisí. Ona nevděčná rozhodnutí, která by mohla pošpinit papežský úřad a církev.

A když se tyto problémy objevily, na jejich řešení se obvykle podílel i Benito Pelati.

Po několika dalších vteřinách mlčení se Benito konečně obrátil k Dantovi. „Potřebuji, abys odjel do Vídně… Musíš tam dohlédnout na nějaké vykopávky… Je to velmi důležité.“

„Do Rakouska?“ zeptal se Dante. „My máme povolení tam kopat?“

Benito se na něj upřeně zahleděl, dokud Dante nesklopil zahanbeně hlavu. Tu otázku si měl rozmyslet, o Benitových rozkazech se nepochybovalo. „Vše je připraveno… Budeš jen dohlížet… Jakmile skončíš, to, co tam objevíš, přivezeš mně.“

12

Doktora Boyda stravovala zvědavost. Ačkoli by se měl soustředit na bronzový váleček, spíše ho zajímal ten zvuk. Ohlušující rachot přicházející z vnějšího světa byl příliš zvláštní a matoucí na to, aby ho ignoroval. „Haló!“ zavolal se svým anglickým přízvukem. „je tam někdo?“

Rotující vrtule helikoptéry před vchodem do katakomb pořád burácela jako hrom.

„Panebože! Co to tam dělá takový hluk?“ Boyd pořád přemítal nad otázkou a přitom směřoval k ústí jeskyně. „Lidi by měli brát větší ohledy, když –“

Pohled na mohutný stroj, umocněný ohlušujícím hřmotem turbín a poryvy větru o síle hurikánu, Boydovi vyrazil dech. Předpokládal, že hluk nejspíš působí nějaké zařízení pracující nahoře na plošině, ale nečekal, že uvidí helikoptéru shlížející na něj z výšky nějakých dvaceti metrů.

Muž na sedadle pasažéra se usmál a nařídil pilotovi natočit stroj doleva. O vteřinu později už čouhala z okna jeho odstřelovací puška M501 a na Boydovi spočíval vlasový kříž.

„Pánové,“ zašeptal do mikrofonu u sluchátek, „cesty Páně jsou nevyzpytatelné.“

Dva vojáci stoupající vzhůru na plošinu se zastavili a vzhlédli k obloze, ale z toho úhlu nic zajímavého neviděli. „Co se děje, pane? Vše v pořádku?“

Muž zaostřující puškohled přimhouřil oči a odpověděl: „Za okamžik bude. Jedna rána a náš největší problém bude minulostí.“

Vojáci přikývli, že rozumějí. „Co máme dělat?“

Muž si opřel tlumič zákluzu o rameno a snažil se vyvažovat kymácení helikoptéry. „Pokračujte v lezení. Potřebuju to vyřešit s tou holkou a místo uzavřít.“

Boyd si zaclonil oči, ale přes prach a sluneční světlo pořádně neviděl. „Haló!“ zavolal. „Můžu vám nějak pomoct?“

Když neslyšel žádnou odezvu, řekl si, že musí změnit způsob komunikace. Místo volání na helikoptéru jednoduše zamával v naději, že pasažéři mu zamávají v odpověď a pak poletí dál.

„Stůj,“ nařídil odstřelovač. „Stůj!“

Ale rozkaz nešlo splnit. Vítr se přes okraj hřebenu valil jako vodopád a cestou dolů na skalnatý terén tvořil mohutné víry. Výsledkem byla letecká noční můra, turbulentní kapsa, která helikoptéře bránila vyvinout dostatečný zdvih. Pilot se snažil vyvažovat, jak nejlépe uměl, zvyšováním a snižováním sklonu hlavního rotoru, ale k ničemu to nebylo. Helikoptéry nebyly do takových podmínek stavěné.

„Ztrácím kontrolu,“ varoval ho pilot. „Do prdele, ztrácím nad ní kontrolu!“

Maria s kamerou v ruce vkročila do první síně s barevnými freskami a zamířila přímo k východu z katakomb. Když prolézala úzkým otvorem ven, náhle vzala na vědomí hluk a chvění, které zmátly Boyda. „Professore?“

Lezla po kamenité stezce pořád vzhůru a clonila si rukou oči před prudkou sluneční září. Úplnému oslepení kromě její ruky zabránila tmavá postava, která stála ve vchodu do jeskyně. Maria podle její štíhlosti poznala, že je to Boyd.

„Professore? Co působí ten hluk?“

Než jí stačil odpovědět, uslyšela nezaměnitelné prásknutí výstřelu. Pak se v hrůze dívala, jak se Boyd skulil na zem a hrabe se po pěšině dolů. Bez vteřinky zaváhání jí vrazil ramenem do břicha a povalil ji na zem, aby ji zaštítil před palebnou smrští. Chvíli se smýkali po zemi, než se s bolestivým nárazem zastavili. Pak ji Boyd popadl za ruku a odvlekl do nejbližšího kouta, kde se ujistil, že jsou z dostřelu. „Jste v pořádku?“ ptal se. „Nejste zraněná?“

Ohromená Maria si chvíli prohmatávala tělo. „Ne. Jsem v pořádku.“

Boyd se s námahou postavil a vykoukl zpoza nejbližšího výchozu. Zvenčí k nim pořád doléhalo burácení helikoptéry. „Zdá se, že máme potíže. Tam venku je helikoptéra.“

„Helikoptéra?“

„Ano! A má pěkně ostrého pasažéra. Jen jsem mu zamával a on po mně začal střílet!“ Vyhlédl zpoza skály, ale stále špatně viděl. „Ale to není to nejhorší. Zahlédl jsem na tom vrtulníku znak, kde stálo Policie.“

„Cože? To myslíte vážně?“

„Jistěže to myslím vážně.“ Popadl ji za ruku a dodal: „Poslouchejte mě. Jsme ve vážném nebezpečí. Ale když mě teď budete poslouchat, dostaneme se z toho.“

„Přece nemůžeme zvítězit nad ozbrojenou helikoptérou!“

„Můžeme! Ale musíme jednat rychle. Jestli přistanou a půjdou dovnitř, zabijí nás.“

„Počkat! Vy chcete bojovat s helikoptérou? A čím?“

Boyd se rozběhl do kouta a chvíli se přehraboval mezi nářadím. „Vzali jsme s sebou nějaké lano?“

„Lano? S sebou ne. Nechali jsme ho v autě.“

Boyd obrátil bednu s nářadím vzhůru nohama a vysypal její obsah s rachotem na podlahu jeskyně. „Řek bych, že tohle bude muset stačit.“

Maria na něj zmateně zírala. „Chtěl jste lano, ale rozhodl jste se pro bednu na nářadí? Nechtěl byste mi říct, co se chystáte udělat?“

„Sledujte a učte se, má drahá. Sledujte a učte se.“

Boyd odnesl bednu ke vchodu do jeskyně a prohlížel si stroj, který ohrožoval jejich životy. Vznášel se necelých patnáct metrů před otvorem a lidé uvnitř nasupeně hleděli předním oknem ven. „Mario, pojďte rychle sem. Popadněte kameru a všechno, co chcete vzít s sebou. Ať už to vyjde nebo ne, myslím, že bude nejlepší odsud co nejdříve vypadnout.“

„My odcházíme?“

„Běžte!“ zavelel. „A hněte sebou!“

Maria odpelášila dozadu a Boyd zamířil dopředu, kde odvážně vykročil do palebné linie. Nevěděl jistě, jestli jeho nápad vyjde, ale říkal si, že to bude lepší než padnout beze zbraní do pasti uvnitř katakomb. „Haló! Pojďte si pro mě!“

Rychle to řekl ještě italsky, aby měl jistotu, že mu porozuměli. Helikoptéra se okamžitě posunula blíž, ve snaze zmenšit úhel mezi střelcem a cílem, aby znovu neminul. Jak se k němu blížila, Boyd se s bednou rozmáchl za sebe a pak ji vrhl od pasu vzhůru, jak nejdále to šlo. Bedna se mihla vzduchem a vlétla do dráhy listů hlavní vrtule.

Pilot ji v poslední chvíli spatřil a náhle mu došlo, co se stane. Byl tak soustředěný na nárazový vítr a nebezpečnou skalní stěnu, že Boydovi s bednou vůbec nevěnoval pozornost. Toto přehlédnutí ho mělo stát život.

Břink!

Kov narazil o kov, vzduch prořízlo strašidelné zapištění a dva ze čtyř listů vrtule se roztříštily. Střepiny se rozlétly do všech stran. Helikoptéra prudce pozbyla tah a smýklo to s ní dopředu, takže jen o kousíček minula skalní stěnu, než se pilotovi podařilo strhnout stroj zpátky. Náhlou změnu sklonu nešlo vyvážit zadní vrtulí a stroj se divoce roztočil jako polámaný twister a řítil se směrem k Boydově dodávce, která stála o dvě stě metrů níž. Několik vteřin nato zaniklo řinčení kovu v mohutné explozi, která se odrazila od skalní stěny a doslova rozvibrovala zem pod Boydovýma nohama.

„Skvělé!“ zajásal. „Skvělé! Skvělé!“

Když burácení nepřestávalo, Maria vyběhla z nitra jeskyně zjistit, co se stalo. „Professore, jste…“ Než dokončila otázku, spatřila zářící ohnivou kouli. Vysoko do vzduchu šlehaly oranžové a rudé plameny a zpod hořícího vraku se valila hustá oblaka černého dýmu. „Santa Maria! Vy jste zničil helikoptéru. A naše auto!“

Boyd přikývl, spokojen se svým dílem. „Ještě že jsme ho v půjčovně nechali pojistit.“

Za normálních okolností by v reakci na takovou poznámku zaúpěla, ale Boyd jí nedal šanci. Popadl ji za paži a zatáhl ji zpátky dovnitř, kde začal shromažďovat svoje věci. V jedné chvíli však musel přestat, neboť zaslechl vzdálené dunění.

„Mario? Co je to? Další helikoptéra?“

Maria se ušklíbla a popošla k ústí jeskyně. Zaklonila se a pohlédla na útesy nad sebou. Po strmém svahu se v jednom místě pomalu sesouvalo kamení a suť. „Ach bože!“

Boyd bleskurychle pochopil, co se děje. Náraz exploze rozechvěl okolní terén a způsobil to poslední, co si mohli přát. „Lavina!“

Společně vyrazili z ústí chodby a běželi, co jim nohy stačily. Byla to riskantní volba, ale oba věděli, že raději budou čelit smršti padajícího kamení než náhlému závalu. Suti se mohli ještě jakžtakž vyhýbat, ale bortícím se chodbám ne.

Boyd drapl Mariu za ruku a vedl ji podél úzké skalní stěny, přičemž dával pozor, aby se od sebe při obcházení útesu neoddělili. Řítili se po srázu několik vteřin, ale pak jim náhle došlo, že suti neuniknou. Na to byl terén příliš nestabilní a sesuv příliš souvislý. Museli si najít úkryt a doufat, že vše dobře dopadne.

Zalezli si pod první větší výstupek, který našli, a doufali, že výchoz je před sutí zaštítí. Když ale stáli pod skalní stěnou, zjistili, že u základny římsy je několik puklin, které by pod náhlým tlakem mohly způsobit zborcení.

„Prosím, vydrž!“ prosila úpěnlivě Maria. „Ach bože, prosím, vydrž!“

Dva vojáci se nevěřícně dívali, jak se helikoptéra řítí kolem. Plameny z ní šlehaly k obloze jako gejzíry ze samotného pekla, takže se museli při tisknout ke skalní stěně, aby se před žárem ochránili. Ale skutečné nebezpečí přicházelo odjinud.

Sesuv začal nenápadně. Nejprve tu a tam oblázek, pak kámen a nakonec velký balvan. Zakrátko už se proti nim řítila dobrá půlka toho proklatého hřebenu a jim svitlo, že je to jen otázka času, než se ke svému veliteli připojí na onom světě. Mladší z obou mužů měl větší štěstí, protože zemřel bezbolestně. Ostrý kus kamene ho zasáhl přímo do hlavy, roztříštil mu lebku a rozčísl čelní lalok jako po úderu bojovou sekyrou. V jedné chvíli stál po boku svého partnera a v příští se mu mozek rozprskl na jeho tvář.

Vzápětí se jeho bezvládné tělo smýkalo po prudkém svahu, v ohromném přívalu prachu a kamení.

Starší muž se snažil tu hrůzu ignorovat, ale nešlo to. Části mozku mu ulpívaly na tváři jako kousky suši a do koutků očí mu vsakovala krev, takže přestával vidět. Přesto se stále nějakým zázrakem držel, setřásal ze sebe padající kamení, které se mu zarývalo do masa, a modlil se, aby tu hrůzu nějak přežil a doplahočil se celý zpátky ke svému oddílu. Ale bohužel.

Kámen, který zpečetil jeho osud, jej zasáhl přímo do pravého ramene. S odporným lupnutím mu vyrval paži z kloubu a roztříštil mu klíční kost, jako by byla ze skla. Muž se ještě chvíli potácel na kraji římsy – přesně tak dlouho, aby ze sebe vydal zmučený výkřik, jenž přehlušil hučení požáru pod stěnou – než se zřítil dolů.

Jedna bedna na nářadí. Čtyři mrtví.

Skalní výchoz se během sesuvu neustále třásl a chvěl. Maria se nervózně dívala, jak se kolem ní řítí kameny, ale v jejich útočišti si je nenašlo nic, ani ten nejmenší kamínek.

Když sesuv kamení a suti ustal, Maria odříkala krátkou děkovnou modlitbu a obrátila se, aby zjistila, jak je na tom Boyd. Ve tváři byl bledší než obvykle, ale na rtech mu pohrával samolibý úsměv. „Jste v pořádku?“ zeptala se.

Boyd se zhluboka nadechl a řekl: „Je mi skvěle. A co vy?“

„Já jsem v pořádku,“ odpověděla a ukázala mu kameru, kterou stále svírala v ruce. „A video také.“

„Och, dobrý bože! Ten váleček!“ Boyd si rozrušeně poposunul ledvinku. Mohl jen doufat, že artefakt během toho chaosu zůstal v kapse jeho šortek. Když nahmatal kov, usmál se, že měli štěstí. „No, má drahá, zdá se, že to není tak úplně ztracené.“

„Ne, ale skoro,“ ukázala ke katakombám. Vchod byl zavalený sutí. „Myslím, že tento vchod někdo hned tak brzy nepoužije.“

Boyd si zával prohlížel s úsměvem ve tváři. „Výborně! Mezitím můžeme poskytnout náš záznam příslušným orgánům, jako důkaz, že objev jsme učinili my. Pak se sem můžeme pod ochranou vrátit a vznést na toto místo svůj nárok!“

„Jo,“ vzdychla Maria, „pokud ještě bude na co ho vznášet.“

Boyd jí musel dát v duchu za pravdu. Ale také věděl, že i kdyby byly katakomby úplně zničeny, ta věc, pro kterou si do Orvieta přišel, je nyní v jeho rukou.

Bronzový váleček.

13

Uběhlo několik hodin, než si pro Payna přišli. Nohy už měl tou dobou úplně strnulé, dvě necitlivé končetiny, se kterými stěží dokázal hnout. V želízkách ho vyvlekli do schodů a strčili do kovové konferenční místnosti, kde na konci dlouhého stolu seděl Jones, rovněž s pouty na rukou. Nalevo od něj seděl neznámý hromotluk v tmavém obleku. Druhý muž, jenž měl právě u ucha mobilní telefon, stál ve druhém rohu místnosti a vše sledoval s výrazem ocelového odhodlání v očích.

Jones se při pohledu na Payna usmál. Bylo to poprvé, co se od zatčení viděli. „Čau, vypadáš dobře. Jak se ti tu chrápe?“

„Jako nemluvněti. Každý ráno se probouzím mokrej.“

Jones chápavě přikývl. „Zasraná hadice.“

Payne se posadil naproti Jonesovi a prohlížel si muže vedle něj. Byl zhruba stejně vysoký jako on, ale vážil o dobrých padesát kilo víc. Díky svalům, ne špekům. Payne na něj chvíli hleděl a měřil si ho, ale za celou tu dobu se mu nepodařilo zahlédnout krk. Po nějaké době, aby přerušil mlčení, se představil: „Jsem Jonathon Payne. A vy?“

Yetti jeho pohled opětoval, ale neřekl ani slovo. Jen tlumeně zavrčel.

Jones, který byl černoch a měl postavu fotbalového obránce, se zasmál. „Díky bohu, tebe nenávidí taky. Když nemluvil se mnou, myslel jsem si, že je rasista… Ale možná je jen hluchej.“

„Máš nějaký ponětí, kvůli čemu tohle všechno je?“

„Ne. A ty?“

Payne zavrtěl hlavou. „Slíbili mi, že si dnes můžu zavolat, ale nedostal jsem možnost. Možná jsou ti chlapi z ambasády.“

„Ne,“ vyhrkl muž s mobilem u ucha. „Z ambasády nejsme.“

„No nééééé!“ poškleboval se Jones. „Oni umí mluvit!“

„Ano, pane Jonesi, mluvit umíme. Ale slibuju vám, že náš rozhovor bude krátký, když budete stále vtipkovat na náš úkor. Drzosti od vězně nestrpím.“

Muž, zhruba pětačtyřicátník, měřil dobrých metr osmdesát pět a byl hrozná svině. To jim bylo jasné na první pohled. Svým chováním jako by říkal: Jestli mě naserete, dám vám to sežrat. Možná za to mohly jeho vlasy, které měl vyčesané nahoru a ulíznuté, nebo oči, které byly studené a hadí. Ale ať už to bylo cokoli, zabíralo to, poněvadž nebylo pochyb o tom, že všechno tu řídí on. „Takže, mám odejít teď hned, nebo zavřete hubu a budete poslouchat?“

Payne poslouchal rozkazy naposledy v armádě, ale nyní vycítil, že nemají na výběr. Buď si toho chlapa vyslechnou, nebo se na hodně dlouho vrátí zase zpátky do cel. „Jistě, na tichu se dohodneme. Ale jen když nám laskavě sdělíte své jméno a hodnost. Mám pocit, že aspoň tohle si zasloužíme.“

„Ne, pane Payne, vy si nezasloužíte vůbec nic, vzhledem k obviněním, jakým čelíte.“

Muž si sedl na protější konec stolu a ze svého koženého kufříku vytáhl složku. Pak asi minutu bez hnutí seděl a prohlížel si její obsah. Přitom neřekl ani slovo. V místnosti vládlo naprosté ticho, přerušované pouze občasným zašustěním papíru. Když znovu promluvil, hlas mělo něco méně drsný než prve. Jako by svůj dosavadní postoj přehodnotil. „Nicméně, s ohledem na okolnosti, za nichž svůj návrh předkládám, bude lepší, když zachovám civilní tón.“

„Váš návrh?“ zeptal se Payne.

„Než se k tomu dostanu, dovolte, abych zodpověděl vaši otázku. Jmenuji se Richard Manzak a jsem pracovníkem Centrální zpravodajské služby.“ Vytasil svou identifikační kartu a podal ji Payneovi. Jeho partner udělal totéž. „Tady to je Sam Buckner. Pracuje se mnou v týmu na řešení této konkrétní, ehm, situace.“

Payne si obě karty pozorně prohlédl a pak je podal Jonesovi. „Nechápu. Co máme společného s CIA? Nemělo by to spadat do kompetence ambasády?“

Manzak chňapl po svém odznaku a nařídil Bucknerovi, aby si stoupl ke dveřím a hlídal je. To Payneovi připadlo trochu divné, protože se nacházeli v nitru zabezpečeného objektu. Muž se tam přesto líným krokem přesunul a opřel se zadnicí o dveře jako utahaný los.

„Tohleto kompetence ambasády dalece přesahuje,“ ujistil ho Manzak. „Ambasáda se zločiny takové povahy obvykle nechce nic mít.“

„Zločiny? O čem to mluvíte? Nic jsme neudělali. Přijeli jsme sem jako turisté.“

„Ale no tak, pane Payne. Oba dobře víme, jaké typy misí jste v minulosti vedl. Jsem si jist, že kdybyste se nad tím zamyslel, vyšel by vám dlouhý seznam aktivit, s nimiž by španělská vláda nemusela souhlasit.“ Manzak se k němu naklonil a ztišil hlas do šepotu: „Pro tuto chvíli si myslím, že bude lepší, když od konkrétností upustíme. Nikdy nevíte, kdo by mohl poslouchat.“

Payne si vybavil dobu, kdy sloužil u speciálního týmu MANIAC. Přes Španělsko projížděli nesčetněkrát. Letecká základna Moron, situovaná nedaleko Sevilly, byla na půli cesty mezi USA a jihozápadní Asií a sloužila jim jako hlavní shromaždiště zásob a výchozí bod nouzových misí, Totéž platilo pro námořní základnu (NAVSTA) Rota, která ležela na atlantickém pobřeží nedaleko Gibraltarského průlivu. Umožňovala jim přístup do Středozemního moře a poskytovala podporu při obojživelných útocích. Když k tomu připočetl ještě leteckou základnu Torrejon a všechna další americká zařízení rozesetá po Španělsku, Payne se zachvěl při představě, co všechno by na něj a Jonese mohli mít.

Každé opuštění základny se zbraní se rovnalo porušení předpisů. Stejně jako přechod přes hranici s nevojenským personálem. Nebo prolet zakázaným vzdušným prostorem. Skutečnost byla taková, že všechno, co muži z MANIAC ve Španělsku dělali – i když to spadalo do rámce jejich povinností – hraničilo s trestným činem. Nešlo o typ porušení, kvůli nimž se vedou vyšetřování a soudy jako na běžícím pásu. Kdyby si španělská vláda vyšlápla na personál zapojený do schválených amerických misí, symbiotický vztah mezi Španělskem a USA by to nepřežil. Co však Payna znepokojovalo nejvíc, bylo utajení jeho operací. Jak se probůh mohl bránit, když nesměl mluvit o ničem z toho, co dělal?“

Řekl: „Ano, máte pravdu. Tohle není záležitost ambasády. Bylo by to mimo rozsah jejich kompetencí. Tohoto se bude muset ujmout Pentagon.“

Manzak zavrtěl hlavou. „Je mi líto, pánové, ale tohle se nestane. Pentagon byl španělskou vládou informován ihned po vašem zatčení. Bohužel, z jejich pohledu nelze nic získat, kdyby se v této věci angažovali. Umíte si představit, jaké by to vyvolalo veřejné pohoršení, kdyby se přiznali k misím, do kterých jste byli zapojeni? Věci by se mohly mít jinak, kdybyste stále byli v aktivní službě. Naneštěstí se jejich touha pomoci obvykle odvozuje od vaší stávající užitečnosti. A protože jste v současnosti ve výslužbě, je pro ně vaše užitečnost prakticky nulová.“

Manzak se křivě usmál a dodal: „Je to ale krutý svět. Nemám pravdu, pane Payne?“

Payne by se nejraději vrhl přes stůl a ukázal Manzakovi, jak krutý svět může být. Jen aby ho umlčel. Ale věděl, že tohle udělat nemůže. Alespoň dokud nezjistí, proč tam je, proč se o jejich situaci zajímá CIA. Uvědomoval si totiž, že Manzak může být za daných okolností jeho jediným spojencem. „A co vy? Vás vaše agentura pokládá za užitečné?“

Manzakův úsměv se znatelně rozšířil. „Nebyl jsem si tak jistý, dokud jsem si nepřečetl o vašem výletu na Kubu. Velmi zajímavé. Každý, kdo tohle dokáže, je v mých očích užitečný… Nad tou misí mi pořád zůstává rozum stát.“

Payne a Jones pohlédli zmateně jeden na druhého. O Kubě neměl vědět nikdo kromě nejvyšších představitelů Pentagonu. Ani CIA, ani FBI, dokonce ani prezident. Věci se měly tak, že o Kubě nevěděli ani Kubánci, neboť kdyby to zjistili, byli by hodně naštvaní. Ovšem fakt, že Manzak o jejich misi ví, jim hodně napověděl. Znamenalo to, že je velké zvíře a má pár velmi dobrých konexí. Čili někdo, s kým by se mohli dohodnout.

„Skvělé,“ zvolal Payne. „Domácí úkol jste zvládl. Bohužel je tu ještě jedna otázka, na kterou jste neodpověděl. Proč jste tady?“

Manzak se opřel a zůstal zticha, jen se díval, jak se ošívají. Většina lidí by odpověděla hned, ale tenhle muž ne. Na to byl příliš chladnokrevný. Dokonale chladnokrevný. Zosobnění sebekontroly. Když posléze vycítil, že jim dochází trpělivost, poskytl jim odpověď: „Jsem tu, abych vám koupil svobodu.“

Svobodu. Ani Payne, ani Jones nevěděli, jak by se to mohlo podařit, ale Manzak tam přesto seděl, stoický výraz ve tváři, a vychutnával si moc, kterou nad nimi měl – jako nějaký zvrhlý loutkář. Neusmíval se, nemračil ani nemrkal. Po několikavteřinovém mlčení vytáhl další složku, která byla o poznání silnější a ovinutá gumičkou.

Na obálce se objevilo jediné jméno: Dr. Charles Boyd.

„Pánové, mám od španělské vlády pověření přednést vám nabídku, která přichází jednou za život. Jste-li ochotni přijmout moje podmínky, nebudou vás celý život držet ve vězení.“

Jones se při té slovní hříčce ušklíbl. „Skvělé. A koho máme zabít?“

Manzak se do něj zabodl pohledem. „Nevím jistě, co jste byli zvyklí dělat pro MANIAC, ale mohu vás ujistit, že CIA by nikdy nevyjednávala atentát.“

Jones zakoulel očima. „Ale prosím vás! Můžu vám uvést aspoň dvacet případů, kdy byla CIA zapletená do úmrtí nějakého klíčového politika – a to do toho nepočítám Kennedyovy.“

„Jestli mi věříte nebo ne, to nehraje roli. Důležité je tohle: Můj návrh nesouvisí s vraždou ani žádnými jinými ilegálními aktivitami.“

Payne zůstal skeptický. „A s čím tedy souvisí?“

„S pohřešovanou osobou.“

„Prosím? Chtějí po nás, abychom našli pohřešovanou osobu? A když budeme souhlasit, udělají co? Nechají nás jít?“ Payne si přečetl jméno na složce z konopného papíru. „Dovolte mi hádat. Je to doktor Charles Boyd?“

Manzak přikývl. „Odpověď zní ano. Chceme, abyste našli doktora Boyda.“

Payne seděl a čekal na další informace. Když nepřicházely, řekl: „Jen se chci zeptat, kdo ksakru je ten doktor Boyd?“

Jeho otázka patřila Manzakovi. Ale Jones všechny ohromil svou vlastní odpovědí: „Jestli se nepletu, je to archeolog z Anglie.“

Manzak po něm střelil pohledem. „Jak to víte?“

„Jak? Protože jsem chytrej. Copak černoch nemůže bejt chytrej?“

Payne nad jeho ironickým výpadem jen zakoulel očima. „Jen mu odpověz.“

„Fajn,“ ušklíbl se Jones. „Viděl jsem Boyda na History Channelu. Mám dojem, že je to profesor z Oxfordu nebo některé z těch snobskejch škol. Pro mě za mě by to moh bejt i Hogwarts. No a Boyd mluvil o římské říši a o tom, jak ovlivnila moderní společnost.“

Manzak si pro sebe napsal poznámku. „Co ještě jste se dozvěděl?“

„Nikdy jsem nevěděl, že Římani měli v domech zavedený potrubí. Vždycky jsem myslel –“

Manzak ho přerušil: „Myslel jsem o Boydovi.“

„Moc ne. Pouštěli jen jeho hlas, ale on se na obrazovce ukázal jen zřídka. Byl tam jako moderátor.“

Payne si promnul oči a pokusil se přistoupit na Manzakovu hru. „Dovolte, abych si to vyjasnil. Doktor Boyd je anglický archeolog, někdo, kdo požívá takové renomé, že může učit na světoznámé univerzitě a moderovat pořad na History Channelu?“

Manzak přikývl, ale další informace poskytnout odmítl.

„Dobře, a teď to, co nechápu. Co je na něm tak zvláštního? Proč po něm španělská vláda tak pase, že je ochotná uzavřít dohodu se dvěma vězni? A dál, jak do toho zapadá CIA? Tady mi něco nesedí.“

Manzak na něj upřel ledový, tvrdý pohled, který napovídal, že není připraven vyložit karty na stůl. Payne jej přesto opětoval, odmítaje uhnout. Byl ve vězení dvaasedmdesát hodin a vodění za nos měl už plné zuby. Jeho agresivita se zúročila o chvíli později, když se Manzak opřel a vzdychl. Dlouze a táhle. Ten zvuk Payneovi říkal, že svou kořist zahnal do kouta a že se chystá kapitulovat.

Manzak se na chvíli zarazil, jako kdyby se stále nemohl rozhodnout, jestli dělá správnou věc. Nakonec s neochotným výrazem postrčil složku směrem k Payneovi.

„Dr. Charles Boyd je nejhledanější zločinec v Evropě.“

14

Každé vyšetřování má svoji centrálu. Ať už se jedná o velký případ nebo ne, je nutno mít místo, kam vyšetřující důstojníci chodí psát zprávy. Někdy je to jen malinká kóje na ústředí, ale vždycky existuje nějaké místo, které se stává srdcem vyšetřování.

Ale jen málokdy je luxusní.

Superintendant v Kronborgu chtěl, aby byl Nick Dial spokojený, a tak mu poskytl Královské komnaty, řadu pokojů, které sloužily jako královská rezidence už několik set let. Apartmán byl postaven pro dánského krále Fridricha II. v 70. letech 16. století a byl stále vybavený původním nábytkem. Na stropě visel zlatý lustr, vyjímající se nad slavnostní tabulí, kterou Dial využíval jako pracovní stůl.

Při řešení případů měl málokdy nějaké soukromí, a tak to pokládal za maximální luxus, šanci být sám se svými myšlenkami, třebas jen do doby, než si někdo přijde pro šanony, které si „půjčil“ od dánské policie, když se nedívala.

Každý vyšetřovatel má svoji techniku třídění důkazů, osobní způsob pojetí případu. Někteří mluví do magnetofonu. Jiní zaznamenávají informace do počítače. Ale žádná z těchto technik se neosvědčila Dialovi. Pokud šlo o důkazy, byl ze staré školy: odolával vábení moderní techniky a upřednostňoval jednoduchou, ale přehlednou nástěnku. Lepší způsob zprůhlednění případu neznal. Kdykoli chtěl, mohl s věcmi hýbat sem a tam, dokud vše nezapadlo na místo – tabule byla jako velká skládačka, která postupně odhalovala tajemství identity vraha.

Jako první umístil na kronborskou tabuli fotografie místa činu. Byly pořízeny z různých úhlů a ukazovaly všechny ty hrůzné detaily, na které by nejraději zapomněl. Dvě žebra trčící z kůže oběti jako zlomené čínské hůlky zapíchnuté do hromady syrového masa. Čelist visící v nepřirozeném úhlu. Zaschlou krev smíchanou s močí a výkaly. Taková je realita průměrné vraždy, materiál, ve kterém se Dial musel rýpat, aby našel odpovědi, které hledal.

Například potřeboval zjistit více informací o Eriku Jansenovi. Jen tak mohl nejlépe přijít na to, proč byl vybrán, aby zemřel. Dozvědět se více o oběti znamenalo dozvědět se více o vrahovi. To znamenalo začít u lidí, kteří znali Jansena nejlépe: u přátel, rodiny a kolegů. Bylo to samozřejmě těžší, než se na pohled zdálo, protože tito lidé se vyskytovali po celé Evropě. Když k tomu připočetl ještě jazykovou bariéru a tajnosti Vatikánu, obtížnost závratně vzrostla.

Aby získal důležité informace, potřeboval tým profesionálů.

Ze všeho nejdříve zavolal své tajemnici na ústředí Interpolu, která měla na starost Národní centrální úřady v Oslu a Římě. Řekne jim, co Dial potřebuje, a ony kontaktují místní policejní oddělení a získají mu informace.

Bohužel město Vatikán by na seznamu členských zemí Interpolu hledal marně. To znamenalo, že v papežském paláci nebyl ani úřad NCB. A bez místních kontaktů nemohli doufat, že jim někdo poskytne informace. Agentka Nielsonová se problém pokoušela obejít a obrátila se přímo na Vatikán, ale jak Dial předpokládal, na její výzvu nikdo nereagoval.

Proto se rozhodl, že do Vatikánu zavolá sám, z pozice svého nezvyklého titulu. Snad mu někdo vyhoví. Od Nielsonové obdržel dlouhý seznam telefonních čísel a požádal ji, aby mu je setřídila podle národnosti. Říkal si, že Dánové a Norové by mohli být nejvstřícnější, protože zločin se jich týkal víc než ostatních.

Ale když nad tím chvíli přemýšlel, rozhodl se od nápadu upustit a vzít to z opačné strany. Místo aby se na věc díval z úhlu pohledu oběti, usoudil, že raději zůstane u sebe. Kdo by mohl chtít pomoci jemu? Potřeboval najít někoho, s kým by si mohl promluvit, někoho, s kým by se mohl spřáhnout. Z této pozice musí začít hrát, jen takhle se mu může podařit strčit nohu do dveří.

Eriku Jansenovi už stejně nebylo pomoci. Ale pořád byl čas na to, aby někdo pomohl Nicku Dialovi.

Kardinál Joseph Rose vyrůstal v Texasu. Miloval zbraně, červené maso a vychlazené pivo. Ale víc než co jiného miloval Boha, a právě proto byl ochoten se přestěhovat na druhou stranu zeměkoule a pracovat pro Vatikán. Bylo to jeho povolání a Rose byl velmi spokojený člověk.

To však neznamenalo, že by se mu nestýskalo.

Když v jeho kanceláři zazvonil telefon, asistent mu řekl, že na drátě je Nick Dial. To jméno mu nic neříkalo, a tak se kardinál asistenta zeptal, o co jde. Asistent pokrčil rameny a odpověděl, že mu to Dial nechtěl říct. Pak dodal, že má americký přízvuk. Za dvě vteřinky byl Rose u telefonu. „Jak vám mohu pomoci, pane Diale?“

Dial se usmál, když v kardinálově hlase uslyšel texaský nosový přízvuk. Byla to rajská hudba pro jeho uši. „Děkuji, že jste přišel k telefonu, Vaše Eminence. Říkejte mi, prosím, Nicku.“

„Díky, Nicku. Ale jen když mi budete říkat Joe.“

„Fajn.“

„Takže. Ze které části Ameriky jste?“

„Abych pravdu řekl – odevšad. Můj táta trénoval univerzitní fotbal, a tak jsem vyrůstal ve školních prostorách od Oregonu přes Pensylvánii až po Floridu. A taky jsem trávil spoustu času v Texasu.“

Dalších pár minut se bavili o Texasu, načež se Rose zeptal: „A co pro vás můžu udělat? Musím přiznat, že jsem zvědavý, protože mému asistentovi jste to neřekl.“

„Za to se omlouvám. Myslel jsem, že bude lepší, když to řeknu přímo vám.“

„Přímo mně? To nezní dobře.“

„Obávám se, že ne. Vedu oddělení vražd Interpolu a minulou noc byl jeden z vašich kněží zavražděn.“

Rose zachoval klid. „Jeden z mých kněží? Myslíte některého z mých asistentů?“

„Možná,“ připustil Dial. „Právě proto volám. Známe jméno oběti a to, že pracoval pro Vatikán, ale mám problém zjistit další –“

„Jak se jmenuje?“ zeptal se Rose. „Řekněte mi, prosím, jeho jméno.“

„Jansen. Otec Erik Jansen.“

Z Roseových rtů unikl nepatrný zvuk, ulehčený povzdech, který Dialovi řekl, že kardinál oběť neznal. „Jak se to stalo?“

„Byl ukřižován.“

„Dobrý bože!“ pokřižoval se Rose. „Řekl jste ukřižován?“

„Ano, pane. Někdo ho unesl, omráčil a pak ho přibil na kříž.“

„Kdy? Kde? Proč jsem o tom ještě neslyšel?“

Dial se zašklebil. Nevěděl, na kterou otázku odpovědět dřív. „Podle našich dosavadních informací byl unesen minulou noc v Římě. Odtud ho dopravili do Dánska, kde ho zabili.“

„Do Dánska? Proč do Dánska?“

„To nevíme, pane. Právě proto doufám, že to zjistím. Abyste rozuměl, snažím se shromáždit co nejvíce informací, ale narazil jsem na jistý odpor. Zkoušel jsem volat několika lidem do Vatikánu, ale –“

„Už nic neříkejte.“ Rose se odmlčel a přemýšlel, jak mu věci co nejlépe vysvětlit. „Vím, jak skoupí na informace umíme být. Zřejmě taky proto jsem o té tragédii ještě neslyšel. Lidé v naší komunitě nemají příliš sklony k otevřenosti.“

„To je pochopitelné, ale –“

„Nepřijatelné. Nemohu s vámi než souhlasit.“ Rose zavrtěl hlavou. Situace ho uváděla do rozpaků. „Nicku, já vám povím, co teď udělám. Půjdu se na věc osobně mrknout, ať už se to někomu líbí nebo ne. A jakmile budu něco mít, a tím myslím cokoli, zavolám vám, ve dne nebo v noci.“

„Slibujete? Protože už několik lidí mi –“

„Ano, Nicku, slibuju. Dostanu se tomu na kloub. Máte mé slovo Texasana.“

Pro Diala to bylo víc než slovo církevního hodnostáře.

15

Jones byl posedlý záhadami, což byl taky důvod, proč se stal detektivem. Někteří lidé vidí sklenici poloprázdnou, jiní z poloviny plnou. Ale Jones se na ni podívá a snaží se přijít na to, kdo tu zatracenou vodu vypil.

Payna proto nepřekvapilo, že Jones po složce CIA drapl dřív, než se na ni mohl podívat on. Slyšel ho, jak říká: „Doktor Charles Boyd studoval v Oxfordu archeologii a lingvistiku a v roce 1968 získal profesorský post na univerzitě v Doveru. Tady stojí, že v roce 1991 ho dokonce jmenovali vedoucím jeho katedry… No ne! Šokující!“

Manzaka jeho poznámka nepobavila. „Pokračujte ve čtení, pane Jonesi. Ujišťuji vás, že se to zhorší.“

„Sakra, Jone. On nekecal. Koukni na tohle.“

Payne musel potlačovat úsměv, když mu Jones podával snímek tváře doktora Boyda, který byl pořízen za Nixonovy vlády. Byl to onen typ fotografie, která se připojí k něčí osobní složce a zůstane tam, ať se dotyčný snaží sebevíc, aby ji odstranil. Boyd měl na sobě tvídové sako a hedvábný motýlek a na hlavě tu nejstrašnější přehazovačku, jakou kdy Payne viděl. Vypadala jako jedna z těch fotografií, jež se objevovaly v prapůvodních reklamách na umělé vlasy, které se sprejovaly na hlavu.

„Dovolte mi hádat,“ řekl přeskakujícím hlasem Jones. „Jde po něm módní policie.“

„Ne,“ odvětil drsně Manzak. „Je hlavním podezřelým ve vyšetřování Interpolu, které trvá už dvě desetiletí. Zabývá se vším od padělání, přes pašování až po krádeže starožitností, a to na velmi vysoké úrovni. Zrovna teď je hledaný v několika zemích, hlavně ve Francii, Itálii, Německu, Rakousku a Španělsku.“

„Tak proč ho nezabásnou?“ divil se Payne.

„Protože Boyd je génius. Kdykoli se k němu vyšetřovatelé jen trochu přiblíží, najde si nějaký způsob, jak zahladit všechny stopy. Úplně pokaždé. Říkám vám, tenhle chlap je snad jasnovidný.“

„Nebo dostává informace z vnitřních zdrojů,“ podotkl Jones,

Payne myslel na totéž. „Dobře, dejme tomu, že všechny informace, které jste nám o Boydovi poskytl, jsou přesné. Ale co s tím má společného CIA?“

Manzak ukázal na složku. „Dovolte mi začít se Španělskem. Doktor Boyd ukradl celou řadu klenotů španělské vlády, unikáty nevyčíslitelné ceny. Je zbytečné říkat, že jsou v rámci mezí ochotni udělat cokoli, aby je dostali zpátky. Bohužel jediný způsob, jak to provést, je najít doktora Boyda a přimět ho mluvit. Připadá vám to snadné, že? Ale vězte, že až doteď přímo pod nosem Interpolu úspěšně ukryl stovky artefaktů a nikdo nemá ponětí, kde jsou. Španělsko se obává, že kdyby byl Boyd zabit některým z lovců lidí, pak by se ty věci už nikdy neobjevily. A totéž platí pro zbytek Evropy. Všude je kvůli tomu pořádná panika. Všude. A panika je dobrá věc, zvlášť když jí dokážete využít.“

„A právě tady mi to nesedí. Pořád nechápu, jak z toho může profitovat CIA.“

Manzak se předklonil a usmál se. Byl to typ úsměvu, který se zpravidla objevuje těsně před převřením kotle. „Řekněte mi, pane Payne, co víte o CIA?“

„Vím, jak se to speluje. Jinak o ní nemám ani páru.“ Payne ukázal na Jonese. „S tímhle chlápkem si promluvte. Ve své době měl pokušení do vaší agentury vstoupit.“

Manzak se zatvářil překvapeně. „Je to pravda?“

Jones kývl. „Stručně řečeno, shromažďujete informace ze zahraničí, vyhodnocujete je a pak svý teorie posíláte do Washingtonu v těch fajnovejch obálkách z konopnýho papíru.“

Manzak poslední poznámku ignoroval. „Samozřejmě že to není tak snadné, jak se to jeví. Někdy trvá i rok, než úkol dotáhneme do konce. Mohli bychom například propašovat agenta do cizí země, dát mu čas, aby pronikl do systému, a teprve po dlouhé době za ním přijít, aby nám sdělil, co se mezitím dozvěděl. Někdy to trvá měsíce, jindy roky. Právě proto jsme v jistých situacích nuceni použít účinnější metody, které slibují rychlejší výsledky.“

Jones se usmál. „Mučení?“

„Určitě jste slyšel rčení: Když já tobě, tak ty mně. Nuže, takhle získáváme některé z našich nejlepších informací. Prokážeme laskavost – dodáme zbraně, peníze, cokoli – a na oplátku získáme data.“

Payne chápavě zaúpěl. „A teď mě nechte hádat. David Jones a já jsme ta laskavost.“

„Nejen laskavost, velká laskavost. Pokud dopadnete Boyda, pomůžete nejen Španělsku. Pomůžete i nám, protože nastrčíme Boyda nad Evropu jako zlaté jmelí a pak uvidíme, která země nám jako první políbí zadek. A nejlepší na tom je, že při této misi nemusíme riskovat žádné svoje agenty. Všechnu špinavou práci za nás odvedete vy, pánové.“

„Totiž, pokud budeme souhlasit. Abyste věděl, pořád je tu ještě jedna věc, která mi vadí. Pokud tomu rozumím, španělská vláda není v žádném případě ochotna dát naši dohodu na papír.“

„Rozumíte správně, pane Payne. V tomto případě nebude žádné papírování. Takhle je to bezpečnější.“

„Bezpečnější pro koho? Co jim zabrání, aby nás v okamžiku, kdy najdeme Boyda, zase zatkli?“

Manzak pokrčil rameny. „A co zabrání vám jet rovnou domů, až odsud vyjdete? Odpověď zní nic. Ale povím vám tohle: myslím, že Španělsko do vás vkládá mnohem větší důvěru než vy v ně. Se svým vojenským výcvikem můžete zmizet, pokud se vám zachce, a oni nemůžou jít za Američany a žádat vás zpátky. Co tedy můžete ztratit? Když na jejich dohodu přistoupíte, nechají vás jít… A když ne, nechají vás tu shnít.“

16

Policii v Orvietu se věřit nedalo. Městský znak na helikoptéře toho byl důkazem. Ale jak daleko tohle spiknutí sahalo? Mohli Boyd a Maria důvěřovat policistům v sousedním městě? To neměli jak zjistit, a proto se rozhodli nasednout na autobus a jet do dvě hodiny vzdálené Perugie, města se sto padesáti tisíci obyvateli, a uchýlit se pod ochranu tamního mnohem početnějšího policejního sboru.

Uvelebili se na zadním sedadle a dívali se oknem ven, jestli neuvidí světelné záblesky, muže se zbraněmi nebo cokoli, co by působilo podezřele. Ale poklidnou atmosféru Orvieta nenarušovalo nic než hlasité vrčení a výfukové zplodiny autobusu.

Jakmile vyjeli z úzkých orvietských uliček a zamířili do italské venkovské krajiny, Boyd se konečně trochu uvolnil. Začal opět dýchat normálně a do tváří se mu vrátila barva. Sevření žaludku polevovalo a srdce bušící v hrdle mu pomalu klesalo zpět do hrudi.

V přívalu nových sil vytáhl váleček, který vynesl z katakomb a prohlížel si ho. V objevu katakomb spatřoval velevýznamnou událost, která bude v příštích desetiletích hýbat archeologickou komunitou. Ale i objev z Orvieta bledl ve srovnání s předmětem, který držel v ruce. Pokud tento římský váleček vskutku obsahoval to, co si myslel, padne z toho na zadek celý svět, nejen hrstka profesorů z akademických kruhů.

Bude se o tom psát na titulních stránkách novin po celém světě. Boydova fotografie se bude vyjímat na obálce každého časopisu.

Ale ještě než se nechal unést vzrušením, musel se ujistit, že onen poklad je opravdu uvnitř. Maria po jeho boku podřimovala a nevnímala okolí. A tak Boyd podržel váleček na světle u okna, aby se podíval, zda v šeru katakomb něco nepřehlédl. S výjimkou vyrytého nápisu byl naprosto hladký, na povrchu se nevyskytovaly žádné výstupky nebo kazy. Oba konce působily kompaktním dojmem, jako kdyby v kovu nebyly žádné švy. Ale Boyd věděl, že to tak není.

Artefakt z Bathu také vypadal jako z jednoho kusu, ale když ho Boyd nechal podrobit sérii testů, zjistil, že jeden konec je zatavený vrstvou kovu, která bránila přístupu vlhkosti a vzduchu, ale nebyla neproniknutelná. Stačilo vzít šroubovák a kovovou čepičku propíchnout, aby ji pak po obvodu odloupl jako víčko na konzervě arašídů.

Zoufalý Boyd nakoukl pod sedadlo, jestli nenajde něco, čím by pečeť porušil. Pak si prohlížel pouzdro na videokameru, ale všechny přezky byly z plastu, který byl moc měkký a vrškem by nepronikl.

Zatraceně, pomyslel si. Tenhle váleček je klíčem ke všemu. Musí přece –

A vtom mu svitlo. Odpověď na svůj problém před chvílí zamumlal.

Boyd vytáhl klíček od půjčené dodávky a zatlačil jím na okraj víčka bronzového válečku. Při prolomení pečeti to syklo – vzduch, který byl uvnitř uvězněný dva tisíce let, unikl ven. Boyd rozechvělýma rukama protlačil klíček ještě o kousek dovnitř a poté odloupl tenkou vrstvu kovu směrem k protějšímu okraji. Ale ne až k němu. Neměl v úmyslu vyndávat dokumenty v autobuse. Chtěl se jen ujistit, že svitek je uvnitř.

Aby lépe viděl, zvedl váleček k očím a doufal, že mu slunce posvítí místo baterky. Když ovšem přibližoval otvor k očím, ze soustředění jej cosi vyrušilo. Krajina, která se dosud míhala za okny, se pojednou sotva vlekla. Navíc zmlklo i vrčení motoru, hučení větru a hovor spolucestujících.

„Mario!“ Boyd jí prudce zatřásl. „Vzbuďte se! Zastavujeme.“

Maria vytřeštila oči dokořán. „Co to má znamenat, že zastavujeme? Kde jsme?“

„V pustině.“

Maria několikrát zamrkala a pak pohlédla bočním oknem ven, aby se zorientovala. Jenže slunečnicová pole a pruhy zelenající se trávy se v této oblasti vyskytovaly všude. Zemědělská krajina jí mnoho nenapověděla.

Vyšla do uličky mezi sedadly a zamířila k řidiči. Doufala, že uvidí nějakou ceduli nebo kilometrovník, které by jí řekly, kde přesně jsou. Bohužel spatřila jen modř blikajících světel. Rozběhla se zpátky k Boydovi. „Vpředu je silniční zátaras!“

Barva z jeho tváře znovu zmizela. „Hledají nás! Já to věděl!“

Maria si uvědomila, že Boyd má s největší pravděpodobností pravdu. „Podle toho, jak to vidím, máme dvě možnosti. Můžeme se z toho zkusit vymluvit, nebo…“ Položila ruku na kliku nouzových dveří a otevřela je. „Nebo odsud můžeme vypadnout.“

Na jeho odpověď nečekala. Popadla videokameru a vyklouzla zadem z autobusu ven. Boyd se řídil jejím příkladem a vylezl také.

„A teď co?“ zeptal se. „Kam teď?“

Maria se protáhla za autobus a rozhlédla se kolem. „Kruci! Nic tu nejezdí! Kde jsou další auta?“ Ohlédla se na Boyda. „Když jsem spala, nejeli jsme nějakou objížďkou? Na dálnici už nejsme.“

„Já nevím. Nedíval jsem se. Prohlížel jsem si váleček.“

Maria tlumeně zavrčela. „Kruci! Budeme muset utíkat. Je to naše jediná šance.“ Prohlížela si terén po obou stranách silnice a došlo jí, že pole slunečnic může posloužit jako výborná skrýš. „Když se dostaneme mezi ty slunečnice, můžeme se tam skrýt, než prohledají autobus a odjedou.“

Boyd přikývl a sevřel v ruce váleček jako sprinter štafetu. „Dobře, drahá. Běžte první. Já půjdu za vámi.“

Maria se zhluboka nadechla, vyrazila zpoza autobusu a zaběhla do nitra zlatého pole, kde rostly až dvoumetrové slunečnice. Boyd šel za ní, ale běžící Maria se mu v tom labyrintu stvolů ztrácela z očí.

Řidič autobusu věděl, že je něco v nepořádku, sotva uslyšel vysílačku. U firmy jezdil už přes dvacet let, ale tohle bylo poprvé, co ho policie přesměrovala jinam. Nejprve si myslel, že vpředu došlo k nějaké nehodě nebo že se tam utvořila zácpa, ale vtom uviděl blikající majáky a věděl, že to bude něco horšího.

Hledali některého z jeho pasažérů.

„Pánové a dámy,“ prohlásil italsky, „zachovejte, prosím, klid. Je to jen rutinní kontrola, kterou provádí místní policie. Jsem si jist, že za chvíli budeme pokračovat v jízdě.“

„Víte to určitě?“ houkl na něj kdosi. „Protože dva lidi právě vyskočili zadem.“

„Vyskočili?“ zeptal se. „O čem to mluvíte?“

Než pasažér stačil odpovědět, jeden z policistů u zátarasu si přiložil k ramenu lehkou protitankovou zbraň M72 a vypálil. Raketa vystřelila s mohutným zasyčením, poháněna plyny o teplotě téměř osm set stupňů, a narazila do kovové mřížky pod předním oknem autobusu.

Středem autobusu jako vodní příval proburácel oheň, jenž pálil vše, co mu stálo v cestě: sedadla, zavazadla a lidi, na nichž se v moři plamenů doslova rozpouštěla kůže. Těch několik nešťastníků, kteří výbuch rakety přežili, poslepu šmátralo v černém dýmu a hledalo cestu ven. Vrhali se na rozbitá okna, snažili se prolézt děrami v rámech a přitom si o střepy ostré jako břitva rozřezávali tváře a těla.

Konečně se jeden z nich vzpamatoval a otevřel nouzový východ vzadu.

„Jestli mě slyšíte,“ zakřičel do dýmu, „pojďte tudy.“

Po několika vteřinách spatřil drobnou ženu, jak si razí cestu ohnivým peklem a táhne ošklivě popáleného muže, jehož tvář vypadala jako zpražená letovací lampou. První muž nevěděl, kde se v ní vzala ta síla, nicméně ženě se podařilo vyvléci druhého muže zadním východem ven.

„Už jste skoro venku,“ ujišťoval ji a pomáhal jim sestoupit na zem. „Už jsme skoro na svobodě.“

Zkoušela mu poděkovat, ale dostala jen záchvat kašle. Aspoň pořád dýchá, pomyslel si. Aspoň se dostala z plamenů a ještě se jí podařilo zachránit jednoho z pasažérů. Nějakým zázrakem tu tragédii přežili.

Aspoň prozatím.

Když klopýtali od autobusu, muž spatřil v dálce policisty a začal volat o pomoc, aniž si uvědomil, že to byli oni, kdo autobus zapálil. Nejmenší z policistů se k nim rozběhl, jako by chtěl pomoci, jako by se chystal uhasit požár dlouhou tryskou, kterou držel v ruce. Ale místo aby poskytl pomoc, udělal pravý opak. Zastavil se metr a půl od nich a sklopil hledí své ohnivzdorné helmy. Pak zmáčkl spoušť plamenometu a do vzduchu vystříkl smrtící proud rosolovitého paliva. Chemikálie se v prudkém zášlehu vzňaly, pokryly oběti jako napalm a sežehly je jako želatinové dobroty popadané do táboráku; bílá kůže na nich bublala a černala, jak se pomalu stávali součástí hořícího asfaltu.

Policista s úsměvem promluvil do mikrofonu u sluchátek: „Úniku informací zabráněno.“

17

Úterý 11. července

Dover, Anglie

(130 kilometrů od Londýna)

Payne a Jones se nenarodili včera. Měli za sebou už spousty misí na to, aby mohli ignorovat zřejmou věc: na Manzakově nabídce bylo něco nekalého.

CIA byla globální organizace, která měla agenty a tajné styky po celém světě. Pokud by doktora Charlese Boyda chtěli vypátrat legitimně, určitě by se s žádostí o pomoc neobraceli na dva outsidery. Ale Manzak z nějakého důvodu do Pamplony přesto přijel. Z nějakého důvodu potřebovali jít mimo dům (tj. použít personál nespadající pod CIA), aby Boyda vypátrali, a nakonec se rozhodli pro dva bývalé členy týmu MANIAC. Payne nevěděl jistě, proč to tak je, ale měl několik teorií. Co když Manzak usiloval o povýšení a myslel si, že nejlépe svého cíle dosáhne, když na vlastní pěst dopadne hledaného muže? Nebo co když Boyd někdy dávno Manzakovi něco udělal a tohle měla být Manzakova osobní pomsta? Nebo možná, ale opravdu jen možná, za tím bylo něco zřejmějšího. Co když chtěl Manzak dostat Boyda proto, aby mohl prodat jeho ukradené poklady a peníze si nechat pro sebe?

Ať nad tím přemýšleli sebevíc, neměli Payne a Jones jistotu, jaká je Manzakova skutečná motivace. Věděli jen to, že je v jeho moci dostat je okamžitě z vězení, a o víc jim nešlo. A navíc si říkali, že až budou venku, budou mít spoustu času na to, aby si prověřili Manzaka i Boyda a všechno, co se jim nezdálo. A že toho bylo víc než dost.

Po přijetí Manzakovy nabídky si Payne a Jones sbalili věci, načež nasedli do čekající helikoptéry a odletěli pryč. Během letu je Manzak zasvětil do úkolu a vysvětlil jim, jak ho mají po vypátrání Boyda kontaktovat. Místo použití telefonu měli aktivovat supermoderní maják, který vypadal jako ovladač garážových vrat. Pak měli trpělivě sedět a čekat, až jízda dorazí. Samozřejmě že ne opravdová jízda. To poslední, co při své vrcholně tajné misi mohli chtít, byl jízdní oddíl, za nímž by na dlažbě zůstávaly koňské koblihy a v jehož čele by uháněl kovboj troubící na polnici. Něco takového by mohlo fungovat na pochodu gayů a lesbiček, ale ne při operaci CIA.

V pondělí pozdě v noci je helikoptéra vysadila ve francouzském Bordeaux, kde měli přenocovat. Manzak jim dal itinerář na časně ranní let a pak s Bucknerem odletěli zachraňovat svět nebo něco podobného. Jakmile Payne a Jones osaměli, vytáhli telefony – nejprve zavolali do Pentagonu, aby si ověřili Manzakovu a Bucknerovu totožnost, a pak na univerzitu v Doveru, aby si dohodli schůzku s asistentem doktora Boyda.

Anglie je menší než stát Alabama, avšak sídlí zde tři nejlepší univerzity v Evropě: Oxford, Cambridge a Dover. První dvě jsou nejznámější, a to oprávněně. Oxford je nejstarší anglicky mluvící univerzita na světě a může se pochlubit celou řadou slavných absolventů, mezi něž patřili John Donne, William Penn, J. R. R. Tolkien a Bill Clinton. Cambridge byla založena o více než století později a studovali zde John Milton, princ Albert, Isaac Newton, John Harvard a Charles Darwin.

Ovšem v poslední době se jim mnozí z nejlepších studentů vyhýbají, zčásti kvůli přijímací politice, jež klade větší důraz na kandidátův původ než na jeho studijní výsledky. To ale není případ Doveru. Tato univerzita, založená roku 1569 Alžbětou I., si dovolila nepřijmout jednoho z jejích potomků, protože nesplňoval kritéria. Právě tato epizoda, víc než cokoli jiného, katapultovala Dover na špici akademických institucí a učinila z ní výběrovou školu navštěvovanou příslušníky britské elity.

Alespoň tohle se Jones dozvěděl z internetu, když shromažďoval informace pro jejich misi.

Druhý den ráno odletěli do Londýna, kde nasedli na expres do stanice Victoria, odkud se místním autobusem dopravili do Doveru. Z nádraží to byl jen kousek cesty pěšky na univerzitu, kde se měli na sklonku odpoledne sejít s Boydovým asistentem Rupertem Pencesterem, čiperným mladým mužem, který je obligátně pozval na šálek čaje, přestože byl slunečný den a dvacet čtyři stupňů ve stínu. Aby se na schůzku připravili, rozhodli se přijít o něco dřív a trochu se porozhlédnout kolem.

Katedra archeologie spadala pod Kinsey College, jednu z třiatřiceti kolejí, které tvořily Doverskou univerzitu. Nacházela se v severozápadním koutě areálu, trochu stranou od pěstěného trávníku, který se prostíral mezi všemi školami. Boyd měl kabinet v prvním patře budovy, kterou navrhl největší anglický architekt sir Christopher Wren; vcházelo se do něj z chodby plné kleneb a opěrných pilířů, největšími dveřmi, jaké kdy Payne viděl. Ještě že v masivních dubových panelech byly instalovány moderní zámky, se kterými si Jones za třicet vteřin poradil.

Strčil do dveří a řekl: „Až po tobě.“

Nemuseli rozsvěcovat, protože dovnitř proudilo světlo z řady zapuštěných oken, která lemovala zeď. Boydův stůl byl na druhé straně místnosti, vedle tří kartotéčních skříněk a řady polic s knihami. Payne doufal, že tam najdou počítač s Boydovými záznamy a plány, avšak zdálo se, že Boyd je ze staré školy, neboť v místnosti nebylo nic moderního. Dokonce i hodiny vypadaly, jako by je navrhoval Galileo.

Kartotéční skříňky byly zamčené, a tak Payne nechal Jonese provozovat jeho magii a sám se zaměřil na Boydův pracovní stůl. Ale kromě neobvyklé sbírky kancelářských potřeb a nejrůznějších hračiček nenašel nic, co by napomohlo jejich pátrání.

Pak obrátil pozornost na police s knihami, které pojednávaly o římské říši, archeologických vykopávkách v Itálii a rané latině.

„První je hotová,“ chlubil se Jones. „Až budeš chtít, můžeš se podívat.“

„To chci hned. Tady není nic než knížky o Itálii. Jen se podívej: Řím, Benátky, Neapol a Milán.“

Jones se zaměřil na druhý zámek. „To mě moc nepřekvapuje. Jeho interview na History Channelu bylo o římské říši. Řek bych, že je to jeho obor.“

„To ano,“ řekl hlas ve dveřích. „A taky si zakládal na soukromí, což je důvod, proč jsou ty skříňky zamčené. Nebo bych měl spíše říci byly.“

Payne pohlédl na Jonese a ten na něj. Z tváří jim zmizela všechna barva. Připadali si jako malí kluci, které nachytali při krádeži v obchodě.

„Poslyšte,“ řekl Payne, „nechtěli jsme –“

„Nemusíte se omlouvat,“ pravil džentlmen s aristokratickým přízvukem. Bylo mu něco přes dvacet a měl na sobě červený fotbalový dres i s chrániči a šmouhami od trávy. Na jeho hrudi se vyjímal znak Doveru. „Nic mi do toho není, vážně. Jen jsem si přišel obvolat pár kamarádů. Nevadí?“

„Ne, jen si zavolejte,“ řekl konsternovaný Payne. Právě byli přistiženi v cizí kanceláři, ale ten dotyčný se ptal, jestli si může zavolat. Ti Angličani byli ale zdvořilí.

„Mimochodem,“ přemítal mladý muž, „předpokládám, že jste ti dva chlápkové, kteří mi včera večer volali, že se chtějí sejít. Kdybych věděl, co hledáte, nemohl bych věci trochu urychlit?“

Payne pohlédl na Jonese a všiml si, že se usmívá. Bůh detektivů stál na jejich straně.

„Abych pravdu řekl,“ začal Payne, „potřebujeme s doktorem Boydem probrat jednu naléhavou záležitost a tlačí nás čas. Nevíte, kde bychom ho mohli najít?“

„No, mohu vás ujistit, že v té zásuvce není.“ Payne čekal, že se mladík usměje, ale on zachoval kamennou tvář. „Posledních pár týdnů je v umbrijské oblasti v Itálii, konkrétně ve městě Orvietu. Chystal jsem se, že tam strávím léto, než mi Charles řekl, že užitečnější budu doma. Není to zrovna projev důvěry, co říkáte?“ Hořký tón v jeho hlase jim sděloval vše, co potřebovali vědět. Mladík měl na doktora Boyda zlost a chtěl se mu pomstít, proto používal jeho telefon a vypomáhal jim.

„Víte, kde je ubytovaný?“ ptal se Jones.

Mladík zavrtěl hlavou. „Ale Orvieto je maličké. Neměli byste mít problém najít ho tam.“ Vytáhl z nejbližší police knihu, kterou napsal sám Boyd. „Víte, jak vypadá?“

Payne přikývl. „Máme jeho snímek z doby, kdy žil ještě Winston Churchill.“

„Nejspíš bude z každoročního focení z Oxfordu. Divím se, že dokázal v klidu zapózovat. Když se v jeho blízkosti objeví kamery, raději se hned zdekuje.“

Mladík knihu obrátil a ukázal jim fotografii na zadní straně. Musela být pořízena na některé z Boydových přednášek, poněvadž stál před tabulí s ukazovátkem v ruce. Tvář a postavu měl v podstatě stejnou, jen o třicet let starší. To jediné, co se změnilo, byl jeho účes. Už nenosil přehazovačku a raději chodil plešatý.

Jones se zeptal: „Nevadilo by vám, kdybych si ji vzal? Rád bych si jeho práci přečetl.“

„Ale vůbec ne. Vezměte si, co chcete.“ Mladík napsal na kousek papíru svoje číslo a podal ho Jonesovi. „Kdybyste měli nějaké další otázky, klidně mi zavolejte.“

Payne řekl: „To nebude nutné.“

„A teď, mládenci, pokud nebudete proti, bych vás rád požádal o jednu laskavost.“ V jeho tváři se konečně objevil úsměv, nebo spíše potměšilý úšklebek. „Až Charlese překvapíte v Orvietu a provedete s ním, cokoli s ním chcete provést, řekněte mu, prosím, že já, Rupert Pencester čtvrtý toho jména, ho zdravím.“

18

Nick Dial věděl, že kardinál Rose svému slibu dostojí a že ho kontaktuje, ale pochyboval, že do dvaceti čtyř hodin zjistí něco důležitého. Avšak zdálo se, že kardinál Rose bude mít v záloze ještě nejedno překvapení.

„Tady pro vás mám ty informace,“ řekl Rose ve sluchátku. „Otec Erik Jansen přišel do Vatikánu před osmi lety z malinké farnosti ve Finsku. Od té doby vykonával celou řadu povinností, administrativního i duchovního rázu, ale nic z toho není příliš zajímavé. Avšak před rokem –“

Dial se předklonil. „Copak se stalo?“

„Byl přeložen na nové místo v Papežské biblické komisi.“

„A co měl za úkol?“

Rose vzdychl. „To nevím tak docela jistě. Možná bych zjistil i víc, kdybyste mi dal ještě trochu času.“

„O PBK jsem už slyšel, ale v podstatě o ní nic nevím. Co mi k ní můžete říct?“

„Kde začít? No, komise je činná od přelomu století. Myslím minulého století. Někdy od roku 1901 nebo 1902. Založil ji papež Lev XIII. a měla za úkol provádět interpretace stěžejních pasáží z Bible.“

„Například?“

„Před pár lety vydali studii, která zkoumala vzájemný vztah mezi hebrejskými posvátnými spisy a křesťanskou Biblí, s cílem sblížit tyto dvě skupiny věřících.“

Dial se poškrábal na bradě. „To mi zní kontroverzně.“

„To máte pravdu. Ale na druhé straně – každé rozhodnutí Vatikánu změnit interpretaci Bible musí nutně vyvolat rozruch.“

„Takže PBK je něco jako Americký nejvyšší soud. Mají ve věcech poslední slovo.“

Rose se tomu přirovnání pousmál. „V podstatě máte asi pravdu – jen s tím rozdílem, že PBK pracuje mnohem pomaleji. Vezměte si tu hebrejskou studii. Trvalo jim deset let, než se dopracovali ke svému prohlášení.“

„Deset let? To je dost dlouhá doba pro ty, kdo čekají na odpovědi.“

„Když máte co do činění se slovem Božím, nechcete se dopustit chyb.“

Dial při psaní poznámek jen zavrtěl hlavou. „Máte nějaké ponětí, na čem pracují teď?“

„Promiňte, ale to je přísně střežené tajemství, které smí znát jen hrstka vyvolených.“

„A mohl být Jansen jedním z nich?“

„Většinu pověřenců tvoří starší členové Vatikánu, muži, kteří jsou ještě starší než já. Dost pochybuji, že by mezi sebe vzali tak mladého člena naší komunity.“

„Ale přesto pro ně pracoval.“ Dial pohlédl na svou nástěnku a zaměřil se na fotografii otce Jansena pořízenou na místě činu. I s rozbitou tváří mu připadal příliš mladý na to, aby mohl zastávat funkci v tak mocném výboru. „Nemohl být aspirant nebo něčí asistent? Zmínil jste se přece o tom, že s těmito věcmi měl určité zkušenosti.“

Rose přikývl. „To by dávalo větší smysl než duchovní role.“

„Nemohla být rozhodujícím faktorem jeho národnost? Je v komisi ještě někdo z Finska?“

„To můžu zjistit.“

„Až se do toho pustíte, podívejte se mi taky na Dány. Pořád nevíme, proč Jansena převezli do Dánska. Možná to byl nějaký vzkaz určený PBK.“

„Myslíte, že je to možné?“ podivil se Rose.

„Faktem je, že Jansen pracoval pro jeden z nejmocnějších výborů Vatikánu. A to je dostatečný důvod k podezření, že jeho smrt souvisela s jeho prací. Když k tomu připočteme fakt, že byl ukřižován a že vrah zanechal vzkaz, který citoval Bibli, už možná vidíte, kam mířím.“

„Vteřinku! Co myslíte tím, že vrah citoval Bibli?“

Dial se usmál. Rose se na návnadu chytil. Pravda byla, že se biblickou souvislost snažil před všemi lidmi zvenčí utajit v obavě, že by to média roztroubila a jemu by pak náboženští fanatici z celého světa začali klást otázky, na které by neznal odpovědi. Ale zároveň věděl, že pokud má z Rose dostat nějaké supertajné informace, musí mu odhalit něco ze svých. Nic velkého, pouze tolik, aby získal dojem, že Dial je ochoten brát i dávat, ne jen pořád brát brát brát.

Proto mu řekl: „Joe, za to, že jsem vám vyzvonil tohle, bych se mohl dostat do pořádné bryndy. Ale když mi slíbíte, že to uchováte v tajnosti…“

„Máte mé slovo, Nicku. Je to jen mezi námi. Slibuji.“

Dial spokojeně kývl. „Vrah zanechal vzkaz, na němž stálo ‚VE JMÉNU OTCE‘. Přibil ho na kříž nad hlavou oběti, stejně jako v případě Krista.“

„Ale proč?“ zajíkal se Rose. „Proč by to dělal?“

„To nevíme jistě, Joe, opravdu ne. Ale právě proto se potřebuju dozvědět vše o otci Jansenovi. O jeho povinnostech, nepřátelích, tajemstvích. Jedině tak můžu vrahům zabránit, aby to udělali znovu. Je to jediný způsob, jak ušetřit další životy.“

„Panebože! Vy myslíte, že budou zabíjet znovu?“

„Ano, a nešokovalo by mě, kdyby postupovali podle stejného vzoru.“

„Myslíte další kněze?“

„Ne, Joe, myslím další ukřižování.“

19

Ratchdapisek Road,

Bangkok, Thajsko

Rádž Nárájan se celý život nechával jen hýčkat. Jeho otec byl v Nepálu mocný muž, což Nárájan neopomněl zdůraznit každému, kdo se mu připletl do cesty.

Jistě, jeho život měl také svoje nedostatky – hlavním bylo, že ať udělal cokoli, stala se z toho celostátní záležitost. Když tedy Nárájan cítil nutkání si zahřešit, musel opustit Nepál a uchýlit se do anonymity v sousední zemi. Jako právě nyní.

Ratchdapisek Road je lemovaná nočními kluby, nóbl hotely a restauracemi, které patří mezi nejlepší v celé Asii, ale nic z toho Nárájana nezajímalo. Každý měsíc nasedl na letadlo a absolvoval dvouhodinový let do Bangkoku pouze z jediného důvodu: kvůli světoznámým masážním salonům. V rozmezí pěti bloků fungovalo přes dvacet lázní. A všude se snažili uspokojit potřeby cizinců, lidí, kteří byli ochotni utratit za jednu noc více peněz, než vydělal průměrný thajský dělník za celý rok.

Nárájan byl pohledný muž, věkem něco přes třicet. Měl vlasy jako uhel, podmanivě černé oči a větší sebevědomí než Muhammad Alí. Bangkok navštívil už několikrát předtím a při každé příležitosti utratil v Kate’s Clubu, diskrétním podniku u hlavní promenády, tolik peněz, že vedoucí byl ochoten nechat salon vyklidit, kdykoli se Nárájan ukázal ve městě.

Nárájan si právě pochutnával na bombajském martini a díval se, jak se dívky s vysokými podpatky a krátkými negližé rozesazují v akváriu, galerii zasuté za tlustou skleněnou zdí. Většina z nich byly orientálky, vyvážená směsice Thajek, Korejek, Číňanek a Japonek. Ale nejvíce ceněnými ženami v Bangkoku byly Asiatky s porcelánovou pletí, která vyvolávala zdání čistoty, přestože nic nemohlo být pravdě vzdálenější.

Jenže v tomhle světě bylo zdání ze všeho nejdůležitější.

Ženy byly rozděleny do čtyř kategorií: normální, super, vedlejšky a modelky – tyto směrnice určovaly, kolik za své služby dostanou zaplaceno.

Normální dívky byly z této čtveřice nejlevnější a zahrnovaly dámy tmavé pleti, které měly přes dvacet pět let nebo nějaké to kilo přes váhu. Nebyly však ošklivé. Občas měly nějaký kaz, třeba malou jizvičku, která snižovala jejich cenu a postavení.

Naproti tomu super dívky nemusely být supermodelky, pokud ovládaly umění „super masáže“, techniku mytí celého těla, které se provádělo na velkých gumových matracích. Tato technika v Thajsku platila za formu umění a vyučovaly ji ve speciálních kurzech Thajky, které pro svůj vyšší věk už nemohly pracovat v klubu. Pro mnohé cizince to byl tak erotický akt, že létali do Bangkoku jen proto, aby se nechali vykoupat.

Takzvané vedlejšky byly něco jako divoké karty. Přicházely a odcházely, jak se jim zlíbilo, a občas pracovaly v několika klubech za noc. Většinou seděly u baru a čekaly, až zaujmou nějakého cizince, kterého se pak snažily přimět k objednání drinku, což mělo posléze vést k dalšímu.

Ale nikdy ne s Nárájanem. Pravda byla taková, že normální, super ani vedlejšky ho nezajímaly. Byl přesvědčený, že si nezasluhují jeho pozornost ani sémě jeho rodu. Měl zájem jedině a pouze o modelky. To ony představovaly třešničky na dortu, nejlepší z nejlepších. Byly tak úchvatné, že mnohé se objevily i na stránkách amerických časopisů, jako je Penthouse nebo Cheri.

Když přišlo na tyto ženy, Nárájan si nemohl pomoci. Byly příliš krásné na to, aby je ignoroval. V extázi se díval, jak se promenují a svíjejí ve světlech reflektorů, jak se usmívají přes sklo a roztouženě na něj hledí, jako by byl jediný muž na světě. Jak si jemnými doteky laskají kůži, jak si nemravně hladí kontury a štěrbiny svých těl a hedvábné noční košilky jim visí na ramenou jako rosa na květu leknínu. Něco na tom, jak se pohybovaly, ho kdesi uvnitř šíleně fascinovalo.

Nárájan mohutně potáhl z cigarety a vydechl dým nosem jako hladový drak. Mezitím nařídil, aby „sviňky“ vyšly z akvária, a nyní si těch dvacet žen stojících před ním soustředěně prohlížel a snažil se odhadnout, která by ho uspokojila nejlépe. Každá z nich měla k šatům připíchnuté číslo, jako kdyby stála před porotou na soutěži krásy. Ale vítězka v tomto případě neměla obdržet diadém nebo honosný titul jako miss Thajska. Měla dostat paklík bankovek a mužskou společnost na příštích několik hodin.

Uběhlo pár minut, než si Nárájan udělal jasno. Každou z dívek pozorně studoval a představoval si, co by mu udělala a co by udělal on na oplátku jí. Tak důležité rozhodnutí nemohl uspěchat. Když byl připraven, kývl na vedoucího, který k jeho stolu přiběhl jako poslušný pes. Nárájanovu ochranku ten náhlý pohyb znervóznil. Muži se rozestavěli poblíž dvou hlavních východů a byli připraveni na cokoli. Jeden z nich vytáhl z pouzdra zbraň a namířil ji na vedoucího, což Nárájana tak rozčílilo, že své ochrance nařídil opustit klub a pohrozil jim smrtí, pokud se vrátí dřív, než skončí.

Vedoucí, který už Nárájanovu vznětlivost znal, vzal jeho vzplanutí s klidem. Vlastně to byl hlavní důvod, proč na něj čekal osobně. Věděl totiž, co může od nejlepšího zákazníka očekávat.

„Jako vždy je pro vás připraven váš oblíbený apartmán. Už jste se rozhodl pro družku?“

Nárájan típnul cigaretu o desku stolu. „Chci je všechny. Na celou noc.“

Uprostřed pokoje, nedaleko vany s horkou vodou, spočívala kulatá postel. Zrcadla, která lemovala zdi a strop, pokrývala pára, což Nárájana rozladilo. Rád se na sebe díval, když ležel mezi modelkami a ony po něm se svými naolejovanými těly klouzaly jako změť nadržených hadů a střídaly se v hlazení a líbání všech těch správných míst. Připadal si jako král.

Nárájan si s natěšeným úsměvem sundával košili a házel ji na gauč, kde chvíli nato přistály i jeho kalhoty a trenýrky. Byl to jeden z mála okamžiků, kdy si dovolil být zranitelný, což jen umocňovalo jeho vzrušení. Žádní bodyguardi, žádné zbraně, žádné oblečení. Nechránilo jej nic než kondom.

Pustil jedno CD a pak na vedlejším panelu malinko ztlumil osvětlení, takže místnost vypadala jako pohroužená v soumraku. Uslyšel tiché zaklepání na dveře. Řekl jim, ať jdou dál, a vykročil ke koupelně. Protože byl pravidelný zákazník, dívky přesně věděly, co mají dělat. Vejdou, svléknou se a lehnou si na postel, kterou pokryjí jako poleva dort. Bude jich tam tolik, kolik se na ni vejde. Ostatní budou stát poblíž a čekat, až jim pokyne, že je řada na nich.

Nárájan uslyšel v apartmánu kroky a srdce se mu rozbušilo. Ponořil ruce do umývadla a opláchl si studenou vodou tvář, aby udržel vzrušení na uzdě. Na tento okamžik se těšil od svého posledního výletu do Bangkoku. Vždycky si připadal jako nejmocnější muž na světě. „Jste připraveny?“ zavolal thajsky. „Tady mě máte!“

Žena stojící ve vchodu byla úchvatná – a úplně nahá. Stejně jako ta za ní, a ta za ní. Procházely kolem a Nárájan je všechny osahával, občas některou chytil za prsa, jinou za zadek, ale vždycky něco udělal, jen aby jim dal vědět, že pro zbytek noci je jejich šéf a může si dělat, co chce.

Začal tím, že pět z nich hodil na postel a postříkal je tělovým olejem s vůní jasmínu, kterého použil tolik, aby promazal každou škvírku a skulinu, kterou by mohl chtít v průběhu noci zkoumat. Jakmile se ujistil, že každá z jeho krásek se leskne jako leknínový květ, začal zostra tím, že se na ně vrhal jako malé dítě. Dívky pištěly radostí – hodně předstíranou – klouzaly po jeho těle nahoru a dolů a přitom ho potíraly olejem, aby jej uvedly do vrcholného vzrušení. Pak mu jedna po druhé působily mnohými způsoby rozkoš.

Po hodině jej prvních pět žen unavilo, a tak Nárájan nařídil, aby se očistily a vyměnily povlečení. Sám si vlezl do teplé lázně se čtyřmi dalšími modelkami, které dosud seděly stranou a přihlížely. Nárájan jedné z nich řekl, aby si sedla na jeho klín a umyla mu vlasy, zatímco druhá mu měla zezadu třít krk. Další dvě mu střídavě masírovaly nohy a chodidla a po celou dobu mu vyprávěly, jak je krásný a jak moc je vzrušuje,

Avšak jejich vzrušení vzalo za své, když do dveří vpadli čtyři muži v kápích a zamířili vojensky rázným krokem k horké lázni. Jeden z nich namířil zbraň na Nárájanovu hlavu a řekl mu, ať se nehýbá. Ostatní obstoupili nahé modelky a nutili je jít do koupelny. Bylo to těžší, než se zdálo, protože většina žen byla buď natřená olejem, nebo mokrá z vany, takže podlaha klouzala jako zamrzlý rybník. Modelky ječely, pištěly a vyváděly a přitom sebou smýkaly a ujížděly do všech stran. Nakonec se do koupelny musely doplazit, řada holých zadků sunoucích se jako v divokém tanečním průvodu k zadní části apartmánu.

Ta scéna by působila komicky, nebýt ledových pohledů čtyř mužů a zbraně mířící na Nárájanovu hlavu. Muži se nesmáli ani nehleděli na procesí nahých žen, které se kolem nich prosmekávaly. Jen nehnutě stáli ve svých pozicích, přesně jak byli vycvičeni.

Bičování nemělo proběhnout tam. Bylo to příliš veřejné místo a Nárájanova ochranka se nacházela nedaleko. Místo toho jej dopravili do odlehlého bungalovu, který stál stranou od turistického ruchu na Ratchdapisek Road, ale dost blízko na to, aby svůj úkol mohli v krátkém čase splnit.

Začali tím, že Nárájana přivázali tváří dolů k rámu postele, se široce roztaženýma rukama a nohama. Ústa měl zalepená a byl jim vydán na milost a nemilost.

Muž, který na něj dosud mířil zbraní, si ji zastrčil za opasek a vytáhl flagellum, krátký bičík tvořený třemi krátkými koženými řemínky, jež byly zakončeny olověnými kuličkami. Byl to typ biče, který použili na Krista, zbraň, která mu potrhala záda jako řetězová pila a připravila jej o síly dlouho předtím, než ho přibili na kříž. S Nárájanem měla provést totéž.

Ozvalo se strašné prásknutí a do masa ťala první rána, provázená přidušeným, hrůzou prostoupeným výkřikem. Ale nikdo nepřispěchal na pomoc. Instalatérská páska jeho řev spolehlivě utlumila a odlehlost bungalovu byla zárukou, že se žádných vetřelců obávat nemusí.

Dalších sedm minut muž Nárájana vytrvale bičoval, šlehal mu do nohou, ramen a zad, až to kůže nevydržela a potrhala se jako papír. Ze žil a kapilár v epidermu prosakovala krev a po dalších úderech, jež pročísly artérie ve svalech, začala tryskat.

Přesně jako před dvěma tisíci lety. Přesně jako při umučení Krista.

Nárájan po nějaké době pozbyl vědomí, ale ještě předtím ve strašných bolestech cítil, že mu kůže visí ze zad jako cáry potrhaného praporu, nasáklé karmínově rudým barvivem.

A to byl teprve začátek. Měly přijít horší věci. Mnohem horší.

A nemělo to přestat, dokud nebude světu vyjeveno jejich poselství.

20

Středa 12. července

Orvieto, Itálie

Payne a Jones chytili brzký ranní let z Londýna do Říma a o několik hodin později přistáli v cíli. Payne během letu zavolal jednomu činiteli z vedení Ferrari, který se ho vždycky snažil přesvědčit, aby si koupil některý z jejich nejnovějších modelů, a požádal ho o zapůjčení vozu jejich značky. Říkal si, že když už bude v Římě…

A tak když si po příletu vyzvedli zavazadla, uviděli elegantního pisana v ještě elegantnějším obleku, jak čeká v hale s cedulí, na které bylo napsáno Payneovo jméno. Muž je objal, jako kdyby byli příbuzní, vzal jim zavazadla a vyrazil chodbou pryč. Dvě minuty na to odemkl nějaké boční dveře a vedl je na VIP parkoviště, kde stály limuzíny a luxusní automobily. Když Payne po telefonu mluvil s jeho nadřízeným, řekl mu, že chce něco rychlého, ale ne moc nápadného. Možná nějaký starší model, který už bude mít něco najeto. Je zbytečné říkat, že v překladu se něco ztratilo, poněvadž Mario přistavil to nejelegantnější auto, jaké kdy Payne viděl. Zbrusu nový, zářivě červený model z omezené série Ferrari Enzo, přímo z výstavní místnosti. Jones při tom pohledu zalapal po dechu a hrozilo, že v příští chvíli ejakuluje, ale Payne neměl chuť se na to dívat.

„Jone,“ vysoukal ze sebe Jones, „už vím, co si přeju k Vánocům.“

Mario otevřel křídlovité dveře a podával jim klíčky. „Kdo chce řídit?“

Payne pohlédl na Enzo a představoval si, jaké kousky by s jeho dvanáctiventilovým motorem o výkonu 650 koní mohl provádět. Ale došlo mu, že svou téměř dvoumetrovou postavu by za volant nenasoukal. Proto se obrátil k Jonesovi a řekl: „Veselé Vánoce.“

„To myslíš vážně?“

„Moc se nevzrušuj. Nekoupil jsem ti ho. Jen tě pouštím za volant.“

Jones se hnal k autu, aby si prohlédl interiér. Mario podal Payneovi papíry, aby vyřídili formality ohledně zapůjčení vozidla, jež svou délkou trvání neměly v historii obdoby.

Payne už navštívil všechny kontinenty světa včetně mrazivé Antarktidy, kam se vypravil následkem prohrané sázky, kterou uzavřel s tříhvězdičkovým generálem na fotbalový zápas armáda-námořnictvo. Přesto si nepamatoval, že by někdy viděl něco podobného, jako byla tato italská venkovská krajina. Idylická krása zvlněných kopců umocněná starověkou architekturou mu brala dech. Orvieto leží sto kilometrů severozápadně od Říma, což znamená, že by cestu mohli zvládnout za něco přes deset minut, kdyby na to Jones pořádně šlápl. Ale oba muži si jízdu tak vychutnávali, že se protáhla na déle než hodinu.

V dálce ze země vyrůstaly světle šedé skály náhorní plošiny, jež připomínala obří pódium. Orvieto se vznášelo kdesi mezi brčálově modrým nebem a olivovníky, které pokrývaly svahy pod ním. Jones si všiml, že vrchol plošiny je ideální obranná pozice a že celému městu dominuje jediný odstín. „Vsadím se, že to byla citadela. Vidíš, jak ty budovy splývají se skalní stěnou? Jsou ze stejného tufu, který je všude kolem, což znamená, že město bývalo na dálku maskované. Stejně jako řecké Mykény.“

Zaparkovali na západním okraji Orvieta, protože si říkali, že auto by zbytečně přitahovalo pozornost. A protože neměli žádný konkrétní plán, vykročili po první cestě, která se namanula, a za chůze pod řadou arkád se kochali okolní architekturou. Zdivo už sice bylo trochu zvětralé, ale stavby i po staletích užívání stále vypadaly zachovale, čímž umocňovaly kouzlo města a umožňovaly průhled časem do jiné éry. Jediné shluky barev se rozlévaly kolem truhlíků před každým oknem – kde rostly růžové, fialové, rudé a žluté květiny – a ve formě břečťanu po zdech několika budov.

„Kde všichni jsou?“ zeptal se Jones. „Co jsme vylezli z auta, nikoho jsem neviděl.“

Nebyla tam žádná auta, žádní obchodníci, žádné děti si nehrály pod odpoledním sluncem. Slyšeli pouze zvuk svých vlastních kroků. „Copak Evropané drží siesty?“

„Někteří Italové by mohli, ne však celé město. Něco se tu musí dít.“

Pět minut nato zjistili, co to je.

Když procházeli dlouhou klenutou arkádou, na malé piazze před sebou spatřili stovky tlačících se lidí. Všichni stáli s hlavami sklopenými před mohutnou gotickou katedrálou, která v tomto jednotvárném prostředí působila zcela nevhodně. Místo aby splýval se všudypřítomnou světlou orvietskou šedí, chrám představoval pravý opak: jeho tříštítová fasáda jen zářila pestrobarevnými freskami, které znázorňovaly výjevy z Nového zákona. Fresky byly lemovány řadou umně tesaných basreliéfů a čtyřmi vroubkovanými sloupy.

Payne se vmísil do davu, ale nemohl se rozhodnout, co začít zkoumat napřed, jestli chrám, nebo lidi. Nikdy neviděl budovu, která by měla nádhernější exteriér, ale zároveň věděl, že jsou tam kvůli doktoru Boydovi a měli by ho v davu hledat. Jejich pátrání trvalo jen pár vteřin, když zazvonil ruční zvon na kostelních schodech a obřad skončil. Občané Orvieta se bez nějakých fanfár zase rozešli za svými každodenními povinnostmi.

„Co to sakra bylo? Všichni vypadají jako chodící mrtvoly!“

„Všichni ne,“ ukázal Jones na obézního muže, který stál asi pět metrů od nich a fotografoval. „Ten chlap vypadá jako turista. Možná nám může říct, o co jsme přišli.“

Opatrně se k němu přiblížili, aby se před zahájením konverzace pokusili zjistit, z jaké je země. Cítit byl jako Evropan, ale triko s logem University of Nebraska, rozedraný klobouk s nápisem John Deere a hnědé šortky vypovídaly o tom, že je Američan. Stejně jako jeho břicho, které mu viselo přes opasek jako obří sedací pytel s polystyrenovými kuličkami.

Jones řekl: „Promiňte. Mluvíte anglicky?“

Mužova tvář se rozzářila. „Jasně že jo! Jmenuju se Donald Barnes,“ odvětil s monotónní intonací obyvatele středozápadu a stiskem ruky kováře, k němuž se dopracoval mačkáním kečupu na všechno, co jedl. „A jsem moc rád, že ještě někdo další. Přímo prahnu po nějaké normální konverzaci.“

Payne zavtipkoval: „To je holt problém cizích zemí. Všichni tam mluví cizím jazykem.“

„To je jenom jeden z problémů. Mám sračku od chvíle, co jsem přijel.“

Tolik informací najednou. „A o co jsme to přišli? Zdá se, že tu bylo celý město.“

Barnes kývl. „Konalo se tu uctění památky místního poldy, kterej zahynul při pondělní nehodě.“

„Při jaké nehodě?“ zeptal se Jones. „Právě jsme do města přijeli.“

„Pak jste všechen ten bengál propásli. Říkám vám, to bylo panečku něco. Tákhle velká helikoptéra se zřítila na dodávku zaparkovanou pod úpatím útesu.“

Payne zlehka hvízdl. „Sakra, fakt? Viděl jste to?“

„Ne, ale cejtil jsem ten tah. Byla to taková exploze, že otřásla celým tímhle zatraceným městem. Myslel jsem, že se probrala sopka Vesuv nebo něco podobnýho.“

Jones se nad tou informací zamyslel. „Vím, že to bude znít divně, ale komu ta dodávka patřila? Přihlásil se o ni někdo?“

Barnes pohlédl na Payna a pak zpátky na Jonese. „Jak víte, že řidiče pohřešujou? Policajti ho hledaj a všude ve městě se ptaj, jestli jsme ho neviděli.“

„A viděli?“ zeptal se Jones.

Barnes pokrčil rameny, až se mu kolem krku nařasily tukové faldy. „Nevěděj, jak vypadá, a ani já to nevím, tak jak mám sakra vědět, jestli jsem ho viděl?“

Barnesův argument nešlo popřít, ačkoli jeho gramatika – a taky jídelníček – by menší vylepšení snesly.

Pak ztišil hlas do šepotu: „Někteří lidi si myslej, že dodávka patřila nějakýmu vykradači hrobů, někomu, kdo nechtěl bejt spatřenej. To je bomba, co?“

„To teda jo,“ zašeptal Jones, aby ho popíchl k dalšímu vyprávění.

„Abyste věděli, celý jsem to fotil, ale pak přišli poldové a musel jsem foťák schovat. Chtěl jsem si stěžovat a tak, ale nejsme v Americe, a tak jsem si řek, že tu asi maj jiný pravidla. Ale to vám povídám, bylo to pěkně drsný.“

A pěkně podezřelý, pomyslel si Payne. Jaká byla pravděpodobnost, že exploduje helikoptéra ve stejném městečku, kde pobýval i doktor Boyd, navíc ve městečku, kde kolují řeči o vykradači hrobů? Američan musel mluvit o doktoru Boydovi. Proto se ho Payne zeptal: „A mají to tam policajti pořád pod palcem?“

Barnes pokrčil rameny: „Od té doby jsem tam nebyl. Chodil jsem po památkách a tak.“

Jones přikývl. „My taky obrážíme památky a tak. Ale strašně rádi bychom viděli místo, kde se stala ta nehoda. Můžete nám říct, kde to je?“

Muž ukázal na jihovýchod a popsal jim několik orientačních bodů, kolem kterých cestou půjdou. „Pokud to nenajdete, budu někde na východní straně města. Slyšel jsem, že je tam šedesátimetrová studna, kterou si nesmím nechat ujít.“

Payne a Jones poděkovali Barnesovi za informace a pak se podle jeho instrukcí vydali na místo zřícení. V tu chvíli netušili, že Barnes bude za necelou hodinu zavražděn.

21

Galleria Vittorio Emanuelle II,

Milán, Itálie

Boyd seděl v kavárně u středu Gallerie, nákupního centra pod skleněnou kupolí, kde vedly čtyři novorenesanční ulice. Kolem chodili turisté, kteří si fotili znamení zvířetníku na mozaikové podlaze atria. Největší pozornost poutal symbol Býka, protože se říkalo, že přinese štěstí tomu, kdo si stoupne na jeho varlata. Všem, jenom ne býkovi.

„Professore?“ ozvalo se za ním.

Boyd ztuhl hrůzou. Srdce mu vyskočilo až do krku, než zjistil, že je to Maria. Zašla si do kavárny na toaletu a on na ni nějak pozapomněl.

„Professore, jste v pořádku? Jste nějaký bledý.“

„Jsem v pořádku.“ Boyd se rozhlížel po malé kavárně, aby se ujistil, že je nikdo neposlouchá. „Hodně jsem nad tím hrozným činem přemýšlel, ale nikam jsem nedospěl. Prostě to nechápu.“

„Ani já ne,“ připustila.

Boyd se odmlčel a kousl si do meruňkové sušenky. V žaludku mu zakručelo hladem. „A co váš otec? Nemohl by pomoct?“

„Možná. Ale měl by mi to za zlé, co budu živa.“ Maria se zhluboka nadechla, aby ovládla své emoce. „Abyste rozuměl, ženy vždycky pokládal za slabší pohlaví. A tak jsem pro něj od samého začátku byla velkým zklamáním. Měl už dva syny z předchozího manželství, ale myslím, že chtěl ještě dalšího. To je také jeden z důvodů, proč jsem se z Itálie odstěhovala. Abych mu dokázala, že se o sebe dokážu postarat sama.“

„Což znamená, že mu nezavoláme, aby pomohl.“

Maria kývla. „Pokud tu mám nějaké slovo, tak ne.“

Boyd cítil, že Maria mu o svém otci neříká všechno. Avšak tohle byla záležitost života a smrti, ne nějaká obyčejná laskavost. Nicméně i on měl svá tajemství, proto na ni nechtěl naléhat. Alespoň prozatím.

„To víte, že máte,“ ujistil ji. „Ale stejně nám mnoho jiných možností nezbývá. Alespoň mě nic nenapadá, jak jsem vyšinutý z toho nevyspání.“

„To mi vykládejte. Když jsem byla naposledy takhle unavená, strávila jsem celou noc v knihovně.“

Maria zívla při vzpomínce na doby, kdy jako studentka dvakrát týdně proseděla nad knihami celou noc. Naplnila si termosku kávou, pobrala všechny knihy, které potřebovala, a pak se pohroužila do výzkumu, dokud nevyšlo slunce.

Výzkum. To slovo jí zaznívalo v mysli.

Výzkum. Tohle by měli dělat. Ne sedět na zadku, zívat a nadávat. Měli by být v knihovně a dělat to, co vystudovali.

„Professore,“ vyhrkla vzrušeně. „Pojďme se podívat, co stojí v tom svitku.“

„Psst!“ Boyd se rozhlédl po kavárně a modlil se, aby ji nikdo neslyšel. „Mluvte potichu.“

„Pardon,“ zašeptala. „Ale nic lepšího na práci nemáme. Proč nerozluštit ten svitek?“

„Ale jak? Něco takového bych nepřeložil jen tak z hlavy.“

Maria si posunula židli blíž. „A co byste potřeboval?“

„Za prvé soukromí. Musíme si najít místnost, kde bych mohl několik hodin nerušeně pracovat. Za druhé potřebuji odbornou literaturu pro překlad. O staré latině byla napsána spousta knih. Nějakou takovou potřebuji, aby mi pomohla zdolat méně srozumitelné pasáže.“

„A ještě něco?“

„Ano, tři základní věci. Pero, papír a trpělivost. Bez toho nelze překládat nic.“

Maria se s úsměvem natáhla pro účtenku. „Pokud je to vše, co potřebujete, pak máme štěstí. Tady v okolí jsou dvě školy s prvotřídními knihovnami.“

Venku chytili autobus, který měl nápis Universitè Cattolica. Doufali, že tam najdou vše, co Boyd potřeboval.

Sice neměli univerzitní kartu, ale Maria uplatnila svoje kouzlo a přemluvila muže z ochranky, aby je pustil dovnitř. Zapůsobila na něj natolik, že jim dokonce odemkl soukromou pracovnu, aby mohli na překladu pracovat v soukromí.

Jakmile se usadili, hned se zase zvedli a vyrazili každý na jinou stranu, aby si vyhledali potřebné materiály. Boyd si vzal plánek a hledal vhodný latinský slovník, kdežto Maria si sedla k počítači a zadala RANÁ LATINA. Za několik vteřin hleděla na názvy nejlepších knih, které byly v knihovně k mání. Když se ale do této sekce dostala, Boyd se proti ní vynořil s několika knihami v rukou.

„Počítače,“ smál se, „jsou ztráta času a peněz!“

Vrátili se do studovny, kde Boyd vytáhl bronzový váleček.

Během cesty do Milána se na svitek koukl a zjistil, že je psaný stejným jazykem jako jeho sesterský svitek – jazykem z doby římské říše. Nyní ho jen potřeboval přeložit.

„Jak mohu pomoct?“ zeptala se Maria.

„Co kdybyste uplatnila ty své supermoderní počítačové znalosti a vyhledala umělecká díla ze starého Říma? Zkuste najít toho smějícího se muže z Orvieta. Musí o něm někde být zmínka.“

Maria odešla ke stejnému terminálu jako předtím a zadala STAROŘÍMSKÉ UMĚNÍ. Počítač prohledal knihovní zdroje a vyplivl dlouhý seznam. Fotografie, mapy a popisy byly k dispozici po stovkách a všechny pojednávaly o barvité historii římské říše. Maria si vyzvedla prvních pět knih, které našla, a posadila se do nedalekého boxu.

Sotva otevřela první knihu, uvědomila si, že nemá žádnou koncepci. Sice by mohla listovat stránkami a doufat, že narazí na obrázek smějícího se muže, ale věděla, že musí existovat účinnější způsob, jak by mohla výzkum pojmout.

Po chvíli přemýšlení se rozhodla, že si projde obsah. Doufala, že se potvrdí její teorie z katakomb – že smějící se muž byl ve skutečnosti nějaký římský vůdce. K jejímu údivu byla umělecká díla v knize seřazena podle vlády císařů, což znamenalo, že mohla listovat jejími stránkami od prvního až po posledního vůdce říše.

Začala Augustem. Prohlížela si sochu za sochou a plastiku za plastikou, ale žádná z nich nejevila žádnou podobnost se smějícím se mužem.

Po Augustovi následoval Tiberius, který vládl říši v letech 14 až 37 n. l., čili v období dospělosti Ježíše Krista. Na pozadí mysli jí hlodala myšlenka, že druhý římský císař by mohl být oním mužem, kterého hledala. Jelikož smějící se muž byl vypodobněn na ústředním místě oblouku, jenž zobrazoval výjevy z Kristova ukřižování, a vůdcem Říma byl v té době Tiberius, myslela si, že by to mohla být jedna a táž osoba. To by přece dávalo smysl, nebo ne? Ale sotva spatřila Tiberiovu tvář, zachycenou na řadě soch, hned věděla, že to není on. Smějící se muž a Tiberius si nebyli podobní ani trochu.

„Zatraceně!“ zaklela. „Kdo ksakru jsi?“

Maria hledala smějícího se muže ještě další dvě hodiny, než si udělala přestávku. Nevyspání v kombinaci s neúspěchem se ukázalo být silným narkotikem. Klopýtavě sešla po schodech do přízemní haly a objednala si nejsilnější espresso, jaké měli. Pak si sedla do nedalekého boxu a čekala, až ho přinesou, ale únavou se jí svezla hlava na stůl. Z dřímoty ji po chvíli vyrušil zvuk kroků.

„La Republica?“ zeptal se číšník, který přinášel objednávku.

Maria neměla sílu číst místní noviny, ale kývnutím hlavy je přijala. Jen co číšník odešel, přiložila ke rtům horký šálek a několikrát se zhluboka nadechla, aby si vychutnala syté aroma, než se konečně napila. „Áááách,“ zasténala. „Mnohem lepší než sex.“

Během pár vteřin se cítila osvěžená do té míry, že začala očima klouzat po novinových titulcích. Žádné články číst nechtěla – tak osvěžená zase nebyla – ale doufala, že alespoň pochytí hlavní zprávy: Zemětřesení v Indii… Vražda v Dánsku… Násilí u Orvieta –

„Cože?“ vydechla.

Vrátila se zpátky k článku a přinutila se znovu přečíst titulek, neboť doufala, že se jí to zdálo. K jejímu velkému šoku v novinách psali, že u Orvieta došlo k teroristickému útoku.

Maria odsunula kávu stranou a začala číst; hltala slovo za slovem. V článku stálo, že dr. Charles Boyd vyhodil do povětří autobus a zabil téměř čtyřicet lidí. A končil slovy, že policie neví, kde se nyní pohybuje, ale že je s určitostí ozbrojený a nebezpečný.

Maria si v návalu protichůdných emocí posbírala věci a rozběhla se po schodech nahoru, aby Boydovi tu zprávu sdělila. Vpadla do konferenční místnosti v očekávání, že ho zastihne při práci, že spatří jeho štíhlou postavu, jak se sklání nad rozvinutým svitkem. Ale nebyl tam. Starý dokument ležel uprostřed stolu vedle překladu textu, ale židle byla prázdná. Ten pohled jí nedával smysl. Proč nechal dokument nehlídaný? Přece by ho tu takhle nenechal ležet, kdyby si odskočil na toaletu nebo pro katalog. Na to byl svitek příliš důležitý.

Bože, pomyslela si, snad se mu nic nestalo.

Zamířila ke stolu v naději, že uvidí cedulku se vzkazem, útržek papíru, na němž bude stát Za chvíli se vrátím, nebo obálku s jejím jménem. Místo toho spatřila něco, co ani ve snu nečekala, obraz, který ji zmátl ještě víc. Doktor Boyd seděl na podlaze v rohu místnosti. Kolena měl přitažená k bradě a skelným zrakem hleděl upřeně na zeď.

„Doktore Boyde? Jste v pořádku?“

Mrknutí. Škubnutí. Pak záchvěv. Celé jeho tělo se chvělo, jak se snažil odpovědět. Jako by na slova, která se jí chystal říct, potřeboval sebrat všechny síly, které mu zbývaly. Nakonec ze sebe vysoukal tři slova: „Kristus je mrtev.“

„Jak to myslíte?“ zeptala se zmateně.

„Náš objev zabije Krista. Zavraždí církev.“

„O čem to mluvíte? Jak může někdo zavraždit církev? Církev nelze zavraždit. Je to instituce, ne osoba. Povězte mi, co se stalo. Tak co se děje?“

„Věřte mi. Nechcete se dovědět, co jsem zjistil.“

„Ale jistěže chci. Kvůli tomu svitku jsem riskovala život. Vlastně kvůli němu pořád riskuju život.“ A podržela mu před očima místní noviny. „Hledají nás kvůli vraždě. Vás a mě. Orgány nás obviňují ze smrti skoro čtyřiceti lidí.“ Její jméno sice v novinách nezaznělo, ale řekla si, že menší nevinnou lží si může trochu pomoct. „Takže. S takovým obviněním, jestli se nepletu, mám právo dozvědět se úplně všechno.“

Boyd vzal do roztřesených rukou noviny a přečetl si titulek. „Ach bože. Tohle nemůže být pravda! Oni mají pod kontrolou policii. Kontrolují i média. Tihle se nezastaví před ničím!“

„O čem to mluvíte? Kdo se nezastaví?“

„Oni! Museli o tom svitku vědět! To jediné dává smysl! Věděli, že tam je! Věděli to celou dobu.“

„Kdo co věděl? O čem to mluvíte?“

„Copak to nevidíte? Nesnažili se ten svitek vzít. Snažili se ho chránit. To jediné dává smysl. Museli vědět, že tam je!“

„Professore, já vám vůbec nerozumím. Našli jsme katakomby. Pokud by o nich někdo věděl, tu zásluhu by si připsali už dávno.“

„V tom se právě mýlíte! Tohle není typ objevu, který by chtěl učinit každý.“

„Co to vykládáte? Objev katakomb je důležitá událost!“

„Vy mě neposloucháte. Já nemluvím o katakombách. Mluvím o tom svitku. Ten svitek je teď důležitý. Ten svitek je klíčem ke všemu.“

„Je důležitější než katakomby? Jak to, prosím vás?“

Boyd ještě několikrát zamrkal a pokusil se vyrukovat s analogií, kterou by pochopila. „Ty katakomby byly jenom truhlicí. A svitek je poklad ukrytý uvnitř.“

„Svitek je poklad?“

„Ano. Byl to klíč k celému místu.“

„A co ty fresky, hroby, kamenné truhly? Ty nejsou důležité?“

Boyd zavrtěl hlavou. „V porovnání se svitkem ne.“

Popletená Maria se snažila vstřebat, co jí právě řekl. Bohužel v rozrušení způsobeném nedostatkem spánku nebyla s to informaci pochopit.

Zabili jsme Krista. Zabili jsme církev. Katakomby nejsou důležité. Svitek je skutečný poklad. Co to všechno mělo znamenat?

Když tu Boyda před pár hodinami zanechala, tvrdil, že dokáže dokument bez problémů přeložit. A teď vypadal takhle. Co v tak krátkém čase udělalo z povýšeného profesionála kňourající mátohu? Ach ne, obávala se Maria, co když došlo k mentálnímu zhroucení? Možná ho ta helikoptéra, lavina a exploze v autobusu konečně dostaly. Možná si konečně uvědomil, že jejich životy jsou v nebezpečí, ledaže…

Náhle jí svitlo, že vlastně neví, co v textu stojí. Nechala tu Boyda se svitkem, a když se vrátila, kvílel něco o tom, jak je důležitý, a tvrdil, že je klíčem ke všemu. Ke všemu. Nemohl by to být i klíč k těm výlevům? Co když ano?

„O čem se tam píše?“ zeptala se. „Pokud je to tak důležité, musím vědět, o čem se tam píše.“

Boyd sklopil oči. „To vám nemůžu říct, drahá. Prostě nemůžu. Nebylo by to správné.“

„Cože? Po tom všem, čím jsme prošli, mi to dlužíte, a ještě víc.“

„Nestavte mě do této pozice,“ prosil. „Nemám v úmyslu být k vám zlý. Snažím se vás zachránit. Opravdu. Snažím se vás uchránit od dalšího nebezpečí –“

„Od něčeho, co je nebezpečnější než odstřelovači a explodující autobusy? Pokud jste si toho ještě nevšiml, někdo se nás snaží zabít, a já mám takový zvláštní pocit, že se nezastaví, dokud s tím něco neuděláme. Tak to přestaňte protahovat a řekněte mi, před čím stojíme.“

Boyd se zarazil a přemýšlel, co má dělat. Jako vědec a archeolog si po celý čas zakládal na hlásání historických pravd, ale dosud neměl šanci něco dokázat, až nyní. Jenže tohle bylo něco jiného. Jeho objev hrozil otřást celým systémem víry, změnit svět. O takovém typu artefaktu archeologové sní. O nálezu, který by významným způsobem ovlivnil přítomnost.

„Mario, vím, že to bude znít pateticky, ale to, co se vám chystám říct, je tak šokující, tak zhoubné, že to může zničit křesťanství.“

„Máte pravdu,“ řekla posměšně. „Zní to absurdně. Jak by probůh mohlo být něco takového možné?“

Boyd se zhluboka nadechl a snažil se najít vhodné přirovnání, kterým by ji na to připravil. „Je-li vědění nepřítelem víry, pak je orvietský svitek jedem.“

22

Oblouk Marka Aurelia

Tripolis, Libye

Nick Dial věděl, že dojde k dalšímu ukřižování. Jeho teorii potvrdil časně ranní telefonát. Byla nalezena další oběť. Tentokrát v Africe.

Když přijel do Tripolisu, nebyl si jistý, jakého přijetí se mu dostane. Libye byla členskou zemí Interpolu a působil zde aktivní úřad NCB, ale jedna věc ho pořád znepokojovala. Dial byl Američan, který zavítal na dvorek Muammara Kaddáfího. A byl neozbrojený.

Což není právě dovolená snů.

Samozřejmě že tohle nebyla žádná rekreace, ale služební cesta. Na letišti ho uvítal zdvořilý agent jménem Ahmad, který neprojevoval protiamerickou zaujatost.

Během jízdy na místo činu stočil Dial rozhovor od případu k městu. Nejzajímavější věc se dozvěděl o zdejších ulicích, které byly navrženy podle sevřeného mřížkového vzoru, se spoustou slepých uliček, jež měly zmást případné útočníky. Tento trik se Libyjci naučili od Římanů.

Většina pozůstatků starořímské říše byla dávno zničena, ne však Arco di Marco Aurelio a Tripoli. Tento oblouk se čtyřmi vstupy, vytesaný roku 163 n. l., se tyčil do výše čtyř a půl metru a byl zastřešený osmiúhelníkovou kupolí, jež původně zakrývala klenbu oblouku. Vnější kameny časem zerodovaly a v rozích pomalu odpadávaly, ale zchátralost stavbě jaksi jen přidávala na půvabu. A podobně palmy, které ji obklopovaly jako centurioni na stráži. Památník tak vypadal jako fata morgána, zvedající se z tržnice v srdci oázy. Krvavé oázy.

Oběť byla objevena chvíli před rozedněním. Byl to Asiat, věkem něco přes třicet. Velmi atletické postavy. Nahý. Ležel pod pomníkem jako oběť bohům, natažený na dvou dřevěných trámech a přibitý třemi kovanými železnými hřeby. Dva mu procházely zápěstími a jeden chodidly. Oblouk se klenul nad jeho tělem jako rudá duha, pomazaný krví; další krev, která skanula na zem, tvořila blátivé karmínové louže.

Ahmad vjel s autem na tržnici a v jednom kuse mačkal klakson, aby mu lidé uvolnili cestu, ale ti se pořád handrkovali o zeleninu, kabelky a ryby a jeho troubení ignorovali, jako by tam vůbec nebyl. Dial seděl na sedadle spolujezdce, v úžasu do sebe vstřebával místní kolorit a poslouchal brebentění v arabštině, jak se nakupující snažili usmlouvat lepší ceny.

„Dál my nedostaneme,“ prohlásil Ahmad a ukázal přímo před sebe. „Lidí příliš mnoho.“

Dial přikývl, neboť mu pomalu docházelo, že lidé před nimi nekupují pečivo či slaměné koše. Byli tam jako diváci, kteří doufali, že zahlédnou něco z výjevu na druhé straně náměstí. Dial se podíval pozorněji a všiml si spousty satelitních přenosových vozů stojících na druhé straně oblouku. Velkých vozů, které mohly vysílat televizní zpravodajství do celého světa.

Dial se pokusil otevřít dveře auta, ale nešlo to kvůli tlačenici panující všude kolem. Auto oblévaly dmoucí se lidské vlny, jako by to byl člun uprostřed oceánu. Ale Dial se nenechal odradit. Stoupl si na sedadlo, prostrčil hlavu otevřenou střechou a protáhl se otvorem ven. Ahmad ho následoval a zakrátko si oba razili cestu davem, doslova odhazovali lidi stranou, aby se k pomníku dostali. K oblouku, který tam stál téměř dva tisíce let. Ke starodávné památce, která se nyní stala svědkem ohavného zločinu.

Dial na první pohled viděl, že libyjská policie je lépe připravená než její protějšek z Dánska. Na pískovcových zdech, které oddělovaly římské náměstí od zvědavého davu, stáli muži s automatickými puškami ruské výroby. Prsty na spouštích napovídaly, že by je mohli při prvním náznaku potíží zmáčknout. Ahmad promluvil s jedním ze strážníků, který nechal Diala přelézt metrovou bariéru. Další si pozorně prohlédli jeho průkaz a podrobili ho rutinní prohlídce, zda u sebe nemá zbraň.

Nic z toho Diala nepřekvapilo. Byl Američan v nepřátelské zemi. Cizinec s odznakem. Neměli důvod ho vítat. Ale zaskočilo ho, že Ahmada dovnitř nepustili. Což znamenalo, že teď musel s policisty jednat bez tlumočníka.

„To bude dobrý,“ ujistil ho Ahmad.

Dial jen beze slova přikývl a rychle obrátil pozornost na interiér zahrady. Měřila zhruba deset krát pětadvacet metrů a rostla v ní spousta různých květin, které vdechovaly barvu jinak ponurému okolí. Ale právě proto byl oblouk tak úchvatný, pomyslel si Dial. Se svým čistým bílým povrchem vypadal jako z jiného světa. Jako ledovec spočívající uprostřed pekla.

„Promiňte, pane Diale?“

Dial se otočil a spatřil postaršího muže opírajícího se o jednu ze zdí. Vůbec se v horkém slunci nehýbal, jako ještěrka na skále. Měl na sobě olivově zelený oblek a vestu, přestože teplota dosahovala pětatřiceti stupňů. Dokonce se zdálo, jako by se slunečním světlem dobíjel, poněvadž měl zavřené oči a zakloněnou hlavu. „Pokud vím, v Dánsku to vypadalo podobně.“

Dial zpozorněl a popošel k němu. „Ano, je to tak. A vy jste?“

„Omlouvám se za své způsoby.“ Muž otevřel oči a potřásl si s Dialem rukou. „Jmenuji se Omar Tamher a mám tohle vyšetřování na povel. Normálně by se mi nechtělo kontaktovat kvůli jedné vraždě Interpol, ale s ohledem na okolnosti jsem si řekl, že to bude dobré pro nás pro oba.“

„Díky, že jste na mě myslel.“

Tamher přikývl, ale než odhalil další podrobnosti, změřil si Diala pohledem. Dial mu tu laskavost oplatil stejnou mincí. A oba zjistili, že jeden na druhého udělali víc než dobrý dojem.

„Dnes ráno v pět třicet si jeden prodavač všiml těch skvrn a zastavil, aby se podíval pozorněji. Čekal, že to bude barva. A místo toho našel krev.“ Tamher vytáhl propisku a ukázal na levý dolní roh pomníku. „Vrazi začali natírat tam a skončili támhle. Na mramoru můžete dokonce vidět stopy po štětci.“

Dial se naklonil a podíval se pozorněji. „A co to bylo za štětec?“

Tamher pokrčil rameny. „Měl široký konec. Širší než ten, který použili na ceduli.“

„O ceduli si promluvíme později. Když odbočuji od tématu, obvykle ztrácím nit.“

Tamher se usmál. „Jak si přejete.“

„Použili na ty skvrny krev oběti? Nebo někoho jiného?“

„Ne, je to jeho krev. Měl v boku hlubokou ránu, způsobenou špičkou meče nebo velmi tenkým kopím. Možná se mýlím, ale myslím si, že rána jim posloužila jako zdroj ‚barvy‘, že si v jeho hrudním koši namáčeli štětec.“

Dial zamrkal. „Proč si to myslíte?“

Tamher se shýbl a ukázal na hlínu. „Našli jsme tenkou stružku krve, která začíná pod hrudí oběti. Pak se větví do několika směrů. Předpokládám, že si chodili pro další krev a že jim za chůze ukapávala ze štětce.“

Dial přikývl. Tamherův závěr ho uspokojil. „Doba smrti?“

„Přibližně pět ráno, plus minus třicet minut.“

„Vážně? To je trochu troufalé, nemyslíte? Nechat někoho zemřít těsně před rozedněním. Proč takhle riskovali? Proč mu rovnou nepodřízli hrdlo?“

„Nemám ponětí. Ale jak bych mohl, nejsem přece vrah.“

„A proč pomalovali pomník? Jak je vysoký? Čtyři, čtyři a půl metru? To znamená, že vrah musel někomu vylézt na ramena, aby práci dokončil. Anebo je ten chlap obr.“

„Žádné stopy po žebřících ani po obrech.“

„A co otisky rukou? Třeba se vrah opíral o oblouk, aby udržel balanc.“

„Smůla. Pomník byl čistý. Kříž byl čistý. Všechno zůstalo čisté.“

Dial přikývl. Přesně tohle čekal. Vrazi si i v Dánsku počínali profesionálně. „Kde je kříž teď? Nemůžu si pomoct, ale nikde ho tu nevidím.“

„Jste velmi všímavý, pane Diale. Chtěli jsme zachovat důkazy, a tak jsme celý kříž, tělo a všechno přemístili do koronerovy kanceláře. Teď ho zkoumají soudní specialisté.“

„A co fotky? Řekněte mi, prosím, že jste pořídili fotky.“

Tamher kývl. „Celé místo činu jsme pečlivě zdokumentovali. Pokud chcete, můžeme zajít do mé kanceláře a prohlédnout si je. Teď už by měly být vyvolané.“

„Za chviličku,“ řekl Dial. „Napřed mi povězte o té ceduli.“

Tamher se usmál. „Víte jistě, že už to chcete slyšet? Nerad bych, abyste ztratil nit.“

Dial se zasmál. Oceňoval, že starý muž je osobnost. „Pokusím se neztratit ji.“

„Bylo to napsáno červenou barvou, velmi úhledným arabským písmem. Dvě prostá slova. Velmi zřetelná. Pokud máte zájem, rád bych vám je přeložil.“

Dial zavrtěl hlavou. „Dovolte mi hádat. Nestálo tam ‚I SYNA‘?“

Tamher napůl ohromeně přikývl. „Jak to víte?“

„Protože v Dánsku jsem měl co do činění s jeho otcem.“

„S jeho otcem?“

„To nic… A co mi můžete říct o oběti? Známe už jméno? Můžu porovnat jeho otisky s naší databází, pokud myslíte, že to k něčemu bude.“

„Ne, to nebude nutné. Jeho totožnost velmi dobře známe.

„Dobře. To mi ušetří trochu běhání.“

Tamher se zarazil. Chvíli přemýšlel, jestli Dial žertuje, ale pak usoudil, že ne. „Vy nevíte, kdo to je, že? Nechce se mi věřit, že by vám to nikdo neřekl. Jen jsem předpokládal, že –“

„Předpokládal co? O čem to mluvíte? O oběti mi nikdo nic neřekl.“

„Ani váš asistent?“

„Myslíte Ahmada? Chtěl se o případu bavit cestou sem, ale já jsem mu to nedovolil. Rád si tvořím názor podle toho, co vidím, a ne podle toho, co viděl někdo jiný.“

„A ten dav? Co ten dav?“ rozmáchl se Tamher kolem, aby ukázal na tisíce lidí, kteří je obklopovali. „Nemáte ponětí, proč tu jsou?“

Dial pokrčil rameny. „Jen jsem si říkal, že tu okounějí. Média taky. S davy se musím potýkat pořád. Nejsou vždycky tak velké, ale přesto jsou to davy.“

„Okounějí? Co to znamená okounět?“

„Promiňte. Je to americký výraz, který znamená prohlížet si místo nehody.“

„Zajímavé. V Libyi máme podobný jev. Říkáme mu chibbeš.“

„Chibbeš? Co to k čertu znamená?“

„Okounět.“

Dial se usmál. Jen málokdy potkal nějakého cizího policajta, který měl stejný smysl pro humor jako on. „No tak mi už řekněte, o co jde? Strašně dychtím vědět, proč tu jsou. Totiž, pokud nechibbešují.“

„Někteří ano, ale jiní vzdávají úctu.“

„Úctu? A komu? Tomu mrtvému chlapovi?“

Tamher přikývl, ale nic neřekl.

„No tak! Proč by vzdávali úctu? Kdo to sakra umřel? Král Anglie?“

Tamher zavrtěl hlavou a pojednou zvážněl. „Ale jste blízko. Rádž Nárájan byl nepálský princ.“

23

Payne obhlížel okraj třísetmetrového srázu a pokoušel se najít místo, které mu popsal Barnes. Žádná helikoptéra, žádná dodávka, vůbec žádné fyzické důkazy. Pouze úrodná půda v údolí jižně od Orvieta. „Kde je místo nehody? Měly by tu někde být vidět nějaké rozsáhlé následky. Rozptýlené trosky, spálená zem, úbytek vegetace, vyprošťovací práce.“

Asi třicet metrů nalevo spatřili pěšinu, která se klikatila strmým svahem, až je zavedla na dno údolí. Tam si v trávě všimli několika druhů stop po pneumatikách, příliš mělkých na to, aby je z vysokých útesů spatřili.

Jones si klekl na zem a začal otisky kol studovat, přičemž uplatňoval znalosti, které získal během svého působení u vojenské policie. „Řek bych, že tu byla tři nákladní auta jedoucí pomalou rychlostí na východ, patrně v posledních dvanácti hodinách. Velký, těžkotonážní náklaďáky. Plně naložený. Možná záchranářským vybavením. Žádný ty lehký čtyřkolky. Na to jsou stopy moc široký.“

„Takže jsme na správným místě.“

Jones kývl. „Zdá se, že jo.“

Pokračovali v cestě na východ, podél stop jako čmuchací psi. Vedly souběžně s náhorní plošinou, protínaly prostranství mezi olivovými háji napravo a skalní stěnou nalevo a náhle zničehonic zatáčely. Náklaďáky projely přes zeleninovou zahrádku, nízký dřevěný plůtek a hájek bílých oleandrů, načež zastavily u velké hromady kamení. Payne se na ni podíval a uvědomil si, že krajní kameny mu sahají nad kolena. Nebylo možné, aby naložený náklaďák zdolal takovou překážku a nerozpáral si podvozek. Muselo existovat jiné řešení, něco, co přehlíželi. „Nemohly to být vyklápěčky?“

„Možná.“

„Co když ty náklaďáky přijely s kamením? Nemohly svůj náklad složit přímo tady? To by vysvětlovalo, proč ty stopy tak náhle končí. Kameny by je zasypaly.“

Jones se nad tím zamyslel a popošel několik metrů ke vzdálenějšímu konci hromady. „Možná máš pravdu. Tady jsou desítky stop, rozbíhají se v různých úhlech do stran. A pokud se nepletu, hloubka otisku se mění. To znamená, že auta v pozoruhodně krátkým čase pozbyla na váze.“

„Takže ty náklaďáky si to přihasily uprostřed noci, aby tady v té pustině složily několik tun kamení… Je to tak?“

Jones zavrtěl hlavou. „Ono se tu nejen vyklápělo. Ono se tu i nakládalo. Nejen že na místo zřícení někdo dorazil před náma, ale ještě k tomu si řekl, že to všechno vezme s sebou.“

Obdivovat Il Pozzo di San Patrizio, (Studnu svatého Patrika) artézskou studnu zbudovanou v roce 1527, chodili většinou jen turisté. Ale jakmile se po městě rozšířily zvěsti, začali se k béžové cihlové stavbě jako vosy na med stahovat i místní.

Payne a Jones je uviděli z druhé strany Piazzy Cahen, velkého náměstí uprostřed města, a předpokládali, že je to fronta návštěvníků, kteří chtějí vidět studnu. Prošli kolem autobusového nádraží a blížili se zezadu k davu. Na nádvoří před nimi se tísnily stovky lidí, mladí i staří, stáli kolem kruhové budovy v napjatém mlčení, které připomínalo atmosféru předchozího pohřbu. Aby měl lepší rozhled, vylezl Jones na nedalekou zeď a pátral po Donaldu Barnesovi. Chtěli, aby jim ukázal fotografie místa nehody, protože doufali, že odhalí něco důležitého, možná důvod, proč byly trosky odvezeny nákladními auty uprostřed noci. „Mám dojem, že ani nepouštějí lidi dovnitř. Dveře vypadají jako zabarikádované.“

„Co když tam turisti chodí po skupinách? Třeba je Barnes uvnitř a za chvíli vyjde ven.“

Jeho poznámka zaujala tmavovlasého muže stojícího poblíž. „Já nechci vás obtěžovat,“ řekl lámanou angličtinou, „ale návštěvy už dnes nebýt kvůli smrti. Uvnitř Il Pozza je jen polizia.“

„Fakt? Přerušili prohlídky kvůli té pondělní nehodě?“

„Ne, vy nechápete. Ne pondělí, dnes. Dnes mrtvá další osoba.“

Jones seskočil ze zdi. „Jak to myslíte?“

Muž se zamračil, jako kdyby měl potíže otázku pochopit. „Ach, jako přítel říct: dvě osoby v pondělí a jedna osoba dnes. Nemáme v Orvietu násilí dlouhou dobu, teď tři mrtví hodně rychle,“ ukazoval na prstech, aby to mělo větší účinek. „Je to legrační svět, ne?“

Legrační to Jonesovi vůbec nepřipadlo, spíš se mu dralo na jazyk jiné, hrubší slovo. Přijeli do Orvieta hledat zločince, který se nedopouštěl násilí, alespoň podle informací, které jim poskytl Manzak. A teď měli tři oběti na životech v malém městečku, kde byl Boyd naposledy spatřen.

Payne řekl: „Myslel jsem, že v pondělí zahynul jenom ten pilot, ne?“

„Ne, ne, ne, ne,“ odvětil vehementně muž a mával mu před očima ukazováčkem, aby svá slova zdůraznil. „Pilot je z Orvieta. Moc dobrý člověk. Pracoval u polizia mnoho let. Znám ho dlouho. Ten druhý muž, on nebýt odsud. Navštívit polizia, oni jet se proletět, oni se nevrátit.“

Payna něco napadlo. „Jen se chci zeptat, nebyl ten cizinec plešatý?“

„Plešatý? Co to být plešatý?“

Payne si ukázal na hlavu. „Vlasy? Měl ten chlap vlasy?“

„Si! Mít vlasy, jako vy. Krátké, hnědé vlasy.“

Payne pohlédl na Jonese. „Kdo myslíš, že to byl?“

„Mohl to být kdokoli. Ani nevíme, jestli je do toho Boyd zapletený. Nesmíme dělat unáhlené závěry.“

„Mimochodem,“ obrátil se Payne na Itala, „co nám můžete říct o té dnešní vraždě?“

Muž se znovu zamračil a pak políbil stříbrný křížek, který mu visel na krku. „Psst,“ řekl prosebně. „Silenzio je v Itálii velmi důležitá tradice, dlouho. My prokazovat mrtvým úctu beze slov. Ať mrtví spí v pokoji, ne?“

Ale Jones mu na to neskočil. „Nesmíte mluvit, ale všichni z města už jsou tady. Jak je to sakra možný? Že by šestej smysl?“

Muž přejel pohledem po stovkách lidí kolem sebe a pak se zazubil. „Občas mí lidé ne moc dobří v tradici. Zpráva o tom zločinu se šíří rychle.“

Payne se usmál. „A co víte o té dnešní oběti?“

Muž ztišil hlas: „Já slyšet on nalezen na dně studny na oslí lávce. Byl – jak to říkáte?“ Prudce tleskl a přitlačil ruce k sobě. „Rozpláclý!“

„Byla to nehoda?“

„Ne, tohle já nikdy neříct.“ A pomalým pohybem si přejel palcem kolem krku, jako když řeže. „Být pro něj těžké uklouznout bez pomoci. Okna kolem studny jsou hodně malá a Američan byl hodně tlustý. Potřeboval by hodně pomoct –“

„Američan?“ vyhrkl Payne. „Ten mrtvý byl Američan?“

„Ano, to jsem slyšel. Velký, tlustý kovboj.“

Payne pohlédl v rozčilení na Jonese, neboť si uvědomil, že popisu odpovídá Donald Barnes.

Ital si všiml, jak jsou napjatí. „Co se děje? Já vás urazil?“

„Ne, vůbec ne. Jen máme dojem, že popisujete našeho přítele. Měli jsme se tu s ním sejít, ale zatím jsme ho nenašli.“

Muž při těch slovech zbledl jako stěna. „Mamma mia! Já stydět za své způsoby.“ Vzal je za ruce a táhl je do davu. „Prosím! Já vás za vaším přítelem zavést. Já promluvit s policií a nechat vás vzdát úctu! Pojďte se mnou! Zavedu vás dovnitř studny.“

24

Když ve Vatikánu přijali do svých služeb Benita Pelatiho, věděli, že se jim podařilo získat jednoho z nejlepších akademiků v Itálii. Energického muže, který zasvětil celý svůj život uměleckým památkám a vypracoval se na špici ve svém oboru. Kupodivu nevěděli, co je hnací silou jeho vášně. Neboť kdyby to věděli, udělali by vše, co bylo v jejich moci, aby Benito skončil.

Aby byl nejen propuštěn, ale rovnou zabit. A to dřív, než stačí způsobit nějakou škodu.

Důvod byl prostý: Benitovo tajemství. Tajemství, které se po staletí předávalo z otce na syna. Začalo to ve Vindoboně v Ilýrii, před mnoha generacemi, kdy na smrtelné posteli promluvil vinou zdeptaný muž. A toto tajemství nějakým zázrakem přežilo války, mory a nejrůznější tragédie. Dva tisíce let šeptání, utajování a chránění. A pouze jedna rodina – Benitova rodina – znala pravdu o tom, co se kdysi dávno stalo.

Přesto za celou tu dobu nenašel nikdo odvahu, aby s tím něco udělal.

Nikdo, dokud se to před mnoha lety nedozvěděl Benito od svého otce.

Od té chvíle dělal vše, co mohl, aby z této informace vytěžil. Studoval déle a pracoval pilněji než ostatní, a líbal každý zadek, který musel políbit, aby se vetřel do vnitřních kruhů církve. A dělal to s jediným cílem: dokázat, že jeho tajemství je pravdivé. V hloubi duše věděl, že to tak je. Ale uvědomoval si, že musí z Vatikánu vydolovat hmatatelný důkaz, aby mohl tvrzení své rodiny podepřít. Jinak by jeho předkové poslední dva tisíce let žili a dýchali zbytečně, neboť žádný normálně smýšlející člověk by tomu neuvěřil. A on nesměl dovolit, aby se to stalo. Byl pevně odhodlán najít v archivech důkaz nebo při tom hledání zemřít.

Benito pracoval ve Vatikánu už přes deset let, když narazil na první nitku vedoucí k důkazu. Dvanáct let se zabýval čištěním soch a evidováním obrazů, když tu našel malou kamennou truhlici s několika nepřeloženými svitky. Nikdo nevěděl, odkud pocházely ani co v nich stálo, protože byly napsány archaickým jazykem. Ale Benito cítil, že jsou něčím zvláštní, že je tu nějaká kosmická spojitost, která ho přiměla nechat vše být a soustředit se výhradně na svitky a reliéfy na kamenné truhlici. Na hlavní postavě bylo něco, z čeho mu naskakovala husí kůže. Ta tvář hleděla přímo na něj. Smála se mu. Jako kdyby ten muž znal nějaké tajemství, které chtěl odhalit, ale čekal jen na správný okamžik. A Benito se s ním okamžitě ztotožnil.

Nedokázal vysvětlit proč, ale nějakým způsobem věděl, že tohle je objev, o který usiluje.

Slovo za slovem, řádek za řádkem svitky překládal. A každý mu dal další nápovědu k obří skládačce, která se táhla přes dva tisíce let a ovlivňovala miliardy lidí. Hádance, která začala v Římě, rozšířila se do Británie a Judeje, aby pak skončila pohřbená v mytických Orvietských katakombách a byla zapomenuta časem. K plánu, který se zrodil v hlavě zoufalého císaře a který si vzal za úkol jeho vzdálený příbuzný. Smějící se muž zvěčněný v kameni kvůli tajemství, které vlastnil.

Nakonec Benito získal důkaz, který hledal. Důkaz, který jeho rodina potřebovala.

Nyní jen musel vymyslet, jak s ním naložit. Jak ho využít.

A to se ukázalo být mnohem těžší, než si původně myslel.

Benito s ochrankou za zády vyšel ze své kanceláře. Jeden z mužů nesl deštník, aby mu zastínil tvář před horkým sluncem. Vykročil po Via del Corso a kolem nich se ležérně promenovaly davy turistů – většina mířila k Pantheonu, Palazzo Venezia a dalším památkám v centru města. Do hukotu z nedaleké silnice slabě zaznívala hudba. Z rohové pizzerie se linula slabá vůně česneku.

Hodinu předtím obdržel předvolání od Nejvyšší rady, aby poskytl nejnovější informace o smrti otce Jansena. V pondělí ho pověřili prošetřením případu a nyní chtěli vědět, co zjistil a co vražda znamená pro Vatikán. Ale Benito pozvání odmítl. Řekl jim, že ještě není připraven. Že na šetření potřebuje více času.

To rozlítilo vedoucího rady kardinála Vercelliho, který byl zvyklý, že mu každý kromě papeže podlézá a líbá zadek. Avšak Benito stál na svém a řekl Vercellimu, že má ten den mít několik naléhavých schůzek souvisejících s vyšetřováním. Dodal, že se s nimi může sejít ve čtvrtek, pokud mají zájem, dříve však ne. Vypadalo to, že Vercelli pukne vzteky. Jenže proti vlivné osobě, jako byl Benito Pelati, stejně nic nezmohl, a tak posléze souhlasil.

Jejich schůzka byla domluvena na čtvrtek. V ten den je zasvětí do situace. Až bude on sám připraven. Benito triumfoval. A protože zrovna neměl nic lepšího na práci, vyšel si na procházku.

25

Doktor Boyd věděl, že Maria bude mít o dokumentu svoje pochybnosti, a proto vzal vše od začátku: „Když jsem přijel do Itálie, šel jsem po konkrétní stopě. Hledal jsem artefakt uvnitř Orvietských katakomb. Svitek, který byl důležitější než krypty samy o sobě.“

Maria ukázala na dokument. „Myslíte náš svitek? Přijel jste ho sem hledat a ani jste se neobtěžoval mi to říct? Santa Maria! Tomu nemůžu uvěřit! Co je na něm tak zvláštního?“

„Místo povídání dovolte názornou ukázku.“ A vytáhl ze své ledvinky list papíru. „Toto je fotokopie dokumentu z Bathu. Všimněte si, jak se písmo shoduje s rukopisem na orvietském svitku.“ Ukázal na podobnosti v plynulosti písma a mezerách mezi slovy. „Autorem prvního svitku je Tiberievm, známější jako císař Tiberius. Napsal ho vlastní rukou roku 32 n. l.“

Maria vytřeštila oči. O druhém římském císaři četla jen před pár hodinami. „Tiberius? Víte to jistě?“

„Tak jistě, jak to jen historik může vědět. Dokument byl podepsaný a datovaný a navíc jsem papyrus a inkoust podrobil řadě testů. Výsledek byl nezvykle jasný: dokument z Bathu je přibližně dva tisíce let starý.“

„Ale nemohl ho napsat někdo jiný, nějaký písař nebo asistent? Jak víte, že to byl Tiberius?“

„Dobrá otázka,“ připustil Boyd. „Ale mám na ni odpověď. Prohlédněte si váleček, který jsme našli v Orvietu. Pamatujete si na tu rytinu, kterou jsem vám ukázal? Tehdy jsem vám to nechtěl říkat, ale je to velmi specifický symbol, který byl na příkaz římského senátu přidělen Tiberiovi.“

„Za jakým účelem?“

„V pozdějších letech se z Tiberia stal něco jako poustevník, který se rozhodl žít na ostrově Capri, což senátu působilo hrozné potíže. Všechna rozhodnutí se musela doručovat po vodě a po souši a to bylo dost riskantní. Senát proto vymyslel způsob, jak dokumenty zapečetit uvnitř kovového pouzdra, a pak přidal ještě jednu pojistku – přidělil Tiberiovi specifický symbol. Když se objevil na dokumentu v tubusu, jaký jsme objevili my, znamenalo to, že sdělení napsal vlastní rukou Tiberius a že je příliš důležité na to, aby ho posel mohl číst.“

Maria se nad tou informací zamyslela a přijala ji jako pravdivou. Měli dva svitky napsané Tiberiem, nalezené skoro dva tisíce kilometrů od sebe. To však stále nevysvětlovalo Boydovy výlevy a neobjasňovalo ani spojitost s Kristem. „Professore, nechci být nezdvořilá, ale co v tom dokumentu stálo?“

„Svitek z Bathu byl adresovaný Pacciovi, vrchnímu generálovi Tiberiovy armády. Generál se svými vojsky byl vyslán do Británie, aby zmapoval zemi, kterou před několika desetiletími prozkoumal Julius Caesar. Byla to velmi důležitá mise, která měla vést k dalšímu rozšíření říše. Ale bohužel, během Pacciova pobytu v Británii se doma v Římě něco stalo, poněvadž Tiberius vyslal flotilu svých nejrychlejších lodí s rozkazem najít ho a přimět k okamžitému návratu.“

„A co se stalo?“

„To dokument neříká, pouze naráží na rozruch v řadách otroků z Galileje, ze kterého je třeba vytěžit. Boyd se na chvíli odmlčel, aby Maria mohla informaci vstřebat. „Ale když se nad tím zamyslíte, historie nám poskytuje docela jasnou nápovědu, co se dělo. K jaké důležité události na tom území došlo jen před necelým rokem?“

Z Mariiny opálené tváře zmizela všechna barva. „K ukřižování Krista.“

„Přesně! A teď už možná začínáte chápat důležitost toho všeho.“

Maria soustředěně přikývla a hned se zeptala: „A co ještě tam stálo?“

„Tiberius uvedl, že pokud zemře před Pacciovým návratem, má Paccius projekt dokončit za použití záznamů, které budou uloženy v nově postavené úschovně v Orvietu. Řekl, že plány budou ‚uzavřeny v bronzu a zapečetěny císařovým polibkem‘. Což je očividně odkaz na váleček s rytinou, který jsme našli.“

„Ale protože svitek byl pořád zapečetěný, můžeme předpokládat, že Paccius se vrátil před Tiberiovou smrtí, mám pravdu? Měli možnost promluvit si osobně?“

Boyd pokrčil rameny. „To je přinejlepším domněnka. Musíte mít na paměti, že obě pouzdra byla objevena zapečetěná. Nejen orvietské, ale i to z Bathu.“

„Co tím chcete říct? Že Paccius zprávu nikdy neobdržel?“

„To je jedna možnost. Další je sada duplikátních poselství. Říkám si, proč posílat jen jedno pouzdro, když vypravujete celou flotilu, aby někoho našla? Co kdyby se loď s poselstvím potopila? Svitek by byl navždy ztracen. Proč tedy, v zájmu bezpečnosti, neposlat svitky dva nebo více?“

Maria souhlasně přikývla. Tato teorie zněla přijatelně. A co říká historie o Pacciovi? Co se s ním stalo?“

„Jeho smrt z nějakého důvodu nikdy nikdo nezaznamenal. V jedné chvíli byl druhým nejmocnějším činitelem římské říše a v další se po něm slehla zem. Zmizel, beze stopy. Jistě, jeho zmizení by mohlo znamenat mnoho věcí. Mohl zemřít v Británii nebo se utopit v moři na cestě domů. Nebo mohl plout přímo do Judeje, aby uskutečnil císařovy záměry.“ Boyd potřásl zmateně hlavou. „Ať už to bylo jakkoli, tohle vím jistě: Tiberius byl taktický génius, známý svou vysokou inteligencí a precizním plánováním. A podle tohoto svitku vymyslel způsob, kterak využít Krista jako pěšce v nejkrutějším spiknutí všech dob.“

„Jak to probůh udělal?“

Boyd se zhluboka nadechl a snažil se přijít na vhodná slova. Jak zpochybnit něčí systém víry, aniž by dotyčného rozrušil?

„Mario,“ vysoukal ze sebe, „proč věříte, že Kristus je Syn Boží?“

„Proč? Protože mě to učili v dětství. Je to víra, ve které jsem byla vychována.“

„Ale teď už nejste dítě. Jste dávno dospělá a schopná samostatného myšlení. V určitém bodě jste začala o svých rodičích pochybovat. Ať už to byl Santa Claus či politika, nakonec jste to, co vás učili, začala zpochybňovat.“

„Ano, ale –“

„Ale co? Ale náboženství byste z toho měla vynechat? Pokud něco, tak náboženství by mělo být první koncepcí, kterou zpochybníte, protože je to ta nejosobnější věc, jakou může člověk mít. Náboženství je to, v co věříte, ne to, co vám říkali. Je to, co cítíte, nikoli to, co od vás očekávají druzí.“

„Ale já v Krista věřím! Studovala jsem Bibli, chodila na mše a mluvila s několika kněžími. A hádejte co? Věřím v Boha a Ježíše Krista. Prostě mi to připadá správné.“

Boyd zmírnil tón: „Když jsem teď vaši víru zpochybnil, nemohla by se pod vahou mých slov přizpůsobit?“

„Ani náhodou. Věřím v to, v co věřím. Vaše komentáře na tom nic nezmění.“

„A co důkazy? Nezhroutí se vaše víra ve světle nových důkazů?“

Maria se zamyslela nad slovem důkaz. „Má to něco společného s tím svitkem? Máte nové důkazy o mém náboženství?“

„O našem náboženství. I já jsem křesťan.“

„Takže se to týká církve? Týká se to Krista?“

Boyd přikývl, ale do očí jí nepohlédl. „A ta zpráva není dobrá.“

Maria nevěděla, jak to myslí, ale do její víry už se zaťaly pařáty pochybností. Bylo-li poselství svitku zničující povahy, jak Boyd naznačoval, existovala možnost, že se celý její systém víry zhroutí. „Co tam stojí? Musím vědět, co tam stojí.“

Boyd se zhluboka nadechl a řekl: „Uvědomte si, že jakmile vám to řeknu, už nebude návratu.“

„Do toho bodu jsme dospěli už dávno. Prosím, řekněte mi, co v tom svitku stojí.“

„Řeknu, ale napřed si musíte uvědomit, že jejich styl psaní se značně lišil od našeho. Běžně používali dlouhé věty. Vleklé a nesouvislé věty, které jen zřídka končily, aby mohlo dojít ke změně tématu.“

Maria to všechno věděla, protože Boyd to v té chvíli předváděl také. „Jen čtěte, pane. Prosím.“

„Dobrá, dobrá. Tak tohle napsal císař Tiberius.“

Tiberius Caesar Augustus, mým dědicům a nástupcům.

Naše ramena tíží záležitosti bohatství, ať triviální nebo kolosální, úkol všech vládců, těch minulých i současných, trvající navěky. Konaje svou povinnost, naplnil jsem truhlice této veliké země, vybrav podíl od všech občanů, který právem náleží Římu, eviduje jejich bohatství a ulehčuje tak břímě Říše, avšak běda, jejich dary nestačí, neboť Merkur žízní po dalším. Po dobytí Británie bude rozlehlost našeho panství na škodu, vládnutí sněhu a slunci, zemím rozdílnějším, než je Amor a Mars, povede k prohloubení rozdílů v našem národě, bohatí budou přijímat dary z ciziny, zatímco chudí ponesou těžké břímě našeho předvídatelného dluhu. Abych zabránil hrozícímu ožebračení našich občanů, dospěl jsem k závěru, že je třeba podniknout drastická opatření, že je třeba se za každou cenu vyvarovat –

„Moment! A jak cokoli z toho souvisí s Ježíšem?“

Boyd vzdychl, rozladěn její netrpělivostí. „Přímo nic, ale nepřímo s ním souvisí všechno. Nedostatek bohatství v říši nutí Tiberia zosnovat tento drastický plán. Podle textu je to hlavní důvod jeho spiknutí proti Kristu.“

Maria váhavě kývla. Úvodní pasáž svitku jí stále nedávala smysl. „Ta část o vybrání podílu od všech občanů – myslel tím daně?“

„Ano, správně. Tiberius byl známý jako prvotřídní berní úředník. Většina historiků má za to, že v ekonomické politice spočívala síla jeho vlády, alespoň do té doby, než přišel o rozum. Na konci jeho panování z něj byl prakticky cvok.“

„A když psal o ulehčení břímě říše, mluvil o vyrovnání rozpočtu?“

„Přesně tak.“

Maria žasla sama nad sebou. Pochopila víc, než si původně myslela. „A co ta věc o Británii? Četl jste něco o zimě a létu a já ztratila nit.“

„Ne o zimě a létu, ale o sněhu a slunci. Píše, že ‚vládnutí sněhu a slunci… povede k prohloubení rozdílů v našem národě‘. Myslel tím, že až dobudou Británii, bude říše příliš velká na to, aby jí to bylo k dobru. Řím se měl táhnout od země sněhu, Británie, po zemi slunce, Egypt. A to bylo podle Tiberia příliš mnoho na to, aby se s tím jejich hospodářství vyrovnalo.“

„Ale pokud Tiberius věděl, že Británie říši z dlouhodobého hlediska uškodí, proč o ni usiloval?“

„Bylo to kvůli Merkurovi, římskému bohu obchodu. Tiberius uvedl, že Merkur žízní po dalším. Podle mě tím chtěl říct, že v této věci nemá na výběr. Cítil, že by se bohům nelíbilo, kdyby se Řím spokojil s tím, co měl.“

„I kdyby získat víc znamenalo uškodit si?“

Boyd přikývl. „Ale tímhle ta hrabivost nekončí. Ještě jste nic neslyšela.“

Abych zabránil hrozícímu ožebračení našich občanů, dospěl jsem k závěru, že je třeba podniknout drastická opatření, že je třeba se za každou cenu vyvarovat nedostatku veřejného bohatství, neboť neschopnost udržet Říši na výsluní bude připisována zločinnému vedení a takové tvrzení by bylo urážkou předchozích Augustových úspěchů.

Z východu dorazila zpráva, že se objevil nejnovější mesiáš, muž, jenž na rozdíl od desítek svých předchůdců zapáchá soucitem a nesobeckostí, kouzelník obdařený davy následovníků, přesvědčovací mocí, schopností konat zázraky. Z pouště s pravidelností škorpionů přicházejí zkazky o uzdraveních a vzkříšeních, avšak ty jsou dvojnásob smrtící, neboť hmyz lze snadno rozmáčknout.

Herodes Antipas, vládce Galileje, hovoří o nárůstu hrdosti mezi otroky, o povstáních proti římské vládě, o shromažďování mas u Kafarnaum. Někteří si myslí, že tuto hrozbu bychom měli zničit, rozdrtit silou vůle a mocí zbraní, zbavit se jí hned v zárodku jako novorozených synů v Betlémě. Ale já s nimi nesouhlasím. Proč zabíjet krávu, kterou nám darovali sami bohové? Začni ji dojit a z jejího sladkého nektaru můžeš být živ po celý život.

Boyd se odmlčel, aby Maria mohla vstřebat informace z prostřední části svitku.

Řekla: „Není pochyb o tom, že tohle je o Ježíši. Ta zmínka o uzdraveních a vzkříšeních, o shromažďování mas v Kafarnaum. Tam se nacházelo jeho působiště, hned u Galilejského moře.“

Boyd opět kývl. „Starý zákon o něm hovoří jako o jezeře Genezaretském, máte pravdu. Ježíš využíval Kafarnaum jako shromaždiště svých oveček.“

„Nemůžu tomu uvěřit. Máme v rukou dokument, který mluví o Kristu v přítomném čase. A je to tak špatné! Myslím to, že ho přirovnává ke krávě, kterou je třeba dojit!“

„Ale pro Tiberia Ježíš nebyl Bůh, ale nebezpečný podvodník. Jak uvádí, před ním byly už desítky dalších, kteří se prohlašovali za mesiáše, a většina měla také početné stoupence. A tak pro Tiberia byl Ježíš jen jedním z dlouhé řady šarlatánů.“

„Asi ano, ale… Já nevím. Nevím, co si o tom mám myslet.“

„Nic, drahá. To není vaše práce. Vaším úkolem je zkoumat. Pokuste se od toho sdělení distancovat, hlavně od té části, kterou se teď chystám přečíst. Pokud to nedokážete, poselství vás uvrhne v naprostý zmatek, protože je to mnohem horší, než si vůbec umíte představit.“

Když se hladovým slíbí chléb, budou bojovat, dokud si jím nenasytí břicha; o tom nás ujišťuje historie psaná činy lidí a povahou jejich ducha, ale mně nedává spát jedna otázka: záleží na tom, odkud potrava pochází? Odmítl by hladový jídlo, kdyby mu ho nabízel nepřítel? Možná, v obavě z otravy, ale co kdyby mu bylo jídlo předloženo způsobem, který by uvítal? Nepřijal by chléb s nataženýma rukama? Já prohlašuji, že ano. Věru, lidé z Judeje jsou hladoví, přimykají se k naději a příslibu spásy, zcela ignorují římské bohy a správný způsob života a jen čekají, až se z jejich zástupu vynoří ten, kterého jim slibovali, ten, který bude pravým mesiášem. Tomu nelze zamezit; žádná válka, žádný trest nezabrání příchodu toho, o němž hovoří jejich posvátné texty; hledají ho, modlí se o něj, čekají na něj a budou ho očekávat, dokud se masami nerozšíří zvěst o jeho příchodu. Proč jim ho nedat? Nasyťme jejich hlad jídlem, které sami vybereme, dovolme jim hodovat a slavit příchod jejich spasitele, mohou svého Krista hltat a oddávat se jeho učení, slovům, která nás neohrozí, neboť my budeme vědět, že je to pouze pěšec, kterého jsme vyzvedli na úroveň Jupitera.

Aby taková lest uspěla, nesmí mezi Židy vzniknout sebemenší pochybnost; musí být na vlastní oči svědky Božího aktu, činu tak magického, tak mystifikujícího, že budoucí generace budou navždy opěvovat jeho nádheru a přestanou jednou provždy čekat na příchod mesiáše, neboť si budou myslet, že už přišel. Víra v jeho přítomnost musí být rozšířená všude, ne se zrodit někde na okraji jejich sluncem spálené země, aby zvěsti o ní kolovaly jen mezi cestovateli; musí povstat uprostřed jejich největší populace, rozšířit se ze srdce Jeruzaléma jako nezastavitelný mor a pohltit každého v Judeji jako hladová bestie.

Až k tomu dojde, až pochybnosti o Kristu dočista zmizí, Řím z toho bude moci těžit, použije neochvějnou víru Židů proti nim a jejich statkům, k naší výhodě. Budeme se jejich víře veřejně vysmívat a zatím potají shromažďovat jejich dary; nařídíme jim uctívat římské bohy při vědomí, že se přimknou ke svému mesiáši jako děti k matčinu struku, ale právě tohle chceme, neboť čím více budou uctívat falešného boha, tím slabší se stanou a my z této slabosti budeme těžit, ano, budeme ovládat jejich těla stejně jako jejich duše. Pro dobro všeho, co je římské, začněme ihned, využijme jako nástroj toho nazaréna, muže, kterého jsem vybral za židovského mesiáše.

Buďte sbohem, 29. srpna

Boyd po přečtení pasáže odsunul svůj notes stranou a obrnil se v očekávání reakce. Napůl čekal záplavu otázek ohledně textu nebo prudkou hádku, při níž Maria zpochybní vše, co řekl. Ale stal se pravý opak. Maria zůstala zticha, pohroužená do sebe. Všechna barva z tváří se jí vytratila, ale krví podlité oči se zalily slzami.

Nebylo třeba nic objasňovat. Maria význam svitku pochopila sama.

Pokud bylo poselství svitku pravdivé, pak zázrak Ježíše Krista a celé křesťanství stály na největším podfuku všech dob.

26

Až na pár kusů nábytku a několik kartotéčních skříněk byla kancelář holá a prázdná. Nikde nic osobního. Byl to přesně ten typ místnosti, která by Nicka Diala přiměla skončit s prací, kdyby měla být jeho. Ovšem přesně tohle od policejní stanice v Tripolisu očekával.

Omar Tamher vešel s fotografiemi pitvy a rozložil je na stole. Dial zaraženě vytáhl své bifokály a nasadil si je. Cítil se trochu trapně, že nevidí dobře bez brýlí.

„Nicku, co si o tom myslíte? Nějaké podobnosti s Dánskem?“

Dial přikývl, přestože nad snímky seděl teprve chvíli. „Jansen měl podobnou postavu jako Nárájan. Zhruba stejnou výšku a věk. Oba muži byli v dobré fyzické kondici, z čehož vyvozuji, že nebyli zvoleni náhodně. Vybrali si je z nějakého důvodu.“

„Proč si to myslíte?“

„Kdybyste hledal nějaký snadný cíl, vybral byste si tyhle chlapy? Ne, šel byste po někom, kdo by byl starší nebo handicapovaný. Po někom, koho byste snadno přemohl. Možná i po ženě. Ale po mladém muži v dobré kondici? To těžko. Až příliš mnoho věcí by se mohlo zvrtnout.“

„Ještě něco?“

„Ty rány se shodují s Jansenovými. Do zápěstí a nohou mu vrazili hřeby až poté, co upadl do bezvědomí. Jinak by to provázela spousta křiku.“ Dial ukázal na jednu z fotografií pitvy, detailní záběr Nárájanova zápěstí. „Vidíte, jak se rána od hřebu šíří? Totéž se stalo v Dánsku. Váha těla je příliš velká na to, aby ji hřeby ustály. Něco muselo povolit a hřeby to být neměly. Po čase se začne okolní tkáň trhat, a s ní žíly, šlachy a tak dále. Hodně hnusný způsob smrti.“

Tamher přikývl. „Koroner říkal, že smrt přivodila rána do hrudi.“

Dial se chvíli probíral fotografiemi, až našel detailní záběr Nárájanova hrudníku. „Zdá se, že je identická s Jansenovou. Nejspíš ji způsobilo kopí. Alespoň to nám říká Bible.“

„A co ten vandalismus? Máte nějaké teorie?“

Dial pokrčil rameny. „V Dánsku nic nepomalovali, přestože kolem bylo plno zdí. To napovídá, že ten oblouk byl impulzivní nápad, že to původně neplánovali.“

Tamher se zamračil. „Ale použili štětec, Nicku. To mi už zavání plánem.“

„Možná, a možná ne. Štětec mohli mít vzadu v dodávce nebo v bedně na nářadí, ve které si přivezli hřeby. Žádné stopy po žebříku jste přece nenašli, ne? To znamená, že na malování nebyli až tak připraveni.“

„Pravda, ale…“

„Poslyšte, já tu možnost nevylučuji. Mohla by to být důležitá nápověda, nebo jenom to, že si vrah značkoval své území. Ani vám nemůžu říct, kolik těl, co jsem ohledával, bylo nasáklých něčí močí.“

„Vážně?“

Diala překvapilo, že Tamher se s něčím takovým v Libyi nesetkal. Ale možná to byla jen evropská specialita. „Dozvíme se víc, až najdeme další oběť. Začnou se nám před očima vynořovat vzory.“

„Další oběť?“

„Přece jste si nemyslel, že skončili, nebo jo? Jak by mohli, když je teď na programu Duch svatý.“

„Duch svatý?“

„Znáte Otce, Syna a Ducha svatého? I ten musí mít svoji oběť. A pak, kdoví? Co třeba Zdrávas Maria?“

Tamher si sedl s podmračeným výrazem za stůl. Dial viděl, že mu něco vrtá hlavou, proto odložil fotografie místa činu a potichu čekal, až promluví. Byla to jeho osvědčená taktika, která zabírala jak na policisty, tak na zločince.

„Proč přijeli sem? Jsme přece muslimská země, ne křesťanská. Jak nám to do toho zapadá?“

„To netuším,“ připustil Dial. „Možná se tu vrazi chtěli po složení těla trochu zrekreovat. Mám zcestovaný celý svět, navštívil jsem všechny kontinenty, ale takovouhle zemi jsem ještě neviděl. Libye je prostě úchvatná.“

Tamher se rozzářil pýchou, o což taky Dialovi šlo. Věděl, jak je důležité udržet si jeho sympatie. Bez něj by ho na místo činu vůbec nepustili.

„Bohužel je příliš brzy na to, abychom vrahy označili za křesťany. Kéž by to tak nebylo, ale jakou jinou možnost máme? Faktem je, že Nárájan nebyl křesťan – byl hinduista – takže to s náboženstvím možná ani nesouvisí.“

„Tomu přece sám nevěříte!“

„Abych pravdu řekl, ne. Jenže já vůbec nevím, čemu mám věřit.“

Podle Diala jediné pojítko mezi vraždami představoval způsob usmrcení. Obě oběti byly uneseny, převezeny na jiné místo a pak ukřižovány jako Ježíš Kristus. Ale proč? Co se tím vrazi pokoušeli sdělit? Co měli ti muži společného?

Nic moc, z pohledu Interpolu.

Jansen byl zbožný katolík, který vyrostl ve Finsku jako prostřední dítě v rodině ze střední vrstvy. Vedl čistý život – žádné drogy, žádné sexuální výstřelky, žádné problémy se zákonem – a už v útlém věku věděl, že se chce stát knězem.

Dial pořád čekal na doplňující informace od kardinála Rose, ale podle předběžných zpráv o Jansenovi všichni smýšleli velmi dobře.

To se nedalo říci o Nárájanovi, který strávil půlku života v barech a druhou v posteli. Byl to jeden z nepálských princů, v zemi, která v poslední době zažila pár královských tragédií. K té nejznámější došlo v červnu 2001, kdy korunní princ Dipéndra vytáhl na rodinné oslavě M16 a samopal a zabil krále, královnu a princeznu.

Dial v úvahách nad oběťmi jen kroutil hlavou. Co měli ti dva muži společného? Odlišná vyznání. Odlišné národnosti. Odlišné životní styly. Jediným pojítkem bylo jejich pohlaví a způsob smrti. Byli umučeni a přibiti na kříž.

Ukřižováni jako Ježíš Kristus.

27

Payne a Jones se prohlásili za přítele oběti a díky tomu je do Il Pozza di San Patrizio okamžitě pustili. Aby si místní zajistili jejich spolupráci, přidělili k nim mladého důstojníka, který je měl zavést po 248 schodech na dno studny svatého Patrika, památky ze 16. století, jež se tak jmenovala pro údajnou podobnost s irskou jeskyní, kde se modlíval svatý Patrik.

Když začali sestupovat, Payne se zdržel kousek vzadu a přemýšlel nad tím, jak asi studnu postavili. Dvěma naproti sobě umístěnými dveřmi se vcházelo na oddělená schodiště, jež vedla jedno nad druhým, aby se sestupující nesráželi s vystupujícími. Autorem původního návrhu byl Leonardo da Vinci, který schody vymyslel pro jeden italský nevěstinec, aby klienti mohli proklouzávat dovnitř a ven při zachování anonymity. Zákazníci byli tak spokojení, že se zpráva o schodech rozšířila a návrh našel uplatnění v řadě nových staveb, včetně této papežské studny. Dalším geniálním prvkem byl způsob, jakým architekt využil přirozené světlo. Schody osvětlovalo sedmdesát vytesaných oken, řazených shora dolů ve spirále tak, aby sluneční světlo prosvítající mezerami ve střeše pronikalo do vnějšího obvodu studny a svítilo pocestným, kteří si přišli nabrat vodu.

„Jone?“ zavolal zespodu Jones. „Jdeš?“

Payne přidal do kroku a za dalším ohbím schodiště Jonese dohonil.

„Náš doprovod měl o tebe starost. Barnes tu zemřel jen před hodinou a plodově nechtějí, aby se to opakovalo.“

„To jim nevyčítej. Čistit to tady musí být pěkná fuška.“

„A navíc je to historická památka. Ten policajt mi říkal, že když se v Orvietu ukrýval papež Klement VII., bál se, že by ho nepřátelé mohli odříznout od vody. Aby tomu zabránil, nechal vykopat tuhle studnu. Představ si, že je třináct metrů široká a šedesát dva metry hluboká.“

„Safra! Ten papež musel mít žízeň.“

„Nebylo to jenom pro něj. Vidíš, jak jsou ty schody široký? Je to proto, aby po nich mohli scházet soumaři a nespadli. Zvířata měla dokonce povoleno pít přímo z pramene.“

Payne sebou trhl. „To je docela nechutný. Není divu, že Barnes měl sračku.“

„Ještě že město už není na studně závislé, jinak by jejich voda měla příštích pár týdnů docela zajímavou chuť.“

„Jo? A jak to?“

Jones místo odpovědi ukázal na ošklivý obraz, který před nimi probleskoval v přirozeném světle. Donald Barnes ležel tváří dolů uprostřed studny a svým statným tělem přehrazoval dřevěný můstek, který spojoval dvě schodiště. Příslušníci místní policie hledající důkazy do něj dloubali a šťouchali a z Barnesova protrženého břicha zatím prosakovala krev, jež ukapávala do vody a zabarvovala ji temně rudým odstínem.

Policista, který řídil vyšetřování, je viděl přicházet a pokusil se je zastavit, aby neviděli Barnese rozpláclého v kaluži vlastní krve. Ale nebyl dost rychlý. „Promiňte,“ řekl čistou angličtinou. „Vím, že to pro vás musí být těžké.“

Payne a Jones přikývli, protože nevěděli, co na to říct.

Detektiv vytáhl zápisník a propisovací tužku. „Slyšeli jsme, že se jmenuje Donald.“

„Ano,“ odpověděl Payne. „Donald Barnes. Byl to Američan.“

„Stejně jako vy,“ řekl policista s očima upřenýma do zápisníku. Zapsal si jejich jména a adresy, načež se zeptal: „Byli jste přátelé zesnulého dlouho?“

„Ani ne. Seznámili jsme se s ním dnes na pohřbu.“ Payne si policistu prohlížel a čekal na nějakou reakci. „Ochotně nám vyšel vstříc, když jsme potřebovali pomoc. Popsal nám okolí, místní památky a tak. Také nám pověděl o zřícení helikoptéry, při kterém v pondělí zahynul váš kolega.“

Policista přikývl. Stále žádná reakce. „Máte nějaké ponětí, odkud byl nebo kde byl ubytovaný?“

Payne pokrčil rameny. „Středozápad USA, možná Nebraska. Aspoň to má na triku. A co se týče jeho hotelu, nevíme. Neznali jsme se dost dlouho, abychom to zjistili.“

Když Payne domluvil, k detektivovi přistoupil mladý důstojník, který je zavedl dolů. Pošeptal mu do ucha několik italských vět a pak mu ukázal jediný klíč s monogramem GHR. Detektiv se při pohledu na klíč usmál. „Je to všechno, pánové?“

Jones zavrtěl hlavou a pak zalhal: „Vlastně je tu ještě jedna věc. Udělali jsme si s Donaldem pár fotek před katedrálou. Nemohli bychom si vzít film, jako upomínku na něj?“

Detektiv pohlédl na tělo a zamračil se. „Fotoaparát? Žádný jsme nenašli. Žádnou peněženku, film, nic cenného… Podle mého názoru to bylo jen loupežné přepadení, které se zvrtlo.“

Payne a Jones věděli, že je to nesmysl. Ale policisté byli ti poslední, komu by to chtěli vysvětlovat. Kdyby to udělali, jen by se jim pletli do cesty.

Stejně tam už dál neměli co pohledávat a museli místo činu opustit.

Když se vynořili ze studny, Jones zavrčel: „Tohle nebyla žádná loupež. Byla to úkladná vražda.“

Payne se prodíral davem přihlížejících lidí. „Úkladná vražda? Jaks na to přišel?“

„Protože je tu příliš mnoho náhod na to, aby to bylo něco jinýho. V tomhle městě se násilí nestalo celé roky, a teď tu máš tři úmrtí ve dvou dnech. A poslední oběť u sebe čirou náhodou měla důkazy z místa havárie. Panečku! Co jiného by to mohlo být?“

„Počkej, musím si to ujasnit. Začali jsme s jedním případem a teď máme tři: doktora Boyda, zmizení důkazů z místa havárie a Donalda Barnese.“

„Jo, dá se to tak říct.“

„Sakra! Zatím se nám moc dobře nevede.“

Jones se zasmál. „Máš nějakej nápad, kde začít?“

Payne kývl. „Držme se toho Boyda, protože on je důvod, proč jsme tady. Předpokládejme, že ta dodávka na úpatí útesu byla jeho. Nikdo se k ní přece nepřihlásil. A pak je tu ještě policejní helikoptéra, která se nad ní vznášela, a zvěsti o vykradači hrobů v této oblasti. To znamená, že při tom výbuchu buď zahynul, nebo je stále v Orvietu, nebo se mu nějak podařilo opustit město.“

„Jo, to mi dává smysl.“

„A pokud nemá komplice, buď ukradl auto, nebo ho někdo svezl.“

„Nebo využil veřejnou dopravu.“

„A protože ve městě nejsou žádná letiště, je víc než možný, že nasedl na autobus.“

Payne pohlédl na Jonese a oba se zadívali na řadu autobusů parkujících na druhé straně piazzy. O chvíli později už se blížili k jednopatrové nádražní budově, která se vyjímala na severním konci náměstí. U vchodu stál stříbrný autobus, který zdržel jeden postarší zřízenec, jenž jednou rukou kontroloval lístky a druhou chytal nic netušící ženy za zadky.

Jones řekl: „Já si promluvím s tím chlapem u venkovní přepážky a ukážu mu Boydovu fotku. Ty by ses zatím mohl podívat na mapu, abychom věděli, kam pojedeme, co říkáš?“

Payne se rozhlížel po vestibulu a u protější zdi spatřil polici s brožurami. Byly to průvodce po restauracích, muzejní exkurze a seznamy hotelů – většinou v angličtině. Jeho pozornost upoutal leták o La Badii, církevním komplexu ze 12. století, který byl přestavěn na hotel. Změť dřevěných trámů a tufových zdí Payneovi připomněla staré časy, dokud si nevšiml, že v jenom malém výklenku je zastrčená televize. Pak mi něco povídejte o feng šuej, pomyslel si.

Vrátil brožurku na místo a vytáhl si další, tentokrát o Grand Hotelu Reale. Nebyl tak udržovaný jako La Badia, ale působil dojmem zašlé slávy. Payne žasl při pohledu na nádherné fresky, starožitný nábytek ve vestibulu a na velkou fontánu, jež byla vytesána z jediného kusu mramoru, který –

„Jone? Už jsi skončil?“

Payne se otočil k Jonesovi, který stál u vchodu. „Jo, za chvilku jsem tam. Jen jsem –“ zarazil se v půli věty, při vzpomínce na studnu svatého Patrika. Nemohl uvěřit, že mu trvalo tak dlouho, než si dal vše dohromady.

„Jen jsi co?“ zamířil Jones k němu. „U venkovní přepážky jsem získal pár informací a… Jsi v pořádku? Vypadáš trochu zmateně.“

„Ale vůbec ne. Vlastně se mi docela rozsvítilo,“ podával mu brožurku o Grand Hotelu Reale. „Co na to říkáš?“

Teď se pro změnu zatvářil zmateně Jones. „Na co?“

„Na ten hotel. Nemohl tam bydlet Barnes?“

Jones zalistoval stránkami. „Nemám ponětí. Proč?“

„Vzpomínáš na toho poldu ve studni? Co to našli v Barnesově kapse?“

Jones si událost promítl v hlavě. „Klíč s iniciálami, ne?“

„Přihořívá, ale ještě nehoří. Byly tam iniciály, ale ne jeho. Stálo tam GHR, ne DB.“

„Jo, správně: GHR. Ale jak to souvisí s –“

V té chvíli si uvědomil totéž co předtím Payne. Klíč na sobě neměl Barnesovy iniciály, protože mu nepatřil. A kde turista dostane klíče? V hotelu. A jaký hotel v Orvietu měl iniciály GHR? Grand Hotel Reale.

„Sakra! Myslíš, že už tam poldové byli?“

„Nejspíš ještě ne,“ hádal Payne. „O jednoho důstojníka přišli v pondělí a zbytek bude s největší pravděpodobností ve studni. Ještě tam být nemohli.“

„Nuže?“ Nezbedné plamínky v Jonesových očích mu říkaly vše, co potřeboval vědět. Jones měl namířeno do hotelu, ať už se k němu připojí nebo ne. „Co myslíš?“

Payne se usmál. „Myslím, že bychom měli zjistit, jak dlouho ti potrvá, než otevřeš italský zámek.“

28

Maria Pelatiová byla vnitřně rozpolcená žena, archeoložka zmítaná pocitem viny. Seděla před možná nejdůležitějším dokumentem, jaký kdy byl napsán, a toužila po jediném: zapálit ho. Ale jak by mohla? Pokud byl pravý, vynesl by jí slávu a bohatství, o jakých se jí ani nesnilo. A zároveň věděla, že by se z toho nikdy nemohla radovat kvůli utrpení, které by ten svitek ve světě způsobil.

Miliarda křesťanů by kvůli jejímu objevu náhle začala pochybovat o existenci Krista.

V hlavě jí vířilo tolik myšlenek, že nevěděla, na kterou se zaměřit dřív. Svitek. Jeho důsledky. Její víra. Pravda byla, že si musela všechno promyslet, ale napřed potřebovala doktoru Boydovi položit jednu prostou otázku. A jeho odpověď jí měla pomoci rozhodnout se, jak se zachovat.

„Pane,“ řekla tiše. „Víte jistě, že ten svitek je pravý?“

Zvuk jejího hlasu vytrhl Boyda ze zamyšlení. „Ano, věřím, že ano. Ještě musím provést pár testů, abych měl jistotu. Ale nádheře katakomb nelze nic vytknout, jsou až příliš pravé na to, aby to byla lest.“

„A váš překlad… je přesný?“

„Vždycky je tu možnost, že jsem jedno nebo dvě slova nesprávně interpretoval, ale na základním sdělení by se tím nic nezměnilo. Tiberius vybral Ježíše za židovského mesiáše, a to kvůli finančnímu zisku říše.“

„Ale jak je to možné? Jak může někdo vytvořit mesiáše?“

„To je, má drahá, záhada, o níž se ve svitku nepíše.“

Maria přikývla, zatímco hlavou jí táhl milion dalších otázek. „A co vy? Co si o tom myslíte vy? Je něco z toho možné?“

Boyd se zarazil a sbíral v sobě odvahu odpovědět. „Ta možnost mě napadla. Přestože jsem byl vychován jako křesťan, jsem také vědec, což znamená, že musím zůstat otevřený vůči možnostem. I kdyby se ty důkazy příčily mé víře.“

Odmlčel se a chvíli přemýšlel, co říci vzápětí. „Mario, pravda je, že jsme na válečku objevili Tiberiovu pečeť a na pergamenu jeho rukopis, což nám dává dost důvodů věřit, že to sdělení napsal. A pokud to napsal, pak by od nás bylo pošetilé neprozkoumat všechny další možnosti, včetně té, že objevil způsob, jak svůj plán dotáhnout do konce.“

Maria těžce polkla. „I kdyby to mělo znamenat, že Ježíš nebyl Syn Boží?“

Boyd kývl.

V místnosti na několik vteřin zavládlo ticho, přerušované pouze tlumeným hučením klimatizace. Nakonec Maria řekla: „Je mi líto, professore, ale obávám se, že s tímhle už nechci nic mít.“

A než Boyd stačil cokoli říct, odkráčela z místnosti. Potřebovala se projít. V té chvíli ještě netušila, že během své návštěvy Milána už brzy učiní klíčový objev.

Turisté se kochali pohledy ze střechy Il Duoma a nestačili žasnout, ale Maria Pelatiová seděla bez hnutí v koutku, jako jedna z 2245 mramorových soch, které zdobily katedrálu. Normálně by se vmísila do davu a obdivovala by věže, které se tyčily vysoko nad ní, nebo by se pozastavovala nad tím, proč stavba trvala 511 let. Avšak tohle odpoledne normální nebylo.

Když asi hodinu přemýšlela nad svitkem, vybředla z tranzu a uvědomila si, že pot se z ní jen řine. Aby se ochladila, sklouzla po třicetistupňové břidlicové střeše k portálu u jedné z věží, ale vánku ani stínu se nedočkala. K čertu s tím, pomyslela si. Za objev svitku nejspíš skončím v pekle, a tak dokud ještě můžu, mohla bych si sednout někam, kde mají klimatizaci.

Maria procházela kolem řady detailně vyvedených soch, které zpodobňovaly směsici svatých, rytířů a hříšníků v nejrůznějších pózách. Přestože to byly mistrné ukázky sochařství, žádná z nich neupoutala její pozornost, dokud se nepřiblížila k té poslední, majestátně vyhlížejícímu muži ve vlající tóze. Ta protáhlá křivka jeho rtů. Ten bezstarostný třpyt v očích. Ta arogantně vystouplá čelist. Ten domýšlivý úsměv na…

„Panebože!“ vyhrkla. „Smějící se muž!“

V ohromení nad svým objevem nejprve uvažovala, že hned poběží za doktorem Boydem. Ale pak si uvědomila, že si neopatřila podrobné informace, na nichž by Boyd trval, až by se sem vypravili podruhé – a až by výzkum vedl on. A právě tomu se chtěla vyhnout.

Rychle usoudila, že nejvíc se toho o soše dozví, když se dá do řeči s některým z průvodců. Jen na střeše kostela jich bylo několik, a tak se vplížila do skupiny u nejvyšší věže a zaposlouchala se do výkladu. „Věž se tyčí sto dvanáct metrů nad náměstím, což je úžasná výška, když vezmete v úvahu stáří této pozoruhodné budovy. Abyste si utvořili obraz o tom, jak jsme vysoko, pojďme se podívat k okraji střechy…“

Zatímco skupina se vlekla k zábradlí, Maria se přitočila k průvodci, mladému muži věkem něco přes třicet. „Promiňte,“ řekla italsky. „Říkala jsem si, jestli bych vám nemohla položit jednu otázku.“

Stačil mu jediný pohled do jejích tlumeně planoucích hnědých očí a už věděl, že zbytek skupiny si jistě chvíli vystačí sám. „Ano, ehm, jistě. Jen se ptejte,“ odpověděl.

„Díky.“ Maria mu vložila ruku do dlaně a odtáhla ho stranou. „Támhle je socha, která je mi hrozně povědomá. Nemůžete mi o ní něco povědět?“

Průvodce se sebejistě usmál. „Moc rád. Pracuju tady už skoro pět let. Vím tady o tom všechno.“

„Všechno? No to je úžasné. Vždyť katedrála je tak veliká.“

„To mi povídejte,“ chlubil se. „Sto padesát devět metrů dlouhá a osmdesát sedm metrů široká, čili větší než fotbalového hřiště. Vlastně je to třetí největší katedrála na světě.“

„A vy o ní přesto tolik víte? Musíte být moc chytrý.“

Průvodce se rozzářil. „Na kterou sochu jste se chtěla zeptat? Znám příběhy o všech.“

Maria mu ukázala na smějícího se muže. „Co mi můžete říct o něm?“

Průvodcův sebejistý úsměv zase rychle zmizel. „O té moc ne. Je to jeden z mála objektů, které stále obestírá tajemství. Když jsem tu začal pracovat, ptal jsem se na ni kurátora místního muzea a ten mi řekl, že je to nejstarší artefakt v kostele, o několik set let starší než ostatní zdejší sochy. A navíc je z jiného druhu kamene než ty ostatní. Většina Il Duoma je z bílého carrarského mramoru, ale tenhle chlap ne. Je z mramoru, který v Itálii nenajdete. Jeho jediné naleziště se nachází u jedné vesničky nedaleko Vídně.“

„V Rakousku? To se mi zdá trochu divné.“

Průvodce souhlasil. „Ještě divnější je umístění sochy. Podívejte se na ostatní sochy kolem. Zdá se vám, že by k některé z nich patřil? Ostatní zachycují zápas prostého člověka na jeho cestě k Bohu, on však ne. Je to všechno, jen ne rolník. Ale někdo z církve se přesto rozhodl dát ho sem na konec řady. Proč to udělali, to opravdu nevíme.“

Maria zavřela oči a vrátila se ve vzpomínkách do katakomb. Ani tam, stejně jako sem, smějící se muž vůbec nezapadal. Nejprve se šklebil uprostřed výjevu zobrazujícího Kristovo ukřižování. Pak na tesané kamenné truhlici, v níž nalezli Tiberiův svitek. A nyní se z nevysvětlitelného důvodu objevil na Il Duomu.

Ten muž měl prostě ve zvyku ukazovat se tam, kde nepasoval. Ale proč? Nebo lépe, kdo to byl?

„Ještě jedna otázka, než vás propustím. Máte nějakou teorii, kdo by to mohl být?“

Průvodce pokrčil rameny. „Jediná nápověda, kterou jsem objevil, je písmeno na jeho prstenu.“

„Písmeno? Jaké písmeno?“

Průvodce ukázal na ruku sochy. „Tady zespodu ho pořádně neuvidíte. Loni si toho všiml chlápek, který sochy čistí. Přesto stále nevíme, jestli to má být iniciála poddaného, nebo umělce – a možná ještě někoho úplně jiného.“

„A co je to za písmeno?“ zeptala se. „A, B, C?“

„Písmeno P, jako Pavel.“

Nebo Paccius, pomyslela si Maria. Nadšena tou možností políbila průvodce na obě tváře. „Děkuju vám! Moc vám děkuju! Přesně to jsem doufala, že řeknete.“

„A co to má znamenat? Proč?“

Ale Maria neodpověděla, neboť už s tou dobrou zprávou uháněla za doktorem Boydem. Věřila, že právě objevila důkaz o totožnosti smějícího se muže.

29

Nick Dial rozepnul svůj kufřík a opatrně vyndal jeho obsah. Uvnitř měl přenosnou nástěnku, kterou mezitím zaplnil množstvím fotografií, poznámek a map.

Jakmile ji vyvěsil na libyjské policejní stanici, přemýšlel, co by ještě přidal. Určitě některé snímky Nárájana. Možná i několik detailů zkrvaveného oblouku. Kromě toho musel začít určovat souvislosti s Jansenovým případem, zdůrazňovat podobnosti, ať už by se jevily sebevíc absurdní. Ze zkušenosti věděl, že z těch nejnesmyslnějších se často vyklubou ty nejužitečnější.

Při pohledu na Jansenovu stranu tabule si ze všeho nejdřív všiml neposkvrněné kůže. Proč druhou oběť tak krutě týrali, že jí rozsekali záda na cáry, a první nechali nedotčenou? Docházel jim s Jansenem čas? Vylekalo je něco? Nebo to mělo klasický průběh, který Dial zažil už několikrát předtím – čím víc obětí, tím víc vrahovi vzrůstalo sebevědomí?

Nebo to možná se sebevědomím nijak nesouviselo, pomyslel si Dial. Možná to mělo co do činění s náboženstvím, s něčím, co přehlížel. Jen pro klid duše si řekl, že zavolá Henrimu Toulonovi z ústředí Interpolu, aby mu poskytl další podrobnosti o Kristově smrti.

„Henri,“ řekl Dial. „Jak se cítíš po prohýřené noci?“

Toulon malátně odpověděl: „Jak víš, že jsem pil? To už seš zpátky ve Francii?“

„Ne, ale ty přece chodíš každý večer pít.“

„Oui, to je pravda.“

„A měls čas kouknout se na tu věc se Shakespearem, co jsme probírali posledně?“

Toulon přikývl, až mu ohon na hlavě poskočil jako střapec. „Jo, a přišel jsem na to, že je to nesmysl. Nic víc než falešná stopa, která tě má odvést od pravdy.“

„Doufal jsem, že to řekneš. Něco mi říkalo, že se mám zaměřit na náboženskou stránku případu, a to teď taky dělám. Vůbec by se mi nehodilo, kdyby do hry vstoupil ještě Hamlet.“

Toulon se usmál a strčil si mezi rty nezapálenou cigaretu. „Bylo tam ještě něco?“

Dial upřel zrak na fotografie z Nárájanovy pitvy. „Jen jedna další věc. Zdejší oběť je jiná než ta v Dánsku. Myslel jsem, že bys k tomu mohl mít nějaký teorie, co?“

„A co je to za rozdíly?“

Dial přejel ukazováčkem po stopách na Nárájanově krku. „Tahleta byla zmlácená nějakým druhem biče. Hodně ošklivě. Našli jsme víc krve než kůže.“

„Oběť byla zbičovaná?“

„Jo. Jak přesně se to říká v Bibli?“

„V Janovi, kapitola 19., verš 1., se dočteš: ‚Tedy vzal Pilát Ježíše, a zbičoval jej.‘ Není třeba zacházet do podrobností. Všichni vědí, co to znamená.“

„To jo,“ zamumlal Dial. „A jak ten bič vypadal?“

„Používali flagellum. V latině to znamená bičík, je totiž malý.“

„Na Nárájanových zraněních nic malého nebylo. Úplně mu to rozcupovalo svaly.“

„Toulon přikývl. „K tomu byl taky určený. Flagellum je kožený bič s malinkými kuličkami na konci. Používaly se kosti nebo kovové barbelky, některé měly malé ostny jako ozubené rybářské háčky. A tak s nimi vojáci vytrhávali i kousky masa.“

„Pěkně barbarský.“

„Ale dost běžný. V podstatě se to dělalo proto, aby zločince oslabili a on pak na kříži zemřel rychleji. Je to sice zvrácené, ale vlastně to dělali z milosti.“

Dial nad tou logikou jen zakroutil hlavou. Na těch ranách nic milosrdného nebylo. Pod rozsekaným masem místy prosvítal Nárájanův hrudník. „Jak dlouho mohlo takové bičování trvat?“

„Římský zákon jej omezoval na čtyřicet ran. Většina vojáků končila na třiceti devíti, jednu ránu pod horní hranicí.“

„Další způsob prokazování milosti?“

„Přesně tak. Poté oběti přivázali k ramenům, hned za krk, patibulum – příčný trám kříže.“

„Něco jako činku, že?“

„Jo, ale mnohem těžší, než je ta, se kterou cvičíš v posilovně. Tahle mohla mít tak pětapadesát kilo.“

Dial si zapsal do zápisníku cca 55 kilogramů. „A pak co?“

„Pak ho musel zanést ke stipes crucis, kolmému trámu, který už byl zaražený v zemi.“

„A ten by vážil kolik?“

„Asi dvakrát víc než patibulum.“

Dial si poznamenal, že celý kříž by byl příliš těžký na to, aby ho unesl jeden člověk. „Jen se chci zeptat, proč umělci zobrazují Krista, jak nese celý kříž místo jednoho trámu?“

„Protože to vypadá dramatičtěji. I Mel Gibson použil ve svém filmu celý kříž, přestože by bylo fyzicky nemožné, aby ho Kristus po zbičování unesl. I tak cestou na Golgotu třikrát upadl.“

„To je pravda! Na to jsem zapomněl. A ruce měl uvázané, že? Takže pádu by nemohl zabránit. Dopadl by tváří na zem.“

„To nepochybně. Mnozí na tento fakt taky poukazují, když vysvětlují zohyzdění tváře na Turínském plátně. Z toho obrazu je jasně patrné, že oběť měla přeražený nos.“

Dial zakroutil hlavou nad směrem, kterým se jeho případ ubíral. Nacházel se v Libyi, pracoval na případu z jedenadvacátého století, a přitom se bavili o ukřižování, Turínském plátně a poranění Kristovy tváře jako o věcech, které jsou pro vyšetřování důležité. A co na tom bylo nejzvláštnější, ony opravdu byly. Nejen důležité, ale zásadně důležité. Konečně objevil význam Jansenova rozbitého nosu. Možná to nebyla nehoda. Možná to udělali proto, aby vypadal více jako Kristus.

„Máš ještě něco, Nicku? Mám už hroznej nikotinovej absťák.“

„Ještě poslední věc. Co víš o historii ukřižování?“

Toulon olízl cigaretu, aby ji alespoň ochutnal. „Údajně ho vymysleli Peršané, kteří to předali Kartagincům, a ti pak Římanům. Většina lidí si myslí, že ukřižování vynalezli Římané, ale ti ho jen zdokonalili. Byli v tom tak zběhlí, že se sázeli, jak dlouho oběť vydrží, než zemře, a to prosím podle počasí, věku a množství potravy, kterou předtím pozřela. ‚Pověste je vysoko a pořádně je napněte,‘ říkávali. A pak si na ně vsadili peníze.“

„To se mi zdá dost strašné.“

„Tobě možná. Ale pro ně to bylo nutné zlo v nefér světě. Nejrychlejší a nejúčinnější způsob řešení jejich problémů.“

Dial se nad Toulonovou poslední poznámkou zamyslel. Říkal si, jestli se nejedná o totéž i v jeho stávajícím případě. A pokud ano, jaké problémy se vrazi snažili vyřešit?

O něco později zaklepal na dveře Omar Tamher. Nakoukl do Dialovy kóje v domnění, že ho uvidí pracovat za stolem, a ne chodit sem a tam jako tygra v kleci.

„Mohu?“ zeptal se váhavě Tamher. „Nechtěl jsem rušit –“

„To nic. Když chodím, líp mi to myslí. Asi se mi víc prokrvuje mozek.“

Tamher chápavě přikývl. „Mně to zase myslí líp bez bot… Když mi mezi prsty proudí vzduch.“

Dial sklopil oči a viděl, že Tamher je bosý. „Zajímavé.“

Tamher se zasmál a přistoupil k Dialově nástěnce. „Účel světí prostředky, ne? Vezměte si například tu svoji tabuli s výstřižky. To já bych ji tu nikdy nemohl mít. Je tady tolik slídivých zraků.“

„Kolegové?“

Tamher zavrtěl hlavou. „Armáda.“

Dial nevěděl, co na to říct, a tak mlčel.

„Zdržíte se tu ještě další den, Nicku? Pokud ano, bylo by rozumnější, kdybyste si vzal své materiály do hotelu. Nikdo neví, co by se mohlo ztratit, kdybyste je tu nechal přes noc.“

Dial kývl, že vzkaz mezi řádky přečetl. Přístup mu zaručovala dohoda Interpolu s Libyí, což ale neznamenalo, že je tu vítán. „Vaší rady si cením.“

Tentokrát zůstal zticha Tamher.

„Jen se chci zeptat, kdybych musel odjet dnes večer, byl byste ochoten mě průběžně informovat?“

Tamher kývl. „Pokud budete ochoten mi tu laskavost opětovat.“

„Jistě.“

Tamher mu chtěl říct, že za tím nebylo nic osobního, že jen chránil svého nového přítele před libyjskou vládou. Ale Dial mu dal kývnutím hlavy na srozuměnou, že chápe. Nemuseli si nic vysvětlovat. Nick Dial byl Američan, což z něj činilo nejmilovanějšího i nejnenáviděnějšího savce na světě, podle toho, kam se zrovna vypravil a ve kterém dnu týdne.

To byl také jeden z důvodů, proč při práci používal přenosnou nástěnku. Zaručovala mu větší pružnost a umožňovala v případě potřeby okamžitě odjet. Přesně jak se stalo později té noci.

30

Doktor Boyd věděl, že Maria se do knihovny nakonec vrátí. Jen si dělal starosti, v jakém mentálním stavu. Vzpomněl si, jak se cítil těsně poté, co svitek přeložil – být vrahem svého vlastního náboženství není dobré pro duši – a věděl, že Maria se musí vypořádávat se silnějšími emocemi, protože je mnohem pobožnější než on.

Ale zároveň si uvědomoval, že nemá čas provádět ji její duchovní krizí, neboť v jeho rukou spočíval osud samotného křesťanství. To znamenalo, že musel Mariu vypudit z hlavy a soustředit se na problém světové důležitosti: Co má udělat se svitkem?

Ale než si tu otázku stačil zodpovědět, do konferenční místnosti vpadla Maria.

„Professore,“ vybreptala, „nebudete věřit, co jsem právě viděla!“

Boyda její nadšení zaskočilo, a proto jí mlčky pokynul, ať se posadí. Takovou Mariu nečekal. Předpokládal, že se do knihovny vrátí schlíplá pod tíhou viny, ne rozjařená jako nějaká fanynka. „Jste v pořádku? Nedošlo u vás k nějakému zhroucení?“

„Cože? Ne. Žádné zhroucení se nekonalo. Proč se mě na to ptáte?“

„Totiž, jste tak šíleně veselá, a…“ jeho slova vyzněla do ztracena.

„A co? To se nesmí?“

„Jistěže smí, Ale když jste odsud odcházela, k extázi jste měla daleko.“

„A z dobrého důvodu. Odcházela jsem odsud bez naděje, ale vracím se s obnovenou vírou. Našla jsem nový důkaz, který by mohl být v rozporu s tím, co víme.“

„Nový důkaz?“ zeptal se hlasem prostoupeným pochybností. „A kde jste ten nový důkaz objevila?“

„V Il Duomu,“ odpověděla. „Zašla jsem si do katedrály, abych trochu zpytovala duši. Říkala jsem si, že když už chci rozjímat o Bohu, lepší místo bych v Miláně nenašla. No a byla jsem nahoře na střeše a potila se v tom strašném žáru, když jsem ho uviděla.“

„Vy jste uviděla Boha? Kolik stupňů tam nahoře bylo?“

„Ne Boha! Boha jsem neviděla. Viděla jsem smějícího se muže.

„Ještě jednou mi dovolte se zeptat: Kolik tam nahoře bylo stupňů?“

„Nebyl z masa a kostí. V Il Duomu jsem spatřila sochu smějícího se muže!“

„Moment. To myslíte vážně?“

„Ano, naprosto. Náš přítel z katakomb je na střeše milánské katedrály.“

„Cože? Ale to nedává žádný smysl. Katedrálu nepostavili staří Římané. Pokud mě paměť neklame, byla postavena někdy ve čtrnáctém století.“

„Počkejte, to není všechno,“ usmála se Maria. Libovala si v tom, že může poučovat svého učitele. „Smějící se muž měl v prstenu vyryté písmeno. Není žádná záruka, že je to doopravdy jeho iniciála, ale je tu podle mě slušná šance, že to tak je.“

„Jaké písmeno?“ zeptal se Boyd. „Nebylo to P?“

Maria přikývla, napůl zklamaná, že si to Boyd dokázal dát dohromady. „P je Paccius, že?“

Boyd zvedl ruku, aby ji umlčel. „Možná, ale jisté to není. Nesmíme dělat unáhlené závěry. Než pokročíme dál, musíme najít přesvědčivý důkaz.“

„Ale no tak, professore, kdo jiný by to mohl být? Tiberius nařídil Pacciovi, aby v Judeji uskutečnil jeho plán, a my máme svitek, který to dokazuje. Později, v témže roce, Paccius zcela zmizel z análů římské historie. To nemůže být shoda náhod. Říkám vám, Paccius musí být smějící se muž. Prostě musí.“

Boyd si zamnul oči a nad její teorií se zamyslel. Všechno, co říkala, dávalo smysl, všechno, až na jednu věc. „Mario, nechci vám kazit náladu, ale tahle zpráva o Pacciovi jen více přitěžuje Kristu. Znamená to, že Paccius svitek vyzvedl a vypravil se do Judeje, aby spiknutí zrealizoval. Dále napovídá, že výsledky byly tak dobré, že Tiberius cítil povinnost postavit na jeho počest svatyni pod Orvietem.“

„To je pravda,“ připustila. „Přesto si myslím, že jste to vy, kdo nevidí širší obraz, ne já. Odcházela jsem odsud zoufalá a deprimovaná, plná pochybností o Bohu, Kristu a všem, v co jsem věřila. Abych si dala dohromady myšlenky, šla jsem do nejbližšího kostela, který jsem uviděla, abych hledala útěchu v domě Božím. Doufala jsem, že najdu něco, cokoli, co by mě z osobní krize vyvedlo. A hádejte co? Dostala jsem obří díl naší skládačky. Mně povídejte něco o tom, že cesty Páně jsou nevyzpytatelné! Santa Maria! Už nikdy o Bohu nezapochybuji.“

Hleděla na Boyda a všimla si, že jeho oči jsou stále plné pochybností.

„Já vím, vy si teď myslíte, že jsem blázen a že to vše je jen shoda náhod. Ale já upřímně věřím, že mi tím Bůh chtěl sdělit, abych vytrvala v hledání, ve svém pátrání, a abych se ho nikdy nezříkala. A v hloubi srdce vím, že když vytrvám, pak bude všechno v pořádku.“

I po několika minutách se Maria pořád nechávala unášet objevem, který učinila v Il Duomu. „Víte, mně je naprosto jasné, že jsme na něco narazili. Chci říct, že ten historický důkaz jako takový je ohromující. Když k tomu připočteme ještě ty pokusy zabít nás, ty lži v novinách a tu sochu v katedrále, máme tu prvotřídní spiknutí.“

Boyd na ni pohlédl a upřel své modré oči na její tvář. Zvláštní dívka, pomyslel si, v jedné chvíli tak bohabojná, ve druhé vzpurná a vzdorovitá. „Přesto si myslíte, že je to všechno lest.“

„Všechno ne,“ zdůraznila. „Věřím, že jsme objevili katakomby a svitek. Ale nevěřím, že Ježíš byl podvodník. To první jsem ochotná při troše důkazů akceptovat, ale když jde o mé náboženství, potřebuji důkazů mnohem víc, aby mě přesvědčily, že se mýlím.“

„Abych pravdu řekl, byl bych zklamán, kdybyste zaujala jiný postoj.“

„Opravdu?“

„Ano. Musíte mít na paměti, že od doby napsání našeho svitku uběhla dvě milénia a mezitím došlo k několika veledůležitým událostem, věcem, které Tiberius nemohl předvídat. V každém případě doufám, že si při našem hledání důkazů zachováte otevřenou mysl. Jakmile shromáždíme všechny informace, můžeme si sednout a skládat hypotézy o tom, co se před dvěma tisíci lety doopravdy stalo. Pak se můžeme společně potýkat s následky. Souhlasíte?“

„Souhlasím!“ odvětila Maria, bez sebe nadšením, že Boyd její postoj pochopil. „Tak pojďme na to.“

Za použití důkazů, které již měli, si načrtli časovou přímku, aby se pokusili zjistit, jak do sebe všechny dílky jejich teorie zapadají.

32 n. l.

Tiberius tuší, že mezi otroky z Judeje se schyluje k povstání | Dokazuje orvietský svitek
Tiberius plánuje, jak z toho vytěžit | Zmíněno v orvietském svitku
Tiberius posílá zprávu Pacciovi do Británie | Dokument nalezený v Bathu
Paccius se vrací do Říma a zapojuje se do spiknutí | Paccius = smějící se muž???Paccius = smějící se muž???Paccius = smějící se muž???

33 n. l.

Paccius přichází do Judeje, aby spiknutí uskutečnil | Toto nebylo ověřeno
Paccius využívá své moci, aby zmanipuloval Ježíše | Stalo se takhle? Nutný důkaz
Ježíš se v očích mas stává mesiášem | Jakou roli v tom sehrál Paccius?
Tiberius využívá Ježíšovy moci k financování říše | Jak je tohle možné???

34-37 n. l.

Paccius mizí ze scény; už o něm nejsou žádné zprávy | Historická záhada
Tiberius vyrovnává rozpočet říše | Potvrzují historické zápisy
Tiberius se stává mentálně labilním; před Římem dává přednost ostrovu Capri; zvěsti o špinavých intrikách v souvislosti s jeho smrtí | Umírá roku 37 n. l. (zadušen římským vojákem?)Umírá roku 37 n. l. (zadušen římským vojákem?)Umírá roku 37 n. l. (zadušen římským vojákem?)Umírá roku 37 n. l. (zadušen římským vojákem?)

Boyd řekl: „Pokud počítám správně, Tiberius napsal tento svitek asi osm měsíců před smrtí Krista. To by Pacciovi dávalo dostatek času, aby si ho přečetl, vrátil se do Říma a odešel do Judeje, aby začal plnit svoji misi.“

„Ať už ta mise byla jakákoli,“ řekla Maria a pokračovala: „Nedává mi však smysl, proč Tiberius pokládal Judeu za tak důležitou oblast? Nejspolehlivějším zdrojem potravy pro Itálii byl díky svému zemědělství Egypt a hlavním dodavatelem kultury Řecko. Ale Judea? Nebylo tam nic než písek a rozhněvaná populace.“

Boyd se nad jejími slovy zamyslel. „Pokud právě tohle nebyl důvod. Co když si Judeu vybral proto, že byla tak zatraceně problematická? Řekl si, že pokud dostane do latě Ježíše, abych tak řekl, pak zbytek impéria bude hračkou.“

Maria se zamračila: „Chcete říct, že Judea byla jakousi zkušební zónou?“

Boyd kývl, se svou teorií očividně spokojený. „Sice pořád potřebujeme ověřit Pacciovu přítomnost v Judeji a čeho chtěl v konečném součtu dosáhnout, ale jinak si myslím, že to zní rozumně. Vám ne? Nyní jen zbývá vyplnit několik mezer v našem diagramu.“

„Ale pár těch věcí přece víme, ne? Koukněte se tady. ‚Nasyťme jejich hlad jídlem, které sami vybereme, dovolme jim hodovat a slavit příchod jejich spasitele… neboť my budeme vědět, že je to pouze pěšec, kterého jsme vyzvedli na úroveň Jupitera.‘ To značí, že Tiberius chtěl pro Jeruzalém vytvořit falešného boha. Vlastně mu šlo o to, aby uvěřili, že mesiáš už přišel.“

„Jistě, má drahá, to je přece jasné. Ale jak toho chcete dosáhnout? Když budete číst dále, Tiberius říká: ‚… mezi Židy nesmí vzniknout sebemenší pochybnost; musí být na vlastní oči svědky Božího aktu, činu tak magického, tak mystifikujícího, že budoucí generace budou navždy opěvovat jeho nádheru…‘ To značí, že chtěl zinscenovat něco veřejného, něco, co by smazalo skepticismus i u těch nejzarytějších cyniků.“

„Něco jako zázrak, že?“

„Nebo přinejmenším velmi působivý magický trik. Mějte na paměti, jak zní definice zázraku: je to událost, která odporuje zákonům přírody, něco, co je pokládáno za akt Boží. A já mám takový pocit, že Římanům v tom nebesa nebyla nápomocná.“

„Co říkají historické záznamy? Pokud Tiberiova lest doopravdy vyšla, musí o tomto ‚zázraku‘ existovat záznam někde v biblickém folkloru.“

„O tom jsem už přemýšlel, má drahá, ale zprávy o Ježíšově životě se tak různí, že je nemožné oddělit fakta od fikce. Jen v evangeliích se hovoří o šestatřiceti zázracích, od proměnění vody ve víno v Káni až po chození po vodě na jezeře Genezaretském. A já si myslím, že žádný z těchto zázraků neučinil dojem, ve který Tiberius doufal.“ Boyd zavrtěl zmateně hlavou. „Navíc si musíme uvědomit, co vlastně Nový zákon je. Je to propaganda, která měla lidi obracet na křesťanství, ne kniha faktů, která byla napsána rukou Boží… To by uznal i papež.“

Maria věděla, co Bible je a co není, ale v Boydově hlasu zaznívalo něco, díky čemuž jeho vysvětlení vyznělo drsně, bez ohledu na přesnost. Stačilo si vzít například evangelia. Věděla, že spisy Matouše, Marka, Lukáše a Jana detailně líčí Ježíšův život, přičemž většina křesťanů věřila, že tyto texty jsou neomylné.

Lidé si však neuvědomovali, že Janovo evangelium se neshoduje s ostatními hned v několika důležitých událostech Kristova života, což znamenalo, že velké části evangelií musí být špatně, protože si navzájem protiřečí. Navíc také věděla, že mnozí dnešní vědci tvrdí (ačkoli někteří raně křesťanští učenci by nesouhlasili), že evangelia Matouše, Marka a Lukáše napsali lidé, kteří se s Kristem nikdy nesetkali, téměř čtyřicet let po ukřižování. To znamenalo, že žádný z jejich spisů není autentickým líčením Ježíšova života. Místo toho se zakládaly na nejrůznějších zvěstech, historkách a zveličeních, které se v náboženských zmatcích tradovaly po dvě generace, než skončily na papíře.

Maria si uvědomovala i to, že čtvrté evangelium, takzvané Janovo, napsal neznámý autor, o jehož věrohodnosti se nic neví, třebaže někteří okrajoví vědci spekulují o tom, že to mohl být Lazar, muž, kterého Kristus údajně vzkřísil z mrtvých. A pokud by to byla pravda, pak jeho verze Kristova života by byla více než zkreslená.

Ale počkat, řekla si. Nemohlo by jim jít právě o tento zázrak?

Zeptala se: „A co Lazar? Ježíš ho přece čtyři dny po jeho pohřbu povolal zpátky mezi živé.“

„Hmmm, připouštím, že na tenhle jsem zapomněl. Řekl bych, že tento typ události by Tiberius mohl mít na mysli, něco, co by bylo nevysvětlitelné. Ale bohužel Lazarův zázrak se nestal na velké scéně jeruzalémské, kde Tiberius chtěl, aby Židé objevili svého Pána. Proto pochybuji, že to byl tenhle zázrak.“

„Dobře, tak mi řekněte tohle: Který z Ježíšových zázraků se v Jeruzalémě doopravdy stal?“

„Abych pravdu řekl, toto kritérium zřejmě nesplňuje žádný z jeho zázraků. Žádný z nich neměl šmrnc, ve který Tiberius doufal.“

„Jak to myslíte?“

„My stále něco přehlížíme. Musíme se v tom šťourat pořád dál, dokud neobjevíme nějaký fakt, ať významný nebo triviální, který by naši hypotézu podpořil.“

Frustrovaná Maria se svezla na židli. „To nezní moc slibně, pane. Je přece hodně míst, kde můžeme hledat. Bylo by to o hodně snazší, kdybychom měli nějaké ponětí, kde začít.“

„To je pravda, ale takhle se věci nemají. Nic vám nespadne přímo do klína ani vám nic neleží přímo před očima a nečeká, až si toho všimnete. Takhle to v naší branži nechodí.“

Ale v tomto případě se Boyd mýlil, neboť odpověď, kterou hledali, měli na dosah. Ve skutečnosti ležela na stole před nimi.

31

Grand Hotel Reale, otevřený ve 30. letech, býval nejelegantnějším hotelem ve městě. Dnes jsou ručně malované fresky, které kdysi zdobily jeho vestibul, ušpiněné od otisků prstů, nikotinových skvrn a kvůli zanedbání údržby. Payne si všiml, že i fasáda hotelu je vybledlá, když s Jonesem spěchali podél budovy k zadnímu vchodu. Za několik minut už byli v Barnesově pokoji, s ponožkami na rukou, aby nezanechali otisky prstů. Netrvalo dlouho a našli něco zajímavého.

„Vida, vida, vida,“ zvolal potichu Jones. „To se podívejme, co tu máme.“

Payne se otočil a viděl, že Jones klečí na podlaze a v ruce drží devítimilimetrovou berettu. Jones napřed zkontroloval pojistku, pak si strčil hlaveň pod nos a přičichl k ní, aby zjistil, jestli se z ní v poslední době nestřílelo. „Našel jsem ji pod postelí,“ řekl. „Zdá se čistá.“

„Ta zbraň, nebo ponožka?“

Jones nechal otázku bez povšimnutí a podal Payneovi zbraň. „Ale říkám si, na co ji měl?“

Payne ji vzal do své ponožky na ruce. Rázem vypadal jako účinkující na nějakém zvrhlém loutkovém představení, který se chystá zabít žabáka Kermita. „Kdoví? Cestoval sám po cizí zemi. Možná si ji vzal kvůli ochraně.“

Jones pokrčil rameny a pokračoval v prohlídce pokoje.

„Když už mluvíš o ochraně, tak já si tu berettu půjčím. Čistě pro případ.“

„Já jsem pro. Ale nechci vidět, že si půjčuješ jeho hodinky nebo peněženku. Přišli jsme si sem pro jeho film a nic jinýho.“

Payne kývl. Probíral se Barnesovým kufrem, který byl plný košilí, šortek a nejrůznějších toaletních potřeb. „A až jeho film najdeme, co budeme dělat?“

„Odejdeme. Z nějakýho důvodu se mi to tady moc nelíbí.“

Payne s úsměvem zvedl do výše igelitovou tašku na zip a zachřestil jí. „Pokud je to ono, tak pojďme.“

Hodil tašku Jonesovi, který si prohlédl tři plastové válečky na pětatřicetimilimetrový film. „Budeme-li mít štěstí, jeden z nich nám ukáže místo včerejší nehody.“

„A pokud ne, možná uvidíme Donalda, jak se sluní v tangách.“

„Panebože, jen to ne. Za to by nám CIA rizikovej příplatek nedala. Vůbec si myslím, že nám daj pěkný… do hajzlu!“

V Payneově tváři se objevil zmatený výraz. Zkoušel si představit, co pěkného by jim asi CIA mohla dát na toaletu. „Co jako? Myslíš si, že –“

Do hajzlu! Sotva Payne uslyšel ten zvuk, už věděl, o čem Jones mluvil. Byl to zvuk klíče zasouvaného do zámku a vrzavé otáčení kulové kliky.

„Do hajzlu!“ zopakoval Jones. „Jsme v hajzlu! Jsme v hajzlu!“

Payne rychle zhodnotil situaci a postrčil Jonese ke dveřím, aby je zablokoval. Sám zatím pátral v místnosti po něčem, čím by je zabarikádoval, po nějakém masivním kusu nábytku, který by návštěvníky zadržel venku – alespoň do doby, než vymyslí něco jiného.

„Postel,“ vyhrkl Payne. „Přirazíme k nim postel“

Přenesl se skokem přes matraci a začal postel sunout ke dveřím, ale ukázalo se, že to jde mnohem hůře, než se zdálo. Nohy postele se zarývaly do dřevěné podlahy jako pařáty a strašně vrzaly, jako když škrábe deset tisíc nehtů po školní tabuli.

„Polizia!“ křikl jeden z mužů v chodbě. A zabušil do dveří s takovou silou, že Jones ty vibrace cítil až v hrudi. „Aprire!“

„Víme, že jste tam!“ zvolal další hlas anglicky. „Otevřete, nebo zámek rozstřelíme!“

Jones vytřeštil oči, div mu nevypadly z důlků, když si uvědomil, že stojí s rozkrokem na úrovni zámku. V zoufalství zakřičel: „Jestli vystřelíte, schytá to rukojmí.“

„Rukojmí?“ zašeptal Payne. „Přestaň je dráždit a pojď mi pomoct.“

Jones přešel přes místnost a pomohl Payneovi povalit na bok starožitný prádelník, který zaklínili mezi pelest postele a nejbližší zeď. Dveře by teď neotevřeli jinak než dynamitem, což Jonese poněkud znepokojilo.

„Skvělý!“ zavrčel. „Teď se nedostaneme my ven a oni dovnitř.“

„Ale jistěže se dostaneme ven. Uklidni se. Nepropadej panice.“

Ale Jones nebyl jediný, komu docházela trpělivost. I policisté už toho začínali mít dost, jak se ukázalo, když udeřili do dveří nějakým provizorním beranidlem. Rána se rozlehla místností jako výstřel z historického kanonu, ovšem barikáda vydržela.

„Co teď?“ zeptal se Jones. „Dveře jsou naše jediná cesta ven a oni je maj pod kontrolou.“

Prásk!

„Neboj, těma dveřma nepůjdeme. Půjdeme tudy.“

Jones se podíval za Payneovým ukazováčkem a uvědomil si, že ukazuje na vitrážové okno v koupelně. „To nepůjde, Jone. Na to jsme moc velcí. Hlavně ty s tou tvou tlustou prdelí.“

Payne si okno chvíli prohlížel. „Mám velmi dobrou prostorovou představivost a dospěl jsem k závěru, že se tam vejdeme. Včetně mý prdele.“

Prásk!

„To nepůjde,“ zopakoval Jones. „A krom toho, máme společnost.“

Jones ukázal na okno, za kterým se něco mihlo. Stín ve tvaru lidské hlavy. Někdo se pokoušel do místnosti nahlédnout. Někdo, kdo je chtěl vylekat k smrti.

„Žádnej problém,“ prohlásil chvástavě Payne. Pak se bez výstrahy vrhl k oknu a ve skoku před sebe vykopl nohy, jak se to naučil při lekcích bojového umění. Sklo se roztříštilo a vzduchem se rozlétly barevné střepy jako při výbuchu továrny na kuželky. Policista na druhé straně ochutnal sklo a Payneovu botu. Svou tváří však zbrzdil jeho let a zabránil mu proskočit oknem ven. Payne se vzápětí zřítil na dlážděnou podlahu, uprostřed melodicky cinkajícího skla.

Jones k němu přiběhl a se smíchem řekl: „Sakra, Jone, na těch dopadech musíš ještě zapracovat.“

Payneovi chvíli trvalo, než popadl dech. „Asi máš pravdu.“

„Jen se chci zeptat, proč jsi to okno nevyrazil kancelářskou židlí?“

Payne se posadil a setřepával si sklo z vlasů. „Rodiče mě každej týden vláčeli do kostela a já tam seděl a říkal si, jaký by to bylo, kdybych proskočil tím vitrážovým oknem a utekl na svobodu. Nikdy jsem neměl šanci zkusit to, až teď.“

Prásk! Úder beranidla je vrátil zpátky do reality.

Rychle prolezli oknem a přes omráčeného policistu a nějak se jim podařilo dostat se až k autu, aniž je někdo spatřil. Payne čekal, až Jones odemkne vůz, a přitom si všiml, že asi na dvaceti místech krvácí – většinou ze škrábanců na rukou a nohou. Náhle se mu jeho sen o proskočení vitrážovým oknem nezdál být tak úžasný.

„Prokaž mi laskavost a zastav mi u prvního obchodu na cestě. Potřebuju si dát pár náplastí.“

„Žádnej problém. Cestou do Perugie bychom měli míjet spoustu obchodů.“

„Do Perugie? Proč do Perugie?“

„Jo, já jsem ti to neřek? Když ses na autobusovým nádraží poohlížel po mapách, já jsem zjistil, kam měl namířeno Boyd. Ten chlap za přepážkou věděl přesně, o kom mluvím, ještě než Jsem mu ukázal fotku. Jako kdyby tu otázku slyšel už postý.“

„A?“

„A Boyd měl namířeno do Perugie, menšího městečka asi dvě hodiny jízdy odsud.“

Asi pětadvacet kilometrů za Orvietem přijeli k čerpací stanici, kde měli zdravotnické potřeby, které Payne potřeboval. Odešel na toaletu, aby si vymyl rány, a Jones šel zatím do obchodu, aby koupil několik obvazů, náplastí a dalších věcí. Pět minut na to vcházel na pánské toalety, s lékárničkou a výtiskem místních novin.

„Pospěš si,“ řekl Payneovi. „Musíme se někam podívat.“

„Zpátky do lochu?“

Jones zavrtěl hlavou a podával mu noviny. „Na další místo nehody.“

Payne pohlédl do zrcadla a pokusil se přečíst titulek. Ale zabránily mu v tom dvě věci. Za prvé ho viděl obráceně, takže článek vypadal, jako by vyšel v čísle Dyslexie dnes. A za druhé to bylo napsáno italsky.

Přesto vše pochopil z fotografií na titulní straně. Znáte pořekadlo Jeden obrázek vydá za tisíc slov? Nuže, tyto fotografie vydaly za milion, protože byly detailní. Skutečně detailní. Byl to typ snímků, ze kterých by se pozvracel i řezník. Většinou ukazovaly ohořelou kostru autobusu, ale Payne zahlédl i několik rukou a nohou, trčících v nepřirozených úhlech z vraku. Spatřil také hlavu přimáčklou k zemi masivním kovovým panelem. Alespoň si myslel, že je to hlava, ale nemohl to říci jistě, protože kůže a vlasy se na lebce rozpustily, takže vypadala jako umrlec po spuštění do vulkánu.

Všechno, co viděl – lidi i věci lidské výroby – bylo tmavě černé.

Payne se zhluboka nadechl, neboť cítil, jak se mu bouří žaludek. „Nech mě hádat. Boydův autobus?“

Jones neodpověděl. Hněv a odhodlání v jeho tváři mluvily za něj.

32

Jedním z hlavních nedostatků využití espressa jako zdroje energie je jeho nepříznivý vliv na močový měchýř. Alespoň to si Maria Pelatiová říkala, když už podruhé za hodinu musela na toaletu v prostorách knihovny. Jakmile vykonala svoji potřebu, zamířila k dlouhé řadě umývadel. A v té chvíli se ze zadní kóje vynořil robustní vetřelec. Popadl ji, zakryl jí rukou ústa a přimáčkl ji k vykachlíkované zdi.

„Ani muk,“ pohrozil italsky. „Jasný? Ticho!“

Normálně by Maria reagovala rychle. Kousla by muže do ruky, dupla by mu na nohu a zaječela by. Ale v tomto případě se rozhodla nedělat nic. Nevěděla jistě proč – možná za to mohla jeho gesta nebo její vlastní instinkt – ale měla pocit, že ten muž jí ublížit nechce. Bylo to zvláštní, ale cítila, že jí přišel pomoct.

„Když mi slíbíte, že budete zticha, pustím vás,“ řekl. „Jinak musíme zůstat takhle.“ Několik napjatých vteřin na ni hleděl a čekal, jak se rozhodne. „No tak, budete hodná?“

Maria kývla.

„Dobře,“ zabručel a odtáhl ruku. „Doufám, že jsem vás nevyděsil, ale potřeboval jsem s vámi okamžitě mluvit. V soukromí.“

„Potřeboval jste mluvit se mnou? Proč?“

„Proč? Protože vám hrozí veliké nebezpečí.“

Nebezpečí. To slovo způsobilo, že se jí v hlavě promítlo posledních několik dní. Napřed nálet helikoptéry, pak sesuv kamení a poté křik obětí v autobuse, snažících se uniknout smrti. A pak odporný zápach spáleného masa, když jejich snahy vyzněly nadarmo.

„Kdo jste?“ zeptala se. „Kdo vás za mnou poslal?“

Přes rty se mu mihl hořkosladký úsměv. „Vy si mě nepamatujete, že? Jsem ten hlídač, který vás pouštěl do knihovny, ten, se kterým jste flirtovala.“

Maria zrudla rozpaky. „To jste vy? Myslela jsem, že nosíte uniformu.“

Hlídač přikývl, očividně rád, že se rozpomněla. „Směna mi skončila před hodinou. A vy máte štěstí, že skončila, protože tehdy jsem si uvědomil, jaké nebezpečí vám hrozí.“

„Nebezpečí? Jaké nebezpečí?“

„Chcete říct, že nevíte? Na všech kanálech se nemluví o ničem jiném než o muži, který dnes přišel s vámi. Věděla jste, že je hledaný? Pátrají po něm všichni policajti v Evropě.“

Zatraceně! zaklela v duchu. Ale navenek zachovala klid a řekla: „Určitě se mýlíte. Znám ho už dlouho a žádný zločinec to není. Je uznávaný profesor.“

„V televizi ukazovali jeho fotky. Je to jednoznačně on.“

„Dobře,“ připustila, „dejme tomu, že máte pravdu. A co myslíte, že bychom teď měli udělat?“

„Nejde o to, co si myslím, že máme udělat. Jde o to, co jsem už udělal.“

Maria ucítila, jak jí vynechalo srdce. „Co tím chcete říct?“

„Jakmile jsem viděl jeho fotku, vrátil jsem se, abych se ujistil, že tam pořád je. Pak jsem počkal, až se vzdálíte – nechtěl jsem, aby vás zajal jako rukojmí – a zavolal jsem místní policii. Pokud máme štěstí, už ho zatýkají.“

Marie se zmocnila panika. Ještě než si uvědomila, co dělá, už se hnala ke dveřím, aby Boyda varovala, než bude pozdě.

„To je zbytečné. Bez klíče se odsud nedostanete.“

Maria přesto zkusila vzít za kliku. Ale dveře se neotevřely, přesně jak hlídač řekl.

„Nemáte žádné právo mě tu zamykat!“ vykřikla. „Vůbec žádné právo!“

„Ve skutečnosti mám. To já jsem vás pustil dovnitř bez průkazky, takže za vás nesu odpovědnost.“ Muž vykročil ke dveřím, aby ji uklidnil. „jen tu počkáme, než policie odjede, a pak můžeme vše vyřídit. To přece zní rozumně, ne?“

Maria vzdychla. Pak ho obdařila tím nejvřelejším úsměvem, na jaký se zmohla. „Možná máte pravdu. Chci říct, že to všechno je tak matoucí. Jsem tak unavená, že už mi to pořádně nemyslí. Nevím. Možná bude vážně nejlepší tu počkat.“

Hlídač změnu její nálady uvítal kývnutím a popošel k ní, aby ji utěšil. Ale jakmile se přiblížil, Maria ho nakopla kolenem do rozkroku. Byl to úder tak nečekaný a bolestivý, že se hlídač zlomil v pase a dal Marii šanci dorazit ho surovým kopancem do brady. Poté zůstal ležet natažený na podlaze koupelny.

„Ale na druhé straně si říkám,“ dobírala si ho, „že možná raději ne.“

Sebrala mu klíče a běžela varovat Boyda. Za necelou minutu měli všechny své materiály posbírané a opouštěli konferenční místnost. Ale nebyli dost rychlí. Právě dorazila italská jednotka rychlého nasazení a ozbrojení muži vbíhali hlavními dveřmi do budovy. Maria s Boydem se nezalekli a zamířili opačným směrem. Spěchali k zadnímu východu v naději, že proklouznou ven. Když se blížili k ženským toaletám, vyklopýtal z nich ochromený hlídač a pokusil se jim zablokovat cestu.

„Stát!“ rozkázal.

Ale oni neměli chuť ho uposlechnout. Boyd ho praštil první, do hlavy, Tiberiovým bronzovým válečkem, který mu posloužil jako kyj. Maria ho poté přetáhla těžkým latinským slovníkem, který si nesla s sebou, a muž upadl do bezvědomí.

„Panečku, to bylo dobrý,“ chichotal se Boyd.

„Vážně? Dneska jsem ho sejmula už podruhý.“

Ale dobrá nálada je rychle opustila, neboť spatřili několik policistů vcházejících zadními dveřmi.

Boyd se na místě zastavil a řekl: „Jsme v pasti!“

„Ne, musíme jít nahoru.“ Maria ho odvedla k nejbližší schodišťové šachtě a řekla: „Běžte první, já ty hochy zbrzdím.“

„Neblázněte, drahá –“

„Jen běžte!“ nařídila mu. „Po vás jdou víc než po mně. Padejte odsud! Rychle!“

Maria chvíli poslouchala Boydovy kroky a pak se soustředila na vstupní dveře do šachty. Nahmatala hlídačovy klíče a zkusila strčit do zámku první z nich, ale bezúspěšně. S tichým zaklením vyzkoušela druhý, pak třetí a čtvrtý. Pátý pokus jí konečně vyšel a zamkla dveře jen chviličku předtím, než dorazila policie.

„Jóó!“ zvolala nadšeně a začala lézt po schodech nahoru, aby dohonila Boyda. Netrvalo dlouho a našla ho. Čekal na ni na podestě ve druhém patře.

Řekl: „Na všech oknech jsou kovové mříže a přední šachta byla uzavřena kvůli opravě. Tohle je naše jediná cesta, buď nahoru, nebo dolů.“

„Nejsou tu žádné nákladní výtahy?“

„Nic takového. Tahle budova je na výtahy moc stará.“

Maria se zamyslela. „A co opravují?“

Boyd ukázal nahoru. „Střechu. Předělávají střechu.“

„Jo, správně. Všimla jsem si toho cestou dovnitř. Pojďte, mám nápad!“

V přívalu energie vyrazila po schodech tak rychle, že jí Boyd nestačil. Když se nahoře zastavila, viděla, že se musel zadýchaný opřít o zeď, aby nabral dech.

„Jste v pořádku?“ zeptala se.

„Ne-e,“ vybreptal a zalapal po dechu. „Ale přežiju.“

„Víte to jistě? Protože –“

Ze soustředění ji vytrhly hlasy a kroky na schodech pod nimi. Maria na nic nečekala. Pomocí hlídačových klíčů otevřela služební východ na střechu a pomohla Boydovi do dveří ve chvíli, kdy už se mu policisté natahovali po noze. Boyd je nějakým zázrakem odrazil, opět s použitím válečku, kterým praštil prvního policistu do ruky. Maria mu pak přibouchla dveře přímo před nosem.

„Už podruhý jsem vás dostala,“ dobírala si je italsky. „Musíte být rychlejší, pokud chcete chytit ženskou.“

Muži z jednotky rychlého nasazení odpověděli několika jadrnými nadávkami a údery ve snaze rozbít dveře.

„Dobrý bože,“ lapal po dechu Boyd. „Zdají se být hrozně naštvaní.“

„Máte pocit, že už teď se zlobí? Tak počkejte, až jim utečeme. To teprve budou zuřit.“

Boyd se dal do smíchu a díval se, jak Maria leze po šestimetrovém žebříku k padacím dveřím ve stropě a jak něco dělá s kovovým poklopem. Pssssssssss. Kolem vodotěsného lemu to zasyčelo, poklop se otevřel a dovnitř vtrhlo denní světlo, které ji na okamžik oslepilo. Ale jí to nevadilo. Ještě nikdy v životě neviděla slunce raději.

„Je to bezpečné?“ zavolal na ni Boyd z dolní příčle žebříku. „Je vše v pořádku?“

„Vteřinku.“ Maria pátravě obhlížela střechu, ale nic podezřelého neviděla. „Je to dobrý.“

„Díky bohu.“ Boyd vylezl metodickým tempem na střechu a nahoře chvíli popadal dech. Za chvíli se zeptal: „A teď co? To tu budeme jen tak sedět a čekat?“

„Čekat? Jistěže nebudeme čekat! Jdu teď odmontovat šrouby toho žebříku, abychom jim ho vyfoukli, než ho stihnou použít.“

Boyd chvíli zíral na Mariu a pak se sípavě rozesmál. „Víte jistě, že vás policie ještě nehonila? Zdáte se mi docela v pohodě.“

Maria pokrčila rameny. „Kdybyste víc sledoval filmy v televizi, byl byste připravenej na cokoli.“

„Doufám, že vy jste, neboť naše situace je pořád víc než ošemetná… Nebo mi něco tajíte?“

Maria se zasmála jeho ironické poznámce a sebejistě se na něj usmála. „Každý má nějaká tajemství. Že, doktore Boyde?“

Odpojit žebřík a vytáhnout ho na střechu jí netrvalo dlouho. Aby policisty zbrzdila ještě víc, vzala hlídačovy klíče a vrazila je mezi padací dveře a pevný ocelový rám, což byl trik, který pochytila z jednoho filmu s Brucem Willisem.

„To by je mělo zdržet.“

Boyd neodpověděl, ale úsměvem Marii sděloval, že je v pořádku. Jen před pár minutami se bála, že ho trefí infarkt.

„Doufám, že už se cítíte líp, protože teď budete potřebovat všechny síly na to, abyste přežil náš další trik.“

„A co máte v plánu, můžu-li se zeptat?“

Místo odpovědi pomohla Boydovi na nohy a vedla ho na kraj třicetimetrové budovy. „Jestli se na to cítíte, myslím, že bychom mohli skočit.“

„Cože?! Vy si ze mě střílíte?“

Maria ukázala na dlouhou kovovou rouru, která se v sedmdesátistupňovém úhlu svažovala ze střechy a kousek nad zemí přecházela do vodorovné polohy. Byl to skluz, který sloužil k odstraňování nepotřebných materiálů ze stavby. Místo aby dělníci snášeli odpadky po schodech nebo je shazovali z okraje střechy, spouštěli je touto úzkou rourou do kontejneru.

Maria řekla: „Všimla jsem si jí, když jsem šla k Il Duomu. Říkám si, že když udrží cihly a dřevo, měla by unést i nás.“

Boyd na rouru poklepal a snažil se odhadnout, kolik váhy snese. Po několika bleskových kalkulacích si změřil hromadu suti dole u jejího ústí a usoudil, že přistání nebude právě pohodlné.

„Dobře, má drahá, jsem ochoten to zkusit, ale myslím, že bude lepší, když půjdeme každý zvlášť. Nemá smysl tu skluzavku přetěžovat tím, že bychom na ni šli společně.“

„Nemohu než souhlasit.“

„Teď zbývá jen rozhodnout, kdo půjde první. Ve většině případů bych se řídil zásadami rytířství a trval na tom, že dámy mají přednost. Avšak –“

„Skvělé! To mi zní dobře!“

Chytla se obruby skluzu, a než Boyd stačil něco namítnout, vtáhla své štíhlé tělo dovnitř a odstrčila se, aby se rozjela. Pak už následoval rychlý sešup dolů, podobný tomu, jaký absolvují bobisté na zimní olympiádě. Závěr jízdy byl na její vkus trochu drsný – vklouzla nohama napřed do velké hromady dřeva a omítky – ale říkala si, že je to přece jen lepší než druhá možnost: být zastřelena rozlícenou jednotkou rychlého nasazení.

Jakmile se oprášila, pohlédla na střechu a dala Boydovi dvěma vztyčenými palci signál, že je na řadě. Boyd zdráhavě kývl, ještě naposled se nadechl a po jejím vzoru vklouzl do únikového tunelu.

Ve skutečnosti tím jejich dobrodružství teprve začínalo. A ty nejšílenější situace a kousky měly teprve přijít.

33

Jones uměl trochu italsky, a tak si článek o nehodě autobusu mohl přečíst. A ukázalo se, že nehoda to vůbec nebyla. V novinách stálo, že doktor Boyd je víc než jen profesor, padělatel a zloděj. Byl také mistr útěků a expert na výbušniny, který dokázal vyhodit do povětří autobus před nosem půlky policajtů z Itálie, aniž byl zraněn nebo dopaden. To musel být panečku trik.

Článek dále tvrdil, že Boyd sestřelil helikoptéru, unesl první autobus, který jel z města, a pak prchal po venkovské cestě, kterou se policistům podařilo zablokovat. Po krátké patové situaci Boyd odpálil bombu, která zabila všechny kromě něj, a podařilo se mu uniknout dopadení, zatímco stateční policisté riskovali životy ve snaze vytáhnout poraněné pasažéry z běsnícího pekla.

Payne se dal do smíchu, když mu to Jones řekl, protože okamžitě věděl, že je to totální nesmysl. Věděl, že to nejhorší, čeho se může zločinec dopustit, je zabít policistu, protože by tím zalarmoval celou policii v zemi, která by se chtěla stůj co stůj pomstít, i za cenu porušení některých zákonů. Proč? Protože každý policista ví, že pokud jejich sbor rychle neudeří, pak si bude každý punker se zbraní myslet, že může zabít poldu a projde mu to. A další obětí by mohl být jeho partner. Nebo dokonce on sám.

Payne tudíž věděl, že na článku je něco velmi v nepořádku. Nemohlo být řeči o tom, že by se tolik policajtů chystalo obklíčit autobus, který unesl vrah jednoho z nich, a nechali ho uniknout. To ani omylem. Jak tedy Boyd přežil? A navíc, jaký druh výbušniny použil, že dokázal vyhodit do vzduchu autobus a sám v pořádku odejít? Nemohla to být žádná z těch, které Payne znal, a že je znal všechny.

Přesto mu pár věcí táhlo hlavou, když poslouchal podrobnosti týkající se incidentu. Táhly hlavou i Jonesovi, protože trval na tom, aby se rozjeli na místo činu, ještě než se setmí a nic nebude vidět.

Místo leželo necelých patnáct kilometrů od čerpací stanice, kde se Payne umyl a ošetřil. Proto odbočili z dálnice a jeli po venkovské cestě, která nebyla stavěná pro autobusy, natož pro ferrari. Pár kilometrů před místem jim zablokoval cestu dřevěný zátaras. Lemovaly ho květiny, svíčky a několik desítek fotografií, které tu zanechali příbuzní obětí a které tvořily provizorní svatyni. Někteří lidé by takovou scenérii odbyli pokrčením ramen a projeli by kolem, jako by tam stála dopravní cedule nebo poštovní schránka. Avšak Payne mezi ně nepatřil. Jako mladý přišel vinou opilého řidiče o rodiče, a tak upadl v zamyšlení pokaždé, když u silnice spatřil nějakou kytici. Jones to samozřejmě věděl. Vystoupil z auta a zátaras odstranil.

Kdykoli Payne začal myslet na rodiče, od bolesti mu ulevila hudba. K místu nehody to bylo ještě několik minut jízdy, a proto se rozhodl vyzkoušet audiosystém v autě. Jenže uprostřed Apenin našel jen stanice, kde hráli depresivní písně Andrea Bocelliho a Marcelly Belly, což nebylo přesně podle jeho gusta. Přepínal mezi stanicemi a doufal, že najde něco svižnějšího, když na něj od zátarasu začal křičet Jones.

„Vrať to zpátky!“ volal. „Dělej!“

Payne uposlechl. Jen doufal, že po přepnutí na předchozí stanici neuslyší operu. K jeho údivu tam vůbec nezněla hudba, ale drmolení italského hlasatele předčítajícího zprávy. Mohla to být předpověď počasí nebo dopravní zpravodajství. To Payne nevěděl jistě, protože jediná italská slova pochytil ze seriálu Sopranos. Ale ať už to bylo cokoli, viděl, že se to Jonesovi líbí, protože po tváři se mu rozlil úsměv o velikosti vesmírného tělesa. Drmolení pokračovalo ještě dvě minuty, než Jones stereo vypnul a uchránil Payna od mučivých výlevů Pavarottiho nebo jiného tlustého chlapa, který se chystal začít zpívat.

„Tomu nebudeš věřit,“ řekl Jones. „Ale Boyd byl právě viděn v Miláně.“

Payne zakoulel očima. „Jo, na to ti tak skočím.“

„Skutečně, Jone. Právě ho viděli v Miláně. Policajti se ho snažili dopadnout, ale on jim pláchl. Už zase.“

„Moment, to myslíš vážně? A jak se mu to povedlo?“

„Zmizel ze střechy knihovny. A poslechni si tohle: je na útěku s ženskou.“

„Boyd si vzal rukojmí?“

Jones zavrtěl hlavou. „Ne, vzal si partnerku. Jak se zdá, ti dva v tom jedou společně.“

34

Ukřižování v Dánsku nevzbudilo ve Spojených státech žádný rozruch a on nemohl pochopit proč. Vražda měla všechno, co Američané od příběhu obvykle čekají – brutální popravu, známé prostředí a jako oběť vatikánského kněze – avšak vyšel o ní jen krátký článek v Associated Pressu. V USA Today nic, v New York Timesech nic a v National Enquireru taky nic.

Bože, co se to s těmi lidmi stalo? Byli z těch svých hororů a videoher opravdu tak otupělí, že se nestarali o ukřižovaného kněze? Koho by musel zabít, aby si získal jejich plnou pozornost? Toho pitomýho prezidenta?

Uvědomoval si, že to už by zašel příliš daleko. Chtěl upoutat co nejvíce pozornosti, aniž by ovšem spustil celosvětové pátrání. Byl to jediný způsob, jak by to se svými partnery mohl rozhýbat.

Potřebovali pozornost, ne intervenci. Světla ramp bez žáru.

Druhá vražda byla podle něj namířena tím správným směrem. CNN vyslala do Tripolisu a Nepálu zpravodajský tým, aby natočila reakci královské rodiny. Záběry se objevily ve zprávách po celých Spojených státech, a následně vyšly články v devadesáti procentech novin Severní Ameriky, včetně těch největších měst. Nebyly to titulní trháky, v jaké doufali, ale stačily vzbudit pozornost Vatikánu a o to vrahům v prvé řadě šlo.

Hodiny neúprosně tikaly a v sázce bylo mnoho. Nastal čas utáhnout svěrák.

Orlando Pope, ( Pope – papež) pro své příjmení přezdívaný Svatý pálkař, patřil mezi baseballovou špičku. Měl tvrdé odpaly, běhal jako blesk a vůbec dělal vše proto, aby jeho tým vítězil. Zkrátka a dobře, byl typem hráče, po kterém každý klub prahnul.

V sezonní přestávce se dva soupeřící kluby – Boston Red Sox a New York Yankees – mohly přetrhnout, aby Popeho získaly. Získat ho bylo terno samo o sobě, ale ještě víc šlo o to, aby se neobjevil na soupisce druhého týmu. Proč? Protože v baseballu by nenašel dva týmy, které by se nenáviděly víc než Red Sox a Yankees. Hráči se navzájem nenáviděli, fanoušci se nenáviděli. Dokonce i města se nenáviděla.

Bylo to jako Sparta versus Atény, jen místo kopími se bojovalo pálkami.

Přetahování mezi týmy, během něhož vznášely své nabídky, trvalo už skoro měsíc. Deset milionů. Dvacet milionů. Padesát milionů. Sto milionů. A ještě víc. Nakonec Pope podepsal smlouvu s Yankees. A v Beantownu se z něj stal veřejný nepřítel číslo jedna.

Rozpis utkání vyšel tentokrát tak, že mezi sebou se týmy měly utkat až následující víkend v Bostonu. Na začátku sezony je čekala řada utkání v New Yorku a později toho roku měli hrát ještě víc než desetkrát, ale tohle byl zápas, na který se těšili všichni sportovní fanoušci v celé Nové Anglii.

Pope měl přijet do Bostonu a oni mu to chtěli jaksepatří osladit.

Orlando Pope nesnášel popularitu a všechnu tu pozornost, které se mu dostávalo jako nejlépe placené hvězdě ve sportu. Měl to rád na baseballovém hřišti, kde hýřil sebedůvěrou a těžil ze svého talentu, ne však v osobním životě. Vyrůstal ve smíšené rodině původem z Brazílie – otec černoch, matka běloška – což u něj vedlo k problémům se sebehodnocením. Byl černý? Byl bílý? Byl obojí? Nakonec se necítil dobře v žádné skupině, a tak trávil většinu času o samotě. Četl knihy a sledoval filmy v luxusním věžáku, kde bydlel, místo aby si užíval své role hrdiny New York City.

Lidé podle něj působili pouze potíže, a tak se držel od všech stranou, jak to jen šlo.

Uběhlo už čtyřicet minut, co si v Andrew’s objednal pizzu, a kurýr pořád nikde. Pope měl zlost. Koupil si na DVD nejnovější film, Lesson, a chtěl se začít dívat, až ji přivezou. Ze všeho nejvíc nesnášel, když ho někdo rušil u sledování filmu.

Už chtěl do pizzerie zavolat a stěžovat si, když uslyšel zaklepání na dveře. S peněženkou v ruce odemkl a vyhákl řetěz, aniž se podíval do kukátka.

Byla to největší chyba jeho života.

V chodbě stáli čtyři muži. Jiní muži než v Dánsku nebo Libyi. Ale tato čtveřice měla stejný úkol. Zmocnit se oběti, odvézt ji na předem určené místo a přibít na kříž.

Vůdce skupiny držel paralyzér Taser řady M a střelil Popeho do hrudi, než stačil jakkoli zareagovat. Elektrické signály zasáhly centrální nervový systém a způsobily neovladatelnou kontrakci kosterního svalstva. Chvíli nato ležel jeden z nejlepších sportovců světa na podlaze ve fetální poloze, neschopen se bránit.

Pak už to mělo jít jako na drátkách. Odnést Popeho do dodávky, dopravit ho na předem určené místo a počkat si, jaký rozruch ta zpráva vyvolá. A že to měl být rozruch jak se patří!

Měl to být home run, jaký svět ještě neviděl.

Každá vražda byla nápověda. Každá nápověda vedla k tajemství. A to tajemství mělo změnit svět.

Nakonec bude Vatikán bezmocný. Naprosto bezmocný.

Nakonec bude muset přiznat úctu jeho předkovi, dva tisíce let po tom, co vykonal.

35

Čtvrtek 13. července

Milán, Itálie

Cestou do severní Itálie museli Payne a Jones ujet několik set kilometrů. Díky neomezené povolené rychlosti na autostrádě a výkonu ferrari, který se blížil formuli 1, dorazili do Milána krátce po půlnoci. Na vyvolání Barnesova filmu bylo příliš pozdě, ale stále zbývalo dost času na to, aby odvedli nějakou detektivní práci. Proto nemeškali a zamířili rovnou k areálu Katolické univerzity.

„Ze všeho nejdřív musíme zjistit, jestli Boyda nedopadli,“ řekl Jones. „Co kdybych se tu trochu porozhlédl a třeba si popovídal s pár reportéry, a ty bys to zatím celý obešel a podíval se, kde jsou slabiny? Pokud všechno selže, možná se dovnitř budeme muset proplížit.“

„Jo. A měli bychom sebou hodit,“ zažertoval Payne. „Jestli bude pokračovat v současným trendu, může Boyd vyhodit do povětří knihovnu, aby zakryl stopy.“

Tiše se smějící Payne zamířil uličkou doprava a po chvíli si všiml několika policistů, kteří si prohlíželi skluz na odpadky a kontejner. Nechtěl s nimi nic mít, a tak prošel kolem hlavního vchodu v naději, že na druhé straně budovy jich bude méně. Tehdy si u dveří všiml hlídače, který rozhodoval o tom, kdo smí dovnitř a kdo ne, jako vyhazovač na místní diskotéce. Payne v tu ránu změnil plán. Místo aby se dovnitř plížil, řekl si, že se nechá od té gorily pěkně pozvat.

Neměl u sebe odznak ani nic, co by vypadalo oficiálně, a tak si řekl, že to na něj musí šikovně nastrojit. Navíc zde byla velká šance, že hlídač nebude umět anglicky o nic lépe než on sám italsky, proto se rozhodl, že to využije ke své výhodě. Uvede hlídače do takových rozpaků, že ho pustí dovnitř, jen aby od něho měl pokoj. S tím zamířil rovnou k němu a začal falešným přízvukem blábolit a tvrdit, že je z britské ambasády a má chránit práva doktora Boyda zaručená zákonem. Hlídače ani nezajímalo, že mluví jako Ringo Starr, má po těle obvazy a v šortkách ukradenou pistoli. Jen na Payna pohlédl, pokrčil rameny a pustil ho bez jediné otázky dovnitř.

Payne slídil v prvním patře a hledal něco, co by mu mohlo říct, proč se Boyd vyskytoval v knihovně. Usoudil, že to musely být nějaké zvrácené pohnutky, protože vchod na ženské toalety byl zahrazený žlutou páskou s nápisem Polizia. Ale to na druhé straně nedávalo příliš smysl, neboť Boyd byl příliš chytrý, než aby na sebe poutal pozornost něčím takovým, jako je šmírování na dámských záchodcích. Pokud to ovšem nějak nesouviselo s onou záhadnou ženou, o níž mluvili v rádiu. Co když na té toaletě něco udělala ona? Co když právě kvůli ní se po všech těch letech, co si hrál s Interpolem, nyní ocitl na útěku?

Ať už to bylo jakkoli, Payne potřeboval zjistit, co se na té toaletě stalo.

Ostražitě se kradl ke dveřím a přemýšlel, na co se má připravit. Nebude tam mrtvola? Krvavé skvrny? Zmlácená žena? Doufal, že přinejhorším pochytí nějaké zajímavé informace o Boydovi a jeho partnerce. Ale uviděl pouze technika, který poprašoval otisky, aby je mohl sejmout. Payne se od dveří zklamaně odvrátil a zamířil chodbou pryč. Vtom ucítil, jak ho někdo chytil za paži.

„Kam jdete?“ zeptal se anglicky nějaký muž s výrazným italským přízvukem.

Ten parchant, pomyslel si Payne. Hlídač u vchodu o něm musel někomu z policistů říct a ti na něho teď měli políčeno. Payne se otočil napůl v očekávání, že uvidí pistoli namířenou na jeho hruď. Místo toho spatřil drobného chlapíka s úsměvem ve tváři a hlavou pokrytou tím nejkudrnatějším černým porostem, jaký kdy viděl, když nepočítal ženské přirození.

Zaskočený začal blábolit: „Jen jsem, ehm, byl jsem –“

„Jen jste co? Utekl a nepředstavil se?“

Zmatený Payne stál a měřil si chlapíka, který byl nejméně o třicet centimetrů menší než on. Měl na sobě světle šedý oblek a naškrobenou bílou košili. Z kapsy pláště mu visel průkaz s fotem, ale písmo bylo mikroskopicky malé a navíc v italštině, takže Payne neměl ponětí, co na kartičce stojí.

„No,“ smál se muž, „když nemluvíte vy, tak budu já. Jmenuji se Francesco Cione. Můj anglický přítel mi říká Frankie. Jsem tiskový mluvčí univerzity, z čehož vám musí být jasné, že jsem ten nejvytíženější člověk v Miláně – alespoň dnes v noci, že?

A Payne přesně v té chvíli poznal, že Frankie mu bude báječným spojencem.

Rychle se zamyslel a zašeptal: „Vy jste opravdu tiskový mluvčí v Boydově kauze?“

Frankieho jeho ztišený tón zmátl a rozhlédl se kolem, jestli někdo neposlouchá. „Ano, jsem tiskový mluvčí této školy. Proč se ptáte?“

Payne si položil prst na rty. „Pssst! Tady ne. Nemůžeme si tu někde promluvit?“

„V soukromí?“ zeptal se Frankie tiše. „Ano, to bych mohl zařídit. Můžu všechno. Pojďte za mnou.“

Payne s ním ve skutečnosti neměl o čem mluvit – alespoň ne v tom okamžiku. Ale nemohl s ním zůstat stát na chodbě a riskovat, že si ho někdo z policistů všimne. Navíc věděl, že musí Frankiemu poskytnout nějaké vysvětlení, a říkal si, že během dlouhé cesty do oddělené části knihovny bude mít dost času, aby vymyslel nějakou uvěřitelnou krycí historku.

Frankie ho zavedl do soukromé čítárny, jež byla od podlahy po strop obskládaná v kůži vázanými knihami. Pak se zeptal: „O co jde? Něco tajného, ne?“

Payne na otázku odpověděl svou vlastní: „Máte tušení, kdo jsem?“

Frankie zavrtěl hlavou. „Jeden z hlídačů mi řekl, že jste z britské ambasády, ale když jsem vás slyšel mluvit, vím, že to není pravda. Jste Američan, ne?“

„Správně,“ zatleskal Payne. „To znamená, že jste chytřejší než vaši hlídači.“

Frankie vzal ten poloviční kompliment s úsměvem a dodal: „No tak mi povězte, kdo jste.“

„Ještě ne. K tomu se za chviličku dostaneme. Ale napřed k vám mám jinou otázku. Máte rád svou práci? Totiž, mám takový dojem, že máte mnohem na víc. Představuji si vás jako někoho, kdo by měl ve zpravodajství dělat, a ne pomáhat jiným ho sestavovat. A víte co? Já jsem ten chlap, kterej to může zařídit.“

Zmatený Frankie Payneovi pokynul, aby se posadil. „Cože? To jste nějaký čaroděj? Uděláte šup a změníte mi život?“

„Jak by se vám líbilo pomáhat mně a mému týmu při pátrání po doktoru Boydovi? Tím nemyslím nějakou zákulisní práci, ale aktivní účast na jeho dopadení. Měl byste zájem?“

Z koutku úst mu bezmála ukápla slina. „Jestli bych měl zájem? Mamma mia! Snažím se polizii pomáhat celou noc, ale oni jsou nepřístupní, Co potřebujete?“

„Za moment se k tomu dostanu. Ale napřed potřebuju, abyste mi pomohl s něčím triviálním.“

„Potřebujete mou pomoc, než budete potřebovat moji pomoc? To je dost matoucí, ne? A o co jde?“

„Vlastně jen potřebuju dostat dovnitř svého partnera.“

„To je vše? To dokážu se zavázanýma očima.“

Řekl to s hrozným přízvukem, ale Payne ho nechtěl opravovat. Místo toho mu poskytl všechny informace, které potřeboval, a řekl mu, kde Jonese najde. „Ale ještě než půjdete, dovolte, abych se vám oficiálně představil. Jmenuju se Jonathan Payne a pracuju pro CIA.“

„Pro CIA?“ vydechl. „Slyšel jsem o ní v kině, ne? Je mi ctí potkat vás, signor Payne. Ano, velkou ctí… Takže, potřebujete kromě přítele ještě něco?“

„Jo, Frankie, teď, když jste to nadhodil, je tu…“

Dante vkráčel do knihovny, jako by mu patřila, podél davu přihlížejících, přes neschopnou ochranku i přes dobrých deset policistů ve vestibulu. Nikde nezpomalil, aby s někým prohodil pár slov, a ani nedal nikomu šanci zeptat se, co tam dělá nebo kam jde. Tak se dostal až k policejní pásce před ženskými toaletami.

„Co se stalo?“ zavrčel na vrchního detektiva.

Důstojník ho okamžitě poznal a věděl, že je v úzkém spojení s Benitem Pelatim. „Několik útoků, které následovaly po dobře naplánovaném útěku. Ufrnkli jednotce rychlého nasazení, jako by to byly sochy.“

„Kdo byl napaden?“

„Jeden hlídač knihovny mimo službu. Stalo se to víc než jedenkrát. Napřed ho udeřila ta dívka. Poté ho sejmul Boyd, a pak ještě jednou ta dívka. Musela být něčím nadopovaná, protože říkal, že měla sílu deseti chlapů.“

Dante se ušklíbl, překvapen detektivovou naivitou. Copak nevěděl, že každý chlap, kterému nakope zadek ženská, si najde nějakou výmluvu? „Jak se dostali z té střechy?“

„Odpadní rourou. Sklouzli a vypařili se v uličce.“

„Máme fotky nebo něco?“

„Možná. Zatímco tu spolu mluvíme, hoši prohlížejí záznamy z bezpečnostních kamer.“

Dante se zamračil. Ze všeho nejmíň teď potřeboval, aby se nějaké fotografie dostaly do tisku. To by se ututlávalo mnohem hůře než předchozí výbuch. „A co otisky prstů? Víme jistě, že jsou Boydovy?“

Detektiv pokrčil rameny. Mezitím chodbou prošli dva muži – jeden menší postavy, druhý černý. „Hlídač přísahá, že to byl on, stejně jako několik svědků. Ale s jistotou to budeme vědět až později. V budově jako tahle je spousta otisků. Musíme je napřed roztřídit.“

Čím déle, tím lépe, pomyslel si Dante. Potřeboval co nejvíce času na to, aby mohl médiím podat patřičný obraz. „Poslední otázka: Víme, co tady dělali?“

„Prováděli výzkum, řekl bych. Většinu dne strávili ve studovně, pracovali na nějakém projektu. Můžu vám to ukázat, jestli chcete.“

Dante přikývl. Doufal jen, že nepracovali na něčem, co objevili v Orvietu. Něco takového by neututlal, kdyby se Boyd rozhodl jít s tím na veřejnost.

Zmatený Jones vešel do knihovny. Předtím stál venku a snažil se odchytit někoho, s kým by si promluvilo Boydovi. Vtom ho chytil za paži jakýsi mužík a táhl ho směrem ke schodům. Nejprve se mu chtěl vytrhnout, což by vzhledem k Frankieho velikosti nebylo nic těžkého. Ale pak mu Frankie řekl, že je Payneův přítel a že ho kolega potřebuje uvnitř.

Kráčeli chodbou a Jones otáčel hlavou ze strany na stranu, aby si zapamatoval rozvržení budovy a pokusil se odhadnout, co se tu stalo. Vražda? Únos? Znásilnění? Jediná zvláštnost, které si všiml, byla policejní páska před dveřmi na ženské toalety. Jones se chtěl naklonit, aby se podíval blíže, ale výhled mu blokoval mohutný muž v elegantním obleku. Zdálo se, že vyslýchá detektiva, ne naopak. To Jonesovi připadlo divné, a tak si jeho podobu uložil do paměti s tím, že možná vstoupí do hry později.

Ještě netušil, že se jejich cesty zkříží znovu, za mnohem drastičtějších okolností.

36

Payne v zadní místnosti knihovny popíjel kávu, listoval v policejních dokumentech a čekal, až Frankie přivede Jonese. Když ho uviděl, poznal, že Jones je zmatený, protože měl lehce zrudlé uši. To se stávalo, jen pokud měl strach nebo nechápal situaci. „D.J.i, jsem rád, žes to zvládl. Máme spolu co probírat.“

Jones pohlédl na Frankieho a pak znovu na Payna, a pokoušel se dát si je do spojitosti. Nakonec si řekl, že bude lepší se zeptat. „Jone, nevadilo by ti, kdybych si s tebou promluvil v soukromí?“

Payne se otočil k Frankiemu. „Buďte formát a přineste tady D.J.ovi šálek kávy, ano?“

Jones počkal, až Frankie odejde z místnosti, načež řekl: „Co se to sakra děje? Řekl jsem ti, aby ses porozhlédl kolem, ne aby sis najal agenta.“

„Uklidni se. Frankie s náma spolupracuje. Udělal už víc práce, než si umíš představit.“

Jones zakoulel očima. „A co třeba?“

„Tak za prvý, Frankie není žádnej agent. Je tiskový mluvčí této školy, což značí, že má přístup k policejním dokumentům, než odejdou do tisku.“ Payne mu na důkaz ukázal stoh papírů. „A za druhý, má povolení ke vstupu do každé budovy v areálu školy, což se nám bude hodit. A za třetí, dělá báječnou kávu. Měl bys ji ochutnat.“

Hněv v Jonesových očích se poněkud zmírnil, stejně jako odstín jeho uší. „A co o nás ví? Jen doufám, že jsem nic nepokazil, když jsem ti řekl Jone.“

„Vůbec ne. Jsem k tomu chlápkovi od začátku upřímnej. Řekl jsem mu naše pravý jména, že pracujeme pro CIA a že hledáme Boyda. Taky jsem mu řekl, že chceme zůstat nenápadní, a tak nás vzal do téhle zadní kanceláře.“

„A on se vším souhlasí? Cos mu nabídl?“

„Možnost žít sen. Řekl bych, že nejseš jedinej, kdo touží bejt super špion.“

Jones tu urážku odbyl pokrčením ramen. „Co ještě ti tvůj kámoš řekl?“

„Zdá se, že Boyd a ta ženská tu strávili několik hodin a prováděli nějakej výzkum, než je zmerčil jeden hlídač. Když se ji pokusil zadržet, nakopla ho a běžela varovat Boyda. Pak se nějak dostali na střechu a zdrhli celé jednotce rychlého nasazeni.

„Ze střechy? Byla u toho další helikoptéra?“

Vracející se Frankie poznámku zaslechl. „Jak to myslíte další?“

Payne se mu to pokusil vysvětlit: „Policie šla Boydovi po krku v Orvietu a on jim potom sestřelil helikoptéru.“

„On sestřeluje helikoptéry? Čím? Má něco většího?“

Payne pokrčil rameny. „Chtěli jsme prohledat místo nehody, ale trosky byly odvezeny pryč.“

„Je to normální?“

Payne zavrtěl hlavou. „U nás ne.“

Jones dodal: „Náš kolega pořídil pár snímků toho místa, ale ještě jsme neměli možnost je vyvolat. Tak trochu doufáme, že nám pomůžou vyřešit tu záhadu s troskami.“

Frankie pozvedl obočí. „Vy ten film pořád máte u sebe?“

„Možná.“ odvětil Jones. „Proč.“

„Protože já mám přístup do školní fotografické laboratoře. Můžu vám ty fotky udělat, jestli chcete.“

Payne, potěšený vývojem událostí, na Frankieho pohlédl a řekl: „Jo, to bychom rádi.“

„Fajn! Tak mi ten film dejte a já to rychle zmáknu!“

Jones mu zdráhavě podal film a díval se, jak odchází. Jakmile byl pryč, řekl Payneovi: „Jen doufám, že se v tom chlápkovi nemýlíš. Právě jsme dali důležitý důkaz cizímu člověku. Vždyť ani –“

„Jen klid! Mám z Frankieho dobrej pocit. Hodně nám pomůže, uvidíš.“

Jako by to bylo načasované, Frankie vešel zpět do místnosti s fotokopií v ruce. „Zvláštní dodávka, signor Payne. Myslím, že tohle budete chtít vidět.“ Aby své tvrzení podpořil, políbil si konečků prstů v klasicky italském gestu. „Ten hlídač měl pravdu. Tahle ženská je bellissima!“

„Vážně?“ Jones popadl snímek dřív, než ho Payne vůbec zahlédl. „Jů! Vy jste nekecal. Ta ženská je úchvatná. Kde jste k tomu přišel?“

„Polizia ten záběr objevila na bezpečnostní kameře a já ho mám od nich. Doufám, že jsou spokojený.“

„Moc spokojený,“ řekl Payne. „Mimořádně spokojený.“

Frankie se při těch slovech chvály zazubil. „Dobře! Máte ještě něco, než půjdu vyvolat film?“

Payne zavrtěl hlavou a čekal, co odpoví Jones. Ale ten se ztrácel někde v říši snů, hltaje očima všechny detaily z ženiny tváře. Intenzita jeho pohledu Payneovi říkala, že jeho zájem není právě profesionální.

Nakonec se ho zeptal: „D.J.i? Co myslíš? Potřebujeme ještě něco?“

Jones na něj s úsměvem pohlédl. „Jen čas. Dej mi víc času a tahle ženská bude moje.“

37

Opuštěné skladiště se jen hemžilo pavouky, což ale Marii Pelatiové nevadilo, protože se konečně dostala na bezpečné místo, kde si mohla odpočinout. Doktor Boyd si říkal totéž, ačkoli mu trvalo o chvíli déle, než na věc přistoupil. Představa, že bude spát jako vandrák, mu připadala absurdní, ale pouze do chvíle, kdy složil svou dlouhou postavu na betonovou podlahu. Za pár okamžiků ucítil, jak tělo šeptá radostí.

„Professore,“ řekla Maria upravující si hadr pod hlavou. „Mohu vám položit osobní otázku? Říkala jsem si, jestli jste byl někdy ženatý.“

„To jsem si mohl myslet; ta stará známá otázka, která mě pronásleduje už roky. Ne, má drahá, ženatý jsem nikdy nebyl. Pro samé učení a cestování jsem nikdy nenašel tu pravou… A co vy? Proč ve vašem životě není žádný muž?“

„V určitých ohledech bych řekla, že se řídím vaším příkladem. Pracovala jsem moc dlouho a moc tvrdě na to, abych to teď zbabrala, zvlášť když mám na dosah doktorát. Ale slibuju vám tohle: jakmile získám titul, můj život se dramaticky změní.“

„Až tak?“

„Ano, až tak,“ ujistila ho. „Vždycky jsem toužila po rodině. Takže v blízké budoucnosti nadejde okamžik, kdy se můj osobní život stane prioritou číslo jedna. A až nadejde, mějte se na pozoru. Žádný chlap na planetě přede mnou nebude v bezpečí.“

„Krásná dívka jako vy by neměla mít problém najít si nápadníka. Nebo i stovky, když na to přijde.“

Maria při tom komplimentu zrudla.

„A co si o tom všem myslí vaše rodina? Nejednou jsem slyšel, jak reptáte na svého otce. To opravdu na vaše rozhodnutí pohlíží tak spatra, jak tvrdíte?“

Její tváře zrudly ještě víc. „Řekla bych, že pohlíží spatra ani ne tak na má rozhodnutí jako spíše na mě. Můj otec je ze staré školy, kde se ženy berou jako slabší, hloupější pohlaví. Opravdu si myslí, že jsme byly přivedeny na svět, abychom sloužily mužům.“

„To je tedy stará škola! A co si o jeho barbarských názorech myslí vaše matka?“

Maria se před odpovědí zamyslela. „To bych taky ráda věděla, pane… Má matka zemřela dřív, než jsem se jí na to mohla zeptat.“

„Ach, Mario, to jsem nevěděl. Moc se omlouvám, že jsem to nadnesl.“

„To nic. Vlastně si myslím, že mi prospěje, když se z toho vypovídám.“

Boyd se na ni usmál a lehl si, aby poslouchal.

„Když jsem byla malá, má matka a já jsme byly nejlepší přítelkyně. Hrály jsme si spolu, chodily jsme spolu do parku, četly jsme si spolu knihy. Otec jí nedovolil vykonávat žádné práce – měli jsme služebnictvo, které pečovalo o dům – a tak měla spoustu času, který mohla trávit se mnou. A dovolte mi říct, byla to ta nejúžasnější máma na světě. Tak milující, tak pozorná. Vždycky mě povzbuzovala, abych si šla za svými sny. Prostě přesně taková, jaký by rodič měl být…“

Její slova vyzněla do ztracena a chvíli trvalo, než opět našla řeč a přiměla se pokračovat.

„Bohužel, můj otec byl pravý opak, aspoň ve vztahu ke mně. Mám dva nevlastní bratry a můj otec je hýčkal, jako by byli ze zlata. Hlavně Roberta. Pořád ho zahrnoval pozorností. Pořád se s ním vynášel, jak je nadaný a dobrý. Pořád ho brával do práce a na služební cesty. Ale já nežárlila. Měla jsem mámu a bratři měli tátu. Prostě jsem si myslela, že takhle asi věci mají být.“ Odmlčela se a pohlédla do měsíčního světla, které do skladiště pronikalo špinavými okny. „Aspoň jsem v tom přesvědčení žila do devíti let.“

Maria se zhluboka nadechla. „Nikdy jsem neslyšela, že by se mí rodiče pohádali. Až toho roku. Ale že se hrubě pohádali. Spousta křiku, pláče, výhrůžky všeho druhu. Bylo to hrozné. Dva lidé, kteří pro mě znamenali nejvíc na světě, do sebe šli hlava nehlava, až cucky lítaly. Bože, když je člověk dítě, z takových situací nemohou vzejít žádní vítězové. Ale ještě horší bylo, když jsem zjistila, kvůli čemu se hádají.“

„A co to bylo?“

„Hádali se kvůli mně.“

Maria pomalu kývala hlavou, jako by se s tou vzpomínkou pořád nemohla vyrovnat. „Byli v kuchyni a můj táta jí křičel přímo do tváře. Žíly na krku měl naběhlé k prasknutí. Pořád nemůžu uvěřit tomu, co přišlo vzápětí, ale otec jí nařídil, ať se ode mě drží stranou. Řekl jí, že jsem dívka, prý nic nelze změnit na skutečnosti, že jsem bezcenná. Pak trval na tom, aby začala věnovat více pozornosti mým bratrům, protože je pořád šance, že z nich něco bude. Dokážete tomu uvěřit? Je mi devět let a můj táta už nade mnou láme hůl.“

Boyd nevěděl, co na to říct.

„Máma tvrdila, že můžu být stejně dobrá jako muž, ale on se tomu jen řehonil. Doslova se jí vysmál do tváře. Když se dost nachechtal, oznámil jí, že mě posílá pryč do internátní školy, aby se se mnou už nemuseli párat.“

„Vy snad žertujete.“

Po Mariině tváři skanula slza. „Ani jsem nevěděla, co internátní škola je, ale z matčiny reakce jsem poznala, že to není nic dobrého. Hned propukla v pláč a utekla z kuchyně.“

„Panebože! Poslal vás pryč z domu?“

Maria kývla. „V devíti letech mě vypakoval do Cheltenhamské školy pro dívky.“

„Do té v Gloucestershiru? Ale to je prvotřídní akademie, má drahá.“

„Možná, ale nemohla mi nahradit všechno to, o co jsem přišla.“

Tón jejího hlasu s Boydem škubl. „Mario, nechtěl jsem tím říct, že –“

Hněv v jejích očích trochu polevil. „Já vím. Aspoň měli tolik slušnosti, že mi zajistili dobré vzdělání, že? No, o to se přičinila matka, ne on. Řekla si, že když už mu nezabrání poslat mě pryč, může pro mě udělat alespoň to, že mi najde školu, kde se ženami zacházeli s úctou. A víte co? Věci se po většinu času vyvíjely dobře. Jakmile jsem si zvykla, začala jsem v nových podmínkách vzkvétat. Seznámila jsem se s několika dívkami, které pocházely z jiných zemí a prostředí. Naučila jsem se šesti jazykům. Vlastně jsem dospěla do bodu, kdy jsem začala pohlížet spatra na vše, co bylo italské. Na jazyk, kulturu i jídlo. Říkala jsem si, že když nejsem dobrá pro Itálii, tak Itálie není dobrá pro mě. Až o mnoho let později jsem znovu vkročila na půdu této země.“

„Nejezdila jste ani na prázdniny?“

„Proč bych si měla kazit prázdniny? V Římě nebylo nic než můj otec a ten se mnou nechtěl nic mít, copak jste zapomněl?“

„A co vaše máma?“ zeptal se Boyd opatrně. „Soudím, že zemřela krátce poté, nemám pravdu?“

Maria se znovu zhluboka nadechla. „Matka mi zavolala několik týdnů po mém příjezdu do Anglie. Bylo to proti předpisům školy, ale ona řekla, že se jedná o naléhavou rodinnou záležitost, a tak hovor povolili. Čekala jsem nějakou strašnou zprávu – ředitelka byla bledá jako křída, když pro mě přišla, tak co jiného to mohlo být? – ale nemohla jsem se víc mýlit. Má matka byla bez sebe nadšením. Řekla mi, že hledala způsob, jak mě dostat zpátky domů, a konečně přišla na to, jak to provést. Nechtěla mi říct, co to je, ale ujišťovala mě, že už brzy budu zase s ní.

Umíte si představit, jak mě to nadchlo. Běžela jsem chodbou do svého pokoje a hned si začala balit. Čekala jsem, že ještě ten den večer se máma objeví u brány. Samozřejmě že to tak nebylo. Ani dalšího večera. Ani dalšího. Tak to šlo několik týdnů a já o ní neměla vůbec žádné zprávy. Až po dvou měsících pro mě ředitelka znovu přišla, ve tváři ještě bledší než prve. Vzala jsem telefon a nemohla se dočkat, až uslyším mámin hlas, ale nebyla to ona. Byl to můj bratr Roberto. Bez nějakého zdravení mi sdělil, že má matka před pár týdny zemřela, ale že oficiální vyšetřování bylo uzavřeno toho dne. Italský soud dospěl k závěru, že matka kvůli mému odjezdu propadla depresím a vzala si život.“

Boyd sebou při těch slovech trhl. Něco takového nečekal.

„Bylo tak dost zlé slyšet, že máma zemřela, ale když mi řekli, že příčinou jsem já…“ Musela se odmlčet, aby nabrala dech. „A aby mi to zavolal až za několik týdnů po její smrti jeden z lidí, kteří si vynutili můj odjezd, no, o to to bylo všechno jaksi horší.“

Boyd si vždycky myslel, že Maria je zhýčkané dítko z bohaté rodiny, které jen čeká, až zdědí otcův trůn ministra památek. Nyní se dozvěděl, že je vše jinak. Během jejich cesty vyšel najevo Mariin povahový rys, o němž vůbec nevěděl, že existuje. Byla bojovnice.

„Jen bych se rád zeptal, jaký je váš současný vztah s otcem?“

Maria si otírala oči a hledala vhodná slova. „Neřekla bych, že srdečný, ale nemohu popřít, že je důležitou součástí mého života.“

„To myslíte vážně? Po tom, co jste mi právě řekla, mi to připadá… hrozně zarážející.“

„Nechápejte mě špatně, professore. Za to, co mně a mé matce udělal, ho samozřejmě nenávidím. Ale když jsem se nad tím zamyslela, dospěla jsem k závěru, že by bylo pošetilé vylučovat ho ze svého života.“

„A to proč, má drahá?“

„Proč? Protože chci, aby pochopil, že matka měla pravdu. Že jeho bezcenná holčička se dokázala vypracovat. Chci, aby ten parchant měl v mém životě sedadlo v přední řadě, abych mu mohla vytírat zrak vším, co dokážu.“

38

Všechny policejní materiály byly psány italsky, takže Payne neměl co na práci, zatímco Jones překládal a psal si poznámky. Po deseti minutách už to Payne nemohl vydržet. Potřeboval dělat něco prospěšného, než Frankie vyvolá film, jinak hrozilo, že začne mlátit hlavou do zdi. Vycítil to i Jones. „Nezapomněl sis vzít ritalin?“

„Dobře víš, jak mi je. Na tyhle kancelářský sračky nejsem nastavenej.“

Jones se zasmál a vytáhl z peněženky telefonní číslo. „Pamatuješ na Randyho Raskina? Před pár lety jsem vás seznámil.“

„Ten chlap, co dělá na počítači v Pentagonu, že?“

„Jo, to je on.“ Jones mu podal kartičku. „Tohle je jeho přímá linka. Řekni mu, že od něj potřebuju laskavost – on už bude vědět co. Ať se mrkne do systému, jestli nenajde nějaký další informace o Boydovi. Jestli s někým nechodí nebo jestli není ženatej. Třeba je ta ženská jeho dávno ztracená dcera.“

„A co Donald Barnes? Možná tam mají něco, o čem nevíme.

„Totéž se týká Manzaka a Bucknera. Mohl by na ně najít nějakou špínu. Já teď nemám čas šťourat se v jejich spisech.“

Naštěstí byl Randy Raskin ochotnější než všichni počítačoví experti, se kterými kdy Payne mluvil. Nejdřív si myslel, že ho Jones chce jenom nějak zabavit, dát mu naoko nějakou práci, aby od něj měl pokoj. Ale ukázalo se, že to tak vůbec není, poněvadž Raskin ho zaujal několika závažnými informacemi. Payne psal do notesu jako divý, zatímco Raskin mu říkal vše, co potřebovali vědět o doktoru Boydovi a jejich přátelích z CIA, Manzakovi a Bucknerovi. Byl tak vstřícný, že Payne měl chuť se zeptat, jestli americká vláda pořád přechovává mimozemšťany na Area 51.

Nakonec mu poděkoval a běžel zpátky za Jonesem, aby mu referovalo o svém rozhovoru s Raskinem. „Začněme s Boydem. Přes deset let působí na katedře v Doveru. Během té doby si vzal několikrát dovolenou, aby mohl odjet na vykopávky. Prováděl výzkumy po celém světě, naposledy se jednalo o soukromě financované vykopávky v Orvietu.“

„To není moc překvapivé.“

„Počkej, teď to bude zajímavější. Kromě financí, které pobíral od soukromých dárců, dostával také každoroční stipendium od American Cargo International.“ Pohlédl na Jonese v očekávání reakce. „Nic ti to jméno neříká?“

„Ani ne.“

„Ale to by mělo. Pracovali jsme s nima taky, nejednou.“

V tu chvíli to Jonesovi došlo. American Cargo International nebyla žádná obchodní firma. Byla to fasáda, společnost jen podle jména, která umožňovala skupinám, jako byla MANIAC, provádět jejich operace. Peníze na jejich akce se musely odněkud brát, a očividně to nemohlo být z veřejných zdrojů – to by se plátcům daní těžko vysvětlovalo. Proto se zakládaly falešné firmy, aby účty bylo z čeho hradit. FBI měla Red River Mining, námořnictvo Pacific Salvage a Pentagon, ten měl tolik společností, že si je Payne ani nepamatoval.

Zvláštním případem však byla ACI. Lidé, kteří tento konkrétní fond vedli, byli tak egoističtí a tak si věřili, že se ani neobtěžovali skrývat, co dělají. Stačilo prohodit počáteční písmena American Cargo International a totožnost rodičovské organizace vyšla rychle najevo: ACI znamenalo CIA.

„A co to má znamenat?“ zeptal se Jones, kterému to stále nedocházelo úplně.

„To znamená, že Boyd šel po něčem velkém a CIA u toho chtěla být. Dík financování těch vykopávek mají právoplatný nárok na vše, co objevil.“

„Takže proto o něj Manzakovi tolik šlo. Myslí si, že Boyd našel něco, co hledali, a pak se rozhodl vzít roha,“ kuckal napůl zaskočený Jones. „Člověče, já si připadám tak zneužitej! Nejsme nic víc než Manzakovi výběrčí daní.“

„Ne tak docela… A právě tady začíná jít do tuhýho.“

Znepokojený Jones se podíval na Payna. „A tak co jsme až doteď dělali?“

„Nic. Mě děsí spíš to, co udělali Manzak a Buckner.“

„Ach bože, a co ti dva ňoumové udělali?“

„Zdá se, že se nechali zabít.“

„Myslíš, že jsou mrtví? Manzak a Buckner jsou mrtví? Kdo je sakra zabil?“

„Je to divný, ale skupina nějakých srbských vzbouřenců u Kosova.“

„Kosovo? Co tam sakra dělali? Vždyť jsme s nima nedávno mluvili…“ Cvak. Jonesovi se v hlavě rozsvítila žárovka. „Aha, do prdele! Já tomu nemůžu uvěřit. Ve kterém roce zemřeli?“

„Podle počítače Pentagonu 1993. Samozřejmě že CIA je pořád vede na seznamu svých aktivních agentů, protože nechtějí přiznat, že Manzak a Buckner byli dokonce i v Kosovu. To by přece mohlo způsobit skandál.“

Jones vzdychl a nechal jeho sarkasmus bez povšimnutí. Payne na něm viděl, jak ho hněte, že informaci o Kosovu neodhalil před dvěma dny. Kdyby ano, bylo by to radikálně změnilo jejich plán. Místo aby pátrali po doktoru Boydovi, věnovali by všechen čas na odhalení pravé totožnosti Manzaka a toho, co po nich vlastně chtěl.

„To proto byli čistí, když jsem si prověřoval jejich minulost,“ vysvětloval Jones. „Mám do databáze jen omezený přístup, ale můj zdroj uvedl, že se jedná o aktivní agenty s dobrou pověstí.“

„Samozřejmě že měli dobrou pověst. Je těžký porušovat pravidla, když seš mrtvej.“

„Dobrej postřeh.“

„Když už o tom mluvíme, proč mám takovej pocit, že i my skončíme mrtví, pokud nezjistíme, do čeho jsme se to zapletli?“

Jones přikývl, neboť to cítil stejně. Tady neměli co do činění s bezvýznamnými zločinci, kteří by je nechali jen tak odejít, aniž by úkol dokončili. Tito lidé měli takovou moc, že dokázali bez jakýchkoli problémů uzavřít dohodu se španělskou vládou, dokonale zfalšovat doklady CIA a odhalit jejich supertajnou minulost. Bylo naprosto vyloučeno, aby se k nim Payne a Jones obrátili zády, aniž by Boyda našli.

Byli to mocní hráči, se kterými se jednou stejně museli vypořádat, ať už úkol dokončí nebo ne.

Proto se Payne a Jones rozhodli pokračovat. Říkali si, že čím více karet budou mít v ruce, tím větší si zajistí bezpečí.

Manzak a Buckner zemřeli v roce 1993, avšak Payne s nimi mluvil jen před několika dny, a ne na nějaké seanci. Doktor Boyd by mohl být ve spojení s CIA prostřednictvím řady plateb, ačkoli mrtvé přízraky se jim o něčem takovém opomněly zmínit. A navíc bylo minulý týden u Orvieta zabito přes čtyřicet lidí, ale Payne nevěděl proč. Ani kým. Ani kam se poděly všechny důkazy. Byla to jen některá z témat, která spolu Payne a Jones probírali cestou do univerzitní fotografické laboratoře, kde jim měl Frankie ukázat snímky, které pro ně vyvolal.

„Musím ti říct,“ bručel Payne, „že čím víc se o téhle kauze dozvídám, tím víc jsem zmatenější.“

„Vážně? Já mám dojem, že nám to začíná pěkně zapadat. Předpokládejme, že Boyd byl placenej, aby kradl starožitnosti z některých vůdčích evropských zemí. Aby CIA, až bude potřebovat nějakou supertajnou informaci, mohla tyto artefakty vyměnit za to, co chce. Ale předpokládejme, že Boyd zatoužil mít víc a rozhodl se, že si ty památky bude nechávat pro sebe. Co měli Manzak a Buckner – nebo ať už se jmenovali jakkoli – v takovém případě dělat? Honit Boyda po celé Evropě a riskovat dopadení? Proč by to dělali, když si mohli najmout dva bývalý členy MANIAC, aby jim ho našli zadarmo?“

To nezní špatně, pomyslel si Payne. Jeho teorie sice nevysvětlovala všechno – jako výbuch autobusu, identitu brunety nebo pravou identitu Manzaka a Bucknera – ale vše ostatní v sobě zahrnovala. Samozřejmě že Payne neměl nic, čím by Jonesovu hypotézu podpořil, věci jako důkazy či indicie. Nebyl však policajt, a tak se o tyhle nesmysly nestaral. Šlo mu jen o to najít doktora Boyda. Říkal si, že jakmile se mu dostane na kobylku, bude toho mít na Manzaka a Bucknera dost, aby se z případu mohli čistě vyvléci.

O několik minut později přišli do temné komory a ke své radosti uviděli Frankieho, jak na ně čeká s filmem. Řekl: „Nevím jistě, co se z toho dozvíte. Je tam hotel, kostel a helikoptéra… Orvieto je docela krásné, ne?“

„Moc,“ odvětil Payne listující fotografiemi. „Jak jste to město poznal?“

„Orvieto moji lidé znají. Stejně jako znají Egypťané pyramidy v Gíze nebo Číňané Si’an, my známe Orvieto – a příběhy o pokladu.“

„O pokladu?“ zeptal se Jones. „O jakým pokladu?“

„Mamma mia! Vy jste tam byli a nevíte nic o pokladech? Jak je to možné?“

„Nebyl to zrovna výlet po památkách.“

„Ach ano, já zapomnět! Vy tam oficiálně. Prosím, jelikož je to tak, dovolte, abych vám o Orvietu pověděl. Díky tomu – jak to říkáte? – pochopíte dobře fotografie.“

Jones zavrtěl hlavou. „Možná až jindy. Zrovna teď máme naspěch.“

„Prosím! To by mohlo vysvětlit, proč byl v Orvietu dottore Boyd a o co mu jde.“

O tom jaksi pochybovali, ale přesto Frankiemu vyhověli.

„Po celá léta se o Orvietu vyprávějí příběhy. Když tam papež během svaté války hledal úkryt, lidé říkají, on nežít na vrcholu skály. Říkají, že on žít ve skále, hluboko v zemi. Nikdo neví, jak je to možné, protože pro něj nikdo nekopat, ale příběhů je tolik, že tomu nemohu nevěřit.“

„Co to říkáte?“ zeptal se Payne. „Papež žil pod zemí?“

„Ano! Tak se bát o život, že dělat všechno možné. On stavět únikové chodby. Pěstovat plodiny na jídlo. Postavit studnu, aby měl vodu. A to vše tajit před nepřáteli.“

„Tu studnu jsme viděli,“ připustil Payne. „Bohužel náš přítel s foťákem taky.“

„Ale co chodby? Viděli jste ty chodby? Jsou – jak to říkáte? – moc super. Vedou pod ulicemi jako kanály. Já si připadat jako Indiana Jones, když jimi lézt!“

Payne se při té zmínce usmál. „A neříkal jste něco o pokladu?“

„Si! Úžasný poklad, který ještě nikdo nenašel.“

Jones zavrtěl hlavou. „Pardon, ale tomu se mi těžko věří. Jsem velkej fanda historie, ale o orvietském pokladu jsem jaktěživ neslyšel. Jak může bejt slavnej, když jsem o něm nikdy neslyšel?“

Frankie pokrčil rameny. „Možná vaše země ho neudělat slavný? Já nevím. V mé zemi je Orvieto slavné. Katakomby jsou slavné. Každý v mé zemi zná katakomby.“

„Dobře,“ připustil Jones. „Pokud je to tak, jak to, že poklad ještě nikdo nenašel? Orvieto není velké. Kdyby tam v těch kopcích bylo zlato, už by ho někdo našel.“

„Ne! Do země pod městem lopaty nesmí. Vykopávky zakázané. Hledači pokladů nesmí. Nikdo nesmí. Kdyby vás dopadnout, půjdete do vězení. Rozumíte, velký kopec je jako starý důl, velká spousta jeskyní. Lidé se bojí, kdyby někdo kopat na špatném místě, pak celé Orvieto spadnout!“ Frankie bouchl svými malinkými pěstmi o sebe. „A být vcucnutý, ne?“

Payne se smál, dokud si neuvědomil, že Jones se nesměje. „Je ti něco?“

Jones několikrát zamrkal. „Víš, že celej tenhle případ má díru, něco, co nám uniká? Co když se ukáže, že je to honba za pokladem? To by vysvětlovalo Boydovu přítomnost v Orvietu a zájem CIA. Pokud federálové dokáží získávat data za pár cetek, pak si představ, co by dostali za celou lokalitu.“ Odmlčel se a chvíli přemýšlel. „A navíc, tak velkej jackpot by vysvětloval chování italských orgánů. Chci říct, že není v žádným případě možný, aby se místní pobočka zmohla na takový kamufláže, jakých jsme byli svědky. Abys uklidil místo po zřícení helikoptéry a zmanipuloval zničení autobusu, musel bys za sebou mít pár hodně významnejch lidí.“

„To je pravda, ale jak se to vztahuje na náš případ?“

„Naši kámoši z CIA museli vědět, že Boyd po něčem jde. Proto po jeho zmizení zpanikařili. Věděli, že když ho Italové najdou jako první, zbortí se všechno, co dlouhý roky financovali. Právě proto přišli za náma. Potřebovali ho okamžitě najít a řekli si, že tu práci bychom mohli zmáknout my.“

Payneovi ta teorie dávala smysl. Samozřejmě si uvědomoval, že by mohla dávat ještě větší, kdyby se o katakombách dozvěděl víc. „Hej, Frankie, povězte nám o tom pokladu.“

„Moji lidé říkají, že Klement VII. se bál o bohatství církve. I když se pak papež vrátil do Vatikánu, pořád se o něj bál. Proto lidé říkají, že nejlepší věci nechal v Orvietu.“

Při představě vatikánského pokladu Jones tiše hvízdl. „Frankie, kdybychom chtěli v Orvietu kopat, na koho se máme obrátit? Existuje místní úřad, který by nám udělil povolení?“

„Ne, nic takového v celé Umbrii nenajdete… Ale v Římě, ano, tam úřad je. Říká se mu ministerstvo památníků a má ve vládě hodně velký vliv.“

Payne předpokládal, že Frankie myslí ministerstvo památek, a jen se zeptal: „Jak to?“

„Ministr památníků se jmenuje Benito Pelati a je to moc významný člověk. Je hodně starý a hodně uznávaný po celé Itálii. Udělal tolik pro záchranu našich pokladů, naší kultury, že lidé stojí frontu, aby mu mohli lízat paty.“

„A tenhle Pelati, měl by pravomoc udělit někomu povolení k vykopávkám v Orvietu?“

„Si, ale něco takového signor Pelati nikdy neudělat. My Italové být velmi hrdí. A kvůli hrdosti jsme občas velmi tvrdohlaví. Signor Pelati mým lidem už dlouho tvrdí, že Catacomba di Orvieto je výmysl. Dokonce vystoupit v televizi a říct, že nejsou skutečné, že lidé by měli ty historky zapomenout, protože nejsou pravdivé. Ale někteří vědci chtějí důkazy. Ani nechtějí kopat. Chtějí jen fotit zem obřím rentgenem, aby viděli, jestli tam něco je, a on nedovolí ani to. Má příliš mnoho v sázce.“

Payne chápavě přikývl. „Jen ze zvědavosti se chci zeptat, jak pan Pelati brání ilegálním vykopávkám?“

„Má speciální tým, který žije v Orvietu a všechno sleduje. Mnoho lidí proklouzlo do města, aby katakomby našli, a mnoho lidí se nevrátit. Po čase už lidé poklad nehledat… Kvůli mýtu nestojí za to umřít.“

„Ale čistě hypoteticky,“ řekl Jones, „kdyby tam chtěl někdo kopat, co by to obnášelo?“

Frankie pokrčil rameny. „Povolení od signora Pelatiho. Ale jak říkám, to se nestane. Signor Pelati nikomu nedovolí najít v Orvietu poklad. In nessun momento! V Itálii by významný muž jako Pelati byl raději mrtvý než zesměšněný.“

Payne a Jones si s Frankiem povídali, dokud nemusel pracovně zpátky do knihovny. Sami však zůstali v laboratoři a na pracovním stole si prohlíželi fotografie z místa nehody. Všechny byly pořízeny z náhorní plošiny. První snímek zachycoval panoramatický výhled na krajinu, na dalších byly snímky vraku, hlavně Boydova dodávka a levá strana helikoptéry. Větší kus její zadní části byl ohořelý, ale ne tolik, aby nešlo přečíst tři poslední číslice sériového čísla.

„To je vše, co jsem našel,“ řekl Payne, „pokud nepočítáš tyhle.“

Poslední dva snímky filmu byly kupodivu pořízeny z druhé strany hřebene. To znamenalo, že Barnes musel ujít několik set metrů, aby místo nehody zachytil z obráceného úhlu. Payne si říkal, že to byla velká ztráta času, protože nic důležitého neukazovaly – většinou jen spálenou trávu, velké kameny a kusy ožehlého kovu. „Takže, co jsme zjistili?“

„Zjistili jsme, že Barnes říkal pravdu. Helikoptéra se zřítila na dodávku, i když o té nebyla v novinách ani zmínka. To se mi zdá divné.“

„Možná to nějak souvisí s místem, kde dodávka stála,“ nadhodil Payne. „Podél úpatí náhorní plošiny žádná cesta nevede, z čehož vyvozuji, že Boyd musel hodně slevit ze svých zvyklostí, aby se tam dostal. Proč by to dělal? Pokud byl zloděj, jak tvrdí CIA, proč by riskoval a jezdil tam dolů, kdyby to nebylo opravdu nutné? Pokud by chtěl splynout s davem, nechal by auto na parkovišti, kde jsme parkovali my, a pak by se do Orvieta vydal jako turista.“

Jones kývl. „A navíc, pokud by tam byl kvůli ilegálním vykopávkám, určitě by neparkoval na úpatí, když kolem čmuchali Pelatiovi lidi. Určitě by si ho všimli. Pokud by si ovšem z jeho lidí nic nedělal… Počkat, možná právě tohleto nám uniká. Co když se před Pelatim neukrýval proto, že pracoval pro něj?“

„A co by dělal? Pátral po zakopaném pokladu?“

„Možná. To by vysvětlovalo, proč Boydova dodávka stála v údolí. Bylo mu jedno, že ho uvidí, a chtěl mít své vybavení co nejblíže od místa, kde pracoval.“

„A ta helikoptéra?“

Jones pokrčil rameny. „Kdoví? Možná tam byla, aby Boyda chránila, a nějací vetřelci ji sestřelili. Nebo že by patřila hledačům pokladu a sundali ji Pelatiovi lidi?“

„Nebo mohla patřit CIA. Napadlo tě to vůbec?“

„Už se mi to taky mihlo hlavou.“ Jones se zahleděl na zadní část helikoptéry. „Kdybych měl hádat, řekl bych, že tohle vznášedlo vyrobil Bell. Možná pochází z jejich série 206. Možná je to L-1.“

„To poznáš z jedné fotky?“

„Věř mi, byl to Bell. Stejně jako ta helikoptéra, kterou měli Manzak a Buckner. Má i stejnou barvu. Je černá jako můj strýček Jerome.“

Payne vzal Jonesovi snímek z ruky. „To asi nebude shoda náhod, že?“

„Asi ne.“

„Což znamená, že jedna helikoptéra byla v Pamploně a druhá v Orvietu.“

Jones přikývl. „Ale tady se nám to zamotává. Nikdo neví, co tam ta helikoptéra dělala. Navíc ani nevíme, s kým jsme to v Pamploně mluvili, protože Manzak a Buckner jsou dávno mrtví. A když už jsme u toho, proč zabili Donalda Barnese a všechny ty lidi v autobusu?“

„Jo, to nedává smy –“

Vyzvánění telefonu Payna přerušilo v půli slova. Normálně by ho asi nezvedl, ale bylo po půlnoci a on byl zvědavý. Naštěstí udělal dobře, protože se ohlásil Frankie. Vzrušeným hlasem řekl: „Hned teď odcházím z knihovny. Vezměte fotky a přijďte za mnou do mé kanceláře. Bude se vám to líbit, slibuju. Bude to dobrý!“

39

Představa, že by musela požádat o pomoc otce, bránila Marii usnout. Ať si to zdůvodňovala sebevíc, prostě se nedokázala přenést přes jeho základní životní ideologii. Ženy byly slabé a muži silní. A to ji dohánělo k zuřivosti. Jak mohl někdo žít v jedenadvacátém století a myslet tak postaru? Aby to bylo ještě horší, Maria věděla, že kdyby ho požádala o podporu, použil by to jako důkaz, že když jde do tuhého, všechny ženy se obracejí na muže o pomoc.

Ale na druhé straně, co jiného jí zbývalo? Uvědomovala si, že kdyby s katakombami vyrukovala na veřejnost, musela by si vše nechat zdokumentovat otcovým úřadem. Jinak by byli s Boydem označeni za vykradače hrobů, ne archeology, a pozbyli by právo na všechno, co objevili. Fakt, že to byl bezostyšný sexista a mizerný táta, by v tom neměl figurovat. Pelati zastával funkci ministra památek a bylo nutné ho neprodleně informovat.

To Maria i Boyd dobře věděli. Ale Maria se k tomu telefonátu stále nemohla odhodlat.

Myšlenka, že by on zachránil ji, pro ni byla jedním slovem neúnosná. Ten ničema ji jako malou holčičku odkopl a otočil se k ní zády, když ho nejvíc potřebovala. Proto se na něj teď nechtěla obracet. Pokud to mělo být na ní, tak ne. Za nic na světě.

„Professore,“ zašeptala. „Je čas vstávat. Za chvíli vyjde slunce.“

Boyd otevřel jedno oko, pak druhé, a bylo vidět, jak se zoufale snaží zorientovat. Napřed si všiml spletitých pavučin, jež visely ze stropu. Pak pod zády ucítil studenou betonovou podlahu. Když se hlouběji nadechl, udeřil ho do nosu zápach moči. Ach ano! Vzpomínky se náhle vynořily. Byl ve skladišti.

„Tak pojďte,“ vyhrkla nervózně Maria. „Musíme před snídaní vypadnout z města.“

„A proč, drahá?“

„Protože budeme na předních stránkách místních novin. Jakmile si je lidi přečtou, riziko, že nás někdo pozná, bude mnohem vyšší.“

Sotva Payne a Jones vešli do Frankieho kanceláře, udeřilo je do očí jeho nadšení. „Jedna z věcí, které mám v popisu práce, je vydávání měsíčního bulletinu pro naši školu. Spousty obrázků, spousty článků, spousty prkotin.“ Frankie zalovil mezi papíry na svém stole a vytáhl starý věstník, toho typu, který se posílal absolventům a významným sponzorům. „Všechno to dávám dohromady sám, tady v této pracovně.“

„To je skvělý,“ prohodil Payne. „Ale jak to souvisí s námi?“

Frankie přešel ke svému počítači a pustil skener. „Skenujeme obrázky. Na monitoru je zvětšujeme. Chápeme, proč jsou obrázky tak důležité. Dobrý nápad, ne?“

Payne přikývl a podal mu fotografie. Frankie založil do skeneru první snímek a zmáčkl start.

Základním účelem skeneru je převádět dokumenty do digitálního formátu (tedy počítačového souboru), aby mohl být uložen na disk nebo aby se s ním dalo pracovat na obrazovce. Payna a Jonese zajímala druhá možnost; doufali, že Barnesovy snímky několikrát zvětší a uvidí víc. Uběhlo deset vteřin, než se začaly objevovat první barevné stopy. Všichni tři stáli před monitorem, na kterém se pomalu utvářel obrázek. Tady množství teček, tam nějaký velký tvar. Po chvíli už bylo jasné, že fotografie se zobrazila vzhůru nohama. Jones měl s počítači největší zkušenosti, a tak se nabídl, že usedne ke klávesnici.

„Žádnej strach,“ chlubil se. Provedl jeden tah myší, obrázek se otočil o 180 stupňů, aniž se přestal zaplňovat barvami. „Dobře. Na co se chceš podívat nejdřív?“

Payne ukázal na jednu část vraku. „Zaměř se na helikoptéru. Chci vidět, jestli z toho sériového čísla nepřečteme víc než jen tři poslední číslice.

Jones na liště kliknul na několik tlačítek a čekal, až se snímek znovu zobrazí. Na obrazovce se objevil ohořelý kov, ale žádná další čísla nešlo rozeznat. „A teď co?“

„Já nevím. Doufal jsem, že nám helikoptéra ukáže něco užitečnýho. Možná kdybychom – Vtom Payna napadlo zvolit jiný postup. „Hej, Frankie, dejte mi ty fotky.“ Listoval jimi, až našel tu, kterou hledal. „Zkuste pro změnu tuhle.“

Frankie ji založil do skeneru a brzy se na monitoru ukázal obrázek.

„Zaměř se na tu dodávku,“ řekl Payne. „Možná rozpoznáme značku nebo model.“

Jones jezdil myší po stole. „A k čemu to bude?“

„Vsadím se, že Boyd měl auto z půjčovny. A když zjistíme, kde si ho půjčil, možná získáme i další informace, ne?“

Jakmile se na obrazovce objevil detail dodávky, už věděli, že stojí na pokraji velkého objevu. Jones začal divoce bušit do klávesnice, aby obrázek ještě zvětšil. Po chvíli mohli přečíst typ a model Boydovy dodávky a také její poznávací značku.

„Mamma mia!“ breptal Frankie. „Jsou dobří, hoši!“

„Díky,“ řekl Jones a nechal obrázek vytisknout na tiskárně. „Ale ještě jsme neskončili.“

Poté se připojil na internet a navštívil svou osobní stránku, kde zadal osobní heslo. Přestože svůj systém jen zřídka využíval mimo vlastní kancelář, nastavil ho tak, aby k němu měl přístup z kteréhokoli terminálu na světě. Po přijetí hesla vyťukal poznávací značku auta do vojenského vyhledávače, kde obdržel jméno majitele vozu. Patřil firmě Golden Chariots, autopůjčovně sídlící na okraji Říma. Dalším kliknutím se přenesl na webovou stránku společnosti a pídil se po něčem, co by jim mohlo pomoci v jejich pátrání.

„Co hledáte?“ zeptal se Frankie. „Jméno? Adresu? Peněžní kupon?“

Jones zavrtěl hlavou. „Potřebuju nějakou čtyřiadvacetihodinovou horkou linku, na kterou bych mohl tak pozdě v noci zavolat.“

Frankie ukázal na obrazovku. „Podívejte! Přímo tady. To je číslo, ne?“

Jones kývl. „A protože jste ho našel vy, nechám zavolat vás.“

„Mě? Proč mě? Proč mám volat já?“

„Frankie, uklidněte se. Tu těžší část si vezmu na starost já. Vy jen vytočíte tohle číslo a budete předstírat, že jste ředitel nějakýho místního hotelu. Je mi jedno kterýho, prostě si jeden vyberete, fajn? Pak chci, abyste zjistil, jestli ten agent z půjčovny umí anglicky. Pokud ano, řekněte mu, že jeden z vašich hostů s ním potřebuje mluvit kvůli problému s autem. Jasný?“

„Si, jasný. A co když nebude umět anglicky?“

„Tak si s ním promluvím italsky. Ale naše šaráda bude mít větší účinek, když proběhne v angličtině.“

Frankie přikývl a vytočil číslo, přestože neměl ponětí, co má Jones v plánu. Nevěděl to ani Payne, ale ten Frankiemu jen poklepal na rameno a ujistil ho, že vše dobře dopadne. Po čtvrtém zazvonění se ve sluchátku ozvala žena a Frankie s ní chvíli drmolil italsky, aby vysvětlil, kdo je a co potřebuje. Žena naštěstí anglicky uměla a byla ochotná si s Jonesem promluvit. Frankie mu tedy podal sluchátko a zašeptal: „Jmenuje se Gia.“

Jones mu mrknutím oka poděkoval. „Gio, omlouvám se, že volám v tak pozdní hodinu, ale měl jsem nehodu.“

„Jste v pořádku?“ zeptala se téměř dokonalou angličtinou.

„Jsem. Sice trochu potlučenej, ale nic to není. To ovšem nemůžu říct o vašem autě.“

„Vozidlo je ve špatném stavu?“

„Jo, celej bok je promáčknutej. Něčím tvrdým jsem to navalil.“

„Promiňte?“ otázala se zmateně. „Já vám nerozumím. Vy jste naboural do vlastního auta?“

„Cože? Ne!“ zasmál se hlasitě Jones, aby ho slyšela. „Omlouvám se. Asi vám to pěkně blbě vysvětluju. Musíte mi odpustit. Pořád jsem z toho trochu otřesenej.“

„Žádný problém, pane. Jen se zhluboka nadechněte a řekněte mi, co se stalo.“

Jones zalapal po dechu, aby ho slyšela. „No, takže mi dovolte, abych to zkusil znovu. Půjčil jsem si auto u jiné agentury, ne u té vaší, a když jsem vycouvával z parkoviště, napálil jsem do jedné z vašich dodávek. Měl jsem ji vidět, protože tam jen tak stála. Ale představte si, já do ní naboural.“

Dalším slovům předcházelo ťukání do klávesnice. „A vozidlo je těžce poškozené?“

„Ano, madam. Promáčkl jsem celý jeho bok a rozbil okno.“

Další ťukání. „A proč voláte nám, a ne osobě, která si auto půjčila?“

„No o to právě jde. Já nevím, komu to auto patří. Předpokládám, že je někoho z hotelu, protože stálo na jejich parkovišti, ale nevím, kdo to je. Šel jsem dovnitř a ptal se ředitele, jestli to neví, ale bohužel. Pak mi navrhl, že bychom to mohli zjistit takhle.“

Ťukání do kláves pokračovalo. „A víte jistě, že je to jedno z našich vozidel?“

„Myslím, že jo. Když jsem se díval, jestli uvnitř někdo není, všiml jsem si na předním sedadle letáku se jménem vaší firmy. A tak jsem získal tohle číslo.“

Na druhé straně drátu zavládlo na několik vteřin ticho. „Máte nějaké další informace, pane? Model auta, státní poznávací značku a –“

„Napsal jsem si poznávací značku. Pomůže to?“

„Ano, pane, to by bylo skvělé.“

Jones odříkal číslice a čekal na odpověď.

„Promiňte, pane, ale je tu menší nesrovnalost. Značka, kterou jste uvedl, patří k jednomu z našich vozidel, ale v itineráři nic o Miláně nestojí. Voláte z Milána, ne?“

„Ano, madam.“

„Pak nechápu, jak jste to auto mohl nabourat. Vozidlo s touto konkrétní značkou by mělo být v Orvietu, ne v Miláně“.

„V Orvietu?“ zeptal se Jones, předstíraje zmatek. „To je někde poblíž?“

„Vůbec ne. Právě proto si myslím, že jste se zmýlil.“

„Ale kdepak. Vím jistě, že jsem naboural tohle auto a žádné jiné. Ale jestli mi nevěříte, můžu vám znovu dát ředitele hotelu. Dodávka stojí jen pět metrů od nás.“

Ve sluchátku se opět ozvalo ťukání. „Počkejte, pane. Já si své záznamy prověřím, jestli chcete. Můžete mi znovu uvést tu poznávací značku?“

Jones čísla zopakoval, přestože už o svém plánu začínal pochybovat. Říkal si, že když mu žena nechce uvěřit ani to, že vůz je v Miláně, pak mu těžko zodpoví nějaké dotazy na Boyda.“

„Pane,“ ozvala se po chvíli, „když jsem znovu zadávala poznávací značku, něčeho jsem si všimla. Zákazník, kterého hledáte, je očividně v Miláně, přesně jak jste říkal.“

„Opravdu? Jak to?“

„Na počítači mi naskočilo, že si právě půjčila druhý vůz.“

„Prosím?“ Chvíli trvalo, než mu to došlo. „Počkejte chvíli! Řekla jste půjčila?“

„Ano, pane. Řidička dodávky si právě v naší pobočce na letišti Linate půjčila Fiat.“

Jones Payneovi ústy naznačil krucinál, načež znovu promluvil na Giu. „A jak je to dlouho?“

„Asi minuta, pane. Ta objednávka se mi právě objevila na obrazovce.“

40

Fenway Park,

Boston, Massachusetts

Nick Dial se chtěl do Fenway Parku vždycky podívat. Na Green Monsteru, přes jedenáct metrů vysoké zdi po levé straně hřiště, ho něco fascinovalo. Ta posedlost začala už v dětství, během jednoho léta, kdy bydleli v Nové Anglii. Poslouchávali tehdy s otcem zápasy v rádiu a pak si zašli na dvorek, kde napodobovali své oblíbené hráče z Red Sox.

Dial během letu do Bostonu myslel na baseballový stadion a bezděčně se usmíval. Představoval si, jak bude vonět tráva, jak se mu bude pod nohama bořit hlína a jak bude vypadat Monster. Na tento okamžik čekal celý svůj život a nyní se nemohl dočkat, až tam bude.

To vše se ale změnilo, když vyšel z tunelu a spatřil místo činu prostírající se vpředu. Hřiště jeho snů bylo poskvrněno realitou, kterou zažíval v práci.

Dial tu nebyl kvůli baseballovému zápasu, ale kvůli tomu, aby dopadl vraha.

Kříž stál na nadhazovacím pahorku a oběť byla obrácená čelem k domácí metě. Její svalnaté ruce směřovaly ke třetí a čtvrté metě a nohy ukazovaly dolů, na gumovou plošinu na nadhazovací metě. Na hlavě měla naražený odpadkový koš, aby se utajila její totožnost před helikoptérami zpravodajských štábů, které se vznášely nad hřištěm. Několik policejních důstojníků zatím pátralo v okolí kříže po důkazech.

Druhou skupinu policistů spatřil Dial před Green Monsterem. Udiveně přemýšlel, co tam asi dělají, ale zeď stála téměř sto metrů od něj. A jako by nestačilo, že špatně vidí, do očí mu ještě svítily reflektory po obvodu stadionu. Měly takový výkon, že si Dial připadal jako na palčivém odpoledním slunci, přestože v Bostonu byla půlnoc.

„Hej, ty,“ houkl na něj policista s přízvukem hustším než bramborová kaše. „Padej odsud. Na tohle hřiště je vstup zakázanej.“

Dial se vytasil se svým průkazem a odznakem. „Kde najdu velitele?“

„Nejspíš si ulevuje dole v kabinách. Kapitán má ošklivě zvětšenou prostatu. Může to trvat i deset minut, než z něj něco ukápne.“

Dial přikývl a vytáhl notes. „Co mi můžete říct o oběti?“

„Byl to parchant. Skvělá pálka, skvělá ruka, ale pěkně nás převez. Umíte si ho představit na našem seznamu pálkařů? S takovou by nás Yankeeové nemohli porazit.“

„Moment. Oběť byla baseballovej hráč?“

Policista si Diala napůl pobaveně a napůl znechuceně přeměřil. „Svatá pravda, Frenchie. Byl to baseballovej hráč. Máte tam v Paříži taky baseball, hoši? Nebo pro samý dlabání sýrů a čumění na filmy Jerryho Lewise nemáte na sport čas?“

Ale ne! zaúpěl v duchu Dial. Kde tohleto sebrali?

Pravda byla, že od Henriho Toulona se toho o případu mnoho nedozvěděl, jen to, že našli třetí oběť. Dial věděl, že pokud chce místo činu vidět, musí co nejdříve do Bostonu, i za cenu toho, že nebude o vraždě kompletně informován.

A nyní za svůj spěch bohužel platil.

Alespoň do chvíle, kdy si řekl, že s tím musí něco udělat.

Udělal krok k policistovi a spustil: „Tak za prvý, ty posránku z Beantownu, kdybys byl jen z půlky polda jako já, všiml by sis, že anglicky mluvím líp než ty. Takže ta tvá teorie, že jsem Francouz, je úplně nemístná a může vypadnout jen z makovice nadranýho bostonskýho poldy. A za druhý, vyrůstal jsem v Nový Anglii, takže o historii Soxů toho vím víc než půlka hráčů z týmu, čímž se zas nechce tolik říct, protože většina z nich stejně nejsou Američani. A konečně, kdyby ses obtěžoval kouknout na můj průkaz, určitě by sis všiml, že vedu oddělení vražd Interpolu, což znamená, že pokud na planetě Zemi někdo tímto způsobem zhebne, je slušná šance, že se toho ujmu já. Chápeš? A teď mazej jako malej hodnej podavač a řekni svýmu kapitánovi, že dorazil jeho šéf.“

Policista několikrát zamrkal, načež beze slova uposlechl rozkaz. Za pět minut se Dialovi s pevným stiskem ruky představoval kapitán Michael Cavanaugh. „Omlouvám se za mizernou pohostinnost, ale zrovna nevíme, kam se vrtnout dřív. To kdyby věděl starosta, že do města míří taková šarže, určitě by vás uvítal osobně.“

„Jsem rád, že neuvítal. Jsem tu, abych našel vraha, ne abych si nechal líbat zadek.“

Cavanaugh se zasmál a poplácal Diala po rameni. „Pak si se mnou budete rozumět. Jen mi řekněte, co chcete vědět, a já vám milerád pomůžu.“

„Začněme jménem oběti. Pokud vím, je to sportovec.“

„Ano, pane, a jakej sportovec. Abych pravdu řekl, tak trochu jsme se těšili, že toho parchanta o víkendu pořádně vypískáme. Mám dojem, že ho dobrotivej pámbu před tou hanbou ochránil.“

Tohle že měla být ochrana? Krucinál! To znamenalo, že oběť mohla být jen jeden člověk. Nejnenáviděnější muž v Bostonu: Orlando Pope. Ohromený Dial se snažil přijít na to, jak by mohl Yankee zapadat mezi ostatní. Napřed kněz, pak princ, nyní nějaký Pope. Co když vrazi měli něco proti písmenu P? ( V angličtině se kněz řekne priest.)

Pokud ano, pak by se pekaři po celém světě měli začít klepat strachy. „Nevadí, když se podívám?“

„Pokud to nevadí jemu, mně určitě ne.“

Dial kývl a zapátral očima po něčem nepatřičném. S plagiáty zločinů se setkával běžně, a tak si v prvé řadě položil otázku, jestli je Pope oběť číslo tři, nebo jen mrtvola upravená podle cizí předlohy, jestli se někdo zvráceným způsobem nepokouší připravit skutečného vraha o slávu.

Většina vyšetřovatelů by začala u těla, ne však Dial. Ze zkušenosti věděl, že u většiny plagiátů je tělo v pořádku – alespoň do chvíle, kdy soudní experti vytáhnou všechny ty své moderní nástroje a následně zjistí, že padesát věcí nesedí. Plagiátoři se však běžně dopouštěli chyb v maličkostech; šlo o drobná fakta, která se tisku nikdy nesdělují, všechny ty věci, které se člověk nemohl dozvědět z fotografie zveřejněné na internetu.

V této sféře byly důkazy triviální občas důležitější než ty signifikantní.

Dial začal s konstrukcí kříže. Přesvědčil se, že dřevo svým zabarvením a stářím vypadá jako africký dub. Pak si prohlížel tři hřeby, měřil očima jejich délku a ujišťoval se, že oběť je ve stejné pozici jako dvě předchozí.

Po zkontrolování těchto podrobností obrátil pozornost k tělu. Nejprve zkoumal rány na zádech, způsob, jakým byla během bičování rozcupována kůže při opakovaných úderech biče s kovovými konečky, pak si prohlížel hrudník a prstem v rukavici se šťoural v bodné ráně v naději, že hrot se zlomil a zůstal vězet v hrudi.

„Copak hledáte?“ divil se Cavanaugh. „Ta rána je čistá.“

„Dělám jen svou práci. Musím si všechno dvakrát ověřit.“

„Jo, to jsem si všim.“

Dial se usmál a zvedl pohled k helikoptérám, které se pořád vznášely nad stadionem. „Nemůžete s nimi něco udělat? Potřebuju sundat ten koš, abych viděl rukopis na ceduli.“

Cavanaugh na něj zůstal hledět jako na šílence. „Tam pod tím žádná cedule není. Jen Popeův hnusnej škopek, kterej se snažíme ukrýt před tiskem.“ Zakuckal se smíchem a dodal: „Jako by nestačilo, že byl nejmíň stokrát ukřižovanej na našich sportovních stránkách.“

Dial žert ignoroval. Typický policejní humor. „Ať se propadnu. Zatím nejslavnější oběť, a oni vynechají ceduli. Proč by to dělali?“

Cavanaugh pokrčil rameny. „Já ale vůbec nevím, o čem to mluvíte. Jakou ceduli jste čekal? O žádný jsem neslyšel.“

„To proto, že to držíme v tajnosti.“ Dial přistoupil až ke Cavanaughovi a ujistil se, že je nikdo neslyší. „U prvních dvou obětí byly cedule, které odkazovaly na kříž. Na první stálo ‚VE JMÉNU OTCE‘ a na druhé ‚I SYNA‘. Tak trochu jsem čekal, že dnes v noci se objeví ta třetí. Proto si říkám, jestli se nejedná o plagiát.“

Cavanaugh pokýval hlavou, jako by se mu něco v hlavě konečně srovnalo. „Ne, tohle není plagiát. To vám můžu zaručit.“

„Vážně? Jak si můžete bejt tak jistej?“

„Kvůli té ceduli.“

Dial sebou trhl. „Jaké ceduli? Přece jste říkal, že tam žádná cedule nebyla.“

„Aspoň ne pod tím košem.“ Cavanaugh zapátral Dialovi ve tváři, jako kdyby se chtěl přesvědčit, jestli nežertuje. „Zdá se, že na vnější pole jste se ještě nedostal.“

„Na vnější pole?“ V tu chvíli to Dialovi došlo. „Aha, jsem to ale… Ne, u Monsteru jsem ještě nebyl.“

Nyní se z hloubi plic nadechl a přesunul pohled na zeď, kterou viděl rozmazaně. Pořád tam stálo několik policistů a Dial konečně pochopil proč. Fotografovali poselství a bavili se o tom, jestli mají ze zdi krev ostříkat hadicí, nebo ji tam nechat jako důkaz.

A navíc si kladli otázku, co měl vrah na mysli, když napsal: „I SVATÉHO.“

Cavanaugh si znechuceně povzdechl: „Po dnešku se jí bude říkat Red Monster.“

41

Letiště Linate leží asi šest kilometrů od areálu University Cattoliky. Frankie Payneovi a Jonesovi popsal nejrychlejší způsob, jak se tam dostat. Doufali, že to bude stačit, aby dopadli Boyda, pokud se ovšem vůbec ukáže. Jelikož obě vozidla si pronajala nějaká žena, věděli, že Boyd možná vůbec nevystrčí nos. Kdyby ano, bylo by to skvělé. Sejmuli by ho tak rychle, že by ani nezjistil, co se děje. Pokud by se neukázal, chtěli sledovat jeho komplicku v naději, že je zavede k jeho skrýši. Payne se zeptal: „Víme vůbec, jakou má to auto barvu?

Jones zavrtěl hlavou: „Ta ženská řekla, že je to Fiat model 98. A poněvadž Fiat je zkratka pro Fabbrica Italiana Automobili Torino, bude jich po Itálii jezdit hodně.“

Díky brzké ranní hodině se ke kanceláři autopůjčovny dostali za necelých pět minut. Zaparkovali naproti přes ulici a hned tu ženu zahlédli. Na tmavě hnědých vlasech měla hedvábný šátek, ale ostatní oblečení bylo stejné jako na fotografii z bezpečnostní kamery.

Zdálo se, že to bude snazší, než si mysleli.

Maria ustrašeně pohlédla do zadního zrcátka, ale neviděla nic znepokojivého. V blízkosti letiště nebyl téměř žádný dopravní ruch a jediné světlo pocházelo ze železných kandelábrů, které lemovaly ulice v této liduprázdné textilní čtvrti. Říkala si, že pokud vše půjde dobře, opustí město dřív, než se do ulic vyrojí zvědaví milánští dělníci.

Alespoň takový měla plán.

Zpáteční cesta do opuštěného skladu proběhla v klidu. V rámci bezpečnostních opatření ještě dvakrát objela blok, aby se ubezpečila, že ji nikdo nesleduje. Jakmile měla jistotu, vjela se žlutým Fiatem do dlážděné uličky poblíž skladiště a zaparkovala za kontejnerem. Reflektory nechala zapnuté, aby našla cestu zpátky dovnitř.

„Professore,“ zavolala po vstupu do budovy. „jsem zpátky.“

Boyd se vynořil z přítmí a přivítal ji vřelým úsměvem. „Díky bohu, má drahá. Dělal jsem si hrozné starosti. Pořád se mi vtíraly ty otřesné myšlenky, že vás zadrželi.“

Maria zavrtěla hlavou, sundala si hedvábný šátek a nahradila ho baseballovou čapkou. „jste připraven? Musíme využít tmy, dokud to jde.“

„Ano, připraven na všechno. Jen vám posbírám věci a pak pojedeme. Malý momentík.“

Původně chtěla vzít Boyda do autopůjčovny s sebou, ale po delší debatě se dohodli, že bude lepší, když půjde sama. Vše by sice mělo rychlejší průběh, kdyby šel s ní, ale Boyd předpokládal, že letiště bude hlídat policie, a říkal si, že čím dále se od něj bude zdržovat, tím lépe. A bylo to jen dobře, protože Maria u terminálu viděla dost policejních důstojníků a většina z nich držela Boydovu fotografii.

„Professore!“ naléhala. „Musíme jet. Prosím, pospěšte si.“

Avšak Boyd tentokrát neodpověděl. Maria slyšela jen tlukot vlastního srdce, který nabíral na hlasitosti a rychlosti.

Zvědavá a mírně znepokojená Maria se plížila podél několika dřevěných beden k místu, kde předtím spali. Ale čím hlouběji se nořila do nitra budovy, tím více houstla tma, až po chvíli zjistila, že nevidí skoro ani na krok.

„Professore!“ Kde jste? Co se děje?“

Opět žádná odpověď. Její zvědavost vystřídal strach. Co když ho někdo našel? Co když potmě zakopl a poranil se? Co když někdo…“

Vtom za sebou Maria uslyšela pohyb. Protáhla se pod několika pavučinami, vyhnula se sloupu beden a zamířila ke světlu, které vycházelo z reflektorů auta. Sotva se vynořila do uličky, ke svému údivu spatřila Boyda sedícího na kapotě Fiatu.

„Professore! Všude vás hledám. Jak jste se sem dostal?“

„S malou pomocí, má drahá.“

Usmála se, radostí bez sebe, že je v bezpečí. „To vám pomohla ta světla, že?“

Boyd vzdychl. „Bohužel, tak jsem to nemyslel.“

„Ne? A o čem jste to mluvil?“

V tom okamžiku se představil Payne: „Pokouší se vám říct, že jsem ho vyvlekl ven.“

Maria se prudce otočila a spatřila jeho berettu. Oči se úplně ztrácely ve tmě.

„Kdo sakra jste?“ zeptala se italsky. „Co od nás chcete?“

Ale Payne odmítl odpovědět. Místo toho ji chytil za vlasy a přitáhl k autu. Maria se chvíli vzpírala, než jí dal na srozuměnou, že šéfem je on – totiž přitlačil jí obličej na teplou kapotu Fiatu. Pak jí vrazil koleno mezi stehna a vahou svého těla ji uzemnil. Potom ji mohl prohledat a spoutat jí ruce za zády kusem lana, který našel někde uvnitř skladiště. Vzápětí se zeptal: „Na co jste se to ptala?“

Maria na něj zmateně pohlédla. Při pohledu na jeho tmavé vlasy a berettu předpokládala, že Payne je tu s policií. Ale čím víc mluvil, tím víc nabývala jistotu, že je Američan. „Kdo jste?“ zeptala se anglicky. „Co do prdele chcete?“

Payne se té nadávce pousmál. „Hej, doktůrku! Kde jste k ní přišel? Je pěkně divoká.“

„To máte sakra pravdu, že jsem divoká. A teď mi odpovězte na otázku, jinak začnu křičet.“

„Prosím?“ Payne k ní přikročil a vrazil jí hlaveň pod bradu. „Poslyšte, dámo! Mám pocit, že nechápete situaci, a tak vám ji trochu přiblížím. V prvé řadě, jak se jmenujete? Myslím, že není vhodné nazývat vás ‚dámou‘, když se tak nechováte.“

„Mmria.“

Payne zbraň trochu odtáhl, aby jí lépe rozuměl.

„Jmenuju se Maria.“

„Fajn, Mario, navrhuju tohle: v této chvíli vám tlačím do krku hlavní. Cítíte ji?“

Maria opatrně přikývla.

„Dobře. Říkal jsem si, že budete. Je docela těžký netrefit se, co?

Maria znovu kývla.

„No ne! Tohle vám docela jde. Položím vám otázku a vy na ni odpovíte! Ale velmi tiše. Jasný? Bez křiku, bez vztekání a bez odporu. Chlapi se zbraněma nemají odpor rádi. Rozumíte mi?“ Opět přikývla. „A teď, můj partner a já máme pár otázek, který bychom vám strašně rádi položili.“

„Váš partner?“

Jones se ohlásil tím, že otevřel dveře Fiatu. „Ach,“ zavrčela Maria.

„Ach?“ dobíral si ji Jones. „Předvedu takovej bezva vstup a vy na to řeknete jen ‚Ach‘?“

Maria na něj pohlédla a posměšně odsekla: „A co bych podle vás měla říct?“

„Já nevím. Říkal jsem si, že tak pohledná dáma jako vy by se alespoň pokusila mi zalichotit. Že třeba uplatní svůj sexappeal, aby se z toho vymluvila. A kdyby to nezabralo, myslel jsem, že mě sejmete jako toho hlídače v knihovně.“

Maria zrudla jako rak. „Přísahám bohu, že jsem tomu chlapovi ublížit nechtěla. Jen jsem chtěla, aby mě pustil. To je vše! Musela jsem varovat –“

Payne čekal, až větu dokončí, ale nestalo se. „Musela jste varovat koho? Svýho milence?“

„Panebože!“ obořil se na ně Boyd. „Já nejsem její milenec. Za koho mě máte? Maria je prostě moje studentka! Nic víc!“

„Studentka,“ řekl Payne. „Studentka zločinnosti, to snad. Chci říct, že jste pěkně rozjetí. Ta helikoptéra v Orvietu, exploze autobusu, hlídač knihovny s nateklýma koulema. Ts, ts, ts. Měli byste se za sebe stydět.“

„Stydět?“ vykřikla Maria. „Neudělali jsme nic špatnýho! Ta helikoptéra a ten hlídač, to bylo v sebeobraně. A ten autobus, to byl atentát na nás.“

„Na vás? Prosím vás! Proč by někdo vraždil tolik lidí, jen aby zabil vás dva?“

Maria už chtěla odpovědět, ale pak si všimla, že Boyd vrtí hlavou.“

„Ale no tak,“ naléhal Payne. „O tom pokladu v katakombách víme vše. Nebo před námi skrýváte ještě nějaké tajemství?“

Boydovi spadla čelist. „Ale jak? Kdo?… Kdo vy dva jste?“

„Ale doktůrku, proč bychom na to měli odpovídat? Vy na naše otázky odpovídat nechcete, tak proč bychom měli my na vaše?“

Jones se uchechtl. „Já nevím, ale možná bychom se měli představit, ne? Bylo by to zdvořilé.“

„Jo, asi máš pravdu.“ Payne se otočil k Boydovi a zazubil se. „Ahoj! Já jsem Jon a tohle je můj kámoš D.J. Pracujeme pro CIA.“

„CIA?“ zopakoval jako ozvěna Boyd.

Payne odvětil výrazným německým přízvukem: „Ja, Herr Doktor! A víme, že jste špion.“

„Špion? O čem to proboha mluvíte?“

Jones se zasmál. „Nechte toho, doktůrku. My o vaší minulosti víme.“

„O mé minulosti?“

„Kradete historické památky v půlce zemí Evropy,“ řekl Payne, „a pak vymýšlíte, jak ty věci ukrýt. Není to špatnej plán, ale proč sakra tak chytrej chlap jako vy podrazí lidi, jako je Manzak a Buckner? Z těch maníků jde strach.“

V Mariiných očích se náhle objevily pochybnosti. „Proffessore?“

„Dobrý bože, nesmíte těm chlapům věřit! V životě jsem neslyšel větší nestoudnost! Podrazit CIA? To je naprosto absurdní!“

Payne pokračoval v nátlaku: „A co American Cargo International? Ten název vám nic neříká?“

V Boydově fasádě se začaly objevovat první trhliny. „Ano, ale…“

„Ale co? Financují vás už roky, ne?“

„Ano, ale to neznamená –“

„To neznamená co? To neznamená, že jste napojenej na CIA? Ale jděte! Mám tu informaci přímo z Pentagonu. Vím, že jste na výplatní listině CIA.“

Boyd několikrát zamrkal a pokusil se situaci ještě zachránit: „Možná, ale to neznamená, že jsem je podrazil. Chci říct…“ jeho slova vyzněla doztracena.

„Pokračujte,“ naléhal Payne. „Co chcete říct? Je jasný, že jste je něčím namích. Nevolali by na to nás, kdybyste nebyl důležitá osoba.“

Boydovy oči náhle zmatněly hrůzou. „Co že by?“

„Slyšel jste mě. Najali si nás, abychom vás vysledovali. Jsme to, čemu říkáte specialisté.“

„Počkejte kruci! Chcete říct, že vy nejste z Agentury?“

„Sakra, to ne!“ odvětil Payne. „Jsme prvotřídní lovci lidí, které si najali, aby vás našli.“ Sáhl do kapsy a vytáhl Manzakovo komunikační zařízení. „Stačí zmáčknout tohle tlačítko a naše závazky jsou splněny. Přihrčí si pro vás a my pojedeme domů.“

Boyd na přístroj chvíli hleděl. „Jo,“ řekl posléze, „jasně, pojedete domů… akorát že v zasraným pytli na mrtvoly.“

Maria na něj zůstala užasle hledět. Bylo to poprvé, co Boyda uslyšela zaklít.

„Krucinál!“ pokračoval Boyd. „Otevřete sakra ty svý voči! CIA přece nehledá pomoc mimo svoje řady. Maj svý agenty v každé zemi světa, jsou připravení zmáknout všecko, co se kde zvrtne. V žádným případě by nenajímali nikoho zvenčí, aby mě vystopoval. Takhle oni nepracujou!“

„No vida,“ dobíral si ho Jones. „A jak to, že jste takovej expert?“

Nasupený Boyd se zaklesl do Jonesova pohledu. „Protože jsem jeden z těch agentů.“

„Prosím?“ řekl Payne.

„Cože?“ vykřikla Maria.

„Slyšeli jste. Pracuju pro ně už roky, jako profesor můžu cestovat po celém světě.“

Jones zakoulel očima. „Vážně? A co je to za tajnýho agenta, kterej se hned prolátne, že je agent? Tohle žádnej opravdovej agent neudělá, to zase vím já.“

„Víte co? Máte pravdu. Já vím, ve většině případů by to bylo neslýchaný. Dokonce velezrádný. Ale já se obávám, že tohle žádnej běžnej případ není. Díky téhle tiskovce je má kariéra špiona beztak u konce. A navíc mám dojem, že když zmáčknete to tlačítko, skončí i můj život. Tak co můžu ztratit?“

„Moment!“ zvolal Payne. „Vy se nám snažíte tvrdit, že jste agent CIA? Ale jděte! To se nemůžete vytasit s něčím lepším?“

„To bych určitě mohl, kdybych se snažil něco vymyslet, ale faktem je, že vám říkám pravdu. Jistě, jako agent zrovna nevypadám. Ale pravda je, že většina lidí z firmy takhle nepůsobí. Kdyby ano, všichni bychom vyčnívali.“

Jones se tomu zdůvodnění pousmál. „V tomhle má pravdu.“

„Cože? Neříkej mi, že mu věříš! Přece už třicet let pracuje v Doveru!“

„Jo, ale o CIA jsem slyšel pěkně šílený věci. Všude maj nastrčený neoficiály a ti jen čekaj, aby jim mohli píchnout.“

Payne věděl, že neoficiál je vládní úředník, který pracuje v zahraničí bez diplomatické imunity, ale netušil, co tím Jones naznačuje. A tak ho chytil za paži a odtáhl stranou, aniž ovšem spustil oči z Boyda a Marie. „Co to říkáš? Že máme týhle šílenosti věřit?“

„Ne, vůbec nic takovýho netvrdím. Je možný, že nás vodí za nos, aby si zachránil kůži. Ale taky by nám mohl říkat pravdu. Já vážně nevím.“

„Tak zmáčkněme to tlačítko a promluvme si s Manzakem. Mně osobně je úplně jedno, co bude s těma dvěma, pokud se z té bryndy dostaneme my. Stejně se s ním musíme v určitým bodě spojit, tak to udělejme hned. Co horšího se může ještě stát?“

„Nedělejte to!“ prosil Boyd na dálku. „Říkám vám, že když to tlačítko zmáčknete, zabijou nás všechny. Stejně jako ty lidi v autobusu. Copak to nechápete? Tihle lidi si nemůžou dovolit nechat nějaký svědky naživu. Závisí na tom celý náboženství.“

Payne se jeho tvrzení zasmál. „Závisí na tom co? Zakopanej poklad? O jakým náboženství to mluvíte, o hamiženství?“

„Hamižnost? Vy si myslíte, že tady je ve hře hamižnost? Zatraceně, chlape, vy vůbec nic nevíte. Ten svitek, kterej jsme našli v katakombách, se netýká peněz. Týká se pravdy! Vrhne pochybnost na vše, čemu vás učili věřit. I na samotnýho Krista.“

„Proffessore!“

Boyd se otočil k Marii, aby jí své chování vysvětlil: „Musejí to slyšet, drahá. Když to tlačítko zmáčkne, zemřeme, a s námi i to tajemství. Takhle je to prosté. Církev si nemůže dovolit, aby to vyšlo najevo. Otřese to základy křesťanství.“

Payne pohlédl na Jonese a hvízdl. „No, tím je to vyřešeno. Zmáčknu tlačítko. Napřed nám tvrdí, že je agent CIA, teď zase, že se ho snaží zabít církev. Tenhle chlap je cvok.“

Jones pohlédl na Boyda. „Já osobně jsem měl o papeži vždycky svý pochybnosti. Každej, kdo nosí takovou čepici, pod ní nemůže mít dobrý úmysly.“

„Panebože!“ vykřikl Boyd. „Já nemluvím o papeži! Na to je napojenej někdo z církve. Musí být. Chci říct, že jsou jediní, kdo –“ Boyd se v půli věty zarazil a znenadání zvrátil hlavu dozadu. „Ach ne!“

„Copak je?“ zeptal se Payne. „Mluví s váma Bůh?“

„Pssst!“ zasyčel. „Ten zvuk. Neslyšíte to? To stejný jsem slyšel v Orvietu.“

Payne a Jones neměli ponětí, o čem Boyd mluví, ale když ho chtěli uklidnit, skutečně uslyšeli hučení, které přehlušovalo motor Fiatu. Zprvu nevěděli jistě, jestli to není jen ozvěna v uličce, ale zvuk pořád sílil.

Jones vypnul motor a zašeptal: „Nezmáčkls omylem ten knoflík?“

Payne zavrtěl hlavou a popošel kousek stranou od ostatních. Zhruba po patnácti metrech nastavil ucho k obloze.

„Helikoptéry,“ prohlásil. „Víc než jedna. A letí sem.“

„Jak nás našli?“ zeptal se Jones.

„To nevím. Možná nás ta jednotka sleduje po celou dobu,“ řekl Payne, mrštil přístrojem o zem a rozbil ho. „Ale na tom nesejde. Když nebudeme chtít, nenajdou nás.“

Rozběhl se k Boydovi a vrazil mu pistoli pod bradu. „Kde jste se narodil?“

Boyd se zhluboka nadechl a řekl: „Chcete znát pravdu, nebo to, co mě naučili citovat?“

Payne neměl na žerty náladu, a tak mu berettu zaryl ještě hlouběji do krku.

„Dobrá,“ zachrčel Boyd. „Seattle, Washington.“

„Kde jste chodil do školy?“

„Americká námořní akademie. Pak Oxford.“

Payne zbraň malinko odtáhl, čistě pro případ, že by Boyd byl kolega z námořnictva. „Špatná odpověď, doktůrku. Shodou okolností o Akademii pár věcí vím.“

„Skvělé! Ptejte se, na co chcete! Ale dělejte, jinak je s námi konec.“

Payne se na chvíli odmlčel, aby vymyslel tu správnou otázku. „Jmenujte mi nějakou ulici na pozemcích Akademie.“

„Cože? Jejich tam několik –“

„Jmenujte jednu, jinak střílím.“

„Fajn, ehm, King George Street,“ řekl, což byla přímo hlavní ulice na Akademii, jakkoli se to mohlo zdát podivné. „Můžu pokračovat, chcete-li. Wood Street, Dock Street, Blake Road, Dectaur Road, College Ave –“

Payne přikývl, odpovědí napůl překvapen. „Kde se během války vyučovalo?“

„Které války?“

„To mi řekněte vy.“

„Asi máte na mysli občanskou válku, protože tehdy jedinkrát probíhala výuka jinde. A odpověď je Newport, Rhode Island – byla tam přesunuta z bezpečnostních důvodů.“

„Docela dobrý,“ připustil Payne. „Ale poslední otázka bude rozhodující. Každej správnej absolvent Akademie by na ni odpověděl okamžitě. Jste připravenej? Protože tahle odpověď rozhodne o vašem životě či smrti. Když jste tam studoval, jak se říkalo ženské koleji?“

Boyd se usmál, neboť mu rychle došlo, že je to trik. „Bohužel, žádná tam nebyla. K mému velkému zklamání začali ženy přijímat až poté, co jsem dostudoval. Někdy kolem roku 1976, mám dojem.“

Payne pistoli zdráhavě odtáhl. Pořád neměl jistotu, ale instinkt mu říkal, že Boyd mluví pravdu. „Takže vy jste šel studovat na Akademii?“

Boyd kývl. „Soudím, že i vy jste absolvent Akademie, nemám pravdu?“

„Ano, pane. Jonathon Payne, k vašim službám.“

„Dobře, pane Payne, jestli máte zájem přežít, doporučuji, abychom se pakovali pryč. Jinak bude po nás, ještě než z týhle uličky vyjdeme.“

42

Stalo se to před lety, hned po nalezení svitků v tajných trezorech. Dokumentů, o nichž Vatikán ani nevěděl, že je má. Benito Pelati podle těchto složitých instrukcí odjel do Orvieta a nasnímkoval tamní terén za použití geologických prototypů, které si půjčil z Německa. Byly to supermoderní přístroje, ke kterým nikdo další neměl přístup, vybavení, které mu umožnilo zmapovat každou píď města od svrchní půdy až do hloubky několika desítek metrů. Takové studie předtím nikdo neprováděl a od té doby to bylo zakázáno.

Je zbytečné říkat, že z velmi dobrého důvodu.

Pod povrchem bylo objeveno více než padesát chodeb, všechny začínaly na soukromých pozemcích a větvily se v tufu jako změť tepen. Většina z nich náhle končila – buď proto, že místní narazili na tvrdší kámen, kterým nebyli s to proniknout, nebo jim došla trpělivost a hledání nechali – jiné se spojovaly s chodbami, které razili sousedé. Nejdále se dostali do hloubky sedmi metrů, což bylo vzhledem k primitivnímu kopáčskému vybavení pozoruhodné, ale ani to nestačilo k nalezení toho, co hledali: Orvietských katakomb.

Benito věděl, že katakomby existují. Nebo že kdysi existovaly. Svitky toho byly důkazem. Stejně jako všechny další dokumenty, které četl v tajných archivech. Ovšem před oněmi geologickými testy neměl tušení, zda tam katakomby pořád budou nebo v jakém mohou být stavu. Jeden z vatikánských záznamů se zmiňoval o mohutném závalu, k němuž došlo krátce po velkém schizmatu. Pokud by to byla pravda, mohlo při něm vzít za své všechno, co doufal objevit. Všechny důkazy, které potřeboval.

Ale naštěstí se to nestalo. Stačil jeden pohled na geologickou zprávu. Potvrdilo se, že katakomby tam pořád jsou a ve výborném stavu. Navíc byly mnohem rozsáhlejší, než si Vatikán kdy myslel. Papežské dokumenty z doby schizmatu hovořily o jednom podlaží tunelů a komor. O ničem jiném. Ale Pelati z této zprávy vyčetl mnohem víc. Viděl několik pater. A schody. A prostory tak hluboko pod povrchem, že se do nich Vatikán nikdy nemohl dostat. Aby měl úplnou jistotu, musel by chodby prozkoumat osobně, ale podle jejich vzhledu a rozvržení tušil, že dolní katakombu postavili staří Římané a pak vstup do ní z horních pater uzavřeli. Proč to udělali, nevěděl. Ale pokud by měl věřit jejich rodinnému tajemství, tak nejspíš právě tam by našel důkaz, který hledal.

Samozřejmě že než se mohl pustit do vlastního pátrání, musel obstarat řadu dalších věcí.

V prvé řadě musel v Orvietu zastavit všechny vykopávky. Další zával bylo to poslední, co potřeboval, a tak zašel za velitelem místní policie a řekl mu, že Orvietu hrozí zhroucení. Aby své tvrzení podpořil, ukázal veliteli seizmické studie, které nechal provést – a v nichž se příhodně opomněl zmínit o existenci katakomb – pak s ním chodil od domu k domu a ukazoval mu všechny chodby, které byly postaveny.

Místní o tom dodnes hovoří jako o „kopáčském zákonu“ z roku 1982, protože tehdy se z kopání stal zločin.

V rámci dalších kroků Benito koupil půdu nad chodbou, která byla v hloubce sedmi metrů, pod záminkou, že vláda musí tuto nemovitost vyztužit, jinak by se Orvieto mohlo propadnout. Majitele jeho studie tak zaskočila a tak ho vyděsilo, co by se mohlo stát, že Benitovi všechno prodal, aby zajistil bezpečnost svého rodného města. Až na to, že Benito neměl vůbec v úmyslu díru zasypat. Místo toho ji chtěl prodloužit do hloubky jedenácti metrů, neboť právě tam začínaly katakomby.

Tento proces trval několik týdnů. Benito se chtěl vyhnout jakékoli pozornosti, a proto na práce nasadil nenápadné vybavení a nepočetný tým horníků z východní Evropy, kteří neuměli mluvit ani číst italsky. Věděl, že kdyby použil místní kopáče, znali by legendu o katakombách a vyvodili by si, o co mu jde. Ale cizinci netušili zhola nic. Mohl je nechat v klidu pracovat, aniž by musel kopat sám. Tedy až do chvíle, kdy se horníci dostali do hloubky deseti a půl metru. Půl metru od historie. Pak už jejich další účast nemohl riskovat. Proto jim za jejich práci poděkoval uspořádáním velké oslavy. Každému prohnal kulku hlavou a pak je zakopal jejich vlastními lopatami. Přesně jak to dělali velcí průzkumníci minulosti, muži, kterým šlo více o slávu a bohatství než o najaté dělníky, kteří jim toho pomáhali dosáhnout.

Ti všichni s ním měli jedno společné – byli krutí. Ano, to se z Benita pozvolna stalo poté, co ve Vatikánu objevil tajné svitky. Až do té chvíle byl nadšený akademik, nic víc, muž, který se nebál riskovat a bojovat za to, v co věřil. Když ale objevil svitky, jeho osobnost se počala měnit. Pomalu se z něj stával zlý člověk. Záludný. Nemorální. A to vše při vyhlídce na to, co svitky znamenaly: moc a nepředstavitelné bohatství.

Od toho okamžiku se už Benito o své dělníky nestaral. Ani o město Orvieto. Ani o posvátnost katolické církve. Šlo mu jen o sebe a jeho rodinné tajemství.

Tajemství, které po několik staletí dřímalo pod povrchem. A Benito měl v plánu vypustit ho do světa jako mor.

Benito uvedl věci do pohybu už jednou předtím, před několika lety. Tehdy byl odhodlán využít katakomby co nejlepším způsobem a domluvil si schůzku s Vatikánem, aby s nimi o svém objevu pohovořil.

Ale znenadání se objevilo něco úžasného, něco, co ho přimělo změnit časový plán.

Překladatel pracující pro Benita objevil v jednom starém rukopisu odkaz na domov jistého římského hrdiny, který žil v předhůří u Vindobony na území Ilýrie. Ten umístil do jedné mramorové hrobky relikvii a svůj osobní popis ukřižování. Hrozilo, že obsahuje všechno, co by svět a církev měly vědět o událostech v Jeruzalémě.

Podrobnosti z doby před, během a po umučení Krista.

Benitův nejstarší syn Roberto zastával názor, že by se měli s Vatikánem sejít, jak měli původně v plánu. Argumentoval, že jejich organizace je připravena udeřit a že zdržení by mohlo věci uškodit. Jenže Benito nesouhlasil. Schůzku zrušil a svého syna ujistil, že tento objev ve skutečnosti ještě upevní jejich vyjednávací pozici ve vztahu ke katolíkům. Roberto na to nakonec přistoupil.

Od té doby se nalezení římské hrobky stalo v Benitově životě prioritou číslo jedna.

Vše ostatní muselo počkat, dokud v horách Ilýrie nebude objevena zmíněná krypta.

A před pár dny bylo jeho cíle dosaženo.

43

Tentýž postup, jiný tým, usoudil Dial, když si prohlížel Green Monster. Krev byla na zdi nacákaná nahodile a vzkaz naškrábaný jakoby spíše dodatečně, žádná zdobná signatura znamenající přihlášení se k odpovědnosti. Ne, tohle v žádném případě nemohli být titíž lidé, kteří zabili kněze v Dánsku. Původní znamení bylo provedeno s uměním a precizností kaligrafa, kdežto poslední cedule vypadala jako jakási prstomalba. Jako by ji zhotovil někdo, kdo nechápal, co se po něm chce, ale přesto to udělal. Někdo, kdo pracoval bez zaujetí.

Jenže v tom světle se prostřední případ jevil jako záhada. Cedule v Libyi byla zhotovena s puntičkářskou precizností, avšak krev na římském oblouku byla nacákána všude možně ve spontánním projevu zuřivosti.

Proč si na tomtéž místě činu počínali tak precizně a zároveň ledabyle? přemítal Dial. Nemohl by to být třetí tým? Nebo směsice ostatních dvou? A navíc, záleželo na tom? Možná by se měl soustředit spíše na sdělení než na vrahy jako takové. Byl to zajímavý postřeh, nad kterým chtěl popřemýšlet. Totiž až do chvíle, kdy ho vyrušilo poklepání na rameno. Otočil se a spatřil Asiata. Stál za ním a jen na něj hleděl, jako by nevěděl, co udělat vzápětí. Dial se zeptal: „Můžu nějak pomoci?“

Michal Chang přikývl a vylovil služební průkaz. Pracoval prvním rokem jako agent na NCB v Bostonu, což znamenalo, že je Dialův zdejší hlavní kontakt. Muž podléhající muži, který velel vyšetřování. „Omlouvám se, že jsem se s vámi nesešel dřív. Kdybych to věděl, přijel bych.“

Dial pohlédl na dítě před sebou a usoudil, že mu nemůže být víc než dvaadvacet. Měl rozcuchané vlasy a zmuchlané oblečení, jako by ho vylovil ze dna prádelního koše. „Kdybyste věděl co?“

„Kdybych věděl, že jste ve městě. Nikdo mi to neřekl, přísahám. Spěchal jsem sem hned, jak jsem se to dozvěděl.“

A podle toho i vypadal. Jako kdyby vyskočil z postele a nasedl na první autobus, který jel kolem.

„Nic si z toho nedělej, Changu. Ani já jsem do poslední chvíle nevěděl, že sem jedu. Chytil jsem poslední let z Paříže a –“

„Moment. Z Paříže ve Francii?“

„Jo. Velký země na druhý straně Atlantiku. Je zakreslená na většině map.“

„Ano, pane. Já vím, kde to je. Jen jsem, ehm, jak to, že jste tady dřív než já? Říkal jsem si, že už možná budete ve městě, ale abyste tu byl dřív až z Francie? Vždyť Popeovo tělo našli ani ne před dvěma hodinami, což znamená, že vaše letadlo muselo –“

„Počkat, počkat, počkat! Zpomal, synku. Řekni to znovu.“

Chang znovu nahlédl do svého zápisníku. „Podle 911 zdejší správce ohlásil Popeovu vraždu těsně po desáté. Bostonské policejní oddělení pak informovalo Interpol, který před hodinou informoval mne.“ Podíval se na hodinky, aby se ujistil. „Nechápu to, pane. Jak jste se sem dostal tak rychle?“

Ale Dial otázku ignoroval. Otočil se k Changovi zády a v hlavě si procházel posledních čtyřiadvacet hodin. Začal den v Libyi, kde chytil letadlo do Francie. Tehdy mu Henri Toulon sdělil, že byla objevena další oběť, tentokrát v Bostonu. A tak nasedl na další letadlo a letěl do Ameriky.

To znamenalo, že o vraždě věděl o několik hodin dříve, než bylo tělo ve skutečnosti nalezeno.

„Zatraceně! Pěkně nás zesměšnili.“ Dial vytrhl Changovi zápisník, aby se ujistil o časovém průběhu událostí. „Věděl jsem o vraždě dřív, než se stala. Ti bastardi nám zavolali před deseti hodinami.“

„Cože? Proč by to dělali?“

„Aby nás zesměšnili, Changu. Aby nás zesměšnili, proto taky vybrali to jméno.“

„Ano, ale –“

„Chtějí nám tím říct, že je nemůžeme zastavit, ani s poskytnutým náskokem. Sdělují nám, že po nich můžeme pátrat, jak chceme, a vůbec nic na věci nezměníme. Nezastaví se, dokud sami nebudou připraveni přestat.“

„A to bude kdy?“

„Brzy. Docházejí jim slova.“

„Slova?“

„Jo, Changu, slova. Znáš přece ty věci ze slovníku, ne? Nechce se mi věřit, že bys nevěděl, co jsou slova. Nebo je angličtina až tvým druhým jazykem?“

„Ne, pane. Narodil jsem se přímo tady, v –“

Dial loupl očima. Ti bažanti ale umí být natvrdlí. „Byl to jen žert, synku. Jen žert.“

„Aha, ale –“

„Poslyš, Changu. Líbíš se mi, a tak mi dovol, abych ti dal malou radu, kterou můj kapitán dal kdysi mně. Sklapni a poslouchej, jasný?“

„Jasný, pane, poslouchám.“

„Ne, Changu. To už byla ta rada. Sklapni a poslouchej. Rozumíš? Nemusíš opakovat vše, co řeknu, a není třeba zpochybňovat všechno, co dělám. Jako bažant máš v prvé řadě poslouchat. Učit se základům, plnit jednoduché úkoly, které ti dám, a pamatovat si vše, co řeknu. Neptej se na to, co řeknu, jen si to zapamatuj, nebo zapiš, pokud musíš. Jasný? Mezi posloucháním a mluvením je velkej rozdíl.“

Chang jen beze slova kývl.

„Vidíš? Už se začínáš učit… A teď, seš připravenej pustit se do práce?“

Chang znovu kývl, tentokrát s úsměvem.

„Fajn. Pak přesně tohle potřebujeme.“

44

Payne a Jones se v milánských ulicích nevyznali. Že by vyzráli na helikoptéru, nepřipadalo vůbec v úvahu, zvláště ne ve Fiatu. Ve Ferrari by to možná dokázali, až na to, že jejich auto bylo pro čtyři lidi příliš malé a oni se nechtěli rozdělit. Takže jim zbývaly jen dvě možnosti: ukrýt se ve skladišti nebo se jim vydat.

A hádejte co? Všichni hlasovali pro možnost číslo dvě.

To je samozřejmě zavádějící. Ve skutečnosti se nechystali kapitulovat. Payne si myslel, že když nabídne jako obětního beránka Boyda, pak si s Jonesem koupí dost času na to, aby vymysleli nějaký zázrak. Alespoň v to doufal. Pokud by neuspěli, věděl, že toho rozhodnutí bude po zbytek svého velmi krátkého života litovat.

Když se dohodli na posledních detailech plánu, Payne zavlekl Boyda doprostřed zešeřelé uličky, kde stáli a dívali se na oblohu, z níž na přilehlé parkoviště klesaly dvě helikoptéry značky Bell. Rotující vrtule zvířily tolik prachu, že se mohly měřit s cyklonem. Payne přesto viděl, co se děje, díky svým dokonale přiléhavým slunečním brýlím. Nejen že chránily před částečkami oči, ale skrývaly i jeho emoce. A to bylo možná ještě důležitější, pokud měla jeho lest vyjít.

„Je čas to spustit,“ překřičel Payne okolní hluk. „Neberte si to osobně.“

Položil ruku Boydovi na záda a stlačil ho na zem při vědomí, že Manzak a jeho přátelé je pozorně sledují. Pak pokračoval v šarádě: přiklekl k Boydovi a překontroloval pouto na jeho zápěstích. Boyd spolupracoval, kroutil se a pištěl jako hosteska při polštářové válce. Payne ho na znamení, že to přehání, pleskl zezadu po hlavě a řekl: „Nech toho, Suzie, a začni se chovat jako zločinec.“

Dvířka u přední helikoptéry se prudce otevřela a vylezl Manzak. Neusmíval se. Nemával. Nedával Payneovi vztyčenými palci signál, že odvedl dobrou práci. Jinými slovy, byl to pořád ten stejný netečný parchant, který se předvedl v Pamploně. Zčásti zabiják, zčásti robot. A naprostý hňup. Ovšem nejhorší bylo, že Payne netušil, jestli Manzak dodrží jejich původní dohodu. Samozřejmě věděl, že to není pravý Manzak, ale to nic neměnilo na věci, že mohl být agentem CIA, poněvadž měl dostatečně velkou moc, aby je vytáhl z vězení. Payne věděl, že Manzak může být jen jméno, které CIA přidělila několika tajným agentům proto, aby zmátla ostatní.

V tom případě to rozhodně zabíralo, protože Payne zmatený byl. Nevěděl, jestli Manzak chce odvézt Boyda na ústředí CIA a páčit z něj informace, nebo ho střelit zezadu do hlavy, jen co by si ho odvedl pryč. Pravda byla, že Payne nevěděl, komu nebo čemu věřit, stejně jako Jones. Nevěděli, jestli se Boyd dopustil něčeho z toho, co jim řekli – padělání, pašování, vyhození autobusu do povětří – nebo jestli je obětí rafinovaného spiknutí. Zkrátka a dobře, Payne a Jones nevěděli zhola nic.

Manzak nakonec přeci jen zvolal: „Dobrá práce, Payne! Vaše efektivnost na mě udělala velký dojem.“

„A na mě udělala dojem vaše jasnozřivost. Jak jste věděl, že ho máme?“

„Máme svoje metody. A ty jen málokdy selžou.“

„Jsem rád, že jste na mé straně,“ řekl Payne bez úsměvu. „Takže, jaký bude další krok?“

Manzak se k němu přiblížil. „Musím si vyslechnout vaše hlášení, než oficiálně skončíte.“

Payne si říkal, jestli to myslí doslovně. „Tak na co čekáme? Která z helikoptér je připravena pro mne?“

„Půjdete do první spolu se mnou.“ Popošel o další krok blíž. „Ale napřed vás musím prohledat, jestli nemáte zbraně.“

„Prosím?“

„Poslyšte, Jone, já vím, jak se asi cítíte. Ale nemůžu pustit neagenta na palubu, aniž bych ho prohledal. Tak zní naše předpisy.“

Payne na Manzaka chvíli hleděl a měl nutkání ztropit ošklivou scénu. Ale zároveň si uvědomoval, že by to nakonec uškodilo jeho plánu. A tak místo pošetilých výlevů si dal ruce za hlavu a neochotně souhlasil s prohlídkou. „Snažte se nesahat mi na prdel, jo? Nechci, aby Buckner žárlil… Když už jsme u toho, kde ten halama je? Naše rozhovory mi chybí. Je to docela intelektuál.“

„Vypíná helikoptéru. Za chvíli vyjde ven, aby vás uvítal.“

„Aha, myslel jsem, že je doma a chystá vám večeři.“

Manzak se nuceně zasmál. „Víte, váš humor mi připadá ironický, zvlášť když jste to vy, kdo má přítele. A kde je vůbec Jones? Leští si nehtíky?“

„No ať se propadnu. Vy jste pronesl vtip! Sice ne legrační, ale přesto vtip. Počkejte, až to řeknu D.J.ovi. Nebude mi věřit.“

„Pořád jste mi neodpověděl na otázku. Kde je váš partner?“

„Je za rohem v našem Ferrari. Stačí, abych mu dal signál, a předjede i s tou dívkou. Teda, pokud o ní vůbec víte.“

„Jistěže o Marii víme – i o vašem Ferrari. Ačkoli, z bezpečnostních důvodů by bylo lepší, kdyby zůstali, kde jsou.“

„Vážně? A proč?“

Manzak místo odpovědi vytáhl z kapsy pláště detonátor Hantek a zmáčkl tlačítko. Vteřinu nato se ozvala mohutná exploze. Vysoko nad střechu skladiště vyšlehly plameny a trosky a rám auta doslova vyskočil dobrých šest metrů do vzduchu. Ale to byl teprve začátek. Trosky Ferrari zasypaly okolní terén jako meteority a zapálily přilehlé budovy. Země pod jejich nohama se chvěla jako při kalifornském zemětřesení.

Normálně by sebou Payne trhl. Nebo by popadl Boyda a vyrazil do úkrytu.

Ale té noci ne. Neboť plameny na obloze bledly ve srovnání s požárem, který vzplál v jeho očích.

Byl napálen a konečně měl důkaz, který hledal.

Beze slova udělal krok k Manzakovi a už se těšil na křupání jeho krku, až s ním otočí o tři sta šedesát stupňů, jako se to stalo té mrše z filmu Exorcista. Bohužel, jeho útok přerušila smršť kulek, které mu zahvízdaly nad hlavou. Byly to varovné výstřely ze zbraně Bucknera, který vystoupil z helikoptéry.

„Zůstaneté f klídu,“ zavrčel výrazným evropským přízvukem. „Na to dóhlidnú.“

Manzak se při pohledu na přicházejícího muže usmál. „Teď už víte, proč v Pamploně nemluvil. Otto na své angličtině pořád pracuje, ale jako bodyguard je k nezaplacení.“

Bodyguard? Co to bylo za chlapy? Že nejsou z CIA, to Payne poznal ve chvíli, kdy odpálili Ferrari. Místo toho předpokládal, že patří k italskému týmu, který už poklízel místa dvou předchozích nehod. Když teď ale uslyšel Ottův přízvuk, opět zapochyboval. Otto/Buckner nebyl Ital. Možná Němec, ale rozhodně ne Ital.

Sakra, pomyslel si Payne, kolik zemí je do téhle šlamastyky zatažených?

„Vézměte dóktora a příveďte ho za mnóu!“

Payne měl pokušení odbýt ho, ale pohled na ruský automat v jeho rukou změnil jeho názor. Kdyby Otto chtěl, mohl by ho jedním stiskem prstu provrtat kulkami ráže 5,56 mm. A to nebyla právě lákavá vyhlídka.

Ne, řekl si Payne, nejlíp udělá, když vezme dóktora a bude zticha.

Alespoň prozatím.

Před necelými dvanácti hodinami si Jones prohlížel Mariinu fotografii a hlavou mu táhly romantické představy. Nyní ležel potmě vedle ní a nevěděl, jestli někdo z nich přežije.

Řekl: „Jelikož tu společně riskujeme životy, říkám si, že bychom se mohli jeden druhýmu představit. Jmenuju se David Jones, zkráceně D.J.“

Maria mu potřásla rukou. „Maria Magdalena Pelatiová. Trochu hůř se vám to vyslovuje, že?“

„Pelatiová?“ Jones se nad jejím jménem na chvíli zamyslel, ale pak si řekl, že to musí být nějaká shoda okolností – zvláště když mluvila s mírným anglickým přízvukem. „To je italské jméno?“

Přikývla. „Většinu života jsem žila v Anglii, takže se za Italku vlastně nepokládám. Ani za Angličanku, když na to přijde. Sakra, vždyť já vůbec nevím, za co se mám pokládat.“

„A co exotická svůdkyně?“

Maria zrudla, ale usmála se. „No to na mě sedí.“

„Fajn! Takže, když jsme teď zažehnali krizi vaší identity, pojďme k věci. Vidíte támhle ty dvě helikoptéry? Potřebuju jednu z nich odstavit.“

„A jak to chcete udělat?“

„Promiňte. Budete tu muset počkat a dívat se. Nechci zkazit moment překvapení.“

Maria zklamaně vzdychla. „Fajn, ale aspoň mi můžete říct, kdy chcete –“

Právě v té chvíli explodovalo Ferrari. Zášleh plamenů ozářil oblohu a rozvibroval jim hrudníky jako šok z defibrilátoru. Jones se na Mariu instinktivně vrhl, aby ji chránil, a jen co se vzpamatoval, suverénním hlasem řekl: „Myslím, že nejlepší bude teď hned, co vy na to?“

Payne uposlechl rozkaz, přistoupil k doktoru Boydovi a zvedl ho ze země, aby mu v nestřežené chvíli pošeptal do ucha: „Zachovejte naprostý klid… Začnou se dít zajímavé věci.“

„Ticho!“ vykřikl Otto z několika metrů. „S dóktorem némluvit.“

Payne kývl a položil zlehka ruku Boydovi na záda. „Sakra! Jen jsem se ujišťoval, že je v pořádku. Mějte trochu soucit.“

„Soucit?“ zavrčel Manzak. „Při křížových výpravách pro něj místo nebylo, takže není ani teď. Vy to nechápete? Tohle je svatá válka, a abych nám zajistil vítězství, žádný soucit nesmí být.“

Payne potají nadzvedl dolní lem Boydovy košile a sevřel v dlani berettu, kterou mu prve strčil za opasek. „Ale není právě tohle proti všemu, co se snažíte chránit?“

„Vy nemáte ponětí, co se snažím chránit! Nejspíš si myslíte, že bojuju za Krista nebo nějaký jiný omyl. Ale to není pravda. Tyhle věci nemají v mém světě žádný význam, protože já znám pravdu. Já vím, co se stalo před dvěma tisíci lety. Já vím, kdo je skutečný hrdina.“

Payne neměl ponětí, o čem Manzak mluví, ale usoudil, že když je v tak hovorné náladě, bude nejlepší mu naslouchat. Proto se zeptal: „To mluvíte o tom svitku? Sakra, já o něm vím všechno. Boyd je z něj tak nadšenej, že každýmu hned vykecá, co objevil. Jak si sakra myslíte, že jsme ho tak rychle našli?“

Manzak zbledl. „Jen doufejme, že to tak není – kvůli nim. Strašně nerad bych viděl, jak počet mrtvých v této zemi pořád roste.“

„Ale jděte! Co je to jeden nebo dva vyhozený autobusy, když vedete svatou válku? Jen pořád svalujte vinu na doktora Boyda a budete mít ruce čistý.“

„Abych pravdu řekl,“ opáčil Manzak, „na tomhle valachovi se vezeme už dlouho. V zájmu bezpečí si myslím, že je načase nasadit do hry dva nové koně, párek plnokrevníků s pověstí násilníků. Osobně jsem přesvědčený, že jako chladnokrevní zabijáci budete pro tisk mnohem přijatelnější vy a D.J.“

Nyní to vše začalo dávat Payneovi smysl. Nenajali je jen proto, že byli schopni vystopovat Boyda. Vybrali je i kvůli jejich násilnické minulosti, jako příhodné obětní beránky, na něž by mohli hodit každé krveprolití, k němuž by během této kauzy došlo. Mrtvola tady, výbuch auta támhle. To vše mohli svalit na ně.

Jisté bylo, že Manzak – nebo ať už jeho pravé jméno znělo jakkoli – musel mít za zády někoho velmi mocného, aby se to vše mohlo odehrát. Někoho, kdo měl prostředky a lidi na to, aby dokázal získat utajená data z amerického ministerstva obrany, dokonale zfalšovat průkazy CIA a zmanipulovat světová média. Někoho, na koho by nikdy nepadl ani stín podezření, bez ohledu na to, jak drsný by události nabraly spád nebo jak hluboko by do té šlamastyky zabředl. Někoho, kdo byl ochoten velmi, velmi riskovat, protože byl zoufalý a mohl všechno ztratit.

V té chvíli Payneovi došlo, že na světě je jen jedna organizace, která má moc a pohnutky zinscenovat něco takového.

A pošta jim chodila do Vatikánu.

45

Zaskřípěl kov, jak Jones vrazil do spáry svůj vystřelovací nůž. Payne na sobě nedal nic znát, ale ten nezaměnitelný zvuk uslyšel i přes hučení motoru helikoptéry. Poté co nůž zajel dostatečně hluboko, začal jím Jones cloumat sem a tam, až se nádrž s lupnutím otevřela. Pak přišlo na řadu izolované víčko. Proti Jonesovi se vyvalil silný zápach leteckého benzinu, až si musel sundat košili a nacpat ji do ústí palivové nádrže. Nejen že tak uzavřel páry uvnitř, ale zároveň mohl látku použít jako knot Molotovova kokpitu – Jonesovy verze původního ruského koktejlu. Pak už stačila jediná jiskra, aby se rozpoutala pekelná spoušť. A to s důrazem na slovo pekelná.

Payne zpovzdálí sledoval všechny Jonesovy akce, na rozdíl od svých protivníků, kteří nic neviděli díky tomu, že s Boydem zaujal předem promyšlenou pozici.

„No?“ dobíral si ho Manzak. „Kam se poděl váš důvtip? Jen před minutou jste si mě dobíral kvůli mému oblečení, a najednou se ukáže Otto a vám dojde řeč. To je ale zklamání.

„Nebojte se. Vystřelím si z vás co nevidět.“

„Vážně? A na co tedy čekáte?“

Hlavou mu proběhlo několik vtipných poznámek. Ale Payne se místo toho usmál a nechal helikoptéru, aby pointu řekla za něj. Jen co se plamínek dostal k palivu, helikoptéra explodovala a oheň a kusy kovu se rozlétly do všech stran. Payne toho zmatku využil. Vytáhl zpoza Boyda berettu a vypálil na první cíl, který se namanul. První střela provrtala Bucknerovu klíční kost, asi o patnáct centimetrů níže, než mířil. Payne se zbrani okamžitě přizpůsobil a další střela prošla nosním můstkem, roztříštila vzadu lebku a šedá hmota mozková se rozstříkla široko daleko, i na Manzakovu tvář.

Ten pohled a chuť Ottova mozku na jazyku způsobily, že Manzak zpanikařil. Místo aby vypálil v odpověď nebo se Payneovi postavil jako muž, vyškrábal se na nohy a pokusil se utéct. Ale Payne jeho útěk zmařil zásahem zezadu do levého kolena. Manzak se zřítil na zem jako netopýr se zlomeným křídlem, což bylo přirovnání vcelku příhodné.

Payne měl pokušení dorazit ho přímo na místě. Bylo by to snadné, možná i příjemné, a jak! Jeden výstřel do hlavy a bylo by po všem. Jediný problém představovaly všechny ty otázky, které Payneovi vířily v hlavě. Musely být zodpovězeny před likvidací Manzaka. To proto mu Payne skočil na záda a prohledal ho, jestli u sebe nemá zbraně. Našel nůž a automatickou pistoli SIG Sauer P226.

„Hej, Dicku! Co na to říkáš? Nic moc, co?“

Manzak odpověděl výkřikem, který přehlušil hukot nedalekých plamenů.

„To je ono, dostaň to ze sebe všechno ven. Máš bebínko na koleně, že? No, na tos měl myslet předtím, než ses pokusil odpálit mý přátele. Víš, to mě strašně rozzlobilo.“

Manzak zakřičel znovu, tentokrát několik nadávek patřících Payneovi.

„Jo, jo, jo. Jen si zanadávej. To je vždycky dobrej nápad, když na tebe někdo míří bouchačkou. Jo, když už je řeč o zbraních…“ Payne pohlédl na Boyda a všiml si, že sedí zčásti otřesený na zemi. „Hej, doktůrku. Ať vás ani nenapadne jít si pro Ottovu pušku. Mám periferní vidění jako moucha a dvě pistole, se kterejma umím zacházet.“

„Nebojte se. Mám ruce svázaný za zády v nějakým důmyslným uzlu.“

„To je Payneův speciální. Bez nože se z toho nedostanete.“ Payne se ohlédl po Jonesovi a viděl, že mu dává vztyčenými palci znamení. „Chodit můžete, ne? Tak proč se nedoškobrtáte támhle k D.J.ovi a nepožádáte ho, aby vám to rozřízl? Já si nechci tupit nůž před chirurgickým zákrokem.“

„Před chirurgickým zákrokem?“

Payne Boyda zpražil tvrdým pohledem, který mu říkal, že by měl být důvtipnější. „Promiňte. Lékařské tajemství. Je to jen mezi Manzakem a mnou.“

„Ach ano. Já hlupák. Asi bude nejlepší, když teď opustím operační sál.“

Payne z Boyda nespustil oči, dokud nedošel k Jonesovi. Pak se konečně uvolnil a zaměřil se na agenta Manzaka, který se pod ním stále svíjel v bolestech.

„Víš, Dicku, strašně nerad to přiznávám, ale chtěl jsem ti ublížit od chvíle, co jsme se poprvé potkali. Nevím, co mě na tobě tak hněte – možná to, jaks mě vydíráním přiměl, abych ti pomoh, nebo možná to, žes právě vyhodil do povětří drahej auťák. Ale ať už je ten důvod jakejkoli, měl bys vědět, že si teď budu vychutnávat každou minutku.“

A se sadistickým úsměvem ve tváři mu ukázal klacík, který našel ležet na zemi. Měřil na délku jen asi patnáct centimetrů, ale ta velikost se přesně hodila k tomu, co se chystal udělat.

„Jednou jsem mluvil s jedním válečným zajatcem, kterej mi řekl, že nejhorší bolest, jakou kdy v životě zažil, mu způsobil obyčejnej kousek dřívka. Těžko se tomu věří, co? Ale když se nad tím zamyslíš, určitě si dokážeš představit pár krutejch a barbarskejch fíglů, který se daj s takovou hůlkou dělat. Co, Dicku?“

Manzak nic takového nechtěl, ale jeho mysl přirozeně sklouzla k těm nejstrašnějším věcem, jaké dokázal vymyslet. Viděl, jak mu Payne vydloubává oči, jak mu propíchává ušní bubínky, jak mu největší třísku strká do řitního otvoru. Samé krajně bolestivé způsoby mučení, které by z něj učinily mrzáka a naháněly mu hrůzu po zbytek života.

A právě v tuhle reakci Payne doufal.

Ještě v době výcviku u MANIAC se naučil, že jednou z nejúčinnějších metod páčení informací ze zajatců není mučení, ale spíše naznačování mučení – že stačí zasít do hlavy psychologické semínko a pak jen počkat, až vzklíčí panika. Při správném postupu si někteří lidé pročůrají kalhoty dlouho předtím, než na ně někdo vůbec sáhne. Samozřejmě, že pouhé výhrůžky nezabírají na všechny. Ale Payne si spočítal, že ten, kdo cestuje ve společnosti bodyguarda, nevydrží déle než motýl Emanuel v davu tanečníků poga.

„Hej, Dicku,“ řekl, „četls mou osobní složku, že? Takže je ti doufám jasný, že umím vařit prvotřídní Dick-kebab. Víš to, ne?“

Manzak se zašklebil a kývl.

„No výborně! A teď postačí, když budeš odpovídat na mý otázky, a je tu šance, že tě nechám žít. Ale pokud získám dojem, že mi lžeš, nebo že ses rozhodl mlčet, ukážu ti ten vietnamskej trik s hůlkou. Rozumíš?“

Manzak znovu kývl.

„Fajn. Tak začněme s těma lehčíma. Jen abych ti pomoh se do toho vpravit… Jak ses dozvěděl, že máme Boyda?“

„Vaše auto. Dali jsme pod Ferrari senzor. Pak jsme ho mohli sledovat.“

„Nesmysl!“ Payne ho surově praštil pěstí do ledviny. „Pamatuješ, co jsem říkal o lhaní? A teď mi řekni, jak jste nás našli.“

Manzak lapal po dechu, ale nějak se mu podařilo odpovědět: „Prostě jsem vás našel.“

„Kdepak! I kdybyste auto sledovali, nemohli jste v žádným případě vědět, že máme Boyda. Jak jste věděli, že ho máme?“

„Letiště… měli jsme člověka na letišti… Když jsme tam zachytili váš signál, nechali jsme ho proklepnout… Jen abychom měli jistotu, že jste neodjeli ze země… Šel ven a uviděl tu holku… Tehdy nám dal echo… z letiště… Přísahám!“

Payne měl nutkání se usmát – Manzak se zlomil rychleji než staré zpuchřelé koště – ale věděl, že by tím pokazil atmosféru. Aby získal, co potřeboval, musel si zachovat přísnou katovskou vizáž.

Proto řekl: „Kde ještě jste měli svoje lidi? Sledovali jste nás celou dobu?“

„Nebylo třeba. Maják to dělal za nás. Sledovali jsme vás jenom zpovzdálí.“

„Dicku, Dicku, Dicku. Tomu se mi nechce věřit.“ Payne vzal kus dřeva a přitlačil ho Manzakovi ke krku. „Neměli jste například někoho v Orvietu?“

„Ne,“ vykřikl, „v Orvietu jsem nikoho neměl. To je to poslední místo, kde by Boyd mohl být!“

„Chlape, moc jsem se v tobě zklamal. Chtěl jsem pokřtít tuhle hůlku při nějaký důležitý otázce. Ale když mi budeš pořád lhát, budu ji muset použít hned.“

„Já nelžu,“ zaječel. „Přísahám bohu, že ne!“

„Takže vaši lidi v Orvietu nebyli?“

„Ne!“

„A s Barnesovou smrtí nemáte nic společnýho?“

„Kdo je sakra Barnes?“

„Donald Barnes, ten Američan, kterýho včera zabili ve studně svatého Patrika. Už ti svítá?“

„Včera? Přísahám, že s tímhle jsem nic neměl. To by nedávalo smysl. Policejní přítomnost v Orvietu byla tak dost vysoká. Proč bych jich tam chtěl přitáhnout ještě víc?“

Byla to zajímavá otázka a Payne ji chtěl prozkoumat hlouběji. Zároveň však věděl, že milánská policie je už zřejmě na cestě, a že když si nepospíší, nebude mít šanci získat informace, o které mu doopravdy šlo.

„No, a pro koho pracuješ? A neříkej, že pro CIA, protože já vím, že je to nesmysl!“

Manzak zůstal zticha, proto ho Payne praštil loktem do temene. Byl to jeho osvědčený způsob, jak někomu pomoct v přemýšlení. „Nenuť mě, abych se ptal znova! Pro koho pracuješ?“

„To nikdy neřeknu,“ vykřikl italsky. „Nikdy!“

Payne se vítězně usmál, přestože neměl ponětí, co Manzak zakřičel. Už jen volba jazyka mu odhalila mnoho. „Takže tohle je tvá mateřština? Znělo to docela přirozeně.“

Manzak si uvědomil svoji chybu a snažil se vykroutit. Payne ho uzemnil další ranou loktem, až se Manzak praštil tváří o zem.

„Už mě to začíná nudit, Dicku. Myslím, že je na čase, abys učinil rozhodnutí, který ovlivní průběh naší seance. Je čas na pravdu, nebo na dřívko? Rozhodni se.“

Manzak opět odmítl mluvit a Payne to pokládal za špatnou odpověď. Drapl ho zezadu za hlavu a tloukl s ní o zem, aby zdůraznil každé svoje slovo: „Pravdu… nebo… dřívko? Pravdu… nebo… dřívko?“

Z Manzakova čela se začala řinout krev, ale Payne neměl slitování. Manzak se pokusil zabít Jonese a Mariu vyhozením auta do povětří a byl by klidně zavraždil i jeho. Takže Payne se ze svého pohledu nedopouštěl ničeho nemorálního. „Jak to bude, Dicku? Odpověz hned! Pro koho pracuješ?“

„Je mi jedno, co se mnou uděláš. Nic neřeknu!“

Payne zavrtěl hlavou. „Ty blbej bastarde. Mohlo to bejt tak snadný. Stačilo jen odpovídat na mý otázky a nechal bych tě jít. Ale teď už ne. Budeš muset trpět.“

„Ne!“ vykřikl v odpověď. „To ty budeš trpět, až se nakonec dozvíš pravdu! Ujišťuju tě, má bolest bude dočasná, ale tvoje bude trvat navždycky.“

Payne se nad jeho slovy na chvíli zamyslel. Pak Manzakovi ukázal, co dokáže s dřívkem.

Když Payne nastoupil do helikoptéry, vypadal jako řezník na konci dlouhé šichty. Krev mu pokrývala ruce a tvář a prosakovala z vyduté kapsy u košile. Jones nic neříkal, soustředil se na nedaleké dráty elektrického vedení a blýskající světla, která se objevovala na zemi pod nimi. Až když vyvázli z nebezpečí, obrátil se na Payna: „Trik s hůlkou?“

„Jo,“ odpověděl do mikrofonu u palubních sluchátek. „Molotovovův kokpit?“

Jones se zasmál. „Jaks to poznal?“

„Nemáš košili.“

„Ty seš ale všímavej… Když už je řeč o košilích, co to máš v kapse?“

Payne pokrčil rameny. „Suvenýry.“

„A jaký?“

„Ale, Manzak mi nechtěl říct svý jméno, a tak jsem si půjčil pár prstů kvůli zjištění identity.“

„Chceš říct, že trik s hůlkou nefungoval?“

„Vlastně fungoval až moc dobře. Ten parchant mi pořád omdlíval.“

„Jo, to se stává… A v jakým stavu jsi ho zanechal?“

„Ve stejným jako Ottu.“

„Ottu? Kdo je Otto?“

„Totiž, tak zní Bucknerovo pravý jméno. Byl to Manzakův bodyguard.“

„Buckner byl jeho bodyguard?“

Payne kývl. „A poslechni si tohle, mluvil s německým přízvukem.“

„Otto mluvil? Nevěděl jsem, že umí.“

„No, teď už neumí.“

Jones se usmál. „Fajn, ty vtipálku. Máš nějaký návrhy, kam zamíříme teď?“

„Jaký máme možnosti?“

Jones zkontroloval ukazatel paliva. „Řek bych, že do Švýcarska nebo možná do Rakouska. Dál to riskovat nemůžeme.

Payne přepnul knoflík u sluchátek a promluvil k Boydovi, který seděl na zadním sedadle helikoptéry. „Hej, doktůrku, máte nějaký návrhy, kde bychom mohli přistát?“

Boyd se o tom chvíli bavil s Mariou. Pak odpověděl: „V Küsendorfu je prima rekreační zařízení, které by mohlo naší věci prospět.“

Payne pohlédl na Jonese. „Co si o tom myslíš?“

„Co si myslím? Myslím si, že by bylo šílený letět rovnou tam. Hrozí docela velký nebezpečí, že by nás zachytili radarem, a já nemůžu riskovat let ve spodním pásmu.“

„Tak co navrhuješ?“

Přes Jonesovy rty se mihl úsměv. „Žádnej strach. Dokud máme nějaký prachy a pár kreditek, věřím, že nás nemaj šanci najít.“

Nad letištěm Bern-Belpmoos (deset kilometrů jihovýchodně od Bernu, hlavního města Švýcarska) se vznášela letka černých helikoptér a pátrala po sesterském stroji. Když ho jeden z pilotů spatřil na druhém konci letiště, požádal řídící věž, ať přesměruje všechen stávající letecký provoz na ostatní švýcarská letiště. Letadla, uvedl, by neměla přistávat na místě činu.

Helikoptéru obstoupilo dvanáct mužů ve vojenských uniformách a s automatickými zbraněmi. Pak se k ní rozběhli a prohledali kokpit, zadní sedadlo a zadní dvířka. Ale žádné stopy nenašli, jen studený motor, což znamenalo, že helikoptéra přistála nejméně před dvaceti minutami. Možná i dřív.

Velitel jednotky promluvil do mikrofonu u sluchátek: „Vrtulník je čistej. Začněte monitorovat terén.“

„Buďte opatrní,“ varovali je z velitelského stanoviště. „Ti muži jsou chytří a dost nebezpeční. Všechny stopy prověřte a pak mi to ohlaste vysílačkou. Je to jasný?“

„Žádnej strach, pane. Najdeme je, i kdybychom při tom měli zhebnout.“

Poté co se Payne a Jones dohodli, že poletí do Švýcarska, uvědomili si, že musí učinit rozhodnutí – závažnější než to, kde stráví noc. Jediný důvod, proč se octli v této šlamastyce, byla jejich dohoda s Manzakem a Bucknerem. Ale ti teď byli mrtví, a tak se Payne a Jones museli rozhodnout, zda chtějí zůstat ve hře.

„Co myslíš?“ zeptal se Payne. „Splnili jsme podmínky dohody?“

„Technicky vzato, řekl bych, že jo. Našli jsme Boyda a vydali ho Manzakovi, přesně jak jsme se dohodli. Jiná věc je to, že tys Manzaka při předání zabil.“

„Hej! Neházej to všechno na mě. Tys jim vyhodil do povětří helikoptéru. A pak jsi druhou ukradl.“

„Jo, ale až poté, co nám zničili auťák. No tak, za to přece musí někdo zaplatit.“

Payneovi se nechtělo na auto myslet, protože mu něco říkalo, že za něj bude muset zaplatit on. „Co si teda myslíš?“ zeptal se znovu. „Měli bychom v týhle šlamastyce zůstat?“

„Myslím si, že asi jo. Aspoň než zjistíme, kdo tu tahá za nitky a proč do toho chtěli uvrtat nás. Protože když to nezjistíme, budeme si muset hodně dlouho krejt záda.“

46

Küsendorf, Švýcarsko

(132 kilometrů jihovýchodně od Bernu)

Küsendorf, přimykající se k jižním svahům Lepontských Alp, je vesnice s téměř dvěma tisíci obyvateli v nejjižnějším švýcarském kantonu, Ticinu. Tato oblast je známá hlavně malebnými výhledy a místní značkou švýcarského sýra, ale je také domovem Ulsterových archivů, jež patří mezi nejexkluzivnější sbírky vzácných dokumentů na světě.

Rukopisy se přechovávají v přísně střežené horské chatě, původně postavené jako dočasné útočiště pro rakouského filantropa Conrada Ulstera a později sloužící jako jeho trvalý domov. Ulster, tento horlivý sběratel vzácných artefaktů, počátkem 30. let vycítil, že se jeho země stává politicky nestabilní, a pojal vážné obavy, že by se jeho drahocenné knihovny mohli zmocnit nacisté. Aby sebe a své knihy ochránil, propašoval sbírku přes švýcarskou hranici v železničních vagonech, ukrytou pod tenkou vrstvou lignitu, nepříliš kvalitního hnědého uhlí, a až do skončení druhé světové války se stáhl z veřejného života. Ulster zemřel v roce 1964, ale na znamení své neskonalé vděčnosti švýcarskému lidu daroval sídlo svému adoptivnímu bydlišti Küsendorfu – za předpokladu, že sbírku zachovají nedotčenou a přístupnou nejlepším vědeckým mozkům světa.

Payne nevěděl jistě, jestli jeho otrhaná skupina utečenců tato náročná kritéria splňuje, ale měli v úmyslu to zjistit, hned jak ráno archiv otevřou. Payne zatím rezervoval v místní horské chatě velký apartmán a úplatkem přiměl nočního recepčního otevřít obchod ve vestibulu, aby si mohli opatřit nové oblečení a něco k jídlu. Dopřáli si hodinku na hygienu a pak se sešli v hlavním pokoji svého apartmánu, aby probrali napojení Boyda na CIA.

Boyd řekl: „Je mi jasné, že postrádám uhlazenou vizáž špiona. Ale to není třeba. Faktem je, že posledních třicet let pracuji po většinu času jako profesor v Doveru. Jiné věci dělám, jen když mě požádají, abych provedl nějaký úkol. Občas je to něco tak prostého jako propašování dokumentů z cizí země. Jindy je to složitější, jako když je nutné přesvědčit diplomata, aby zběhl. Pravda je, že nikdy nevím, co to bude, dokud mi to neoznámí.“

Payne se zeptal: „A co vám řekli v tomto případě?“

„To je právě zvláštní – tohle není případ. Byly to striktně vědecké vykopávky. Nebo aspoň měly být. S CIA to nemělo nic společného. Absolutně nic.“

Payne se ušklíbl. „No a právě tady vidím problém. Pokud se nepletu, většina vědeckých vykopávek neobnáší helikoptéry, zbraně a odpalování autobusů. Nemám pravdu?“

Boyd se právě chystal vysvětlit legendu o katakombách, ale pak ho napadlo něco lepšího. Místo aby se zaobíral mýty a teoriemi, rozhodl se použít jako skvělou vizuální pomůcku Mariino video. Payne a Jones v němém úžasu sledovali nádheru katakomb a bronzové pouzdro na Tiberiův svitek. Boyd připojil komentář pokaždé, kdy to pokládal za nutné, ale oni ho téměř neposlouchali: detaily na obrazovce hovořily samy za sebe a přesvědčily je, že Boyd a Maria nejsou novodobí Bonnie a Clyde.

Po zhlédnutí videa se Jones zaměřil na Boyda: „V Miláně jste říkal něco o tom, že váš objev zabije náboženství. O čem jste to mluvil? Já jsem na té pásce neviděl nic, co by mohlo mít negativní dopad na církev.“

Boyd zavrtěl hlavou. „Poslední věc, kterou jste viděl – ten bronzový váleček – obsahovala papyrový svitek s velmi závažným poselstvím. S poselstvím, které vrhá pochybnost na celé křesťanství. Kdyby byl zveřejněn, lidé by prostě přestali věřit. Církev by se zhroutila. Její finanční zdroje by v tu ránu vyschly. Byl by to jedním slovem krach – duchovní i finanční.“

Jones pohlédl na Mariu a pak zpátky na Boyda. „To je trochu dramatický, ne? Já sice nejsem zrovna nejpobožnější člověk na světě, ale i kdybych byl, určitě si nemyslím, že nějakej starej cár papíru by mohl mít takovej dopad na mou víru. Pokud vůbec nějakej.“

„No,“ odvětil ironicky Boyd, „na to se budeme muset podívat. Počkejte tady a já přinesu dokument, díky kterému si budete připadat jako blázen.“

Maria celou dobu mlčela, dokud Boyd neodešel z místnosti. Pak se za jeho projev začala omlouvat: „Neberte to osobně. Podle mě se takhle snaží odreagovat… A navíc, faktem je, že byste o tom měli pochybovat. I já jsem pochybovala – dokonce i o katakombách. Žádný vizuální důkaz přece nemůže vyvracet to, co se člověk naučil v dětství.“

Jones se usmál. „V dětství? Jak dlouho vlastně doktora Boyda znáte?“

„Ach ne, nemyslím od něj. Od svého otce. Vždycky vše popíral, když přišla řeč na katakomby. A věřte mi, že jeho slovo má pro mě mnohem větší váhu než řeči většiny ostatních. Je něco jako expert.“

Zvláštní způsob, jakým vyřkla slovo „expert“, Jonese přiměl, aby se vrátil zpátky k jejich rozhovoru v Miláně. Maria Magdalena Pelatiová. Jmenovala se Pelatiová a její otec byl expert na Orvieto. Jones si pojednou uvědomil, že to žádná shoda náhod nebyla.

„Mario,“ vyhrkl, „je váš otec Benito?“

„Ano,“ odvětila zmateně „Jak to víte?“

Jones si protřel oči „Krucinál. Vy jste jeho dcera. Dcera Benita Pelatiho.“

Payne sebou trhl. „Cože? Proč jste nám neřekla, že jste jeho dcera?“

„Netušila jsem, že víte, kdo to je. A krom toho, jak s tím vůbec souvisí?“

Payne na ni nevěřícně pohlédl. „Přece nemůžete být tak naivní. Souvisí úplně se vším. Je to ten zatracenej kmotr Orvieta! Řídí tam úplně všechno.“

Boyd zaslechl rozruch a nakoukl dovnitř z vedlejší místnosti. „Lidičky, co je?“

Payne odpověděl: „Právě jsme zjistili, co je zač. Je to dcera Benita Pelatiho.“

„A to vás tak rozčílilo? Proč by vás to mělo nadzvednout?“

Payne po jeho odpovědi zůstal civět s pusou dokořán. „Vy si ze mě musíte střílet! Její otec řídí Orvieto. Má pod palcem tamní bezpečnost. A vy si myslíte, že to není důležitý?“ Payne se hlouběji nadechl, aby se zklidnil. „Napadlo vás vůbec, že ti vojáci, kteří po vás stříleli v Orvietu, mohli pracovat pro Benita? Že po vás možná stříleli, protože nechtěli, abyste tam kopali?“

„Nesmysl,“ ohradil se Boyd. „Byl to přece jeho úřad, který nám udělil povolení k vykopávkám. Bez potřebných papírů vůbec nemůžete začít kopat. Kdyby ano, na místě by vás zatkli.“

Povolení? Oni měli povolení? To Payneovi nedávalo smysl. Pokud by se Benito Pelati snažil chránit svoji reputaci, jak tvrdil Frankie, tak proč by někomu dovolil v Orvietu kopat? A ze všech archeologů na světě právě své dceři? Nevypadal by ještě hloupěji, kdyby ho na veřejnosti zostudilo jeho vlastní dítě – navíc dcera?

Ale možná ji vybrali, protože byla příbuzná. Co když Benito po celou dobu věděl, že tam katakomby jsou, a říkal si, že když ten objev učiní Maria, mohl by si urvat trochu její slávy pro sebe?

Benito by mohl sdělit médiím, že objevil nové důkazy o katakombách a že do Orvieta poslal svoje vlastní dítě, aby se jednou provždy dopátralo pravdy.

Payne a Jones spolu chvíli probírali tyto možnosti, než Boyd změnil téma se slovy, že má něco zajímavějšího k diskuzi. A sice poselství na svitku.

„Jonathone,“ začal, „říkal jsem si, že byste mi mohl s něčím pomoct. Obávám se, že jsem zapomněl, co přesně na nás v Miláně pokřikoval váš přítel Manzak. Něco o vedení války, ne? Nepamatujete si jasně, co řekl?“

Payne přikývl. „Při křížových výpravách pro soucit místo nebylo, ani při téhle svaté válce ne.“

„Svatá válka, ano!“ poznamenal si do zápisníku Boyd. „A co Kristus? Říkal něco o Kristu?“

„Něco o tom, že si myslím, že bojuje za Krista. A pak řekl, že Kristus je mu ukradenej, protože ví, co se tehdy stalo, a taky ví, kdo byl skutečnej hrdina.“

„Skutečný hrdina! Ano, tohle byla jeho slova! Skvělá práce, opravdu skvělá!“

„A to pro vás něco znamená?“

„Mohlo by. Jen možná.“ Boyd otočil na čistou stránku. „A když jsem odešel, řekl ještě něco? Něco o Bohu, o svitcích, o téhle svaté válce?“

Payne si vybavil svůj rozhovor s Manzakem a zkoušel si vzpomenout, co říkal. Ostatně na roli vyšetřovatele je ze všeho nejtěžší prokousat se spoustou nesmyslů a odhalit to, co má význam. „V jedné chvíli řekl něco o pravdě, což mě trochu zmátlo.“

„O pravdě?“ Boyd pohledem vyzval Mariu, ať mu pomůže. Ale ani jí to slovo nedávalo smysl.

A tak Payne pokračoval: „Řekl, že jeho bolest bude dočasná, protože pravdu zná, ale moje prý bude trvat věčně, protože ji neznám.“

„Tohleto vám řekl? Že on už pravdu zná?“

„No něco v tom smyslu.“

„To je ale matoucí! Pokud už ví, co v tom svitku stojí, pak musí existovat víc než jeden. Ale jak to?“

Do řeči se vložila Maria: „Pokud Tiberius poslal Pacciovi do Anglie více svitků, nemohl i Paccius poslat více svitků do Říma, aby oznámil svůj úspěch?“

„Paccius?“ zamumlal Jones. „Tiberius?“

„No jistě!“ zvolal Boyd. „Já hlupák! Paccius určitě cítil potřebu informovat císaře o tom, jak se mu v Jeruzalémě daří, a každý, kdo ty zprávy četl, se tak o jejich spiknutí dozvěděl – a nemusel ani vědět o našem svitku!“

„Ale ne –“

„Počkejte!“ zarazil je Payne. „Vy dva se nám nějak vzdalujete. Začínáte mluvit o jiných svitcích, ale ještě jste nic neřekli o tomhle.“

Jones přikývl. „Jon má pravdu. Jestli chcete, abychom vám pomohli, musíte nás do toho zasvětit. A to lze jedině tak, že začnete pěkně od začátku.“

„To by mohlo chvíli trvat.“

„Žádnej strach,“ ujistil Payne Boyda. „Na letišti jsme trochu času získali.“

Lars věděl, že jeho velitel očekává nejnovější informace, ale pravda byla taková, že se mu nechtělo s ním mluvit. Alespoň ne prozatím, dokud byly zprávy, které měl, tak neuspokojivé.

Nejprve si myslel, že jejich úkol bude jednoduchý, zvlášť když se dozvěděli, že Payne na místním nádraží zaplatil svou kreditkou čtyři lístky do Ženevy. Jenže když pak stavěli vlak s rozzlobeným průvodčím nedaleko Fribourgu, obdrželi zprávu, že Jones a Boyd si půjčili každý auto v jedné agentuře v Bernu. Zmatený Lars poslal půlku svých lidí zpátky a ostatním řekl, ať pokračují v pátrání ve vlaku.

Ale to byl teprve začátek.

Než se jeho muži vrátili, zastihla Larse informace, že Maria Pelatiová si pronajala limuzínu do Curychu a že všechny pokusy kontaktovat jejího řidiče budou marné, protože v Alpách je mobilní signál slabý nebo žádný. Pak se dozvěděl, že Američan jménem Otto Buckner, džentlmen odpovídající popisem Payneovi, si koupil osm zpátečních lístků na osm různých autobusů a že všechny jsou v dané době na cestě a míří každý jinam na ploše celého Švýcarska.

Lars samozřejmě nevěděl, že všechny tyto koupě představují falešné stopy. Pravda byla taková, že Payne a Jones si obstarali dopravní prostředky na dlouhodobém parkovišti u letiště v Bernu. Když tu zaparkoval nějaký obchodník, poslali Mariu, aby s ním flirtovala a vytáhla z něj informace, kam a na jak dlouho cestuje. Jakmile zjistila, že jeden z nich letí do Paříže a bude celý týden pryč, už věděli, že mohou s jeho BMW klidně odjet do Küsendorfu a nemusí si dělat starosti, že by někdo v nejbližších dnech nahlásil krádež auta.

Doktor Boyd jim vysvětlil vše, co potřebovali vědět o jeho objevu v Bathu, o jeho teoriích o císaři Tiberiovi a o jeho překladu svitku. Jakmile zodpověděl všechny jejich otázky, Maria pohovořila o záhadě smějícího se muže, popsala sochu na střeše Il Duoma a poskytla jim několik údajů o Tiberiově pravé ruce, generálu Pacciovi.

Je zbytečné říkat, že na konci sezení jim z toho šla hlava kolem.

Aby se zachovali fér, Payne a Jones jejich laskavost opětovali a pověděli jim něco o své minulosti, o dohodě s Manzakem a Bucknerem, o záhadných úklidech na místech činu a všem ostatním, co si vybavili., Když skončili, existovaly jen dvě věci, na kterých se společně shodli. Za prvé, všichni byli zmatení. A za druhé, pokud měli doufat, že v Ulsterových archivech něco zjistí, potřebovali se vyspat.

Protože druhý den měl být ještě napínavější a divočejší než tento.

47

Nick Dial si pronajal hotelový pokoj několik bloků od místa činu, aby se mohl do Fenway Parku vydat i o půlnoci, kdyby cítil potřebu přezkoumat důkazy. A pravda byla, že nejspíš pocítí, protože jeho tělo bylo pořád nastavené na evropský čas. Nebo snad africký? To Dial nevěděl, neboť za poslední den prošel osmi časovými pásmy.

Teď pohlédl na hodinky a řekl si, že by ještě mohl ve Vatikánu zastihnout kardinála Rose. Nemluvili spolu od úterka a Dial doufal, že kardinál objevil další informace o otci Jansenovi. Už věděl, že Jansen měl něco do činění s Papežskou biblickou komisí (PBK), ale jeho přesnou funkci neznal. Potřeboval zjistit, jestli Jansen dělal asistenta nějakému kardinálovi z Dánska nebo Finska, nebo jestli byla jeho pozice pevnější.

Telefon osmkrát zazvonil, než ho někdo zvedl.

„Tady kardinál Rose.“

„Joe? Tady Nick Dial z Interpolu.“

„Nicku! Říkal jsem si, kdy se mi ozvete. Nechal jsem vám už několik zpráv.“

„Za to se omlouvám. Mám za sebou pár pěkně rušných dní.“

„CNN právě oznámila, že v Bostonu našli další tělo. Je to pravda?“

„Ano, je. Právě jsem z Fenway Parku odešel.“

„Byl obětí další kněz?“

„Ne. Tentokrát to byl nějaký Pope.“

„Prosím?“

Dial mu svůj výrok objasnil: „Obětí byl Orlando Pope, baseballový hráč Yankeeů.“

Roseovi chvíli trvalo, než zprávu vstřebal. „To nemůže být shoda náhod.“

„Nejspíš ne.“

„A byl tam další vzkaz?“

Dial se pousmál. „Víte jistě, že jste kardinál? Mluvíte spíš jako polda.“

„Pardon, nechtěl jsem vyzvídat. Jen se snažím utvořit si jasnější obraz. Říkám si, že my dva, já s mými znalostmi z Vatikánu a vy s vašimi informacemi o případu, bychom si mohli navzájem pomáhat.“

„Když už je o tom řeč, co jste zjistilo otci Jansenovi?“

„Nic užitečného, obávám se. Mluvil jsem se všemi svými přáteli z PBK a ta ztráta je velmi zarmoutila. Zdá se, že Erik Jansen byl jeden z těch dobrých lidí, které každý zná a má rád. Abych pravdu řekl, čím víc se o něm dozvídám, tím víc lituji, že jsem ho neznal.“

„A co jeho práce? Zjistil jste, co dělal?“

„Tak trochu všechno. Zčásti kněz, zčásti badatel, zčásti posel. Byl to takový všeuměl, prostě se snažil naučit, jak to chodí.“

„A co pochybné zájmy? Sex, drogy, něco jiného?“

Rose se nadechl a řekl: „Ten hoch byl čistý.“

Dial si to poznamenal. „Takže se to netýkalo přímo jeho. To se mi snažíte říct, že? Otec Jansen byl oběť, ale nešlo přímo o něj.“

Rose přikývl. „To bych si myslel.“

„A co Vatikán? Děje se tam něco, o čem bych měl vědět?“

„Co naznačujete? Že my s tím máme něco společného?“

Dial zavrtěl hlavou. „Nic takového netvrdím. Jen si říkám, Jestli se tam neděje něco, o čem bych měl být informován. Nějaké skandály? Spory? Zarytá nepřátelství? Pomozte mi trochu, Joe. Tady umírají lidé a já nevím proč.“

Rose zůstal chvíli zticha a přemýšlel. Když konečně promluvil, nasadil mnohem tišší tón: „Všechny organizace – i ty nejnevinnější – mají svoje nepřátele. Bez ohledu na to, co děláte, ať je to dobré nebo zlé, někoho se to vždycky dotkne. Neměl bych vám to říkat, ale pravda je, že katolická církev dostává mnohem více výhrůžek než kterákoli jiná organizace na světě. Je to tak zlé, že máme speciální tým, jehož jediným úkolem je procházet naši poštu a oddělovat ty reálné hrozby od falešných.“

„Opravdu? A co dělají s těmi reálnými?“

„Řekl bych, že to závisí na hrozbě jako takové. Máme prvotřídní bezpečnostní personál, který má řešit problémy na našich pozemcích. Vše ostatní bychom předali policii.“

„O jakém typu výhrůžek tu mluvíte?“

„O bombách, požárech, atentátech. O všem, co byste čekal. Pak jsou tu samozřejmě ještě administrativní hrozby. Zdá se, že v poslední době jsou v kurzu soudní procesy. Stejně jako vydírání. Znáte to: ‚Dejte mi milion dolarů, jinak povím tisku, že jeden kněz sexuálně obtěžoval mého syna‘.“

„Vy si děláte legraci.“

„Kéž by, Nicku. Bohužel, takový je svět, ve kterém dnes žijeme. Jak se to říká? Peníze jsou kořen všeho zla… Ten, kdo to řekl, byl velmi moudrý člověk.“

Benito Pelati trávil noc ve své kanceláři, kde čekal na nejnovější informace. Před dvaceti lety byl v Miláně osobně a dělal věci, které mu vynesly pověst jednoho z nejobávanějších mužů v Itálii. Nyní byl odsunutý na vedlejší koleji a musel čekat, zatímco události řídil Dante. Ne že by Dante nebyl schopný, právě naopak. Ale přesto by ho Benito viděl raději ve Vídni na vykopávkách, které byly pro jejich věc tak důležité.

Když telefon konečně zazvonil, Benito jen sršel hněvem. Nebyl typem člověka, který by toleroval neschopnost.

„Proč to trvá tak dlouho? Měls mi volat už před hodinou!“

Dante odpověděl: „Volal bych, kdyby nebylo jí. Její zapletení všechno zkomplikovalo.“

Ta poznámka Benita zaskočila. Nebyl zvyklý, aby mu někdo, ať už kdokoli, odmlouval. „O čem to mluvíš? Kdo se zapletl?“

„Dívám se na fotku z bezpečnostní kamery v knihovně a vidím, že s Boydem tam byla Maria. Říkal jsem si, proč tvá ochranka v Orvietu čekala tak dlouho, než po něm vyjela.“

„Maria? Ale proč? Proč by riskovala všechno, čeho jsme chtěli dosáhnout?“

„My? Nepatřila k nám od chvíle, co jsi ji odsunul do školy. Nevím, kdy ti to dojde, ale čím dříve, tím lépe pro nás. Věř mi. Pokud se k ní co nejdřív nedostaneme, zničí všechno, co jsi plánoval. A bude si vychutnávat každý okamžik.“

Benito zůstal několik vteřin zticha. Později toho dne se měl sejít s Nejvyšší radou a nemohl si dovolit nechat se takhle rozptylovat. Pracoval příliš tvrdě a čekal příliš dlouho na to, aby mu jeho slavný okamžik zničila domýšlivá dcera. Chystal se shodit na Vatikán bombu všech bomb a potřeboval se soustředit.

Řekl: „Takže víš, co máš udělat.“

Dante s úsměvem kývl. Na tento den čekal od chvíle, co ji Benito poslal pryč.

48

Ulsterovy archivy stály v popředí skalního výchozu, který kdysi chránil dřevěnou pevnost před alpskými větry, jež se během zimy proháněly krajinou. Kostru horské boudy tvořily oříškově hnědé trámy, jež odstínem splývaly s okolními stromy a dokonale ladily se širokými štítovými zdmi a dlouhými převisy vyztužené střechy. V přední fasádě byla v pravidelných intervalech zasazená čtvercová okna, doplněná trojúhelníkovým vyřezávaným světlíkem ve štítu budovy. Středem domu se svisle táhlo velké obdélníkové okno, jež nabízelo nádherný výhled z hlavního schodiště na Alpy.

„Tohle má být knihovna?“ zeptal se Jones, když se blížili k bráně. „Vůbec tak nevypadá.“

„To proto, že není,“ odvětil Boyd. „Účelem tohoto zařízení není poskytovat knihy, ale spíše přemosťovat neustále se zvětšující propast mezi vědci a znalci. Určitě víte o tom, že několik nejskvostnějších pokladů světa je ukryto před zraky veřejnosti, protože se nachází v rukou privilegované menšiny. Věděli jste, že typické velkoměstské muzeum vystavuje pouze patnáct procent svých nashromážděných artefaktů? Což znamená, že většina světového historického bohatství v současnosti trčí někde v bednách.“

Payne tiše hvízdl. „Osmdesát pět procent.“

„Bohužel, tohle se týká jen muzeí. Pokud do toho zahrnete ještě sběratele z řad miliardářů, kterým visí Monet v koupelnách, pak jsem si jist, že by se celkové procento přehouplo hodně přes devadesát. Ještě že s tím aspoň tato instituce něco dělá. Od otevření budovy razí Ulsterova nadace radikální koncepci sdílení. Vím, že slovo sdílení moc radikálně nezní, ale když mluvíme o drahocenných artefaktech, tak radikální opravdu je.“

„Asi vám úplně nerozumím,“ připustil Payne.

„Řekněme, že učíte na univerzitě al-Azhar v Káhiře. Píšete knihu a přitom zjistíte, že vám chybí některé závažné informace o núbijských nalezištích v Súdánu – data, která najdete v těchto archivech. Co tedy uděláte? Poletíte sem s prázdnýma rukama a použijete jejich knihy? To jistě ne. Takové počínání by bylo v očích Nadace sobecké. Místo toho jim zapůjčíte artefakt, který by mohl zajímat ostatní učence – třeba objev, který jste učinil v Gíze – a tento institut vám na oplátku poskytne přístup k dokumentům, které jste požadoval.“

Jones kývl na souhlas. „Sdílení… to se mi líbí.“

„No,“ opáčil Boyd, „za deset minut už se vám to možná tak líbit nebude, protože my těm lidem nemáme co nabídnout. Jistě, máme svitek, ale obávám se, že příhodný čas k jeho zveřejnění ještě nenadešel. Stále nám zbývá vyřešit množství záhad, než s ním vyjdeme na veřejnost.“

„A co vaše video?“ navrhl Payne. „Co by se pokazilo, kdybychom ukázali video?“

„Video z katakomb?“ Boyd nad jeho návrhem chvíli přemítal. „Bohužel, musím připustit, že autorem filmu nejsem já. Proto jsem nucen nechat rozhodnutí na mladé slečně Pelatiové. Má drahá, jak by se vám zamlouvala taková premiéra?“

Mariiny rty se roztáhly v širokém úsměvu. „No, jelikož je to už delší dobu pořád takové jednotvárné, přiznávám, že mi ta myšlenka zní lákavě… Co vy na to, Davide?“

Jones na ni pohlédl a trhl sebou. „Ano, Mario. V tomhle s vámi souhlasím.“

„Skvělé!“ zvolal radostně Boyd, kterému ušlo, že ti dva spolu flirtují. „Tak pojďme na to. Už se nemůžu dočkat, co objevíme.“

„Ani já ne,“ zamumlal si pro sebe Jones. „Ani já ne.“

Skupina ozbrojených hlídačů doprovodila čtveřici přes zalesněné pozemky a uvedla je do vestibulu budovy, kde už na ně čekal ředitel archivů. Petr Ulster, vnuk zakladatele institutu, byl buclatý muž po čtyřicítce, s hustým hnědým plnovousem, který zakrýval jeho četné brady. Přesto působil svým způsobem chlapecky, hlavně díky třpytu ve svých očích a svému nadšení pro vědění.

„Dobrý den,“ řekl se slabým švýcarským přízvukem. „jmenuju se Petr a je mi ctí, že vás poznávám. Jak vám mohu pomoct?“

Za normálních okolností by se ujal vedení Boyd, vysvětlil by, kdo je a co hledají. Ale vzhledem k jeho stávajícímu postavení mezinárodně hledaného uprchlíka by to bylo docela nepraktické, a proto se za vůdce skupiny prohlásil Payne.

„Rád vás poznávám, Petře. Jmenuju se Jonathon Payne a tohle jsou členové mé turistické skupiny: D.J., Chuck a Maria.“

Ulster si s každým potřásl rukou. „A o jakou exkurzi se jedná?“

„Je tajná,“ pokynul Payne směrem k ochrance. „Můžeme si někde v klidu promluvit?“

„Jistě. Pojďte za mnou.“

Ulster zamířil hopsavým krokem přes chodbu a zavedl je do své soukromé kanceláře. Pokoji vévodily knižní police plné prvních vydání v kožených vazbách. Jinak byly dřevěné zdi pokryté zarámovanými fotografiemi s barvitými scenériemi ze Švýcarska a ciziny.

„Musím přiznat,“ řekl Ulster, „že váš příchod mě docela zaráží. Většina akademiků se před návštěvou Küsendorfu ohlásí předem. Jen málokdy se nám tu někdo nečekaně zjeví u dveří.“

Payne si sedl vedle Ulstera. „Za to se omlouvám, ale pravda je, že já nejsem vědec.“

„Ne? Pak mě vaše přítomnost uvádí ve dvojnásobný úžas. Co tedy proboha jste?“

„Já? Jsem generální ředitel americké společnosti s názvem Payne Industries.“

Ulster se rozzářil. „Obchodník! No to je úžasně báječné! Už dlouho nás nenavštívil žádný americký sběratel. Jen řekněte, o jaký obor se zajímáte?“

„Abych pravdu řekl, Petře, nejsem sběratel. Spíš bych řekl finančník.“

„Skvělé! Jedním slovem skvělé!“ Ulster položil ruku Payneovi na koleno a poplácal ho. „Můj dědeček by vaší filantropii tleskal. Opravdu, vážně, tleskal by!“

Payne nevěděl, jak zmírnit Ulsterovo nadšení a tu přemíru superlativů, ale měl nutkání mu doporučit, aby pil kávu bez kofeinu. „Je zvláštní, že jste se zmínil o svém dědečkovi, protože z toho, co vím, přišel do Švýcarska hledat totéž co můj tým.“

„Vážně? A co to je?“

„Azyl.“ Payne se k němu naklonil a zašeptal: „Nacházíme se v kritické fázi naší cesty a já se obávám, že kdyby se proslechlo, kde jsme, konkurenční skupina by to mohla zneužít proti nám.“

„Konkurenční skupina?“ Ulster si nedočkavě zamnul ruce. Na takové vzrušení nebyl při své práci zvyklý. „A ta informace, kterou hledáte, co je to?“

Payne kývl směrem k Boydovi. „Chucku? Nevadilo by vám, kdybyste se toho ujal vy?“

„Hledáme jakoukoli informaci o Tiberiovi a jeho pravé ruce, Pacciovi. Nejlépe údaje z posledních let jejich života.“

„Ach, ten záhadný generál Paccius. Máme to štěstí vlastnit několik dokumentů z doby římské říše, které by mohly vaší věci pomoct. Jako by tomu osud chtěl, můj dědeček měl pro staré Římany zvláštní slabost, protože kdysi okupovali jeho rodné Rakousko.“

„Výtečně! Vskutku výtečně!“

„Bohužel, váš výzkum může být poněkud ztížený, protože několik exponátů z jeho římské sbírky nebylo nikdy přeloženo a četné další možná ani nebyly zaevidovány.“

„Žádný strach,“ ujistil ho Payne. „Až skončíme, s radostí vám tu naše překlady zanecháme. To jest ty, které nás nevystaví ohrožení.“

Ulster se hlasitě rozesmál. „Ach, Jonathone, vy jste ale záhadný člověk. A já jsem každopádně rád, že jsme se seznámili. Nicméně než vás pustím nahoru, obávám se, že vám musím položit otázku, kterou tu klademe všem návštěvníkům.“

„A to?“

„Co můžete této instituci nabídnout na oplátku za naše služby?“

„Já nevím. Cestujeme tak trochu nalehko, pořád jsme v terénu a tak. Jaký druh daru by byl přijatelný?“

„Rád bych vám něco navrhl. Jelikož o vaší cestě téměř nic nevím, těžko můžu něco říct. Možná kdybyste mi poskytl jednu nebo dvě nápovědy, o co jde, mohl bych vám pomoct ve výběru.“

„Jednu nebo dvě nápovědy?“

Ulster přikývl a poposedl na gauči blíž k Payneovi. „Nebo jen špetku. Ujišťuji vás, že ať mi řeknete cokoli, zůstane to v nejpřísnější tajnosti. Nebýt utajení, dokumenty v této boudě by nikdy nepřežily válku. Můj dědeček na utajení spoléhal a poučil mě, jak nedocenitelný význam může mít. Proto buďte v klidu, já bych nikdy neznesvětil jeho památku porušením svého slova.“

Payne se rozhlédl po místnosti a všiml si velkého televizoru v koutě. Řekl si, že až nazraje čas, výborně mu poslouží. „Petře, jak už jsem řekl, jsem obchodník, ne vědec. A jako obchodník se vždycky snažím vyjednat pro sebe ty nejlepší podmínky, než s něčím souhlasím.“

Ulster se k němu naklonil. „Poslouchám.“

„Abyste rozuměl, můj tým požaduje víc než jen vstup do vašich archivů. Po dobu, co budeme ve městě, bychom rádi měli čtyřiadvacetihodinový přístup, soukromou pracovnu, kde budeme provádět výzkumy, plus vaše služby jakožto externího výzkumníka. Předpokládám, že nikdo vaše dokumenty nezná lépe než vy.“

„Moje služby? Ale Jonathone! Vy mě chcete zabít, no vážně! Ale obávám se, že by to muselo být něco ohromujícího, abych na takovou dohodu přistoupil. Něco naprosto, totálně ohromujícího. Ale buďme k sobě upřímní. Do čeho byste mohli být zapletení, aby to stálo za můj drahocenný čas?“

Petr Ulster začal rušit svoje schůzky, ještě než video skončilo. V existenci Orvietských katakomb vždycky věřil a teď, když zhlédl vizuální důkaz, ho všechny ostatní věci přestaly zajímat. Payne se ani nezmínilo svitku nebo náboženském podtextu jejich mise a Ulster už hopsal po místnosti jako nadržený kozel.

„Řekněte mi,“ naléhal. „Co přesně hledáte? Musí to být něco neuvěřitelně důležitého, jinak byste ten objev netajili.“

Boyd přikývl. „Nemáme žádné pochybnosti o tom, proč byly katakomby postaveny. Věříme, že na počest tajné dohody mezi Tiberiem a Pacciem, ale postrádáme důkaz.“

Ulster se zvedl z pohovky. „Tak na co čekáme? Pojďme se podívat, co objevíme!“

Římská sbírka byla uložená v největší místnosti objektu, která se základním provedením nelišila od všech ostatních trezorů na dokumenty. Podlahy byly z ohnivzdorného dřeva – prken natřených nějakou pryskyřicí na vodní bázi – zatímco bílé zdi a stropy byly ošetřeny protipožárním nástřikem. Texty jako takové se přechovávaly v masivních ohnivzdorných sejfech, které byly přísně střežené za neprůstřelnými bezpečnostními dveřmi.

Ulster je vybídl, aby se posadili, a přistoupil k řídícímu panelu. Místností se rozeznělo pípání, jak zadával desetičíselný bezpečnostní kód, a poté dunivé vrčení elektricky ovládaných přepážek, které se pomalu sunuly v kolejnicích po podlaze. Jakmile skla zmizela ve zdech, knoflíky na jednotlivých sejfech se začaly všechny naráz otáčet, načež s lupnutím povyskočily.

Ulster se zeptal: „Už máte jasno v tom, jak chcete tento výzkum provádět? Jak jsem řekl, velká část této sbírky nebyla zaevidována nebo přeložena.“

„A co exponáty, které zaevidovány byly?“

„Jsou řazeny dle přibližného data a/nebo předmětu, podle toho, jakou jsem měl ten den zrovna náladu.“

Boyd se zhluboka nadechl. Ukazovalo se, že to bude mnohem těžší, než původně doufal.

Přestože byl daleko od domova, Jones se přes síť napojil na databanku ve své kanceláři v Pittsburghu, aby si zjistil základní informace o Boydovi a Marii – hlavně o jeho působení v CIA a o historii její rodiny. Pokud s nimi měli on a Payne spolupracovat, museli o jejich minulosti vědět co nejvíc.

Boydovo skutečné jméno znělo Charles Ian Holloway a počátkem 60. let absolvoval Námořní akademii v Annapolisu. Pak ovšem začínaly nejasnosti. Byl zapůjčen Pentagonu na „alternativní služební turnus“ a v té době ho také Akademie ztratila ze zřetele. Žádné další záznamy. Žádná přeposílací adresa. Nic. Fakticky zmizel z jejich systému. A to byl okamžik, jak předpokládal Jones, kdy se zrodil Charles Boyd a začal svoji novou kariéru v CIA.

Aby tento fakt ověřil, stáhl si Boydovu fotografii z místní tiskové agentury a poslal ji Randymu Raskinovi do Pentagonu s otázkou: „Je bezpečné zajít si s Chuckem na drink?“

Byl to smluvený způsob, jakým mohl zjistit, jestli Boyd představuje pro americkou vládu nebezpečí. Kdyby chtěl Jones vědět více o Boydově přístupu k tajným informacím, zeptal by se, jestli je bezpečné zajít si s ním „na večeři“. Kdyby Raskin odpověděl, že na „jeden chod“, pak by se s Boydem mohlo hovořit o dokumentech prvního stupně utajení. „Dva chody“ by znamenaly druhý stupeň a tak dále. Ale tohle Jonese nezajímalo. Nechtěl se s tím mužem dělit o žádné tajné informace. Potřeboval prostě vědět, zda má Boyd v Agentuře dobrou pověst a postavení.

Jones chtěl dále vědět, proč je Raskin, když mu Payne volal z Milána, neupozornil na Boydovy aktivity v CIA. To prostě nedávalo smysl.

Aby si ukrátil čekání na Raskinovu odpověď, zaměřil pozornost na Mariu Pelatiovou a zjistil si vše, co potřeboval vědět. Vyrůstala v Římě, před desátým rokem věku se přestěhovala do Anglie na exkluzivní soukromou školu a pak nastoupila na univerzitu v Doveru, kde posledních deset let studovala. Dokumenty Interpolu potvrdily, že Spojené království téměř neopouštěla, ani na prázdniny, což naznačovalo, že její vztahy s otcem jsou přinejmenším napjaté.

Její jediná delší návštěva Itálie za posledních deset let byla ta nedávná. Maria před dvěma týdny odletěla z Londýna do Říma stejným letadlem jako doktor Boyd. Odtud jejich stopy vedly do Orvieta, jak Jones zjistil podle řetězce transakcí kreditními kartami. Hotelový účet tady, nákup potravin támhle – ovšem vždy v rámci jejich možností. Prostě nic, co by nasvědčovalo, že se jedná o lovce pokladů na pokraji velkého objevu.

Zatímco Jones pokračoval v pátrání, počítač mu sdělil, že Raskin odpověděl na jeho e-mail. Kliknutím myši zprávu otevřel a četl:

Jen popíjej, příteli, ale ne na veřejnosti. Vyhazovači v cizině budou kontrolovat průkazy.

49

Payne si nejprve myslel, že doktor Boyd žertuje, když ho požádal, aby místnost s římskou sbírkou opustil a ponechal jim více prostoru. Pak začal mluvit o klaustrofobii a tvrdil, že u stolu s tolika lidmi se nedá dýchat.

Je zbytečné říkat, že Payneovi to vyrazilo dech. Ale když se nad tím zamyslel, uvědomil si, že Boyd má pravdu: Ve výzkumném oddělení byl zcela zbytečný. Neuměl číst latinsky ani evidovat latinské svitky. A už vůbec neměl počítačové znalosti, jakými disponoval Jones. Zkrátka a dobře, nemohl dělat nic než hlídat dveře a nosit jim prosciuttové sendviče, když dostali hlad.

Ano, byl taková jejich sendvičová gorila.

Přesto se Payne rozhodl, že neztropí scénu, a požádal Ulstera, jestli by mu neposkytl svoji kancelář, aby mohl pracovat na svém projektu. Ulster se zasmál a řekl mu, ať si poslouží, což byla z jeho strany nejspíš chyba, neboť Payne chtěl ověřit otisky prstů dvou podezřelých osob, které tam ani nebyly, za použití vzorků, které si přivezl z Milána.

Postup jako takový byl docela jednoduchý. Navlhčit vzorky v inkoustu a pak je otisknout na papír. Jako když děti malují prsty v mateřské škole. Až na to, že Payne tentokrát použil prsty někoho jiného.

Když skončil, strčil prsty do hnědého papírového pytlíku, na němž stálo NEJÍST, a vrátil ho do Ulsterovy mrazničky. Pak otisky odfaxoval Randymu Raskinovi, protože si řekl, že pokud někdo může zjistit, kdo byli Manzak s Bucknerem, je to právě on. Připojil ještě krátkou poznámku, aby výsledky v co nejkratší době poslal na Jonesův počítač.

A poněvadž nevěděl, jak naložit s časem, rozhodl se, že se porozhlédne po archivech. Chodil po chodbách sem a tam a všechno si prohlížel: malby, sochy a každou vitrínu. Nejvíc se mu líbila série černobílých fotografií, které pořídil Ulsterův dědeček ve Vídni 30. let. Na většině byly dominanty, které Payne neznal, ale u poslední z nich, fotografie lipicánských hřebců, se mu náhle rozlilo teplo u srdce.

Jednou, když byl ještě malý kluk, rodiče chtěli, aby sledoval televizní představení s nádhernými bílými koňmi, a tak mu namluvili, že jsou to jednorožci, kteří přišli o rohy. Payne jim to také uvěřil, protože ještě nikdy neviděl magičtější estrádu. Koně za zvuků Bizetovy Arlézanky vstoupili do císařské jízdárny v Hofburgu a předváděli elegantní, gravitaci se vzpírající sérii piruet, courbet a kapriolů. Payne až do té chvíle netušil, že zvířata umějí tančit nebo se točit kolem dokola.

Sundal rámeček ze zdi a přejel prsty po vybledlém obrázku. Všichni koně na fotografii zemřeli desítky let před jeho narozením, ale díky jejich přepečlivému chovu – každý lipicán byl ocejchován specifickými značkami, jež poukazovaly na jeho starodávný rodokmen – se tak podobali koním, které Payne viděl v dětství, až jej z toho mrazilo v zádech. Tytéž vysoké krky a statné končetiny, svalnaté hřbety a krásně tvarované klouby, husté hřívy a pozoruhodně průzračné oči.

„Věděl, že vy zachránili jejich životy?“ zabručel někdo v chodbě. „Ja, ja, to je pravda!“

Payne se zmateně ohlédl po starci, který se ploužil chodbou k němu. Jmenoval se Franz a byl to Ulsterův nejspolehlivější zaměstnanec. „Cože?“ zeptal se.

„Vy Američan, ne? Ja, vy zachránili ty koně.“

„Já? Jak jsem to probůh udělal?“

Franzova vrásčitá tvář se rozzářila úsměvem. „Ne vy! Ale muži z vaší země. Ja, ja! Riskovali životy, aby je zachránili.“

Payne neměl ponětí, o čem stařec mluví, a tak ho požádal, aby mu to vysvětlil.

„V roce 1945 čelila Vídeň těžkému náletu spojeneckých bombardérů. Plukovník Podhajsky, velitel jezdecké školy, se o své koně bál – nejen kvůli bombám, ale i hladovým uprchlíkům, kteří ve městě sháněli maso.“

„Řekl jste maso?“

„Ja,“ odpověděl Franz. Úsměv z jeho tváře mezitím zmizel. „Ve Vídni nebylo bezpečno, a tak plukovník propašoval koně mnoho mil na sever do Saint Martina. A jako by tomu osud chtěl, potkal starého přítele, který mu mohl pomoci koně zachránit. Víte, kdo to byl?“

Payne o Podhajském nikdy neslyšel, a tak neměl tušení. „Vzdávám se. Kdo?“

„Americký generál George S. Patton.“

„Opravdu? A jak se Podhajsky s Pattonem znal?“

Franz se zakuckal smíchem. „Věřil byste, že se setkali na olympiádě v roce 1912? Ja, ja, to je pravda! Oba soutěžili v pětiboji na stockholmských hrách.“

„Patton byl olympionik? To jsem netušil.“

„To ještě nic není. Počkejte, až vám řeknu, co se stalo potom. Aby Pattona přesvědčil, že koně stojí za záchranu, plukovník přímo na bojišti uspořádal vystoupení lipicánů. Umíte si představit tu podívanou? Koně tančící uprostřed války!“ Franz se zasmál tak hlasitě, až Payneovi luplo v uších, „Na generála to udělalo takový dojem, že koně oficiálně vzal pod ochranu americké armády, dokud ve Vídni nebylo bezpečno, aby se mohli vrátit.“

Payne se podíval na fotografii a usmál se. „Myslím, že mí rodiče měli pravdu. Jsou opravdu magičtí.“

„Hmm? Cože?“

„Nic,“ zalhal Payne v rozpacích. „Jen se chci zeptat, nemohl bych si tu fotku na pár minut půjčit? Mám nahoře kámoše, který se mě pořád snaží ohromovat fakty o všem možným, a já pochybuju, že tenhle příběh zná. Nevadilo by Petrovi, kdybych ji vzal nahoru?“

„Petr!“ zaúpěl Franz. „Jsem rád, že jste se o něm zmínil, protože jsem vám to málem zapomněl říct. Petr mě poslal, abych vás našel. Chce, abyste šel hned nahoru. Vaši přátelé by s vámi rádi mluvili.“

Payne nadšeně poděkoval Franzovi za doručení vzkazu a běžel s fotografií nahoru. Sotva však vešel do místnosti, viděl, že příběh si bude muset nechat na později, neboť z výrazů všech tváří vyčetl, že se něco stalo.

Doktor Boyd byl bledší než obvykle, takže vaky pod jeho očima vyvstávaly jako černidlo na tváři baseballového hráče. Maria seděla vlevo od něj s tváří položenou na stole a propletenými prsty si zakrývala hlavu. A Ulster, jenž měl rty ztuhlé v úsměvu od chvíle, co se s ním Payne seznámil, se nyní podle všeho mračil – ačkoli to nešlo dobře poznat přes spletité houští, kterému říkal vous. Jonese si Payne všiml jako posledního, protože seděl v nejvzdálenějším rohu místnosti, avšak výraz v jeho tváři mu říkal vše, co potřeboval vědět.

Nějak, nějakým způsobem jejich mise utrpěla vážný nezdar. Payne pouze nevěděl jak.

Poněvadž pro něho poslal Ulster, rozhodl se začít u něj. „Franz říkal, že mě chcete vidět. Je všechno v pořádku?“

„Obrazně řečeno, narazili jsme na ledovec,“ ukázal na svitek, který ležel na stole před ním. „Tohle je jeden z dokumentů ze sbírky mého dědečka. Tiberiovi ho poslal jeden raněný setník hned po skončení války v Británii. Když se podíváte pozorněji, uvidíte, kde ho voják držel, protože jeho krev při psaní této zprávy potřísnila papyrus.“

Payne skvrnu viděl, ale dva tisíce let stará plazma ho tolik nezaujala. „Co v ní stojí?“

„Omlouval se za to, že píše, což v případě setníka bylo hrubé porušení předpisů, a pak Tiberiovi sdělil, že když spali, na jeho jednotku zaútočil nepřátelský silurský kmen a uprostřed noci pobil stovky Římanů.“

„A to je pro nás důležité?“

„Samo o sobě ne, ale další část ano. Abyste rozuměl, voják se zmínil o tom, že jednou z prvních obětí nájezdu se stal generál Paccius, kterému ve spánku probodli srdce.“

„A to je špatné, co?“

„Špatné?“ zavrčel na něj přes místnost Boyd. „To je přímo hrozné! Jelikož Paccia zabili, je jasné, že nemohl vést spiknutí proti Kristu, ne?“

„To asi ne, ale pořád nechápu, proč je to tak hrozné. Copak jste právě neočistili jméno Krista? Myslel jsem, že jako křesťan budete rád. I vy, Mario.“

Maria sebou při vyslovení svého jména trhla, zaskočena, že se nějaký muž ptá na její názor. „Kéž by to tak bylo. Ale jediné, co se zatím vyjasnilo, je Pacciovo zmizení. Po všech těch letech konečně víme, proč nebyl nikdy v římských historických záznamech glorifikován. Zemřel nedůstojnou smrtí, byl zabit ve spánku na bojišti.“

„Ale copak to pro vás není dobré? Neměly by tím skončit ty vaše spekulace o Ježíši?“

Maria zavrtěla hlavou. „Když už teď Paccius není podezřelý, nevíme, na koho se Tiberius mohl obrátit vzápětí.“

„Ale k tomu se právě dostávám. Jak vůbec víte, že se na někoho obrátil? Proč jste tak přesvědčení, že svůj plán proti Kristu uskutečnil?“

Maria řekla: „Protože nám to říkají umělecká díla v katakombách. Pamatujete na ty plastiky, které zachycovaly Kristovo ukřižování? Ta postava na svorníku se Kristovi směje, dokonce si tropí žerty z jeho smrti. Proč by tam byla – v kryptě, kterou postavil Tiberius – kdyby komplot neuspěl? Ty plastiky byly historicky přesné, takže musely být vytvořeny po Kristově ukřižování. Jedině tak mohli mít ty detaily správně.“

Payneovi konečně svitlo v hlavě. „Jo, už to mám. Heleďte, já jsem to dílo interpretoval jinak než vy. Vy tvrdíte, že Tiberia výsledek tak nadchl, že se rozhodl zvěčnit svého komplice v kameni, vytesat tam jeho tvář na znamení vděčnosti za skvěle odvedenou práci.“

„Přesně tak. Jen nevíme, kdo Tiberiovi pomáhal nebo co udělal, aby všechny přesvědčil, že Ježíš je mesiáš. Podle toho svitku chtěl Tiberius zinscenovat něco tak úžasného, aby si o tom lidé vyprávěli ještě dlouhá léta potom. Ale my nevíme, co to bylo.“

„Vy to nevíte?“

„Ne,“ ujistila Maria Payna. „Kdyby ano, mohli bychom se za něčím pustit. Ale za dané situace nevíme, kde teď hledat. Pacciova smrt nám vzala vítr z plachet.“

Payne užasle zaklonil hlavu a pohlédl do stropu. Jak mohli být čtyři nejchytřejší lidé, které kdy potkal, tak slepí vůči tomu, co přímo bilo do očí? „Nechci se vás někoho dotknout, ale myslím si, že bych vám mohl pomoct.“

„Ano?“ zeptala se Maria nepříliš přesvědčeně. „A jak?“

„Že vám povím, jak Římané ohromili Jeruzalém.“

„Jone,“ zašeptal Jones, „tohle není vhodná doba na nějaký vtipkování.“

„A kdo vtipkuje? Pravda je, že mám o Tiberiovi teorii. Vlastně jsem překvapenej, že jste na to doteď nepřišli. Vždyť je to zřejmé.“

„Zřejmé?“ ušklíbl se Boyd. „Přemýšlíme o tom už dva dny, bádáme ve dne v noci, snažíme se tu zatracenou záležitost pochopit a vy si z nás ještě utahujete tvrzením, že je to zřejmé?“

„Momentík. Nechtěl jsem vás urazit. Ale občas se člověk do něčeho tak ponoří, že přestane vidět to, co je zřejmé. A já si myslím, že k tomu došlo tady, protože já vím docela jistě, co Římani udělali, aby ty masy ohloupili. Pamatujete, jak jsem říkal, že jsem ten oblouk interpretoval jinak než vy? No, pokud vám to nevadí, rád bych vás do své teorie zasvětil. Myslím, že by to mohl být klíč ke všemu.“

„Vaše teorie je klíč?“ smál se Boyd. „Panečku, to tedy musí být něco.“

„Professore! Jste hrubý! Kdyby nebylo Jonathona, nejspíš byste teď byl mrtvý.“

Payne pohlédl na Mariu a očima jí poděkoval za to, že alespoň jeden z nich ho bere vážně. „Připouštím, že o Jeruzalému prvního století toho moc nevím, ale pokud se dobře pamatuju, hledáte událost v Kristově životě, která by všechny ohromila.“

„Dovolte, abych vás hned tady přerušil,“ obořil se na něj Boyd. „Zkoumali jsme každý z Kristových zázraků – proměnu vody ve víno v Káni, nasycení hladových u Bethsedy a tak dále – ale nezdá se nám, že by něco z toho bylo tak zázračné, aby to ovlivnilo masy. A navíc Tiberius tvrdil, že se ta událost musí stát v Jeruzalémě, kdežto Kristovy zázraky se děly všude jinde.“

„Doktůrku, pokud se nepletu, Tiberius mluvil o zinscenování jedné události, aktu tak magickém, že ho lidé nebudou moct ignorovat, i kdyby se snažili sebevíc. Je to tak?“

„No, něco v tom smyslu, ano.“

„Ale myslel jen jednu událost, ne dvě nebo tři?“

Boyd přikývl. „Správně. Svitek hovoří o jediném aktu, který budou příští generace navždy opěvovat. O něčem magickém a mystifikujícím v samém srdci Jeruzaléma.“

Payne teď sršel sebedůvěrou jako nikdy. „Je-li to tak, pak je v Ježíšově životě jen jedna událost, která splňuje vaše kritéria… A věřte mi, lidé o ní pořád mluví.“

50

Henri Toulon byl známý svými pozdními příchody a brzkými odchody. Proto Nicka Diala vůbec nepřekvapilo, když zavolal do Interpolu a Toulona nemohli nikde najít. Nebylo by to poprvé, co by šli hlavami do sebe – jednak proto, že Dial získal místo, na které měl zálusk Toulon, a jednak proto, že Toulon byl provokatér, který se rád s každým pohádal. Přesto Dial všechny ty nesmysly toleroval, poněvadž Toulon dělal svou práci lépe než kdokoli z těch, s nimiž kdy spolupracoval.

Zanechal mu tedy zprávu a zaměřil se na nástěnku, kterou si vyvěsil ve svém hotelovém pokoji v Bostonu. Prohlížel si fotografie všech tří obětí a snažil se najít nějakou spojitost. Kněz z Finska, který byl unesen v Itálii, ale zabit v Dánsku. Princ z Nepálu, který byl unesen v Thajsku, ale zavražděn v Libyi. Baseballový hráč z Brazílie, který byl unesen v New Yorku, ale ukřižován v Bostonu. Co je mohlo spojovat?

Jansen, Nárájan a Pope byli zdraví muži mladší čtyřiceti let. Nikdo z nich nebyl ženatý, neměl děti ani žádné partnery. Vlastně se všichni snažili vztahům vyhýbat. Jansen složil slib celibátu, Nárájan dával přednost prostitutkám a Pope byl naprostý samotář. Naproti tomu seznam jejich odlišností byl dvakrát tak dlouhý. Vyznávali odlišná náboženství, pocházeli z odlišného etnického prostředí a každý z jiného konce zeměkoule. Mluvili odlišnými jazyky, měli odlišná zaměstnání a nespojovalo je nic než to, že zemřeli.

Dial z toho vyvozoval, že tato kauza se netýká přímo obětí, ale poselství.

Zatímco popíjel kávu, přesunul pozornost na místa činu jako taková. Normálně by pracoval s jednou lokální mapou, poněvadž jeho případy se většinou vztahovaly k omezené oblasti. U tohoto případu potřeboval mapu celého světa, protože oběti a lokality byly tak rozptýlené.

Pro zlepšení přehlednosti používal sadu připínáčků, kde každá barva symbolizovala něco jiného. Bílými si vyznačil rodná města všech tří mužů: jeden zapíchl do Lokky ve Finsku, druhý do Káthmándú v Nepálu a třetí do São v Brazílii. Modré připínáčky použil pro místa únosu: Řím, Bangkok a New York. A konečně pro místa vražd červené, barvu víc než příhodnou, když uvážil, kolik krve na každém z nich našli.

Měl tak celkem devět připínáčků, rozptýlených po celé mapě. Tři v Evropě, dva v Asii, jeden v Severní Americe, jeden v Jižní Americe a jeden v Africe. Jediné volné kontinenty byly Austrálie a Antarktida, což Dialovi vyhovovalo. Bojovat s dingy v outbacku či s omrzlinami na jižním pólu se mu dvakrát nechtělo.

Zvonění telefonu jej uvrhlo zpět do reality. Skočil ke stolu. „Tady Dial,“ ohlásil se.

„Tady ne,“ utahoval si z něj Henri Toulon.

Dial neměl na žerty náladu, a tak šel rovnou k věci. „Minulou noc, když jsem dorazil do Bostonu, zjistil jsem zajímavej fakt o poslední oběti… Ještě nebyl mrtvej.“

„Cože? Chceš říct, že je pořád naživu? Slyšel jsem v –“

„Ne, Henri, teď už je mrtvej, ale když jsem přistával v Loganu, ještě nebyl. Podle záznamů 911 to zdejší policajti zjistili až poté, co jsem přijel do Ameriky.“

Toulon se na chvíli odmlčel, aby informaci vstřebal. „Ale jak je to možný? Minulou noc nám přišla faxem zpráva o vraždě.“

„O to právě jde. Věděli jsme o případu, ještě než se stal. Zdá se, že tu máme dalšího vtipálka.“

Toulon zadrmolil několik nadávek ve francouzštině a pak houkl německy na jednoho ze svých asistentů, což potvrzovalo, proč je pro oddělení tak nepostradatelný. Ovládal na tucet jazyků, takže mohl mluvit téměř s každým zaměstnancem Interpolu, se svědky z různých zemí a taky se zaměstnanci NCB z celého světa.

„Omlouvám se,“ řekl. „Měl jsem ten fax na stole přímo před sebou, ale nějakej hňup z pozdější směny mi už zase udělal bordel ve věcech. Říkám ti, Nicku, jestli chceš, abych odváděl dobrou práci, potřebuju vlastní kancelář.“

„Na to teď nemám náladu, Henri. Hlavně mi něco řekni o tom faxu.“

„Přišel z policejní stanice v Bostonu, možná deset minut předtím, než jsem ti zavolal na mobil. Stálo v něm, že na baseballovým stadionu v Bostonu našli další oběť a že potřebují, aby někdo z naší kanceláře ověřil souvislost s dalšími případy.“

„Máš nějaký jméno nebo číslo nebo adresu tý stanice?“

„Všechno jsem to měl, Nicku, přímo na tom faxu. Přišel s hlavičkou.“

Dial tiše zabručel. Bylo to to nejlepší, co měli, a někdo z jeho kanceláře to ztratil.

„Nicku?“ řekl Toulon. „Hans ten fax právě prověřuje. Posledních padesát dokumentů se přechovává v paměti, takže je tu šance, že se nám podaří vytisknout další kopii. Prověřím taky naše záznamy hovorů, abych zjistil, odkud ten fax přišel. Takže než z Bostonu odjedeš, budeš se na ten podezřelej fax moct mrknout.“

Dial se zhluboka nadechl. Snad to ještě nebude tak hrozné. „Tu informaci mi pošli co nejdřív. Mohl by to být zlom, na kterej čekáme.“

Frankie Cione si Payna a Jonese velmi oblíbil a bylo mu potěšením s nimi spolupracovat. Nevěděl, jestli je to tím jejich klidem, který zachovávají pod tlakem, jejich dobrosrdečným škádlením nebo tím, že jsou oba vysocí. Ale ať už to bylo čímkoli, Frankie věděl, že Payne a Jones jsou něco extra. Nejen že mu umožnili cítit se důležitý – což jeho přátelé a kolegové dělali jen zřídka – ale zároveň měl dojem, že ho mají rádi za to, jaký je, ne za to, co pro ně dělá.

Když odjeli z Milána, Frankie přemýšlel, jak by jim mohl i nadále pomáhat. Trvalo mu celý den, než na to přišel, ale nakonec si uvědomil, že u něj nechali pár drobných důkazů, včetně fotografií místa zřícení helikoptéry a údajů z autopůjčovny. Frankie samozřejmě nevěděl, jestli a kam ho něco z toho může zavést, ale říkal si, že když těm dvěma jakkoli vypomůže, prodlouží to příjemné mrazení, které cítil.

Francesco Cione, italský soukromý detektiv. Žádný případ pro mne není příliš velký, přestože jsem docela malý.

Rozveselený Frankie usoudil, že nejlepší bude začít s fotografiemi Orvieta, jelikož Payne a Jones z jeho kanceláře odešli dřív, než je stihli všechny zvětšit.

Jako první začal zkoumat snímek, který Jones oskenoval do počítače. Frankie pečlivě prohlížel každý centimetr osmkrát zvětšeného obrázku a díval se na něj z různých úhlů, než si řekl, že je čas přejít k dalšímu. Kliknutím myši soubor zavřel a poté začal listovat zbylými fotografiemi, až se zastavil u posledních dvou snímků, které pořídil Donald Barnes.

Na první pohled neviděl nic, co by stálo za focení, ale říkal si, že pokud byl Barnes obézní, jak Payne a Jones tvrdili, pak ho něco muselo přimět, aby přešel přes půl náhorní plošiny a pořídil další fotografie vraku. A protože to něco na něj hned nevykouklo, doufal, že to najde při zvětšení,

Pohybem myši mohl obrázkem posouvat všemi směry a prohlížet si tak různé detaily místa nehody, které Payne a Jones neviděli.

Na prvním detailu nebylo nic než stín vytvořený obláčkem dýmu a paprsky letního slunce. Na druhém byla skála, částečně porostlá zeleným mechem, a na třetím kus vrtule, kterou Boyd přerazil nářaďovou bednou. Čtvrtý detail se však ukázal být mnohem tvrdším oříškem k rozlousknutí. Frankie si ho musel pětkrát zvětšit a pak ještě zvýšit jas pixelů, aby se mohl vůbec začít dohadovat, co na něm je. Ale po chvíli šly všechny pochybnosti stranou, protože před očima mu vyvstal hrůzný obraz. V suti na úpatí útesu ležela rozpláclá mrtvola italského vojáka. Hlavu měl rozdrcenou úvodním nárazem kamenné laviny a zbytek těla zohavený po stometrovém pádu, který následoval. Končetiny mu trčely dozadu. Z trupu mu čouhala střeva, která vypadala jako věnec syrových klobásů. Krev pokrývala vše kolem.

„Mamma mia!“ zašeptal si pro sebe rozrušený Frankie. „To proto byl tlustý muž zabit! Ne proto, že mluvil s mými přáteli. Zabili ho proto, že filmoval to tělo.“

A měl pravdu. Samozřejmě to nebylo nic v porovnání s důkazem, který Frankie objevil vzápětí. S důkazem, který Payneovi a Jonesovi pomohl dát si všechno dohromady.

51

Ticho, které zavládlo v místnosti, Payneovi připomnělo staré časy, kdy velel týmu MANIAC. Všichni na něj hleděli a čekali na instrukce. Nakonec to nevydržela Maria.

„Řekněte nám, o čem to mluvíte,“ řekla. „Umíráme touhou dozvědět se to.“

Payne se při té formulaci ušklíbl. „Je zvláštní, že jste se zmínila o umírání, protože to s mou teorií hodně souvisí.“

A v tu chvíli si všichni uvědomili, že Payne mluví o ukřižování. O Ukřižování. Právě tuto událost Tiberius využil, aby oklamal masy. Muselo to tak být. Nic jiného nedávalo smysl. Zvlášť s ohledem na artefakt v katakombách.

Payne zastával názor, že účelem plastik na oblouku nebylo zesměšnit smrt Krista, ale připomenout důležitý moment v římské historii. A z pohledu Římanů mohla být Kristova smrt důležitou událostí pouze v případě, že by se nejednalo o skutečné ukřižování. Musel to být komplot, událost zinscenovaná Tiberiem, aby pomohla říši podchytit nové náboženství a záplavu darů, jež musela nutně následovat.

„Pro dobro všeho, co je římské, začněme ihned, využijme jako nástroj toho Nazaréna, muže, kterého jsem vybral za židovského mesiáše.“

Boyd se nad Payneovou teorií zamyslel. „Jak můžete s takovou jistotou tvrdit, že Tiberius ukřižování zfalšoval?“

„Proč? Protože pokud Ježíš není Syn Boží, jak můžete vysvětlit jeho vzkříšení? Buď ukřižování zfalšovali, aby to vypadalo, že se vrátil ze světa mrtvých, nebo ne a Ježíš je doopravdy mesiáš. Tohle jsou jediné dvě možnosti, ne?“

Payne soudil, že bez pomoci Říma by nebylo možné, aby smrtelník předstíral smrt a pak zinscenoval triumfální návrat do společnosti. Určitě ne poté, čemu by ho vystavili – ať skutečně nebo zdánlivě. Pokud Ježíš nebyl spasitel, pak mu život mohlo zachránit jediné, a sice milost říše. Avšak milost byla zároveň to jediné, čím Římané známí nebyli.

Maria řekla: „Nechci hrát ďáblova advokáta, ale nemyslíte, že zinscenovat ukřižování v Jeruzalémě prvního století by bylo nemožné? Postrádali by speciální efekty, které mají k dispozici moderní mágové. A navíc by měli co do činění se vzpurným poddaným.“

Jones pokynul směrem k Payneovi. „Počkat, tady mluvíte s expertem v tomto oboru. Jon studuje magické triky, co ho znám.“

A měl pravdu. Payne se zajímal o magii od chvíle, kdy jako batole v dupačkách viděl, jak si dědeček vytáhl z ucha čtvrťák. Triky. Tajemství. Kouzelnická představení. Historie. Mohl vyprávět celé zkazky.

Proto řekl: „První zdokumentované magické triky se prováděly v Egyptě asi tři tisíce let před Římem. V rozsahu od těch nejjednodušších – jako je trik s míčkem a hrnkem, který se předvádí dodnes – až po ty složité. Kolem roku 2700 před Kristem jeden egyptský mág jménem Dedi předvedl číslo, při němž sťal dva ptáky a jednoho vola a pak jim hlavy zase vrátil zpět.“

„Vážně? A jak to dokázal?“ podivil se Ulster.

Payne otázku ignoroval. „Při dostatečné přípravě mohli Římané vymyslet způsob, aby to vyšlo. Vlastně by to bylo mnohem snazší než Dediho číslo, protože všichni v obecenstvu tehdy museli čekat trik, kdežto v Jeruzalémě čekali ukřižování. Tím chci říct, že by za tím nikdo nehledal lest nebo výměnu aktérů v poslední chvíli, protože nepřišli na žádnou show.“

Maria se ušklíbla. „Dobře. Tak jak byste to provedl vy?“

Payne se na chvíli zamyslel. „Teoreticky byste ukřižování mohla zfalšovat za pomoci zdrogování oběti. Chci říct, že by oběť vypadala, jako kdyby na kříži zemřela, rozumíme si? A velký dav by toho byl svědkem. Pak oběť někde ukryjete, dokud se neprobudí. Přesně takhle, iluze vzkříšení.“

V místnosti se rozhostilo ticho, jak všichni přemýšleli nad Payneovou teorií.

„Jistě, nejtěžší by bylo vymyslet, jakou drogu a dávku použít. A navíc byste drogu musela podat před obecenstvem, což by mohlo být trochu složité.“

„Pravda je,“ vložil se do řeči Ulster, „že Římané se ve farmaceutikách skvěle vyznali a umění trestu smrti dovedli k dokonalosti. Jejich dozorci někdy usmrtili i pět set vězňů za den, takže by věděli, jak to nejlépe provést. Stačilo by podstrčit vězni drogu, až bude na kříži, a ten by během několika minut upadl do komatu.“

Jones se zeptal: „Ale jak by to udělali? Copak Ježíš nebyl v té době obklopený svými stoupenci? Určitě by byli proti, kdyby ho Římané chtěli zdrogovat.“

Maria zavrtěla hlavou. „Podle Bible dali Ježíši, když visel na kříži, napít vinného octa z houby na dlouhém stonku. Při ukřižování to byla tak běžná praxe, že by se nad tím nikdo nepozastavil.“

Boyd dodal: „Vybavuje se mi několik historických odkazů na mandragoru, rostlinu, která roste v Izraeli dodnes. Římané používali její rozemletý kořen jako primitivní anestetikum.“

„A navíc,“ připojil se k němu Ulster, „mandragora by vysvětlovala rychlý Kristův skon.“

„Jak to?“ zeptal se Payne.

„Abych to zkrátil, ukřižování byl vleklý proces, který obvykle trval déle než šestatřicet hodin a někdy i devět nebo deset dní. Nakonec oběť zemřela nejčastěji hladem nebo vlivem dlouhodobého traumatu, ne proto, že by vykrvácela k smrti.“ Ulster se na chvíli odmlčel, aby zvolil správná slova. „Někdy se stávalo, že Římané chtěli proces urychlit, a tak přerazili oběti nohy kladivem nebo válečným kyjem, aby nemohla dýchat. Pak už se totiž nemohla vzepřít na hřebu, který měla v nohou, a to byl takový nápor na paže a hrudník, že nemohla dostat do plic žádný vzduch. Následovalo rychlé zadušení.“

„Ale to Kristovi neudělali, že?“ zeptal se Payne.

„Ne, neudělali,“ ujistil ho Boyd. „Což je problém, který trápí historiky po staletí. Většina obětí vydržela nejméně šestatřicet hodin, jak řekl tady Petr, kdežto Kristus zemřel velmi rychle, strávil na kříži jen pár hodin. Pamatujte, že byl ukřižován mezi dvěma zločinci, muži, kterým zpřeráželi nohy, aby jejich smrt urychlili. Ale když se Římané chystali přerazit nohy Kristovi, zjistili, že už je mrtvý.“

„Ani kost mu nebude zlomena,“ citovala Maria šeptem Bibli. „Tím, jak Kristus zemřel, se naplnilo proroctví. Proroctví, o kterém Římané museli vědět.“

Boyd přikývl. „To by vysvětlovalo i počínání Longina, setníka, který bodl Krista po smrti do boku. Jan v kapitole 19, verš 37, pravil: ‚Pohlédnou na toho, kterého probodli.‘ A po čase Římané na Ježíše pohlíželi jako na svého Boha. Přesně jak Tiberius a jeho komplic chtěli.“

Jones se zeptal: „Jen se chci zeptat, jaký máme důkaz, že došlo ke zdrogování?“

Boyd se zamračil. „Na jednom panelu na oblouku je vidět Ježíše, jak pije z yzopového stonku. V té době jsem se nad tím moc nezamýšlel, protože je to málo připomínaný výjev. Když na to přijde, nemůžu si vybavit, že bych tu událost někdy předtím viděl zvěčněnou v kameni.“

„Ani já ne,“ řekl Ulster. „A co vy, Mario?“

„Vlastně ne.“ Ale pak, po chvíli mlčení, nečekaně vyhrkla: „Počkat! Ten oblouk! Právě jsem si vzpomněla na něco z oblouku.“ Vyskočila na nohy a vrhla se ke dveřím. „Nikam nechoďte. Musím si něco ověřit. Hned jsem zpátky.“

Čtyři muži svorně kývli, protože se tak trochu báli její příkaz neposlechnout. Alespoň prvních pár vteřin. Jenže pak Payna přemohla zvědavost. Měl pocit, že Maria je na pokraji velkého objevu, a chtěl být u toho, až ho učiní.

„Sakra, D.J., to už je tolik hodin? Vždyť zmeškám svou oblíbenou show!“ Popadl fotografii lipicánských hřebců a vyběhl s ní na chodbu. „Počkej, Oprah! Už běžím!“

Aby se nerozesmál, Jones si málem prokousl dolní ret. „Omlouvám se, že jste to museli vidět. Jon teď prožívá choulostivé období a má ebenová sestra ho učí, jak se s tím vyrovnat.“

Payne a Jones seběhli po dřevěných schodech a našli Mariu, jak sedí v Ulsterově kanceláři. Prohlížela si videokazetu a hledala nové důkazy týkající se ukřižování.

Řekla jim: „Musíte si myslet, že jsem padlá na hlavu, takhle utéct z místnosti. Ale při té debatě o oblouku se mi něco vybavilo. Myslím, že na jedné z těch plastik je nápověda.“

Jones povytáhl obočí. „Jaká nápověda?“

„Až doteď jsem si o tom nic nemyslela, ale když začal Petr mluvit o tom, že staří Římané používali jako drogu mandragoru, napadla mě jedna možnost.“

„Moment,“ zamumlal Payne. „Co pořád máte s tou mandragorou? To má být nějakej exotickej jed, nebo co?“

„Ne tak docela,“ odpověděl Boyd vpadnuvší do kanceláře. Ulster přiběhl jen o několik vteřin později, od námahy rudý jako rak. „Mandragora je rostlina s rozvětveným kořenem, který úzce připomíná lidské tělo. A kvůli této podobnosti mnohé rané kultury věřily, že rostlina obsahuje magické síly. O tom vypovídá i její název. Latinský termín mandragora znamená, že rostlina je zčásti člověk a zčásti drak.“

Maria na něj navázala: „Jak jsem říkala, myslím, že jsem našla jistý důkaz, který by mohl vrhnout více světla na ukřižování. Jsem si jistá, že na jedné z těch plastik je anomálie.“

„Anomálie? Jaká anomálie?“ zeptal se Boyd.

Maria místo odpovědi zmáčkla na ovladači play a uhnula stranou, aby všichni viděli tragédii, k níž mělo brzy dojít. Obrázky z katakomb se jim odvíjely před očima, jako když se valí tanky na bezbrannou vesnici. Maria v hloubi duše věděla, že čím blíže se kamera dostává k oblouku, tím dříve křesťanství utrpí vážný zásah.

„Abych pravdu řekla, divím se, že si toho někdo z nás nevšiml dřív. Zaměřte se na oblouk. Prohlédněte si různé scény ukřižování. Vidíte něco, co působí nemístně?“

Na dvou nejnižších kvádrech byl zobrazen Ježíš přibíjený na kříž a zvedaný oddílem římských vojáků do vzduchu. Na dalších dvou visel na kříži, z rukou a nohou mu tekla krev barvící skalnatou půdu pod křížem a na ceduli nad jeho hlavou stálo: ‚Iesus Nazarenus Rex Iudaeorum‘. Poslední dva kameny pod svorníkem ukazovaly události těsně před jeho smrtí: okamžiky, kdy pil vinný ocet z konce yzopového stonku a kdy svěsil hlavu na hruď, aby přijal smrt.

„Je mi líto, drahá, ale tohle je zbytečné. Nic anomálního tam nevidím.“

„Tak se podívejte pozorněji!“ rozkázala. „Ignorujte všechno, co jste se o ukřižování naučil, a dívejte se na ty plastiky, jako by to byl úplně nový příběh. Co nám umělec sděluje nyní?“

Boyd dlouze vzdychl a začal si výjevy prohlížet ještě pozorněji. Mysl mu říkala, že to stejně nemá cenu, protože obrazy měl v paměti vypálené jako dobytčí cejchy. Ale v srdci jaksi doufal, že by videokazeta mohla odhalit něco, co v katakombách přehlédl. Možná nějaké jméno nebo tvář. Nebo i lokalitu dalšího svitku.

Vtom Ulster vyhrkl: „Panebože, podívejte se na zem na páté plastice!“ Přibelhal se k televizi a ukázal na kvádr těsně pod smějícím se mužem. „Dívejte se pod můj prst, na místo kousek od základny kříže.“

Payne se na obraz zahleděl. „Vypadá to jako květina.“

„Ne tak ledajaká květina,“ opravil ho Ulster. „Tohle je velmi specifická květina.“

„Specifická? Jak?“ Payne si prohlížel zbylé kvádry a pomalu mu docházelo, že květina se objevila jen na jednom z nich: na výjevu, kde Kristus pil z yzopového stonku. Kupodivu to byl také jediný panel, kde se vůbec nacházelo nějaké pozadí – což byl velmi výmluvný fakt. „Počkejte chvíli! Chcete říct, že…?“

Payne pohlédl na Mariu a ta kývla, aby všichni věděli, že Ulster našel nápovědu, o které mluvila. Květina na obraze byla nezaměnitelná pro všechny, kdo tento podivně vyhlížející druh znali. Byla to Mandragora officinarum, rostlina, která se využívala jako nejoblíbenější narkotikum v římské říši.

Rostlina, která hrozila změnit běh náboženských dějin.

Už podruhé za poslední dva tisíce let.

52

Římskokatolická církev je jedna z nejbohatších organizací na světě, její jmění odhadem přesahuje jeden trilion dolarů. Kromě neocenitelné umělecké sbírky vlastní více akcií, nemovitostí a zlata než 95 procent všech zemí na planetě. A přitom se církev zapřísahá, že je chudá a že nutnost pečovat o víc než miliardu lidí po celém světě jí znemožňuje hromadit jmění, které podle většiny odborníků vlastní. Někteří vatikánští činitelé dokonce uvedli, že církev každým rokem přichází o peníze a že už téměř deset let hospodaří se ztrátou.

Benito Pelati se smál, když tu zvěst slyšel poprvé, neboť znal pravdu o vatikánských financích. Věděl o rozmanitých účtech církve u britských Rotchildů, Credit Suisse v Zurichu a Chase Manhattan Corporation. Věděl o zlatých ingotech, které přechovává v americké Federální rezervní bance a různých depozitářích ve Švýcarsku. Věděl to jako fakt.

Sám ty účetní knihy viděl, dal mu do nich nahlédnout jeho nejlepší přítel kardinál Bandolfo.

Ještě před několika měsíci vedl Bandolfo Nejvyšší radu. Byl to charismatický mluvčí, který dokázal přesvědčit společnost Keebler Elves, aby koupila Girl Scout cookies. Nebyl ani slizký, ani agresivní a dokázal své názory vyjadřovat tak výmluvným způsobem, že ostatní v Radě mu jen zřídka oponovali. Což byl také jediný důvod, proč se Vatikán obracel na Benita Pelatiho, když potřeboval něco provést mimo legální rámec. Polovina Rady Benita obdivovala pro jeho taktiku a výsledky, druhá polovina jím opovrhovala. Nakonec to byl Bandolfo, kdo pokaždé přesvědčil Radu, aby Benita zavolala.

Ale to se mělo brzy změnit. Muselo se to změnit. Neboť Bandolfo před třemi měsíci zemřel.

Když Benito vešel do místnosti, výrazy ve tvářích přítomných členů mu řekly všechno. Nejvyšší rada byla znepokojená. Znepokojená situací. Znepokojená negativní publicitou. A hlavně jeho výsledky. To, co začalo jako jedna smrt, nyní dospělo do stadia vážné krize. A břímě vysvětlit to spočívalo na něm. Fakt, že Benito se s nimi odmítl ve středu sejít, věci ještě zhoršil. Zvláště pokud šlo o kardinála Vercelliho.

Vercelli, rodilý Říman, který nyní stál v čele Rady, hlásal, že je nutné postupovat podle pravidel, aby se zachovala posvátnost církve. Zároveň však věděl, že Benito je v italské společnosti velmi uznávaný muž – hlavně proto, že lidé se nestarali o jeho zločinecké metody, jen když dělal svou práci – a že by tedy bylo pošetilé pouštět se do něj jen tak bez důvodu. A proto se rozhodl čekat a po celou dobu se modlil, aby Benito udělal něco trestuhodného, něco neodpustitelného, aby Rada neměla jinou možnost než ho propustit.

Zkrátka a dobře, Vercelli čekal na den, jako byl tento. Na den, kdy bude moci udeřit.

Nevěděl však, že Benito také čeká. Že čeká, aby mohl podniknout překvapivý útok proti křesťanství.

Schylovalo se ke vskutku zajímavé schůzce.

„Jak všichni víte,“ řekl Benito Nejvyšší radě, „první zpráva dorazila do kanceláře kardinála Vercelliho v pátek 7. července. Požadavky byly docela prosté: jednu miliardu dolarů, jinak prosáknou do médií důvěrné informace týkající se církve. Takové neurčité výhrůžky dostáváme každý den, a tak Jeho Eminence neudělala nic špatného, když ji zařadila do systému.“

Vercelli v čele stolu řekl: „Ve všem jsem postupoval podle pravidel.“

To zahrnovalo kontaktování Kongregace pro doktrínu víry, zpravodajské agentury, která operuje mimo Vatikán a bývá přirovnávána k ruské KGB. Před pěti sty lety se jí říkalo Svatá inkvizice. Nyní prostě KDV.

Benito dodal: „Jeho Eminence měla pocit, že kromě KDV by bylo správné povolat na to někoho zvenčí, někoho, kdo by měl na zřeteli nejlepší zájmy Rady.“

Všichni kardinálové v místnosti pokývali hlavami. Věděli, proč tam Benito je a co pro ně může udělat. KDV měla podávat zprávy přímo papeži, kdežto Benito měl volnou ruku dělat to, co chtějí kardinálové. Byl to luxus, kterého Rada využila už mnohokrát předtím.

Benito pokračoval: „Druhý dopis přišel v sobotu a byl mnohem konkrétnější než ten první. Stálo v něm, že v jedné pobřežní bance byl zřízen účet za účelem převodu peněz. Pokud jejich požadavky nebudou do osmačtyřiceti hodin splněny, vyjdou na veřejnost s první nápovědou.“

„S jakou nápovědou?“ zeptal se španělský kardinál, který si psal poznámky.

„To neřekli. Ale naznačili, že cena bude s dalšími nápovědami stoupat. Také pohrozili, že ublíží nějakému členu Rady, abychom je brali vážně.“

Rozhlížel se po místnosti a mlčel, aby jeho slova mohli vstřebat. Všichni věděli, co se stalo otci Jansenovi, knězi, který si na každém zasedání psával poznámky. Ale přesto, tohle bylo poprvé, co byla jeho smrt dána do správného kontextu. Jansenova smrt znamenala varování.

„Kdyby si vybrali jednoho z vás,“ řekl Benito, maje na mysli kardinály z Rady, „bylo by spuštěno rozsáhlé vyšetřování v režii KDV, vatikánské bezpečnosti a italské policie. Peněžní účty by byly zablokovány a byli bychom nuceni vydat prohlášení. Tím, že si vybrali otce Jansena, potvrdili svoje záměry, aniž by vyvolali velký rozruch.“

Vercelli si odkašlal. „Pokud si myslíte, že ukřižování otce Jansena není velký rozruch –“

„Není v porovnání s kardinálem. Věřte mi, mohlo to být mnohem horší, Co kdyby si místo toho vybrali vás? Nepomyslel jste na to, že vám by se dostalo mnohem větší publicity než otci Jansenovi? Jeho vražda, jakkoli bezostyšná, nám dala na srozuměnou, že máme co do činění s profesionály. Tohle nejsou žádní pouliční chuligáni, kteří chtějí rychle přijít k penězům. Tohle jsou lidé, kteří znají interní postupy Vatikánu. Lidé, kteří znají náš systém. Lidé, kterých bychom se měli obávat.“

Vercelli prohlásil: „Právě proto jsem vás v pondělí kontaktoval. Vzhledem k tomu, že myšlení zločinců důvěrně znáte, říkal jsem si, že budete tím pravým mužem, který to krveprolévání zastaví. Alespoň jsem doufal.“

Benito urážku ignoroval. S Vercellim se vypořádá později, „Třetí zprávu jsme obdrželi v pondělí, dvanáct hodin po objevení otce Jansena. Požadovaná cena stoupla na 1,1 miliardu dolarů. V dopise stálo, že budou ukřižováni čtyři lidé ve čtyřech koutech světa a každý upoutá větší pozornost na hříchy církve – hříchy, které byly pohřbeny v Orvietu.“

„V Orvietu?“ zeptal se rakouský kardinál, nejmladší člen Rady. Do Rady ho zvolili až po Bandolfově smrti. „Co jsme pohřbili v Orvietu?“

„Minulost,“ zamumlal Španěl. „Pohřbili jsme minulost.“

Zatímco kardinálové si mezi sebou šeptali, Vercelli vycítil příležitost přednést řeč. Historii církve velmi dobře ovládal a rád své znalosti stavěl na odiv.

„Když se pontifikát rozdělil vedví, Svatý otec nalezl v Orvietu útočiště. Žil tam v utajení mnoho let a často se k němu připojovaly nejbohatší rodiny z Evropy, katolíci, kteří se kvůli svému spojení s námi obávali o život. Jak si umíte představit, poptávka po těchto místech byla vysoká a dalece přesahovala dostupné prostory. Po čase církev provedla kompromis: povolení k vstupu do města se prodalo tomu, kdo nabídl nejvíc.

Později, po urovnání sporů a návratu papežství do Říma, panovala mezi frakcemi stále velká nevraživost, jež vedla k tomu, že církev musela učinit některá pochybná rozhodnutí. Abyste rozuměli, z bohatých mecenášů, kteří se ukrývali v Orvietu, během té doby desítky zemřely. S těly se muselo něco udělat, a tak je církev ukládala do řady starých chodeb, které jsme objevili pod náhorní plošinou.“

Rakušan vydechl: „Orvietské katakomby?“

Vercelli kývl. „Tato legenda po letech získala na síle. Z pouhého podzemního mauzolea se stala hrobka mytických rozměrů.

„Ale no tak,“ řekl jízlivě Brazilec. „To není pravda a vy to víte. Vykládáte tenhle příběh už tolik let, že začínáte směšovat naši fikci se skutečnými fakty.“ Obrátil se k Rakušanovi: „Na vině není nikdo jiný než my. Kdybychom už na začátku řekli pravdu, jednou provždy bychom s tím mýtem skoncovali. Italští kardinálové chtěli zachovat tajemství Orvieta, čistě pro případ, že by došlo k dalšímu schizmatu a my se museli uchýlit zpátky do úkrytu. Neměli tedy jinou možnost než předstírat, že tam katakomby nikdy nebyly. A toto popírání je dostalo do potíží.“

„V jakém směru?“ zeptal se Rakušan.

„Ve všech! Jsme katolická církev, ne americký senát. Prostě neumíme lhát. Říkám vám, tohle přivodí náš pád.“

Všichni se dali do smíchu; byli rádi, že trocha humoru zmírnila jinak napjatou atmosféru porady.

Ale Vercelli tomu veselí učinil přítrž: „Problém nastal, když rodiny Orvieto opustily. Chtěly své předky pohřbít na rodinných pozemcích, jako to dělaly po staletí. Ale ti, kdo ve Vatikánu rozhodovali, měli pocit, že bude v nejlepším zájmu všech, když mrtvoly zůstanou v katakombách, alespoň než bude jisté, že se schizma v církvi urovnalo.“

Brazilec do toho zašveholil: „Stručně řečeno, ponechali jsme si těla jako zástavy. Rodiny slíbily, že o Orvietu pomlčí, a my jsme slíbili, že jejich drahé a blízké budeme navěky střežit. Alespoň to jsme jim řekli. Dva měsíce nato se zřítil hlavní vchod a my jsme neměli lidi na jeho rekonstrukci. Tehdy jsme se rozhodli dát od všeho ruce pryč. Od té doby přestaly katakomby pro římskokatolickou církev existovat. Odstranili jsme je z našich záznamů a popřeli, že by kdy existovaly.“

„Přesně takhle?“ zeptal se Rakušan.

Brazilec přikývl. „Musíte mít na paměti, že tohle všechno se stalo před několika sty lety, dávno předtím, než se kdokoli z nás narodil. Jsem si jistý, že Svatý otec měl pro své rozhodnutí dobrý důvod, který nám nepochybně pomohl překonat největší období zmatků v naší historii.“

Vercelli se rozhlížel po místnosti, aby se ujistil, jestli se k tomu ještě někdo nechce vyjádřit. „Otázka, kterou si musíme položit, zní, jestli toto tajemství ještě potřebujeme zachovávat. Já například nechápu, proč by si někdo měl myslet, že tento příběh má hodnotu miliardy dolarů. A taky nechápu, proč se Benito s tímto problémem nedokázal vypořádat sám.“

Pohlédl přes stůl na Benita. „Pokud vím, jste jediná osoba, která tu může něco ztratit, jelikož před lety jste dal v sázku svoji pověst přísežným prohlášením, že katakomby nikdy neexistovaly… Nemám pravdu?“

Zatímco kardinálové čekali na Benitovu odpověď, zdálo se, že teplota v místnosti o několik stupňů stoupla. Věděli, že něco řekne – nejspíš hlasitě a přesvědčivě – ale nikdo z nich si netroufal říci co. A už vůbec by je nenapadlo, že Benito se obrátí proti nim a zaútočí na vše, co představovali. Ani v těch nejhorších snech nečekali, že uslyší něco tak skandálního, že jim miliarda dolarů bude připadat jako obchod století. Ovšem nikdo z nich také neznal tajemství, které měl v záloze.

Ani jak dlouho bude čekat, než ho použije.

53

Doktor Boyd pocházel po Ulsterově pracovně a snažil se pochopit, co znamená plastika s mandragorou na oblouku. Pokud by byl Mariin objev legitimní, pak stáli na prahu odhalení největšího podvodu všech dob. Odhalení, které by otřáslo celým systémem víry. Odhalení, které by zničilo nejpopulárnější náboženství na planetě. A Boyda se začala zmocňovat úzkost.

„Copak nevidíte, co to znamená?“ vybafl na nikoho konkrétního. „Byli to Římané, kdo stál u zrodu křesťanství. Ne apoštolové nebo Židé, ani Ježíš sám, ale ti zpropadení Římané! Dokážete tomu uvěřit? Ve skutečnosti to odstartoval Tiberius.“

„Ale proč?“ zeptal se Payne. „Proč by to Tiberius dělal? Tohle mi pořád nedává smysl.“

Boyd se zastavil. „Řekněte mi, milý pane, co víte o organizovaném náboženství?“

„O náboženství? Je to soubor představ, které má člověk o Bohu.“

Boyd přikývl. „A co víte o původu náboženství?“

„Nic moc. Znám základy o Kristovi, které mám z nedělní školy, ale jinak celkem nic.“

„Já jsem, milý pane, vlastně nemyslel křesťanství. Mluvil jsem o původu náboženství, ne o vývoji konkrétní víry… Víte, proč náboženství začalo? Abych to řekl stručně, náboženství je prostě organizovaný systém kontroly, který používá horní vrstva hierarchie, aby udržela v poslušnosti masy. Takže ten, komu Bůh dopřává sluchu, je vlastně velmi mocný člověk.“

„To dává smysl,“ připustil Payne.

„Ano, dává. A to natolik, že toho chytří lidé po staletí využívají a ohánějí se hněvem Božím jako zbraní, aby získali nadvládu nad masami. Samozřejmě tato metoda kontroly není permanentní, poněvadž svět se s časem mění. Evoluce, války a technika hrají v historii důležitou roli a důsledně nahlodávají strukturu společnosti, aby se zaručilo, že nic lidského není trvalé.

Uběhla staletí, než se zhroutil starověký Egypt a s ním i rozšířená víra, že stvořitelem vesmíru je Ra. Pak přišli Řekové se svou představou Dia. Inkové měli Virakoču, Mayové Hunaba Kua. Vikingové měli Ódina a velkou síň Valhallu. Každé z těchto božstev bylo po staletí uctíváno velkou spoustou oddaných stoupenců, ale dnes je společnost pokládá za zastaralé představy našich necivilizovaných předků.“

„Jen se chci zeptat,“ vložil se do řeči Payne, „Jak cokoli z toho souvisí s Tiberiem?“

„Souvisí s ním všechno, milý pane, všechno! Abyste rozuměl, náboženská struktura starověkého Říma pocházela přímo z Řecka, byla ukradena z výšin hory Olymp. Vlastně existuje termín interpretatio Romana, což značí římské pojetí věcí. Její kořeny lze vysledovat až do třetího století před Kristem, kdy si Římané přisvojili řecké náboženství a učinili z něho svoje vlastní. V jedné chvíli byl vládcem vesmíru Zeus, v další Jupiter – tentýž bůh s novým římským jménem. Z Poseidóna se stal Neptun, z Háda Pluto, z Erose Cupid a tak dále.“

Boyd se rozhlédl po místnosti, aby se ujistil, že mu všichni rozumí.

„Samozřejmě že tento typ přechodu má svoji inkubační fázi. To, že vláda chce, aby lid vyznával její oficiální náboženství, ještě neznamená, že to lidi budou dělat – zvláště když většina římských občanů se ani nenarodila v Římě. Jak vidíte, původním tyglíkem byl starý Řím, kde pod jedním císařským praporem docházelo k mísení několika odlišných kultur. Bohužel, na rozdíl od Spojených států, kam lidé odjížděli ze své vůle, neměla většina rodin v říši na výběr. Řekové, Galové, Britové a Židé byli všichni podmaněni a asimilováni v rámci římské kultury, stejně jako Egypťané, Ilyrové a Arméni. Představte si to, když se Tiberius roku 14 našeho letopočtu ujímal vlády, říše se táhla od severního Atlantiku až po Rudé moře.

„Země sněhu a slunce,“ řekla Maria. „Tohle Tiberius napsal v tom svitku. Uvedl, že Řím musí udělat něco drastického, protože říše se příliš rozrostla na to, aby jí to bylo k dobru.“

Payne se zeptal: „A to něco drastického bylo zfalšování ukřižování Krista?“

Boyd přikývl. Byl rád, že Payne začíná vidět a chápat větší obraz. „Jak jsem uvedl už dříve, chytří lidé využívají moci náboženství už po staletí. Jedna věc je vyhrožovat masám tělesnými tresty, a něco úplně jiného je hrozba věčného zatracení. Tiberius by nikdy nemohl vládnout touto svrchovanou mocí, protože většina římských rolníků – zvláště ti, kteří žili na okrajích impéria – nikdy nevěřila v tytéž bohy jako on. Proto nad nimi nikdy neměl úplnou kontrolu. Nebo nad jejich bohatstvím.“

„Jasně,“ řekl Payne, „teď už to začínám chápat. Jediná možnost, jak všechny sjednotit, byla přimět je, aby podporovali tutéž věc. A protože kvůli Římu se nikdy nesjednotili, musel jim dát nějakou alternativu. Něco, v co by mohli věřit.“

Boyd kývl. „Tiberius založil křesťanství pouze z jediného důvodu: aby získal kontrolu. Věděl o nepokojích v Judeji a usoudil, že nejlíp Židy zklidní, když jim dá mesiáše, o němž hovořila proroctví. A až by v něj Židé začali věřit, chystal se jim jejich mesiáše vzít, což mu mělo umožnit získání kontroly nad novým náboženstvím.“

„Ale jak?“ zeptal se Ulster. „Nemusel by do toho být Ježíš zasvěcený?“

Boyd zavrtěl hlavou. „Ne, kdyby ho zdrogovali, jak nadhodil tady Jonathon. Jen se nad tím zamyslete. Ježíš by se probudil v hrobce Josefa z Arimateje a jeho učedníci by mu řekli, že zemřel na kříži a Pán ho povolal zpátky. A navíc, kdyby skeptikové požadovali důkazy Ježíšovy totožnosti, mohli by si vystačit s tím, co se líčí v Bibli – protože ta část ukřižování zřejmě zfalšována nebyla.“

Podle evangelia svatého Jana, kapitoly 20, veršů 25-27, řekl Tomáš učedníkům, že v Kristovo vzkříšení neuvěří, dokud nevloží prst do otvorů v jeho dlaních a svoji ruku do rány v jeho boku. Osm dní nato se Ježíš znovu objevil a dal nevěřícímu Tomášovi možnost.

„Fajn,“ řekl Payne. „Dejme tomu, že máte pravdu. Tiberius zfalšoval Kristovu smrt pro dobro říše. Co by udělal vzápětí?“

Maria odpověděla za Boyda: „Až by jim dal nového Boha, měl Tiberius v plánu posílit jejich jednotu tím, že jim dá společného nepřítele, proti kterému budou bojovat.“

„Společného nepřítele? Jakého nepřítele?“

„Řím,“ odpověděla. „Tiberius ve skutečnosti chtěl, aby se sjednotili proti Římu.“

Boyd se nad tou ironií pousmál. „Copak to nevidíte? Aby to vyšlo, Řím se nemohl překulit na záda a hrát mrtvého. Museli podniknout odvetný úder se vším, co měli – nebo v tomto případě s tím, s čím jim Tiberius dovolil bojovat – jinak by se lidi dovtípili pravdu. To je taky jeden z hlavních důvodů, proč Tiberius chtěl, aby události v Jeruzalémě řídil Paccius. Nejen že mu mohl důvěřovat, ale také věděl, že jeho generál má zkušenosti na to, aby křesťanství prodal jednu nebo dvě bitvy, které by v konečném součtu znamenaly vítězství pro Řím.“

Payne zavrtěl znechuceně hlavou a pohlédl na fotografii s hřebci. Nedokázal si představit, že jede do bitvy na tak nádherném zvířeti, po boku svých obrněných spolubojovníků, a přitom ví, že nesmí zvítězit.

„Jistě,“ teoretizoval Boyd, „Tiberius musel mít dlouhodobý plán, pokud chtěl, aby z toho říše profitovala, poněvadž přechod ke křesťanství nemohl proběhnout přes noc. Vlastně trvalo tři staletí, než z něj Řím učinil své oficiální náboženství.“

„Řekl jste staletí?“

Boyd přikývl a odmlčel se, aby měl Payne čas to vstřebat. „To znamená, že Tiberius to nemohl zosnovat sám. Musel mít partnera, někoho, kdo byl v době Kristovy smrti v Judeji. A navíc věděl, že pokud má říše z toho humbuku někdy profitovat, musí o celém spiknutí zpravit linii svých následníků a modlit se, aby u toho lstivého plánu zůstali a on se tak mohl ujmout. Jinak by všechno vyšlo vniveč.“

„A to je možná taky hlavní důvod,“ navrhl Jones, „proč Tiberius postavil katakomby, ne? Třeba je postavil proto, aby své tajemství ochránil. To by vysvětlovalo, proč je udělal tak zatraceně veliké. Měly přesvědčit budoucí císaře, že Řím do toho plánu, jakkoli se jevil odporný, docela dost investoval. A že když setrvají v kurzu, získají ještě víc.“

Maria na něj ohromeně pohlédla. „To nezní špatně.“

„Ne, to ne,“ připustil Boyd. „Samozřejmě to neznamená, že se Tiberiovi následníci jeho přáními řídili. Zaznamenané dokumenty potvrzují, že Tiberius se v posledních letech života bál o své bezpečí. Proto opustil Řím a žil až do své smrti na Capri, malém ostrůvku u západního pobřeží Itálie. Během té doby mluvil jen s těmi nejdůvěryhodnějšími poradci a ti později připustili, že ke konci trochu blouznil. Kdoví? Možná že ty jeho záchvaty šílenství zabránily budoucím císařům, aby brali Tiberiův komplot vážně, ne?“

„A z toho plyne co?“ zeptal se Payne.

„A z toho plyne, že jsme narazili na další překážku. Zrovna teď mě napadají tři odlišné možnosti. A pokud vím, postrádáme důkazy na podporu kterékoli z nich.“

„Tři?“

„Ano, tři,“ ujistil Payna Boyd. „Číslo jedna: vše šlo podle Tiberiova plánu a říše pak křesťanství tři staletí ždímala, než z něj učinila své oficiální náboženství. Číslo dvě: ukřižování Krista bylo zfalšované, ale budoucí císařové postupovali proti Tiberiovu plánu, čímž znemožnili říši, aby v plné míře profitovala z předpokládaných výnosů.“

„A číslo tři?“

„Smrt Paccia – další nepředvídaná překážka – zhatila Tiberiův plán ještě dřív, než mohl být uskutečněn, což by znamenalo, že Kristus byl doopravdy ukřižován, zemřel a byl pohřben, potom se vrátil zpátky na zem, aby dokázal, že je skutečně Syn Boží.“

Všichni pak chvíli seděli a přemýšleli nad posledním scénářem.

Nakonec si Jones odkašlal a zeptal se: „A co tím tedy chcete říct? Že jsme uvízli?“

Boyd přikývl. „Začíná to tak vypadat. Pokud před námi ovšem něco netajíte.“

„Kéž by. Ale pravda je, že se mi ze všech těch nových informací akorát točí hlava.“ Jones se obrátil na Payna: „Co ty, Jone? Zatajuješ něco?“

Payne vzhlédl od fotografie hřebců, ohromen tím, co si právě vyslechl. Pak si promnul oči a znovu pohlédl na obrázek. „Krucifix. Možná že fakticky něco zatajuju.“

„Ty?“

Payne kývl a podal mu zarámovaný snímek. „Koukni se na tohle. Co vidíš?“

Jones se na obrázek podíval. „Pokud se nepletu, tohle jsou lipicáni… Poslyšte, už jsem vám říkal ten příběh o generálu Pattonovi a těch koních?“

Payne loupl očima. Ještě že s tím před chvílí nevyrukoval. „Ale no tak, D.J.ji, soustřeď se! To si opravdu myslíš, že teď je vhodná doba mluvit o Pattonovi a těch albínských ponících?“

„Ne,“ odvětil Jones rozpačitě.

„Tak mi pověz, co vidíš za těmi koňmi?“

„Za nimi?“ Jones se zahleděl na budovu v pozadí. „Nejsem si jistej. Není to palác Hofburg ve Vídni?“

„Jo, je. A teď se podívej na to umělecký dílo na budově.“

„Umělecký dílo? Proč probůh –“

„Sakra, D.J.ji! Prostě se koukni na ten obraz!“

Koně na černobílé fotografii byli ve svém domácím prostředí, elegantně se promenovali na kamenném nádvoří na hofburských pozemcích. Ale Jones musel jejich nádheru ignorovat. Musel se soustředit na to, co bylo mimo zaostření, pátrat mezi stíny a skulinami na fasádě budovy a ohnisko snímku vynechat. Samozřejmě že když narazil na řečený obraz, ve tváři se mu objevil užaslý výraz. „Ach bože! Kdes to našel?“

Ale Payne se rozhodl neodpovědět. Jen se zaklonil a dal se do smíchu, zatímco Maria, Ulster a Boyd se snažili pochopit, co může jeho šťastný objev znamenat.

54

Frankie byl oficiální mluvčí University Cattoliky, takže na policejní stanici v areálu ho dobře znali. Kývl na muže za přepážkou, seržanta, který měl jiné věci na práci než se zabývat skrčkem z tiskové kanceláře. A v takovou reakci Frankie doufal. Pokud měl jeho plán vyjít, potřeboval, aby si ho několik minut nikdo nevšímal.

Frankie mrknul na seznam přítomných osob, aby zjistil, kteří důstojníci toho dne nejsou ve službě, a zašel do kanceláře jednoho z nich. Rychle zapnul počítač a vstoupil do policejní databáze, která mu umožnila vyhledat identitu lidí, kteří zahynuli v Orvietu.

Krátce po objevení první oběti uviděl Frankie asi o šest metrů dále druhého vojáka. To byl vizuální důkaz, že při nehodě zahynuli čtyři lidé, ne dva, což Frankiemu připadlo podezřelé. Co na místě nehody dělali dva vojáci? A proč se nacházeli mimo helikoptéru? To nedávalo smysl. Ani ten úklid během noci. Proč odstraňovat vrak, než bude mít někdo příležitost ho prozkoumat?

Z Frankieho pohledu to zavánělo konspirací, ačkoli zatím neměl mnoho faktů, na kterých by mohl stavět.

Oskenoval fotografii první mrtvoly do policejního počítače a pak zúžil parametry vyhledávání na muže do čtyřiceti let. Určit přesný věk vojáka bylo těžké, protože tvář měl velmi potlučenou a zkrvavenou. Přesto Frankie předpokládal, že musel být mladý. Výše postavený důstojník by přece nešplhal po skalní stěně.

Na monitoru se začaly míhat obrázky. Občas některý zůstalo chvíli déle, jak program zkoumal charakteristické znaky osoby – sklon čela, zakřivení čelisti, délku nosu – jen aby ji o půl vteřiny později zamítl. Tak to trvalo několik minut. Tvář za tváří Frankiemu svištěla před očima jako pasažéři v rychle jedoucím vlaku, až náhle počítač zapípal a oznámil, že nalezl jméno.

Jean Keller, třicet tři let, se narodil a studoval ve Švýcarsku a po dvacátém roce věku se přestěhoval do Říma, kde vstoupil do Gardii Svizzery, elitní bojové formace známé jako Švýcarská garda. Podle tradice měla Garda pouze jedno poslání – ochraňovat papeže – ovšem Frankie nechápal, jak to může souviset s novodobým Orvietem. Gardistova složka jej tak zmátla, že si musel prověřit Kellerovu adresu a přečíst si podrobnosti o jeho služebním postupu, než konečně uvěřil, že Keller je příslušník Švýcarské gardy.

Nyní měl ještě více otázek, než když začínal s pátráním.

Ale Frankie nedělal žádné unáhlené závěry. Místo toho oskenoval do počítače další fotografii a zahájil druhé vyhledávání. Detaily na této fotografii nebyly tak jasné jako na první – Keller byl na slunečním světle, kdežto tahle oběť ve stínu – ale on přesto doufal, že něco zjistí.

O deset minut později našel informace, které hledal. Byl to důkaz tak šokující, že se hned vrhl k telefonu.

Obrázek lipicánů visel na zdi v Ulsterově domě několik desetiletí. Sám kolem něj prošel nesčetněkrát a nikdy si nevšiml ničeho dalšího než hřebců. Alespoň do chvíle, kdy mu Payne ukázal na sochu smějícího se muže za koňmi. Sochu, která zdobila známou vídeňskou budovu, palác Hofburg.

Zatímco Boyd, Maria a Jones vzrušeně debatovali o významu tohoto objevu, Ulster sešel po schodech dolů, aby si zjistil informace o fotografii. Věděl, že ji pořídil jeho dědeček ve 30. letech. Avšak nevěděl, jestli je socha pořád ve Vídni nebo jestli nebyla za druhé světové války zničena. Ale i kdyby se tak stalo, pořád měli vizuální důkaz smějícího se muže a mohli se obrátit na historiky v Hofburgu, aby jim poskytli další informace.

Zvláštní bylo, že když kolem Payna propukl ten rozruch, on sám zůstal sedět v koutku a přemýšlel, jestli chce setrvat ve hře. Jen před dvěma týdny s Jonesem obědvali v Pittsburghu. Nyní se nacházeli v jedné z nejpřednějších výzkumných institucí Evropy a hledali důkazy, které by zničily nejrozšířenější náboženství na světě.

Opravdu se toho chtěl účastnit?

A pokud ano, na jakou stranu by se měl postavit? Na stranu křesťanů, nebo Římanů?

Navenek to vypadalo jednoduše. Měl by bojovat za Krista, ne? Ale rozhodování nebylo tak černobílé, jak se zdálo. Co kdyby našli nepopiratelné důkazy, že to všechno zinscenoval Tiberius, že vybral Ježíše za mesiáše a podařilo se mu ošálit masy v Judeji? Pokud ano, jak se zachovat z hlediska morální zodpovědnosti? Měl by dovolit Boydovi a Marii, aby své objevy zveřejnili? Nebo by měl udělat vše, co bylo v jeho silách, aby to potlačil? Neměl by zavolat do Pentagonu a požádat o radu? Nebo spíš nějakému knězi a zeptat se jeho?

Každopádně se chtěl zeptat Jonese, co si o věci myslí, když vtom mu zazvonil mobilní telefon. Payne se podíval, kdo volá, a uviděl neznámé číslo. Mezinárodní číslo. Ukázal displej Jonesovi, ale ani on ho neznal.

Payne se ho zeptal: „Víš jistě, že ten tvůj šifrovací program bude fungovat?“

Jones přikývl. Před několika týdny umístil Payneovi do telefonu mikročip, aby nemohl být sledován – měl mást retranslační stanice při vyhodnocování lokality signálu. A konečně měl zabránit tomu, aby jeho mobil někdo využil jako naváděcí zařízení. „Ten čip ti získá minutku času. Možná víc. Vše záleží na tom, kdo tě hledá. V zájmu bezpečnosti musíš do pětačtyřiceti vteřin zavěsit.“

Payne si pustil na hodinkách stopky a zvedl telefon. „Haló?“

„Signor Payne? To jste vy?“

Payne poznal Frankieho hlas. „Ano, to jsem já.“

„To jsem moc rád. Já nevědět jistě, jestli vezmete telefon.“

„Na řečičky není čas, Frankie. Tenhle hovor může být sledován.“

„Ale tohle je důležité. Věc života a smrti.“

Payne pohlédl na hodinky. „Pokud zavěsím, hodinu počkejte a pak mi zavolejte znovu. Jasný?“

„Si, není problém. Hodinu.“

„A co, jste v pořádku?“

„Si, signor. Já v pořádku. Ale dělat si starosti o vás a D.J.je.“

„O nás? Proč máte o nás starost?“

„Právě jsem zjistil něco, co vy nevědět.“

Ještě dvacet pět vteřin.

„Co to je?“

„Vím, proč oni zabít vašeho amerického přítele.“

Payne povytáhl obočí. „Přítele? Myslíte Barnese?“

„Ano, toho tlustého zarudlého muže. Takhle mu říkáte, ne?“

Dvacet vteřin.

„Frankie, řekl jsem vám, abyste se od toho držel stranou. Není to bezpečné.“

„Ano, ale ani pro vás ne. Já zjistit, že oni schovali těla.“

„Těla? Jaká těla? O čem to mluvíte?“

„Když se podívat blíže na film, vidím je. Na místě nehody dvě těla. Jedna, dvě!“

„Jo, pilot a střelec.“

„Ne, signor, ne uvnitř. Venku.“

Deset vteřin.

„Venku? Jak to myslíte? Mimo helikoptéru?“

„Si! Jako by spadli z útesu.“

„Tam byli čtyři mrtví? Dva uvnitř a dva venku?“

Pět vteřin.

„Si! A vy nevěřit, kdo to je!“

„Kdo? Řekněte kdo!“

„Já jít na policejní stanici a –“

„Jména!“ žádal Payne. „Řekněte mi jména!“

Bohužel, ručička na jeho hodinkách dospěla do nuly dřív, než Frankie stačil odpovědět.

„Do prdele!“ zaklel Payne, když položil telefon. Zavěsit nechtěl, ale musel. Jinak by riskoval vystopování. „Proč neřekl ty zatracený –“ Zavčas tu lamentaci utnul a zhluboka se nadechl. Ostatní na něj vyjeveně hleděli, což ho dráždilo ještě víc.

Jones se zeptal: „Co říkal Frankie?“

Payne se zaměřil na Boyda a Mariu, aby viděl jejich reakce. „Ukazuje se, že nářaďová bedna doktora Boyda měla vražednější účinky, než jsme si mysleli. Frankie dal Barnesovy fotky pod mikroskop a zjistil, že zemřeli čtyři lidé. Dva v helikoptéře a dva na skalní stěně.“

Maria řekla: „Ale to nedává smysl. Proč byli tam, když měli helikoptéru?“

„Šli vás zabít, zblízka a osobně.“

„Ale ten chlap v helikoptéře měl taky zbraň.“

„Nic si nenalhávejte, Mario. Všichni měli zbraně.“ Payne popadl list papíru a namaloval jednoduché schéma. „Klasická formace dva a dva. Muži na útesu byli útočný tým. Hlídací psi v helikoptéře byli záloha.“ Namaloval několik dalších čar. „Chtěli vejít do katakomb, aby měli jistotu, že vás umlčeli. Ještě že doktor Boyd helikoptéru zaslechl, jinak by vás oddělali a nechali tam shnít mezi ostatními mrtvolami.“

„Ale jak mohli –“

„Jo,“ řekl Payne. „Pokud byl váš objev takovým tajemstvím, kdo jim řekl, že tam jste?“

Oněmělý Boyd pohlédl na Payna. Maria taky.

Jones řekl: „V Miláně jste nám tvrdili, že na vykopávky v Orvietu jste měli povolení. Ale náš přítel říkal, že se běžné ví, že Benito Pelati –“ Pohlédl na Mariu. „Že váš tatínek by tam nikoho nepustil… Mám dojem, že jste toho starouše překecala.“

Maria zrudla. „Nic takového jsem neudělala. Nikdy po něm nic nechci. Zeptejte se doktora Boyda. Když jsme přijeli do Milána, chtěl, abych mu zavolala, ale já jsem odmítla. Radši bych umřela než za ním jít s prosíkem o pomoc.“

„To se rozhodně může stát, pokud nezjistíme, kdo po vás jde.“ Payne se zabodl pohledem do Boyda, který vypadal na zhroucení. „Doktůrku, jak jste to povolení získal? Nebo to byla jen jedna velká lež? Žádný jste neměl, že?“

Boyd pohlédl krotce na Mariu. „Přísahám vám, že kdybych věděl, jak špatně vycházíte s otcem, nikdy bych nepoužil vaše jméno, abych…“

„Cože?“ Její oči vzplály hněvem. „Použil jste mý jméno k čemu?“

„Abych získal povolení.“

Maria vyskočila ze židle. „Santa Maria! Já tomu nemůžu uvěřit.“

„Mario, poslouchejte mě. S vaším otcem jsem nikdy nemluvil. Přísahám, že ne. Zkoušel jsem ty formality vyřídit oficiálními cestami, ale –“

„Ale co? Nepořídil jste, a tak jste se rozhodl využít mě!“

„Ne, tak to nebylo –“

„Přísahal jste, že jste mě pozval, protože jsem vaše nejlepší studentka, ne kvůli mému jménu. A teď zjišťuju, že to byla jediná kvalifikace, o kterou vám šlo!“

„Mario, přísahám, že to ne –“

Payne Boyda drapl, než stačil říct cokoli dalšího, a odvedl ho do vzdálenějšího kouta. Jones zatím vzal Mariu kolem ramen a snažil se ji utěšit. Byl to z jeho strany dobrý tah, protože ze všeho nejméně v té chvíli potřebovali, aby začala Boyda nenávidět.

„Doktůrku,“ řekl Payne, „s ní si můžete promluvit později, až se uklidní. Ale já zrovna teď potřebuju, abyste se soustředil na jednu věc. Kdo vám udělil povolení kopat v Orvietu?“

„Cože?“ zeptal se rozrušeně.

„Říkal jste, že s Mariiným otcem jste o Orvietu nikdy nemluvil. Tak kdo vám dal to povolení?“

Boyd několikrát zamrkal. „Nějaký chlápek jménem Dante, který pro jejího otce pracuje. Řekl jsem mu, že chceme s Mariou v Orvietu kopat, a on odpověděl, že to zařídí. Týden nato mi zavolal a řekl, že všechny potřebné formality obstaral.“

„Takže s Benitem jste nikdy nemluvil?“

„Ne, přísahám. Dante si vzal na starost všechno. Povolení, podpisy, ochranku. Za necelý týden pro mě všechny ty byrokratické nesmysly vyřídil.“

„A víte jistě, že to povolení bylo pravé?“

„Jistěže bylo pravé. Museli jsme ho předložit, hned jak jsme do Orvieta přijeli. A navíc ho ochranka prověřovala, než nám dovolila kopat. Říkám vám, měli jsme povolení tam být!“

Payne se zahleděl Boydovi do očí a poznal, že mluví pravdu. Až dosud jaksi předpokládal, že za vším násilím v Orvietu je Benito Pelati. Myslel si, že se snaží uchovat Orvietské katakomby v tajnosti a že udělali vše, co mohli, aby zabránili Boydovi a Marii říci světu pravdu o svém objevu. Ale když teď bylo jasné, že měli povolení kopat, Payne už nevěděl, co si o tom všem myslet. Proto se zeptal: „A co vám o tom říká instinkt?“

„O čem?“

„O tom násilí? Kdo se vás pokusil v Orvietu zabít? Kdo odpálil ten autobus?“

„Nemám ponětí.“

„Ale no tak, doktůrku. Tohle jsem vám ani na vteřinku neuvěřil. Jste přece v CIA, proboha. Musíte mít nějakou teorii. CIA má vždycky nějakou teorii.“

Boyd zavrtěl hlavou. „Tentokrát ne. Záhada katakomb mě natolik pohltila, že jsem přestal myslet na osobní bezpečnost, Zajímá mě už jenom a pouze ten svitek.“

„Svitek? Někdo se vás pokouší zabít a vy se zajímáte o svitek? Tak moment! Tohle vám nezbaštím. V určitým bodě musí člověk začít myslet na přežití. Prostě musí. Taková je lidská povaha.“

„Vážně?“ ohradil se Boyd. „Pokud je přežití tak důležité, tak proč jste tady?“

Byla to otázka, se kterou se Payne potýkal posledních několik dní. A pravda byla, že žádnou jasnou odpověď neměl, dokud ji z něj Boyd nyní nevytáhl. „Jakkoli to může znít šíleně, jsem tady, abych zjistil, proč tady jsem.“

„To je trochu paradoxní, nezdá se vám?“

Payne na jeho trefné zhodnocení odpověděl kývnutím, „Ale když se nad tím zamyslíte, dává to smysl. Manzak mě chtěl do týhle šlamastyky zatáhnout z nějakýho šílenýho důvodu. A já teď cítím potřebu zjistit z jakýho.“

55

Jakmile se všichni zklidnili, Payne pověděl Jonesovi o Manzakových a Bucknerových otiscích. Jones měl v místnosti s římskou sbírkou puštěný počítač, a tak se šli nahoru podívat, jestli už Randy Raskin poslal z Pentagonu výsledky. Naštěstí už tam na ně čekal e-mail.

nazdar hoši,

prověřil jsem vaše záznamy. Žádný chlápek není z cia, rozhodně to není pravý manzak a buckner, měli byste být trochu důkladnější, hoši… prohnal jsem jejich otisky několika evropskými databázemi a hádejte, dvě trefy. Výsledky jsou zajímavé, v čem teď, hoši, jedete?

r.r.

p.s. už jsem vám, hoši, řekl, že byste měli být důkladnější?

Payne četl zprávu Jonesovi přes rameno a vycítil, že zmínka o důkladnosti ho namíchla. Pokud se Jones něčím pyšnil, pak to byla jeho důkladnost. Jenže nejspíš právě proto se o ní Raskin zmínil hned dvakrát. K čemu by taky člověku byli přátelé, kdyby jim nemohl nakopat koule? Ale Payne nechtěl Jonese zbytečně rozčilovat, a tak řekl: „Někdo z Pentagonu by měl Raskinovi ukázat, jak používat klávesu shift. Ale teď vážně, je to hodně těžký psát velký písmena?“

Jones se zasmál a kliknul na první přílohu. „Fajn, tak koho máme prvního?“

Na obrazovce se objevil ošklivý ciferník Sama Bucknera. Nebo vlastně Otty Granze, neboť tak znělo jeho pravé jméno. Narodil se u Vídně, v osmnácti nastoupil povinnou šestiměsíční prezenční službu v rakouské armádě a rozhodl se zůstat dalších deset let. Pak se potloukal všude po Evropě a dělal všechny možné nájemné práce, než se usadil v Římě.

Poslední zaměstnavatel: neznámý. Poslední místo pobytu: neznámé.

„Měli bychom Raskinovi říct, že si může druhou kategorii doplnit. Otto je na prkně v Miláně.“

Jones přikývl. „To bychom asi měli, už jen v zájmu důkladnosti.“

Payne se smíchem přihlížel, jak Jones otevírá druhou přílohu. Věděli, že celou show řídil Manzak, a tak jim bylo jasné, že organizace, pro kterou pracoval, bude klíčem ke všemu. „Richarde Manzaku, tak pojď. Seš druhej soutěžící v –“

A v té chvíli spatřili jméno. Jméno, které jejich vtipkování rázem učinilo přítrž.

„To není možný,“ zaúpěl Jones. „Ty si ze mě musíš dělat prdel.“

Payne hleděl na Manzakovu tvář. Byl to určitě on. Payne nikdy nezapomínal, jak vypadal muž, kterého nedávno zabil. I Jones věděl, že je to on. Ale trvalo mu déle, než to akceptoval jako fakt. Hlavně proto, že Maria ho velmi přitahovala, a on si uvědomil, že ji bude muset s touto novou informací konfrontovat. Musel jít rovnou za ní a zeptat se, na čí straně stojí. A její reakce měla být rozhodující. Měla jim říct vše, co potřebovali vědět. Na čí straně vlastně stála?

Jones zadal tisk tváře, aby měl důkaz, a očima zběžně prolétl Manzakův osobní spis. Potom řekl: „Pojďme za ní. Musíme s ní ihned mluvit.“

Payne kývl. „Běž první. Já ti budu krýt záda.“

V té chvíli neměl tušení, jak prorocká jeho slova byla.

Přišli ke schodům a Payne vyhlédl oknem na vzdálený štít, napůl v očekávání, že uvidí sníh, přestože byla půlka července. Místo toho zahlédl v rohu objektu nějaký pohyb. Něco lidského. Někdo se tam odvalil do zákrytu.

„Počkej,“ řekl a chytil Jonese za rameno. „Koukni na třetí hodinu.“

A to stačilo. Jedna prostá věta a Jones se přepnul do bojové pohotovosti. Z výzkumníka byl rázem voják, jako kdyby mu Payne vzadu na hlavě cvrnkl do nějakého spínače. Žádné řeči nebo otázky. Věřil mu jako nikomu na světě, a tak věděl, že pokud má Payne důvod k obavě, má ho taky.

Z poloviny schodiště, kde stáli, se Jones rozběhl dolů a Payne vyrazil zpět nahoru, s tím, že dva úhly pohledu budou lepší než jeden. V dřevěném obložení ve zdi nalevo byl úzký protáhlý výklenek. Payne se do něj natěsnal, aby dobře viděl a přitom zůstal chráněný. Slunce na západní obloze pohasínalo, proto museli počítat s tím, že stropní světla brzy odhalí jejich pozici na schodech. Payne se rozhlédl kolem po vypínači, ale žádný neviděl. „Co vidíš? Je tam něco?“

Jones měl tak dobrý zrak, že viděl věci, které ostatní lidé neviděli. To byl také jeden z důvodů, proč se stal tak skvělým odstřelovačem. Zatímco většina vojáků nastavovala optiku, Jones mačkal spoušť. „Ještě ne… Počkat! Máme tam dole chlapa. Na osmé hodině, u balvanu.“

Výklenek bránil Payneovi ve výhledu na levou stranu. Sklouzl na podlahu a přeběhl na druhou stranu, odkud si ověřil, co viděl Jones. Na zemi ležel tváří dolů muž z ochranky. Vzadu na košili měl rudou skvrnu. „Běž pro Boyda a Mariu. Já jdu pro Petra.“

Jones rozrazil dolní dveře, Payne se rozběhl opačným směrem. Ani jeden u sebe neměli zbraň, poněvadž do archivu by je ozbrojené nepustili. Payne a Jones ovšem pochybovali, že nepřítel se bude řídit týmiž pravidly.

Schylovalo se k večeru a většina Ulsterových zaměstnanců už odešla domů, což Payneovi hodně usnadnilo práci. Ochránit dvacet lidí je mnohem těžší než ochránit jednoho. Payne několikrát zavolal Ulsterovo jméno; doufal, že ho uslyší. Ale uviděl jen Franze, starého pána, který mu vyprávěl o lipicánských hřebcích. „Co se děje?“ chtěl vědět.

„Přepadení. Jeden z hlídačů je mrtvý. Musíme odsud všechny dostat.“

Payne znovu zavolal Ulstera. „Potřebujeme zbraně. Máte tu nějaké?“

„Ja, v suterénu. Je tam zbrojnice. Mnoho zbraní.“

Díky bohu, pomyslel si Payne. „A máte klíč?“

„Ja, klíče mám.“

„Tak pojďte se mnou.“

„A co Petr? Musíme najít Petra.“

„To uděláme, až se ozbrojíme. Bez zbraní Petra nezachráníme.“

Na starého muže se Franz pohyboval překvapivě rychle. Dvě minuty nato stáli před suterénní zbrojnicí. Masivní dveře byly z poctivé německé oceli, která měla odolat výbuchu atomové pumy. Takové by Payne v žádném případě nevykopl. Ještě že Franz se ve svých klíčích vyznal, a tak se hned dostali dovnitř. Betonová místnost byla menší, než Payne čekal, ale zbraní v ní bylo dost na svržení režimu ve středoamerické zemi. Zadní zeď lemovaly pušky a na dřevěných kolících visely různé pistole a revolvery. Po Payneově pravé ruce se táhla řada dřevěných polic plných munice a vojenských batohů, dále tam bylo několik helem a široká škála… Ale ne! Payne sklouzl očima zpět na helmy. Nebyly to normální helmy. Byly to nacistické helmy, z druhé světové války.

A v tu chvíli mu to došlo. Nestál ve zbrojnici z jedenadvacátého století. Byl v muzeu. V zatraceném válečném muzeu. A vše kolem bylo starší než on.

Franz vycítil jeho obavy a řekl: „Buďte klidný, budou zabíjet úplně stejně jako dřív. Viděl jsem to na vlastní oči.“

To Payneovi stačilo. Popadl jeden z batohů a nacpal do něj tři pušky, pět pistolí a tolik munice, kolik unesl. Franz si naplnil stejným způsobem druhý batoh a hodil si ho přes rameno. Payne odsud nechtěl odejít neozbrojený, a tak nabil tři devítimilimetrové pistole Luger P08 a podal jednu z nich Franzovi. Výraz jeho tváře Payneovi říkal, že ví, co s tím dělat, jako by to už někdy předtím zažil. Výraz v Payneově tváři řekl Franzovi totéž.

Franz se usmál. „Pojďme zachránit pár koní.“

Takový stařík, a jakou má kuráž! Payne se přistihl, že pro něj má slabost.

Když vyšli ze suterénu, měl Payne dva cíle: shromáždit členy svého týmu a pak najít cestu ven. Küsendorf leží daleko od světa, na vrcholu hory, což znamenalo, že v pomoc policie doufat nemohli. A i kdyby dorazila, k čemu by to bylo? Švýcaři nebyli právě proslulí jako udatní válečníci. Z toho, co o nich Payne věděl, by možná přišli a řekli: „Budeme se dívat, jak bojujete, a vítěze pak obsloužíme kakaem.“ Buzíci. Payne si říkal, že jsou ještě horší než Francouzi.

Každopádně do přízemí se dostali bez odporu, ale když otevřeli dveře ze suterénu, čekalo je překvapení: charakteristický zápach dýmu. Ulsterovy archivy se nacházely v horské boudě s dřevěnou konstrukcí, napěchované tisíci knih a rukopisů. To poslední, co potřebovali cítit, byl dým, nejhorší postrach knihoven.

Payne zašeptal: „Máte tu dobrý protipožární systém?“

„Ten nejlepší. Všechny místnosti budou uzavřeny za ohnivzdornými dveřmi. Pokoje se zaplní oxidem uhličitým, který bude chránit sejfy, kde jsou uložené dokumenty.“

Sotva Franz domluvil, Payne ve stropě nad sebou uslyšel hlasité dunění. Znělo to, jako kdyby někdo táhl chodbou velké piano. Nejprve nalevo, pak napravo a rázem se ta symfonie rozezněla všude po domě. Byl to tak intenzivní hluk, že Payne viděl, jak se na zdech chvějí obrazy, a pod nohama cítil chvění budovy. Podíval se na Franze, aby se ujistil, že je vše v pořádku, a ten pouze kývl hlavou. Znamenalo to, že ohnivzdorné dveře se zasouvají na svá místa. Brzy měla následovat lehká sprška vody ze všech rozprašovačů. „Neuvíznou lidi uvnitř?“

Franz zavrtěl hlavou. „U každých dveří je tlačítko. Lidé mohou ven, ale nedostanou se zpátky dovnitř, dokud nedojde k deaktivaci systému.“

Payne ostražitě pohlédl do chodby, jestli nezahlédne nějaký pohyb. Ze stropu pršela voda a všechny dveře se zasouvaly. Kráčeli chodbou podél pokojů, které jim nemohly posloužit jako útočiště. Dalších patnáct metrů museli postupovat nekrytí, úplně jako nazí. Nemohli se vrátit zpátky. Neměli žádnou ochranu. Slepec by je prakem rozcupoval na kousky. Payne ani nechtěl pomyslet na to, co by dokázal vycvičený voják. „Co srdce, Franzi?“

„V pořádku… A co váš měchýř?“

Stařík se opět nedal. Paynemu se to pořád ještě líbilo.

„Já půjdu první. Nechoďte za mnou, opakuji, nechoďte za mnou, dokud nedojdu na konec chodby. Jestli se mi něco stane, zamkněte se ve zbrojnici. Budete mít větší šanci proti ohni než proti kdoví kolika zbraním.“

Franz položil ruku Payneovi na rameno. „Dejte na sebe pozor.“

Payne vyrazil lehkým poklusem chodbou, aby ji přeběhl co nejtišeji. Batoh mu visel přes pravé rameno a v běhu ho občas klepl zezadu do stehen. V každé ruce držel jeden luger. Ještě nikdy s ním nebojoval, ale na střelnici už z několika střílel. Jen doufal, že v tom lijáku budou fungovat.

V polovině chodby za sebou uslyšel kroky. Klekl na jedno koleno a otočil se, připraven vypálit na cíl. Ale byl to falešný poplach – to jen Franz neposlechl rozkaz. Payne na něj mávl, ať se vrátí, ale on pořád běžel vpřed jako indický tur.

„Co to děláte?“ obořil se na něj.

Franz poklekl vedle něj. „Myslel jsem, že už jste došel na konec chodby.“

Payne mu pohlédl do očí. Myslel to smrtelně vážně. „Vy jste krátkozraký, že?“

„Ja. Krátkozraký, dalekozraký, středozraký. Jsem starý člověk, co jste čekal?“

Začínalo jít do tuhého. „Na nic, ale na nic nestřílejte, dokud nevypálím první. Je to jasné?“

„Ja, ja.“ Franz posměšně zasalutoval a zamumlal několik nadávek v němčině.

Payne znovu vyrazil chodbou, následován svým geriatrickým stínem. Když doběhli na konec, uslyšeli vpředu kroky a Mariin šepot. Ještě před chvílí by ten zvuk uvítal, ale nyní Payne nevěděl, co si o ní má ve světle nejnovějších informací z Pentagonu myslet. Mluvila s Jonesem, nebo s nepřítelem? Co když ty vojáky zavolala ona? Nebo co když přiměla někoho z archivů, aby jim dal tip? Payne se připravoval na to, že příštích pár vteřin jim odhalí všechno.

Pokynul Franzovi, ať se drží za ním, a pak se u pravé zdi přikrčil k zemi, aby mohl vypálit, aniž by se protivníkovi nabízel jako snadný cíl. Zůstal v té pozici třicet vteřin a snažil se zaslechnout, co Maria říká. Ale šepot umlkl. Buď se otočili a zamířili opačným směrem, nebo dělali totéž co on: dřepěli a čekali. Payne soudil, že to druhé. Dým houstl, takže nebyl důvod vydávat se hlouběji do budovy. Obnášelo by to příliš velké riziko.

Payne by takhle dokázal sedět celou noc nebo až do chvíle, kdy by ucítil plameny, protože věděl, že trpělivost je vojákovou nejlepší zbraní. Ale patová situace záhy skončila, neboť do chodby kousek nad základnou oblouku povyjela špička nože. Čepel se nakláněla tam a zpět, jako kdyby zajížděla do grepu, a Payne hned poznal, co se děje. Jones se v odrazu na nerezové oceli snažil zahlédnout, kdo je v chodbě.

Payne zavrčel: „Upusť ten nůž, vojáku!“

Jones se před odpovědí zarazil. „Víš, co mi můžeš.“

Payne se zazubil a ohlédl se po Franzovi. „Je s náma. Nestřílejte.“

Franz znovu cosi zamumlal německy. Stejná slova jako předtím.

Jako první se v chodbě objevil Jones, za ním pak Ulster, Maria a Boyd, který měl na zádech připnutý vojenský batoh. Paynemu se ulevilo, že jsou všichni pohromadě, protože se mu dvakrát nechtělo vyrážet po schodech na záchrannou misi. Kdesi nad nimi hořely ohnivzdorné panely. Také koberce, obrazy a všechny ty vystavené drobnosti. Payne usilovně doufal, že kropiče na každém podlaží fungují, jinak hrozilo, že se archivy změní v pohřební hranici.

Podal svůj batoh Boydovi a řekl mu, ať začne nabíjet zbraně. Maria tam zatím stála a jen se dívala, jako by netušila, co má dělat. Payne v té chvíli ještě nevěděl, jestli neví, jak se zapojit, nebo jestli nechce, ale její nečinnost ho přiměla, aby si odtáhl Jonese stranou. „Už jsi ji konfrontoval?“

Zavrtěl hlavou. „Měl jsem dost práce.“

„Měli bychom jí dát zbraň?“

Jones se ohlédl přes rameno a pohlédl na Mariu. Obdařila ho sladkým úsměvem. On se na ni neusmál. „Možná pušku. S tou by to proti nám měla těžší.“

„Fajn, ale budu ji sledovat. Jeden podezřelej pohyb a sejmu ji.“

Jones kývl. „Střílej, abys zneškodnil, ne zabil. Mohla by mít užitečný informace.“

Jeho odpověď Payna nepřekvapila. Za ta léta slyšeli až příliš mnoho hrůzných historek o vojácích, kteří byli zabiti, protože přemýšleli, čím neměli. Proto se role jejího exekutora ujal Payne, ne Jones, čistě v zájmu bezpečí. Nemohl dopustit, aby hormony zkalily Jonesův úsudek. Po chvíli, aby změnil téma, se Payne zeptal: „Před čím stojíme?“

„Venku je čtyřčlenný tým v maskáčích. Ochranka nikde v dohledu. Vrchol vzadu za námi omezuje náš pohyb. Stejně jako obvodovej plot… Ty a já bychom to mohli vyčistit. Oni ne.“

Payne pohlédl na svůj tým. Zchátralý agent CIA, možná zrádkyně, předpojatý Rakušan a tlustý muž s plnovousem. Nemluvě o zbraních, se kterými se bojovalo ve druhé světové válce.

Když všechno uvážil kolem a kolem, jejich šance nemohly být růžovější.

56

Připínáčky doháněly Nicka Diala k zlosti. Měly mu pomáhat v soustředění – vyznačovat únosy, ukřižování a rodné země obětí – ale účinek měly právě opačný. Jedna tečka tady, druhá támhle. Žádná podobnost ani smysl. Jen náhodné body na mapě.

Dial věděl, že by to tak být nemělo. Měl by existovat vzor, logický vzor. Ale pokud mohl říct, jedinou spojitost mezi oběťmi představoval jejich věk a pohlaví – dva rysy, které měli společné s Kristem, jenž také zemřel po třicátém roce věku. Dial nevěděl jistě, jestli je to shoda náhod nebo ne, ale v této fázi ještě nechtěl cokoli vylučovat.

Najdi vzor, abys našel vraha. Takhle by to mělo fungovat. Ale tři různé oběti zabité identickým způsobem třemi odlišnými týmy? To byla rarita.

Frustrovaný Dial vytáhl bílé připínáčky – které symbolizovaly rodná města obětí – a pohodil je stranou. Řekl si, že Erik Jansen nežil ve Finsku už léta a že Orlando Pope se přestěhoval z Brazílie ještě jako malý kluk, proto byla jen malá pravděpodobnost, že by s tím jejich rodná města mohla nějak souviset.

Poté zkoumal modré připínáčky – představovaly místa únosů obětí. Jedním z nich byl byt v Římě, druhým noční klub v Thajsku a třetím luxusní věžák v New Yorku. Na dvou místech z této trojice oběti i bydlely, ale to na formulaci vzoru nestačilo. Na to by potřeboval něco stabilnějšího, něco, co se nemění. Potřeboval objevit pravidlo. Pevné pravidlo. Aby ho mohl studovat, rozlousknout a jít po stopě až k vrahovi.

Ale 66 procent? Co s tím mohl dělat?

Dial usoudil, že ani modré připínáčky si nezaslouží místo na jeho mapě, a tak je vytáhl taky.

Zůstaly jen ty červené, které zastupovaly místa činu. Jeden v Dánsku, druhý v Libyi a třetí v Americe. Tři oběti rozptýlené po celé zeměkouli. Žádná z vražd se nestala na stejném kontinentu, natož ve stejné zemi, takže jak by tu mohla existovat spojitost? Ale na druhé straně, proč by tu nemohla být? Muselo tu něco být, možná něco tak malého, že to stokrát přehlédl. Musel se jen obrnit trpělivostí, aby to našel.

„Dopřej tomu čas,“ mumlal si pro sebe. „Prostě tomu dopřej čas.“

Dial se zhluboka nadechl a pohlédl z okna. Kolem se nenuceně procházeli lidé v šortkách a teniskách. On sám si vzal dovolenou už tak dávno, že skoro zapomněl, jaké to je. Probouzet se s pocitem odpočatosti, u snídaně si číst místo soudní zprávy noviny, strávit den na pláži nebo v muzeu nebo –“

Turistická atrakce. Něco jako Disneyland. Nebo Velký kaňon. Nebo Eiffelova věž.

Nebo slavný hrad. Nebo historický oblouk. Nebo legendární baseballové hřiště.

Místo, které navštěvují lidé. Spousty lidí. Kam chodí stovky, tisíce a miliony lidí. Každý den, každý rok. Zaručeně…

Sakra! Měl to. Pojítkem mohly být davy. Vrazi chtěli davy. Velké davy. Mohutné davy. Ale proč? Proč potřebovali davy?

Lidé. Vrazi potřebovali lidi. Pozornost lidí. Všech ras a vyznání.

Panebože! To proto byly oběti tak rozdílné. Reprezentovaly všechny typy lidí.

Dial se rozběhl ke své nástěnce a v hlavě se mu míhaly teoretické úvahy. Jansen. Kněz. Ukřižovaný. V Dánsku. VE JMÉNU OTCE. Začátek modlitby. Co to ale znamenalo?

Další případ. Nárájan. Slavný princ. Syn krále. Ukřižovaný. V Libyi. I SYNA. Druhá část modlitby. Té stejné zpropadené modlitby.

Kněz a potom princ. Otec a Syn.

Pokračuj. Přemýšlej. Dej si je dohromady, do posloupnosti.

Třetí případ. Pope. Svatý pálkař. Ukřižovaný. V Bostonu. I SVATÉHO. Třetí část modlitby. Dej si je do souvislosti. Dej si je všechny do souvislosti.

Kněz, princ a papež. Ve jménu Otce i Syna i Svatého.

Co to mělo znamenat? Jaký byl smysl toho sdělení? Co tím chtěli říct?

Kněz = otec.

Princ = syn.

Orlando Pope = Svatý pálkař. Ne, jen Svatý. Papež = Svatý.

Otec, Syn a Svatý… kruci! Co chybí? Chybí přece sakra Duch.

Kde je Duch? Kde je ten zatracený Duch?

Počkat! Ještě se to nestalo. Čtvrtá vražda se ještě nestala, Kde se stane? V nějaké turistické lokalitě. Musí to být turistická lokalita. Ale kde? Přemýšlej, Nicku, přemýšlej!

Vzor. Sleduj ten vzor. Najdi vzor, abys našel vraha. Jaký je to vzor?

Duch. Najdi Ducha, abys našel vraha. Počkat, kdo sakra je ten Duch? Dial žádného zatraceného Ducha neznal. Jak by mohl najít Ducha? To bylo absurdní! Musel najít místo. Dostat se na něj dřív než vrazi. S Duchem se nezatěžuj. Jen najdi to místo.

Dial pohlédl na mapu a usilovně pátral po onom místě. „Lidi,“ mumlal. „Miliony lidí. Kde budou lidi tenhle víkend?“ Hlavou mu proběhly desítky událostí. „Uvažuj! Kde bývá lidí nejvíc? Jaký je ten vzor? Jaký je sakra ten vzor?“

Dánsko. Dial položil prst na červený připínáček v øru.

Libye. Přejel prstem na jih k připínáčku v Tripolisu.

Amerika. Přemístil prst přes Atlantik a zastavil se v Bostonu.

V druhé ruce držel čtvrtý připínáček a přemýšlel, kam by ho zapíchl.

„Zatraceně!“ zaklel a bouchl frustrovaně pěstí do zdi. Věděl, že je blízko. Věděl, že má rozlousknutí případu na dosah. Zbývalo jen dokončit vzor a hra by skončila. „Uvažuj, Nicku. Kde udeří příště?“

Rozrušený Dial si promnul oči, aby rozptýlil napětí, které se v něm hromadilo. Byl to jednoduchý akt, který dělával často, ale na pohybu ruky blížící se k tváři ho cosi upoutalo. Náhle si uvědomil, co mu pořád nedocházelo. Byl to ten pohyb ruky, prosté gesto, které dělali všichni křesťané.

„VE JMÉNU OTCE.“ Ruka směřuje nahoru k čelu.

„I SYNA.“ Ruka směřuje dolů k srdci.

„I SVATÉHO.“ Ruka směřuje doleva.

„DUCHA.“ Ruka směřuje doprava.

Dial pohlédl na mapu a pojednou si uvědomil, že Dánsko je nahoře. Hodně nahoře, stejně jako Otec. Stejně jako jeho čelo. Byl to začátek sekvence.

Další případ se stal v Libyi. Dole u kraje. Stejně jako v modlitbě. Byl to Syn.

Třetí se stal v Bostonu. Hodně vlevo. Podle vzoru. Byl to Svatý.

Tím zbýval Duch. Hodně napravo. Někde napravo. Ale kde napravo?

Dial v náhlém přívalu energie nahmatal tužku a pravítko. Po chvilce už ho pokládal mezi připínáček v Dánsku a připínáček v Libyi. Právě se chystal namalovat čáru, když si všiml, že tam jedna je.

Matně, velmi matně spatřil tenkou modrou linii, která se táhla od horního okraje mapy ke spodnímu. Ve svém průběhu se nepatrně klenula a vedla těsně napravo od øru a Tripolisu. Když se podíval blíže, uvědomil si, že je to poledník, 15 východní zeměpisné délky, což znamenalo, že první dvě města našeho seznamu se nacházela přímo na 12 východní délky.

Tisíce kilometrů od sebe, ale na jedné přímce.

Poté obrátil pozornost k Bostonu. Snažil se zachovat klid a zůstat soustředěný, přestože věděl, že hádanku právě rozlouskl. Položil pravítko pod připínáček a vedl tužkou čáru zleva doprava, asi 5 pod rovnoběžkou 45 severní zeměpisné šířky, těsně podél 40.

Přejel Atlantik, pokračoval přes Francii, Itálii a Bosnu a dále napříč Čínou a Japonskem, než skončil v Pacifiku. Pak po ní přejížděl ukazováčkem a hledal velká města, cokoli, co by na něj vykouklo.

Ve Francii nenašel nic. Ani v Itálii. Ani ve válkou zmítaných městech jihovýchodní Evropy. Avšak dále, kousek za pouští Gobi, těsně před japonským mořem a teplými vodami Pacifiku, našel místo, které hledal. Ideální místo. Místo, které odpovídalo vzoru. Město, které leželo přesně na východ od Bostonu. Daleko na východ od Bostonu, ale na jedné přímce s ním, těsně kopírující rovnoběžku 40 severní šířky.

Nacházelo se v Číně, nejlidnatější zemi světa. Ve státě, kde miliony lidí náhle vzhlížely k Západu s jeho organizovanými náboženstvími. Na místě, kde by vrahům jejich čin vynesl daleko více pozornosti než kdekoli jinde na zemi.

Duch měl zemřít v Pekingu.

57

Zakázané město

Peking, Čína

Tohle mělo být něco speciálního. Nejen proto, že za dějiště vybrali tak odlehlé místo, ale i proto, že se jednalo o finální nápovědu k rozsáhlé hádance, která měla přepsat historii náboženství. Měl to být zlatý hřeb, kterým chtěli vyjevit své tajemství světu.

Mělo být dokončeno znamení kříže.

Zakázané město, v Číně známé jako Ku-Kung, sloužilo po několik staletí jako císařský palác a obyčejní občané měli až do roku 1911 zákaz vstupu na jeho pozemky. Obdélníkové město, chráněné šest metrů hlubokým příkopem a zdí tyčící se do výšky přes třicet metrů, sestávalo z 9999 budov rozmístěných na ploše 183 akrů. Výstavba celého projektu si vyžádala přes milion stavebních dělníků. Většina velkých kamenů se těžila ve Fangšanu, na místním předměstí, a pak se v zimních měsících dopravovala na staveniště po obřích ledových tabulích. V zájmu usnadnění procesu Číňané zbudovali každých padesát metrů studnu, aby měli pravidelný přísun vody na opravu zamrzlé cesty.

Dnes je Ku-Kung jednou z nejpopulárnějších turistických destinací v Asii. Ročně sem jezdí miliony lidí všech věkových kategorií, ras a kultur. Lidí s kamerami a skicáky. Lidí jako Tank Harper. Až na to, že jeho fotografie, pořízené v posledních dnech, nezachycovaly malby nebo svatyně jako u většiny turistů, ale měly mapovat rozmístění ozbrojených stráží a slabiny v mohutných branách. Neboť na rozdíl od těchto hromadných zájezdů, se kterými tu splýval, mu byla Čína i ta jejich podělaná komoušská kultura úplně ukradená.

Proč? Protože Harper nebyl turista. Byl popravčí.

Asi před měsícem ho kontaktoval muž jménem Manzak, který se doslechl o jeho pozoruhodných činech z doby, kdy působil jako žoldnéř v Asii. Jedna konverzace vedla ke druhé a zanedlouho mu Manzak nabízel práci. Skvělou práci. Takovou, která by mu umožnila odejít do penze.

Když Harperovi sdělili podmínky, požádali ho, aby si vybral tři lidi, se kterými už dříve pracoval, tři muže, se kterými by šel do války. Manzak si vzal jejich jména a každého si prověřil. Byli to rození zabijáci, spodina vesmíru, typ lidí, kteří by vyděsili i samotného Satana.

Zkrátka a dobře, byli dokonalí.

Manzak trval na tom, že se chce se všemi čtyřmi neprodleně sejít. Někde daleko, někde v soukromí. Jedno kde, řekl, jen vyberte místo a já přijedu. Kamkoli.

Harper chtěl zjistit, zda je Manzak tak dobrý, jak o sobě tvrdí, a tak se rozhodl jej otestovat. Vybral si bar v Šanghaji nedaleko řeky Chuang-pu, lokál, o kterém věděli jen místní. Manzak ho v žádném případě nemohl najít, alespoň ne do osmačtyřiceti hodin. Bylo to téměř nemožné.

Když tam Harper přišel, Manzak už čekal za barem. Neusmíval se ani se netvářil škodolibě. Ani nic nepil. Jen tam tiše seděl, jako by chtěl říct: Už nikdy o mně nepochybuj. Nebylo divu, že Harper a ostatní v průběhu večera na jeho podmínky kývli.

Manzakova pravidla byla prostá. Bylo vybráno šestnáct lidí, aby provedli čtyři ukřižování. Čtyři muži na každou lokalitu. „O svém poslání nemluvte na veřejnosti. V žádné fázi se nerozdělujte. Bude-li člen vaší skupiny dopaden nebo zabit, váš tým je diskvalifikován. Totéž platí, když někdo promluví nebo zběhne. Vraždy musí být provedeny přesně podle návodu. Těla musí být zanechána v souladu s plánem. Na místě činu neimprovizujte. Všechno má svůj důvod, i když to třeba nechápete.“

Na konci týdne se měli všichni sejít na místě nedaleko Říma, kde si ti, kdo přežijí, měli rozdělit šestnáct milionů dolarů. Jinak řečeno, kdyby jeho tým neselhal, mohl si Harper přijít nejmíň na jeden pěkný milion. A kdyby to ostatní týmy zpackaly, mohl by si odvézt i čtyři.

Nebyla to špatná výplata za něco, na co se navíc těšil.

Paul Adams se narodil v australském Sydney jako jediné dítě dvou misionářů, kteří zasvětili celý život tomu, aby se svět stal lepším místem k žití. Ať už šlo o dovoz potravin do Indie nebo vakcín do Afriky, jejich jediným cílem bylo pomáhat těm, kteří měli méně štěstí než oni.

Zvláštní bylo, že misionářský životní styl mu už jako dítěti vyhovoval mnohem lépe než jeho rodičům. V drsných podmínkách, kde by se většina dětí zhroutila, Paul Adams kupodivu vzkvétal. Nedbal na horko, hmyz a nedostatek pohodlí, protože to byl jediný život, jaký kdy poznal. Proč by mrhal časem u televize, když místo toho mohl pomáhat bližním? To pro něj bylo skutečně důležité.

Po dovršení dvacátého roku pochopil, že je čas opustit rodiče a nastoupit vlastní duchovní dráhu. Ne proto, že by je nemiloval nebo že by se mu nelíbil život, který vedl, ale proto, že sám by toho mohl dokázat víc. Adams to věděl a všichni kolem něj to cítili. Vyzařoval energii, nádhernou směsici soucitu a charismatu, která k němu táhla lidi, sílu, která je ponoukala, aby za ním šli a pracovali pro něj, ať už by se vydal kamkoli.

Aboriginové v jeho rodné Austrálii takovému jevu říkali „zlatý duch“. Tvrdili, že je to dar, který bohové udělují zhruba jednou za sto let. V jejich kultuře to byla nejvyšší kvalita, jakou mohl člověk disponovat, kvalita, kterou rozpoznali jen ti nejstarší Aboriginové, protože byli nejmoudřejší členové kmene, a měli tudíž nejblíže Bohu. A podle těchto stařešinů byl Paul Adams člověkem, který takového ducha měl.

Byl někým, kdo mohl změnit svět. Oním vyvoleným pro toto století.

Zdálo se, že s nimi souhlasí i média. Časopis Time o něm psal jako o „Matce Tereze pro nové tisíciletí“, Newsweek ho tituloval „Saint Sydney“. Adams byl mladý, charismatický a po celém světě oblíbený. A to byl také hlavní důvod, proč byl vybrán, aby zemřel.

Slunce mělo vyjít až za několik hodin, takže Tank Harper a jeho muži měli spoustu času, aby vykonali svou práci. Paula Adamse se zmocnili před dvěma dny; unesli ho v Morayfieldu, kudy projížděl do Brisbanu. Provedli to tak čistě, že to vypadalo, jako by Adamse ze světa vytrhla pravice Boží.

Beze svědků. Bez důkazů. Bez problémů.

Den nato už byli v Pekingu a ještě naposledy si procházeli svoje plány. Předběžný průzkum ukázal, že do Zakázaného města se nedostanou, aniž by byli spatřeni. Bylo obehnané příkopem a strmými zdmi, které by za pomoci lehčí výstroje snadno zdolali, ne však s dvěstětřicetikilovým křížem a osmdesátikilovou obětí. To znamenalo, že jeho tým musel vymyslet jiný způsob, jak se dostat dovnitř. Něco, co by Číňané nikdy nečekali.

Harper zvažoval mnoho plánů, počínaje navijákem, kterým by dostali kříž přes zeď, až po obřího trojského koně. Ale pro nic se nenadchl, dokud neuslyšel jedno staré čínské přísloví o pokladech, které padají z nebe. A v té chvíli si uvědomil, že dosud celý problém pojímal chybně.

Proč se škrábat nahoru, když bylo přece mnohem snazší sejít dolů?

58

Dým postupně zaplňoval chodbu a z kropičů na ně pršela voda, ale Payne si uvědomil, že jednu věc postrádá, a sice houkání alarmu. Většinou se věci děly v tomto pořadí: oheň, kouř, alarm a pak teprve kropiče. Ne však v tomto případě. Payne přemýšlel, proč to tak asi je a jestli je to důležité.

„Alarm by se měl zapnout,“ ujišťoval ho Ulster. „Tady i v hasičské zbrojnici v Biasce… Musel selhat.“

Ale Payne o tom jaksi pochyboval. „Je tu někde ruční vypínání?“

Ulster přikývl. „S pomocí správného klíče ho lze deaktivovat.“

„Kdo ty klíče má?“

„Já, Franz a všichni členové ochranky.“

Zabít člena ochranky, vzít mu klíč a odpojit systém, než stačí varovat hasiče. Takhle by to udělal Payne, kdyby chtěl, aby nepřijela pomoc. „Kde ten vypínač je?“

Ulster ukázal na východní část domu. „V jedné zadní chodbě je elektrický panel. Lze odtud řídit všechno.“

„Tak se tam vypravíme.“

Ulster na Payna pohlédl jako na šílence. Stejně jako Boyd, Maria a Franz. Horko se začínalo stupňovat a s ním i hustota dýmu, ale Payne chtěl jít ještě hlouběji do nitra budovy. Pochopil to pouze Jones, který už mezi balvanem a ještě větším balvanem uvízl párkrát předtím. Věděl, že v situacích, jako byla tahle, nemají se zbraněmi šanci. Museli je proto přechytračit. Museli udělat něco nečekaného, jinak je čekal masakr.

„V tomhle mi můžete věřit. Vím, co dělám,“ dodal Payne.

Všichni zdráhavě kývli.

„Petře, vy jděte s D.J.em a doktorem jako první a vy, Franzi, půjdete uprostřed. Mario, vy půjdete jako pátá a já za vámi.“ Payne jí podal pušku. „Bude se vám s ní snáze mířit než s lugerem.“

Nervozita v jejích očích Payneovi řekla, že má strach. Jestli ovšem z vojáků, požáru nebo z něho, to nepoznal. Měl dokonce pokušení říct jí, že odhalili její napojení na Manzaka, už jen proto, aby pročistil vzduch. Takhle by se mohl soustředit na vše kolem a nemusel by dávat pozor ještě na ni. Jenže kdyby jí řekl, že o tom ví, riskoval by emocionální výlev, který by se dostával pod kontrolu ještě obtížněji než to, čemu čelil teď, Rozhodl se tedy počkat a udeřit na ni až později. Pokud oba přežijí.

Voda rozprašovaná z kropičů do valícího se kouře se měnila v černý déšť, ve kterém špatně viděli a měli problémy s dýcháním. Snažili se proto postupovat co nejvíce sklonění, což je ale zároveň dost brzdilo.

Když se blížili k poslední chodbě v útrobách domu, Jones jim dal signál, aby zůstali stát, a mávl na Payna, ať jde vpřed. Payne šel pozpátku, aniž spustil oči z Marie, až dospěl do čela chodby. Pak se otočil k Ulsterovi a řekl: „Maria je z toho vypětí už trochu nervózní. Zkuste ji uklidnit.“ Vzal ho za paži a důrazně pošeptal: „A jestli udělá cokoli iracionálního, řekněte, že jí chcete zkontrolovat zbraň, a pak ji odmítněte vydat zpátky. Nechci, aby sebe nebo někoho dalšího poranila.“

Ulster kývl a zamířil k Marii. Payne se chvíli díval, jak se mezi sebou baví, a poté obrátil pozornost k Jonesovi. „Jak to chceš provést?“

„Ty jdeš první, já za tebou.“

„Já jsem pro.“ Payne udělal krok vpřed a nakoukl za roh.

Bezpečnostní panel byl podle Ulstera na konci chodby vlevo, proto se Payne držel těsně u levé zdi a doufal, že si ho nevšimnou, dokud nebude těsně u nich. Totiž pokud by se tam vzadu někdo zdržoval, neboť z jeho strany to byl pouze odhad postavený na zkušenostech a intuici. Požární alarm mohl klidně selhat a on riskoval život pro nic za nic. Ale na druhé straně, žádnou lepší možnost neměli – Payne věděl, že kdyby vyběhli předními dveřmi ven, byli by na půli cesty zkoseni.

Takto alespoň měli šanci, že z toho vyváznou živí.

Tři kroky před ohbím Payne uslyšel dva tlumené hlasy. Ukázal si na ucho a zvedl oba lugery do vzduchu, aby Jonesovi sdělil, že zaslechl dva muže. Jones se přikradl k němu a zamával zbraní kousek nad zemí. Tím Payneovi říkal, že bude střílet nízko. Payne kývl a udělal další krok. Jeden z mužů mluvil italsky a druhý švýcarskou němčinou, německým dialektem, kterým hovoří největší část švýcarské populace. Tvořili tým, ale bavili se dvěma odlišnými jazyky. Payne doufal, že i Jones to slyší, neboť věděl, že jeho přítel bude mít pár teorií, co by to mohlo znamenat a o čem ti dva mluví.

Samozřejmě že tím se mohli zabývat až později, protože teď je museli v prvé řadě sejmout.

Payne ukázal na hodinky a pak rty naznačil: „Tři… dva… jedna… jdem!“

Jones se rozkročil a přihrbil, Payne zůstal vzpřímený a napjatý. Zaútočili tak rychle, že vojáci vůbec nestačili zareagovat. Oba měli vojenské uniformy a plynové masky, což vysvětlovalo jejich tlumené hlasy. Přes ramena jim na řemenech visely AK47, známější jako kalašnikovy.

Při normálním útoku, než by udělal cokoli násilného, by jim Payne nařídil, ať se vzdají. Ale tady ne. Navíc tu byla jazyková bariéra, a tak se rozhodl být agresivní. První kulka prolétla Italovým bicepsem zhruba ve stejné chvíli, kdy mu Jones provrtal skrz naskrz lýtko a zasáhl ještě druhou nohu, Muž se skácel na podlahu, kde se svíjel bolestí a krev se z něj řinula do všech stran. Švýcarský voják zůstal tupě stát jako jelen zaskočený světlem reflektorů: neměl ponětí, co se děje, přestože na konci chodby viděl Payna a Jonese.

Payne věděl, že musejí jednoho nepřítele využít, aby je dostal do bezpečí, a tak se na něj rozhodl nestřílet. Přiběhl k nim, odzbrojil je, sundal jim masky a pak vrazil luger pod Švýcarovu bradu, ačkoli věděl, že hlaveň bude žhavější než rozpálená žehlička. „Mluvíš anglicky?“ zeptal se, když uslyšel škvíření pálícího se masa.

„Ano,“ zaúpěl švýcarský voják. „Ano.“

„Spolupracuj, jinak je po tobě. Jak velký je váš oddíl?“

„Šest… My dva plus čtyři.“

Ital se pořád svíjel bolestí, a tak ho Jones nakopl a řekl mu, ať je zticha.

Payne pokračoval: „Kde jsou ostatní?“

„Venku. Všichni jsou venku.“

„Jak komunikujete?“

„Vysílačkou… mám ji v kapse.“

Jones ji popadl a ujistil se, že jejich výslech nepřenáší.

„Proč jste uvnitř?“ zeptal se Payne. „Jaký máte úkol?“

„Zabránit vám v ústupu.“

To znamenalo, že jakmile by Payne s týmem vyšel ven, přikradli by se za ně a zabránili by jim vejít zpátky, aby je mohli zmasakrovat na dvorku.

Payne přitlačil luger ještě víc. „Na co jste čekali? Jaký jste měli signál?“

„Měli jsme čekat, až zavolají.“

Payne zavrtěl hlavou. „Změna plánu. Teď zavoláte vy, jinak je po vás. Jasný?“

Muž se pokusil kývnout, ale hlaveň lugeru mu v tom bránila.

Jones mu podal vysílačku a pověděl mu, co přesně má říct. Pak Payne vojáka pro všechny případy ujistil, že Jones mluví několika jazyky, a že kdyby zaslechl něco, co by jen vzdáleně připomínalo varování, řekne mu, ať zmáčkne spoušť. Payne viděl, že mu voják nevěří, a tak na něj Jones vybafl pár slov v němčině, italštině a několika dalších jazycích. Muži by spadla čelist, kdyby ji Payne nedržel na místě zbraní.

Payne zavrčel: „A teď zavolej. Dělej.“

Švýcarský voják zapnul mikrofon a řekl svou mateřštinou: „Maxi, pakují se pryč! Přehlédli jsme únikovou chodbu! Běží podél úpatí hory! Pospěšte za nimi!“

Jones mu vzápětí vysílačku sebral a vysekl mu poklonu za herecké nadání. Payne neměl ponětí, co muž řekl, ale viděl, že do toho dal všechno. Byl to výkon, který zachránil vojákovi život. A Payneovu týmu taky.

Pak tam všichni trpělivě stáli a čekali na Maxovu reakci. O několik vteřin později se k nim éterem doneslo souvislé brebentění. Napřed mluvil Max. Pak ještě někdo. Pak znovu Max. Payne pohledem vybídl Jonese, ať překládá, ale ten mu pokynul, ať počká. Ozval se další hlas. Pak Max. Potom znovu Max, ale tentokrát nakvašenější, jak napovídal jeho tón.

Nakonec Jones uslyšel, v co doufal. „Zbaštili to. Míří dozadu,“ řekl.

Payne se při té zprávě usmál. „To jsem blázen. Chceš snad říct, že můžeme jít ven?“

Všichni se zasmáli, až na dva vojáky. Ti totiž věděli, že je jen otázka času, než budou vyvlečeni ven a omráčeni.

59

Horská chata v Küsendorfu, kde byli ubytovaní, stála dva bloky odsud a útočníci ji nejspíš měli pod dohledem. To znamenalo, že Payne a Jones museli sehnat jiný dopravní prostředek. Franz navrhl, aby použili jednu z dodávek z autoparku archivů. Parkovaly před komplexem na samostatném parkovišti.

Vpředu mohli sedět dva lidé a vzadu asi dvacet. Franz se nabídl, že bude řídit, protože se na zdejších silnicích vyznal, a Ulster řekl, že mu bude dělat společnost. Ostatní se usadili mezi přepravkami a bednami, v prostoru osvětleném stropním světlem. Payne na tom trval, protože si chtěl promluvit s Mariou a její reakce mu měla sdělit víc než slova. Viditelnost tedy byla nutností.

Jakmile se rozesadili, Payne odebral všem zbraně. Jako záminku uvedl, že staré zbraně potřebují údržbu, když zvlhnou, a všichni mu je nic netušíce předali. Pak se zeptal Boyda, co má ve svém batohu, a ten odpověděl, že videokazetu, svitek a knihy, které ve spěchu stačil posbírat.

„Fajn,“ řekl Jones a rozložil vytištěný Raskinův e-mail. „Mám tu něco, o čem si musíme promluvit.“

Payne si sedl vpravo vedle Jonese a předstíral, že utírá plně nabitý luger, kterým pořád mířil na Mariu. Ta klečela na patách naproti němu, zatímco Boyd seděl vedle ní na podlaze.

Jones řekl: „Těsně před napadením jsme obdrželi informace z Pentagonu. Údaje, které se mi podařilo vytisknout. Zdá se, že jeden z vás před námi něco tají. Něco o tom, že byl v kontaktu s těmi muži z Milána.“

Boyd pohlédl na Mariu a ta na něj. Ani jeden nevěděl, o čem je řeč. Byla to osvědčená taktika, která občas vynesla na světlo tajnosti obou oslovených stran. Maria se zeptala:

„Můžete nám nazna –“

„Jen s pravdou ven,“ naléhal Jones a těkal pohledem z jednoho na druhého. „Potřebujeme se dozvědět všechno, hned tady, hned teď, jinak vás vydáme orgánům. Bez ohledu na následky.“

Boyd a Maria zírali jeden na druhého. Nikdo z nich nic neříkal. Oba měli v očích strach.

Nakonec Boyd prohlásil: „Dost už těch her. Nějaký výcvik za sebou mám, takže tu vaši taktiku znám. Je jasné, že chcete, aby se jeden z nás zlomil a řekl vám něco důležitého. Ale můžu vás ujistit, že nikdo z nás žádné tajnosti nechová.“ Ukázal na papír v Jonesově ruce. „Povězte nám, co je na tom papíru. Jsem si jistý, že to lze logicky vysvětlit.“

Jones pohlédl na Payna a ten kývl. Bylo načase vyložit karty.

„Vraťme se do Milána,“ řekl Jones. „Když si šla Maria půjčit to auto, co jste dělal vy?“

„Čekal jsem ve skladišti,“ odpověděl Boyd.

„Mario, volala jste z letiště někomu?“

Otázka ji očividně zaskočila. „Komu bych volala? Byla půlnoc a já se pokoušela proklouznout z města. Proč bych používala telefon?“

Jones kývl. Pořád doufal, že Maria je nevinná. „Poznal někdo z vás ty muže z helikoptér?“

Boyd zavrtěl hlavou. „Já ne.“

„A Maria? Co vy?“

Maria na Jonese zmateně pohlédla. „Byl jste celou tu dobu se mnou. Víte zatraceně dobře, že jsem nikoho nemohla vidět. Byla pořád velká tma a stáli jsme daleko od nich.“

„To je pravda,“ připustil Jones. „To je pravda.“ Na chvíli se odmlčel, aby napětí ještě vzrostlo. Ale Boyd už to nevydržel.

„To tedy je. A my chceme vědět, co se děje, a chceme to vědět hned. Jsme na vaší straně, proboha. Ne na jejich.“

„Opravdu?“ vložil se do rozhovoru Payne. „Rádi bychom vám věřili, ale tato informace nás nutí pochybovat. Zvlášť když víme, že ten nepřítel je Mariin bratr.“

Maria i Boyd zbledli. Pomalu se na sebe podívali, pátrajíce v očích toho druhého po sebemenším náznaku viny. Pak se beze slova otočili k Payneovi a Jonesovi.

Jones se zeptal: „Jakou spolu máte dohodu?“

„Žádná dohoda není. Ani nevím, o kterém bratrovi mluvíte.“

„O Robertovi,“ odvětil Payne. „Mluvíme o Robertovi. To on přijel do Pamplony a tvrdil o sobě, že je Richard Manzak. A byl to opět on, kdo se objevil v Miláně a vytáh na nás zbraň.“

„Ten, kterého jste zabil?“ vyhrkla Maria.

„A mučil. A zohavil.“ Payne ji chtěl vyvést z klidu, a tak ji nešetřil. „Řekl jsem vám v helikoptéře, co jsem mu udělal? Potřeboval jsem znát jeho jméno, ale on mi ho nechtěl říct, a tak jsem musel improvizovat.“

Payne bez výstrahy vyskočil, chytil ji za ruku a srazil ji takovou silou, že vyjekla hrůzou. Pak jí rozprostřel prsty na špinavé podlaze a hlavní lugeru klepl na druhý kloub ukazováčku. Klepal do něj pořád a pořád, aby cítila studený kov a představovala si, co musel její bratr prožívat v Miláně. Chtěl ji tak přimět mluvit. Strašně nerad k ní byl hrubý – zvlášť když mohla být na jeho straně – ale dělal to v zájmu bezpečnosti ostatních.

Musel se dozvědět, na čí straně stojí. Bylo to absolutně nezbytné.

„Čepel prošla tudy, rovnou přes jeho kůži, žíly a kosti. Ufikl jsem mu prst a strčil si ho do kapsy, abych z něj mohl sejmout otisk. Je to pravda. Když jsme seděli v helikoptéře, měl jsem u sebe prst vašeho bratra, ze kterého kapala vaše rodová krev.“

Mariina olivová pleť zesinala. Payne usoudil, že je to pod vlivem jeho monologu, a tepal do ní dál. Ale vtom poukázala na něco, co s Jonesem přehlédli, prostý fakt, který jim řekl hodně o její rodině a o tom, na čí straně tato žena bojuje.

„Na něco zapomínáte,“ řekla. „Té noci v Miláně, když jste kontaktoval Roberta, řekl jste mu, že jsem ve Ferrari, ne? Že se tam ukrývám s D.J.jem, nemám pravdu?“

Payne kývl. Přesně tak to bylo.

„A jak na to reagoval?“

Sakra! pomyslel si Payne. Jak mohl být tak hloupý? Jak mohl něco takového přehlédnout? Roberto zmáčkl knoflík na detonátoru, jako kdyby šlápl na mravence. Bez sebemenšího náznaku viny. Bez lítosti. Bez váhání. Ve skutečnosti se zdálo, že si v tom libuje. Z nějakého důvodu si myslel, že mu zavraždění rodné sestry způsobí nesmírnou rozkoš.

Další důkazy Payne nepotřeboval. Maria a Roberto nebyli na stejné straně.

60

Benito Pelati nevykřikl. Ani nezařval. Ani nepozbyl sebekontrolu. Jen se zaklonil na židli a usmál se. Takovou reakci kardinál Vercelli ani ostatní nečekali.

„Ušlo mi snad něco?“ zeptal se Vercelli. „Vaše reputace bude zničena, když vyděračům dovolíme, aby o katakombách řekli světu. Chápete to, nebo ne?“

Tajemství o katakombách si Benito po léta nechával pro sebe. Zčásti z úcty ke svému nejlepšímu příteli, kardinálu Bandolfovi, kterého by zrada zničila, a zčásti proto, že čekal, až bude objeven autentický popis ukřižování v hrobce u Vídně. Ale nyní byl Bandolfo mrtvý, vídeňská hrobka odhalená a jeho syn Roberto zavražděný, proto Benito konstatoval, že je čas jednat.

„Proč se usmíváte?“ otázal se Vercelli. „Nemáte důvod se usmívat.“

„Ve skutečnosti jste to vy, kdo nemá důvod se usmívat.“

Vercelli zůstal zticha. Na Benitově tónu bylo něco znepokojivého. Byl ledový a sebejistý. Takhle by mluvil najatý vrah, který se chystá udeřit. A všichni v místnosti to vycítili. Všechny zraky v místnosti sledovaly Benita, jak vstává ze židle a míří k Vercellimu.

„Rada mne požádala, abych vypátral osobu, která stojí za smrtí otce Jansena a za vyděračským spiknutím, a já jsem tak učinil. Proč bych neměl být veselý?“

„Vy víte, kdo za tím stojí?“ zeptal se Brazilec. „Tak nám to řekněte. Kdo?“

Benito mu pohlédl do očí. „Byl jsem to já.“

„Vy?“ vykřikl Vercelli. „Jak to myslíte, že vy?“

„Tak, jak říkám. Jsem ten, kdo stojí za jeho smrtí. Vlastně jsem odpovědný za všechna ukřižování.“

Chvíli trvalo, než jeho slova pronikla mlhou, která obestírala mozky členů Rady. Pak ale v místnosti propukl poprask. Z jejich očí a hlasů sršel čirý jed. A Benito si v tom liboval. Vstřebával to do sebe jako potlesk, vychutnával si každičkou urážku, kterou po něm kdo mrštil. Jaksi mu to přidávalo na náladě před tím, co se chystal udělat. Když došel na konec stolu, k židli vyhrazené předsedovi Rady, naklonil se k Vercellimu a pošeptal mu do ucha: „Sedíte na mé židli.“

Aby svou pointu zdůraznil, položil ruku kardinálovi na hlavu a praštil mu tváří o tvrdý stůl. Z Vercelliho nosu a úst vytryskla krev, jež zmáčela jeho jasně rudé kněžské roucho ještě tmavším odstínem této barvy, jež měla vypovídat o tom, že je ochoten za svou víru v případě nutnosti zemřít. Ale toho se Benito od Vercelliho nedočkal. Jako zadostiučinění ovšem stačilo, že Vercelli bez dalších provokací opustil židli. Nikdo z kardinálů se mezitím neodvážil pohnout – v duchu si říkali, jestli Benito není ozbrojený a nemá v úmyslu je všechny zabít.

Ale tak to vůbec nebylo. Měl pouze v úmyslu zabít jejich náboženství.

Rada ho najala, aby dopadl zločince, ale ukázalo se, že organizátorem všeho je právě on. Jeho muži zabíjeli ve světě nevinné oběti, aby upoutali globální pozornost. Pozornost lidí ze všech kontinentů, pozornost lidí různých vyznání. A on zatím nechával média debatovat o ukřižováních, aby mohl vyvinout další tlak na Radu. Benito chtěl, aby věděli, že je nelítostný a že mu nic nezabrání dosáhnout toho, co chce.

Ale na to mělo přijít později. Prozatím toužil vidět výraz ve Vercelliho tváři, až mu bude vysvětlovat skutečný význam katakomb. Až mu bude vykládat, že pod církevními pohřebními prostorami je tajná komora, do níž vede schodiště, o jehož existenci Vatikán nikdy nevěděl. A že v té místnosti se ukrývá smrtící tajemství. Tajemství, které mělo přivodit smrt církve.

Po všech těch letech měli Benito a jeho rodina dostat konečně všechno, co si zasloužili.

61

Pátek 14. července

Daxing, Čína

(32 kilometrů jižně od Pekingu)

Nákladní letadlo vzlétlo z malého letiště, o kterém věděla jen hrstka lidí. Jediná zdejší ranvej byla porostlá trávou, takže vypadala spíše jako pole než cokoli jiného. A jediným dispečerem tu byl rolník, který odehnal své stádo pokaždé, když v dálce zaslechl dunění motoru.

Letadlo přilétlo za Tankem Harperem, který si původně lámal hlavu, jak dostat masivní kříž přes zdi Zakázaného města. Po nějaké době přemýšlení se rozhodl, že místo zvedání zdola bude snazší spustit kříž shora. Nejen že jim to mělo usnadnit únik; tato scéna měla zároveň vzbudit pozornost médií, ve kterou doufali.

Harper ovšem věděl, že aby vše vyšlo a on neriskoval ztrátu svého podílu, bude muset porušit řadu Manzakových pravidel. Proto mu počátkem týdne zavolal, aby si věci vyjasnili. Manzaka ta myšlenka velmi nadchla a rovnou Harperovi řekl, že když to jeho tým dokáže, budou odměněni ještě dodatečnou prémií ve výši sto tisíc dolarů. Od té chvíle už nešlo couvnout. Museli to uskutečnit ze vzduchu.

Operaci, kterou Harper nazval Jesus Drop. (Shoz Ježíše.)

Před startem museli s Adamsem provést tytéž věci, které se svými oběťmi udělaly ostatní týmy. Zbičovat ho koženým bičem, až mu ze zad visely cáry kůže. Přibít ho na kříž kovanými hřeby. Pověsit nad něj ceduli. A pak se ještě museli ubezpečit, že upravený kříž – se zesílenou základnou, ocelovými háky nahoře atd. – vydrží. Jinak by se při dopadu na zem všechno zhatilo.

„Dvě minuty,“ ohlásil pilot obhlížející horizont. „Můžeme jít níž, jestli chcete.“

„Jen se držte plánu,“ zavrčel Harper. Na improvizace nebyla vhodná doba. V týdnu provedl všechny potřebné výpočty a také několik zkoušek, aby své údaje prověřil, a poté prozkoumal interiér Zakázaného města, aby našel nejlepší cílový bod. Nyní jen stačilo postupovat podle plánu a vše mělo dobře dopadnout. „Zaujměte pozice.“

Další dva členové týmu vyskočili a postrčili Adamse na kříži do speciálního průlezu v podlaze, kterým se za nepřátelskými liniemi shazovaly velké bedny. Nad poklopem byla řada úchytek, které kříž spojovaly s padákem a které měly zaručit, že dvanáctimetrový vrchlík se ve vzduchu okamžitě otevře.

„Třicet vteřin,“ zvolal pilot.

Harper pohlédl na hodinky. Vše probíhalo přesně podle plánu. Zbývalo jen zasadit poslední ránu, než vystrčí Adamse z letadla. „Nějaké poslední přání?“

Adams se pokusil promluvit, ale bránil mu v tom roubík v ústech. Všichni z týmu se zasmáli při pohledu na Harpera, který si přiložil ruku k uchu a předstíral, že poslouchá.

„Dvacet vteřin,“ upozornil pilot.

Harper se usmál a připravil si kopí s ocelovým hrotem Na tento okamžik čekal celý týden. „Protože nám nemáš co říct, předpokládám, že seš připravenej umřít.“

„Patnáct vteřin.“

Poklop se otevřel ve chvíli, kdy Harper vrazil kopí do Adamsova boku. V hukotu větru zaniklo lupnutí žeber a mokré syknutí propíchnutých plic. Z rány se vyvalila krev, jako když rozbije láhev chianti, a potřísnila kůži oběti. Harper nechtěl riskovat odhalení, a tak zatlačil kopí ještě hlouběji, až kovová špička pronikla na druhé straně. Teprve pak byl připraven ho vytáhnout.

„Pět vteřin.“

Harper vyrval roubík z Adamsových úst a jeho muži přeťali pojistná lanka u základny kříže. Vtom se nafoukl obří vrchlík a s hlasitým zašustěním vytáhl kříž z letadla. Adams na padáku klesal vstříc Zakázanému městu.

Catrina Collinsová před nástupem do CNN tříbila své schopnosti ve Washington Postu a New York Timesech. Byla zvyklá vyžít s jedním kufrem a létat za zprávami do celého světa. Trávila vždy týden tady a týden támhle, nikdy ne tři měsíce v kuse na jednom místě. Ale právě na tohle se nyní musela těšit: na léto v Pekingu.

Na léto ve znamení neskutečné nudy.

Měla za úkol monitorovat sérii ekonomických summitů, které měly probíhat na Dálném východě. Do Číny se sjeli velvyslanci z celého světa, aby diskutovali o kapitalismu a jeho dlouhodobých přínosech pro Asii. Nebyly to právě světoborné reportáže, ale někomu je svěřit museli.

Collinsová se v pátek probudila brzy a hned jí naskočila husí kůže při představě, že za chvíli půjde do práce. Říkala si, že jestli ji čeká další přednáška o volném obchodu, bude z toho zvracet.

Ještě že zavolali z ústředí CNN, aby ji pro ten den omilostnili. Někdo jim po telefonu poskytl anonymní tip, že poblíž Zakázaného města se chystá demonstrace. Volající mnoho podrobností neuvedl, pouze řekl, že dojde k násilí. A násilí bylo ve světě médií mocným zaklínadlem.

Její nadšení ovšem značně ochablo, když zjistila, že na místo už dorazily další světoznámé týmy, ABC, CBS, NBC, Fox, a s nimi desítky reportérů z celého světa. Ale nikdo nic určitého nevěděl, pouze to, že dostali stejný tip jako CNN.

„Zlato,“ zvolala Holly Adamsonová, reportérka z Chicago Sun-Timesů, která dělala stejné reportáže jako Collinsová. „Copak tady děláš?“

Collinsová se usmála a objala se s ní. „Ekonomickej summit. A co ty?“

„Lidský zájmy a tak.“ Ve světě žurnalistiky to znamenalo zdvořilé sdělení: Nesmím ti to říct. „Cos slyšela tady o tomhle?“

Collinsová pokrčila rameny. „Celkem nic. A ty?“

„Ještě míň.“

Collinsová se zasmála. „Sama víš, jak to s většinou tipů dopadne. Nejspíš je to jen planej poplach.“

„Pokud to nevyjde, zajdeme si třeba na pivo. Ostatně je pátek.“

„Víš ty co? To vůbec nezní špatně –“

Z debaty je vytrhlo cvakání fotoaparátů. Obě se otočily k fotografům a viděly, že mají objektivy namířené k nebi. Collinsová si zaclonila oči a zaklonila hlavu, aby lépe viděla, co padá z oblaků.

„Co to sakra je?“ zeptala se Adamsonová.

Collinsová pokrčila rameny a obrátila se ke svému kameramanskému týmu. „Shawne, bereš to?“

Shawn Farley zaostřoval objektiv. „Nevím jistě, co to je, ale beru to.“

Collinsová zalovila ve svých věcech a vytáhla dalekohled. Cvakání v řadě novinářů neustávalo. „Co to je? To je padák?“

„Jo, určitě padák. Červenej. Ale nevím, co to na něm visí.“

„Jen doufám, že to není bomba. To by mi pokazilo den.“

„Poslyš,“ zvážněl Shawn. „Možná se mi to zdá, ale mám dojem, že tam nahoře je člověk.“

„Jejda. Čínskej paragán. Pozastavte tisk.“

„A vypadá to, jako by byl připevněnej k… ehm…“ Farley zaostřil. Nemohl uvěřit svým očím. „Je to kříž… Myslím, že je připevněnej ke kříži.“

Collinsová sledovala kauzy s ukřižováním, aby se nějak zabavila během uzavřených výborových schůzí, a často si na internetu vyhledávala nejnovější informace. Začínala jako reportérka sledující zločinnost ve Washingtonu, takže sérioví vrazi ji nikdy nenechali chladnou. Proto neprodleně zavolala šéfovi.

„Nebudete tomu věřit, na co se dívám.“

„Nechte mě hádat. Na plakát s nahým Yao Mingem.“

Collinsová vtípek ignorovala. „Na čtvrtý ukřižování.“

„Prosím?“

„A nebudete věřit, odkud oběť přichází. Přísahám, že nebudete.“

„Odkud?“ zeptal se šéf.

Collinsová se dívala, jak se padák zvolna snáší z oblohy. „Z nebe.“

62

Rakouská dálnice,

Švýcarsko-rakouská hranice

Na hraničních přechodech to bývá ošidné, zvlášť když celníci mají fotografii hledané osoby a slíbenou odměnu za udání nebo dopadení. Payne tudíž konstatoval, že bude nejlepší, když je Ulster a Franz vysadí asi kilometr a půl před hranicí, aby se do Rakouska protáhli pěšky. Obloha byla potemnělá a les správně hustý a on s Jonesem měli dostatek zkušeností na to, aby Boydovi a Marii pomohli projít a vyhnout se odhalení. Ale Ulster se tomu návrhu jen smál. Ujistil Payna, že na hranici všechny zná a že jeho dodávku prohledávat nebudou, protože s nimi má jistou dohodu z dřívějška.

A měl pravdu. Za deset minut už ujížděli po státní silnici do hlavního města Rakouské republiky. Vídeň leží v severovýchodním koutě Rakouska a má přes dva miliony obyvatel. Je známá jako někdejší centrum klasické hudby (Mozart, Beethoven a Brahms) a psychoterapie (Sigmund Freud). Její nejvýznačnější pamětihodností je Hofburg, rozlehlý a architektonicky rozmanitý palác, který zabírá plochu přes dvě stě padesát tisíc metrů čtverečních a v jehož útrobách se ukrývá přes milion uměleckých děl. Hofburg se stal oficiální královskou rezidencí v roce 1533, kdy se do císařských apartmánů nastěhoval Ferdinand I. z habsburské dynastie. Od té doby je Hofburg už pět set let domovem nejrůznějších hodnostářů, jako byli panovníci Svaté říše římské (1533-1806), císaři Rakouska-Uherska (1806-1918) a nynější rakouský federální prezident.

Nejzajímavější na tomto paláci ovšem není seznam bývalých obyvatel, ale spíše to, co s ním během svého působení prováděli. Od roku 1278 do roku 1913 tu každý panovník přispěl svým dílem v převládajícím duchu své doby. Výslednou směsicí je jakási časová schrána interiérové výzdoby, zahrnující osmnáct křídel a devatenáct nádvoří; tato divoká směsice stylů v sobě snoubí baroko, francouzskou a italskou renesanci, gotiku a německý romantismus 19. století.

Payna a ostatní však zajímala pouze jedna dekorace, a sice socha smějícího se muže, kterou Payne rozpoznal na Ulsterově obrázku. Socha stojící za hlavní branou do rakouského Bílého domu. Museli najít způsob, jak ji prozkoumat, aniž by je zatkli nebo zastřelili.

Payne si v hlavě přehrával nejrůznější scénáře a s pohledem upřeným přes nákladový prostor na půl ucha poslouchal Boyda a Mariu, jak se baví o významu sochy. Polovina jejich slov zanikla v hučení motoru, ale chybějící slabiky doplňovalo jejich zaujetí tématem. Podle Boyda byla přítomnost smějícího se muže ve Vídni důkazem, že Římanům jejich tajný plán zfalšovat ukřižování vyšel. Proč by jinak měl tak čestné místo na jedné z nejvýznamnějších budov?

Avšak Maria si tak jistá nebyla. Připomněla Boydovi, že viděla smějícího se muže na střeše Il Duoma v Miláně, ačkoli nikdo nevěděl, kdo to je ani proč tam je. A dále, protože tato socha byla zhotovená z vídeňského mramoru, šlo podle ní o dílo nějakého místního umělce. To znamenalo, že hofburská socha mohla být pouhou replikou milánské. Anebo naopak.

Jones seděl vedle Payna a prohlížel si Hofburg v cestovním průvodci, který našel v přihrádce auta. „Slyšeli jste někdy o Vídeňském chlapeckém sboru?“ zeptal se. „Každou neděli zpívají na mši v Hofburgu. Když tu do té doby počkáme, můžeme v davu věřících proklouznout dovnitř.“

Zmínka o jednou týdně konané mši ve vládní budově Payna zaujala. Nejen proto, že to byla slabina v bezpečnosti, které by mohli využít, ale také tím, že upozorňovala na zajímavý rozdíl mezi Rakouskem a Spojenými státy. Rakouská vláda umožňující katolickou mši v Hofburgu tak vlastně otevřeně podporovala katolicismus jako své oficiální náboženství.

Proto se zeptal: „Copak ještě neslyšeli o oddělení církve a státu?“

Jones ukázal na místo v průvodci. Vztah mezi Rakouskem a římskokatolickou církví pojímal jako spolupráci trůnu a oltáře, dvou institucí, jež měly společný zájem na upevnění pozice katolicismu. „Stojí tu, že Vatikán má dohodu, která zaručuje finanční podporu ze strany rakouské vlády. Občané si mohou vyznávat, jaké náboženství chtějí. Avšak jedno procento jejich příjmů jde přímo do římskokatolické církve.“

„Vážně? Nikdy jsem nic takovýho neslyšel.“

„Ani já ne. Ale zároveň si říkám, že tento svazek jistý smysl dává. Spojení s Římem se táhne už dva tisíce let, kdy byla Vídeň římskou vojenskou pozicí. Vlastně nebudeš věřit, kdo byl jedním ze zakládajících otců Vídně. Nikdo jiný než sám Tiberius. Zdá se, že velel římské posádce, která okupovala předhůří Alp. Při pobytu tam pochopil důležitost tohoto regionu a nařídil svým mužům dobýt keltské město Vindobonu. Ti rozkaz splnili a město se na dalších pět set let stalo vojenskou pevností.“

Payne až do té chvíle nevěděl jistě, jestli jim socha smějícího se muže za tu desetihodinovou jízdu stála. Říkal si, že by mohli najít jednu nebo dvě nápovědy, ale nebyl přesvědčený, že se vyplatí takhle riskovat – zvlášť když byl Hofburg federálním majetkem. Až příliš mnoho věcí by se tu mohlo zvrtnout, říkal jim. Bude se tam pohybovat až příliš mnoho vycvičených hlídačů. Ale Boyd a Maria trvali na svém, prakticky vyžadovali, aby do Vídně jeli.

A tato nejnovější informace Payneovi pomohla pochopit proč.

Spojení mezi Tiberiem a smějícím se mužem bylo nevyvratitelné, ale o jejich partnerství se v historických záznamech z nějakého důvodu vůbec nehovořilo. To znamenalo, že nějaká skupina se rozhodla spojenectví mezi těmito dvěma lidmi utajit. A sotva se toto tajemství octlo v ohrožení, zpanikařili a poslali úderné komando, aby zlikvidovalo Boyda a Mariu v katakombách. Pak vyhodili do povětří autobus, aby umlčeli všechny, kdo by mohli zaslechnout, o čem se ti dva bavili.

Ale proč? A hlavně kdo? Nikdo by přece neriskoval tolik potíží, kdyby to nemělo aktuální dopad na toto starodávné tajemství. A pokud ano, pak se to muselo týkat Krista a lidí, kteří v něj věřili. Žádné jiné vysvětlení pro tak zoufalé chování nebylo.

„Co si myslíš o katolické církvi?“ zašeptal Payne. „Chci říct, jestli tě nenapadá, že by za tím mohli být oni?“

„To je těžká otázka. Většina lidí na svou církev ráda pohlíží jako na neomylnou. Ale kdykoli dojde na konkrétní lidi, možný je všechno.“

Jones se nad jeho druhou větou na několik vteřin zamyslel. „Slyšel jsi o papeži Janu VIII.? Legenda praví, že to byl anglický písař, který se nechal najmout jako papežský notář. Po letech, kdy zasvětil celý svůj život církvi, ho zvolili papežem. Krásnej příběh, že? Bohužel má tragickej konec. Krátce po usednutí na stolec ho na veřejném procesí přepadla trýznivá bolest. Než mu někdo mohl pomoct, papež na místě zemřel, na římské ulici všem na očích… Máš tušení, jak zemřel?“

„Nech mě hádat. Otrávil ho nějakej kněz.“

„Ne. Zemřel při porodu. Abys rozuměl, ukázalo se, že Jan VIII. byl ve skutečnosti těhotná žena.“

„Žena?“

„Zvláštní, že? Hlava římskokatolické církve tolik let všem lhala, aby od života dostala, co chtěla. Její přísahy nehrály roli. Ani katolické právo. Šlo jí jen o to, aby z ní byla papežka Jana.“

„Papežka Jana? Tak se jmenovala?“

„Nebylo to její pravé jméno. Tak ji pojmenovali akademikové ve čtrnáctém století.“

Legenda o papežce Janě nefiguruje jen v křesťanské historii. Ve středověkém tarotu měla své čestné místo v podobě karty papežky (italsky la papessa), než katolická církev pod hrozbou skandálu vyvinula patřičné úsilí, aby její místo na kartě zaujala kněžka.

„A není jediná, kdo porušil církevní zákony. Z toho, co jsem slyšel, zplodili papežové za ta léta několik set dětí. A navíc se jich spousta dostala na papežský trůn ilegálními prostředky, jako bylo úplatkářství, vydírání, donucování. A co hůře, mnozí z nich se dopouštěli zločinů i jako papežové, od krádeží přes napadání až po vraždy.“

Payne zmlkl a chvíli nad Jonesovými slovy přemýšlel. Nakonec řekl: „Kdybys pracoval pro Vatikán a doslechl ses zvěsti o starém svitku, který ohrožuje všechno, čemu jsi zasvětil život, co bys udělal, abys to zastavil?“

„Nechci bejt hrubej, ale myslím, žes právě položil špatnou otázku. Podle mě by bylo vhodnější ptát se: Co bych neudělal?“

Jejich dodávka zastavila asi čtyři sta metrů od paláce. Payne zamířil k okénku řidiče, aby si s Ulsterem a Franzem promluvil o Hofburgu. Věděl, že už tam oba byli. Nevěděl však, do jaké míry jsou obeznámení s bezpečnostními opatřeními a rozmístěním stráží. Zeptal se: „Kolikrát jste už byli uvnitř paláce?“

Franz odpověděl: „To je těžko říct. Po těch letech jsem to přestal počítat. Možná tisíckrát?“

„To myslíte vážně?“

„Ja! Petr vám to neřekl? Do našich archivů, hlavně díky Petrovu dědečkovi, jezdí už dlouhá léta vědci z Vídně. Hofburg je národní muzeum, několik velkých muzeí pohromadě na jednom místě. Jejich kurátoři vozí do archivů mnoho věcí, abychom je studovali. Často jsou moc velké nebo moc cenné, aby se mohly stěhovat bez pomoci. To proto máme ty dodávky.“

„Takže budete znát i členy ochranky?“

Franz se usmál. „Ja, ja! Znám je všechny jménem.“

Payneovi náhle svitlo, že dostat se do Hofburgu nebude tak těžké, jak si původně myslel.

Jones zůstal s Ulsterem a Franzem v dodávce, zatímco Payne vyrazil v čele ostatních přes Volksgarten, pestrobarevný park krášlící oblast kolem budovy parlamentu. Maria šla několik kroků za ním, vlasy zastrčené pod baseballovou čapkou a tvář skrytou jako filmová hvězda za slunečními brýlemi, které si koupila u pouličního prodavače.

O kus dále za ní kráčel doktor Boyd, osoba, o kterou si Payne dělal největší starosti, protože jeho fotografie se vyjímala na předních stránkách všech vídeňských novin. Naštěstí dokonale splynul se skotským zájezdem, který se náhodou ubíral týmž směrem. Bledou tvář a holou hlavu měl schované pod slunečním kloboukem. Nos měl pomazaný silnou vrstvou zinkové pasty. Nejprve se proti tomu ohrazoval se slovy, že bude vypadat jako stařec, ale Payne ho ujistil, že o to právě jde. Všichni v Evropě hledali krutého zabijáka, ne starého papriku s těstovitou tváří potřenou pleťovým krémem.

Trvalo jim několik minut, než proklouzli na přední okraj Heldenplatzu, hlavního nádvoří před Hofburgem. Payne se zastavil na dlážděném chodníku a předstíral, že si zavazuje botu, aby ho Boyd a Maria dostihli. Pak jako skupina přešli k řadě fiakrů, koňmo tažených kočárů, které jezdí v centru města už přes tři sta let.

Boyd se zeptal: „Jak to uděláme? Mohu tam teď jít a sochu si prohlédnout?“

Payne odpověděl: „Nevidím důvod, proč ne… Ale až přijede dodávka, okamžitě odjíždíme.“ Ukázal na sochu jezdce u vnější brány. „Já budu okounět támhle a sledovat vás. A vy mi zatím prokažte laskavost a zjistěte, proč se ten mizera směje.“

Socha smějícího se muže byla indentická se sochou v Miláně. Mramor byl vzhledem k drsnějšímu rakouskému klimatu zvětralejší, ale Maria nepochybovala, že obě zhotovil stejný umělec – což ovšem Boyda mátlo. Proč by umělec mrhal časem a tesal dvě identické sochy? Proč alespoň nezměnil pózu nebo výraz tváře? A proč se tento muž usmíval tak zeširoka všude, kde ho viděli?

Maria zašeptala: „Můžeme nějak zjistit jméno sochaře?“ Boyd několikrát zamrkal, než vzal její otázku na vědomí. „Je zvláštní, že se ptáte, protože já právě myslím na totéž. Bohužel, každý výzkum v tomto směru by nejspíš skončil ve slepé uličce. Z dob říše se sice dochoval dlouhý seznam soch a maleb, ale jména římských umělců se zaznamenávala jen velmi málo. V jejich kultuře se umění dělalo pro potěchu oka, ne kvůli uznání.“

„A co mistři?“

Boyd zavrtěl hlavou. „Řekněte mi, drahá, kdo navrhl Koloseum? Nebo Panteon? Mluvíme tu o dvou nejslavnějších budovách na světě, ale nikdo neví, kdo je navrhoval. Takoví už prostě Římané byli. Umělce si nijak necenili.“

„Tak tedy nechme umělce být a zaměřme se na historii díla, ne? Pokud si Římané tolik zakládali na vedení seznamů, jak tvrdíte, možná zjistíme, kde sochy vznikly nebo proč byly umístěny každá do jiného města. Kdoví? Možná že všechno, co hledáme, je někde uvnitř těch zdí.“

Boyd vzdychl. „To doufám, drahá. Jinak se pravdu o Kristu možná nikdy nedozvíme.“

63

Rakouská národní knihovna

(situovaná v paláci Hofburg),

Vídeň, Rakousko

Franz vjel s dodávkou na Josefplatz, malé náměstí na východní straně Hofburgu. Před půl stoletím tu američtí vojáci riskovali životy, aby propašovali lipicány z rukou Němců. Franz nyní dluh splácel: pašoval Američany do domova lipicánských hřebců, kolem ozbrojeného strážce, jehož otec bojoval ve druhé světové válce za Třetí říši.

Jaká ironie, jaká nádherná ironie.

Karl v bezpečnostní kóji dodávku poznal a zmáčkl tlačítko, kterým otevřel bezpečnostní dveře. Mohutná brána z oceli, nahoře lemovaná řadou dekorativních hrotů, se se skřípěním pomalu odsouvala v zapuštěné koleji. Franz s autem zamířil na úzké nádvoří, dávaje si pozor, aby nejel přímo pod bezpečnostní kamerou.

„Zdravím,“ řekl postarší hlídač německy. „Říkal jsem si, jestli tě ještě někdy uvidím.“

Franz vylezl z kabiny a přivítal se s ním vřelým objetím. „Pročpak, Karle?“

„Říkal jsem si, že příště už bude jeden z nás určitě po smrti.“

Franz se zasmál a ukázal na sedadlo spolujezdce. „Pamatuješ na mého šéfa, Petra Ulstera?“

„Jak by ne!“ ujistil ho Karl. „Ulsterova rodina je tady moc vážená.“

Ulster si s hlídačem potřásl rukou. „Moc rád vás zase vidím.“

Pak všichni tři volným krokem zamířili k zadním dveřím dodávky, v ovzduší naprosté uvolněnosti. Normálně Karl dodávky kontroloval mnohem přísněji, ne však v případě Franze. Jejich cesty se prolnuly už tolikrát, že se mezi nimi utvořilo nenucené přátelství.

„Víte, máte štěstí, že jsem vám bránu otevřel já. Vlastně bych to neměl dělat.“

Franzovi se hlavou mihlo několik věcí. „Jak to?“

„V téhle části budovy právě uklízejí. Pro všechny návštěvníky je až do neděle uzavřená.“

Ulster řekl: „Neradi vám působíme potíže. Chcete, abychom přijeli jindy?“

„Ne, pane Ulstere, to nebude nutné. U vás vždy rádi uděláme výjimku.“ Karl se díval, jak Franz otevírá zadní dveře. „Dneska něco přivážíte, nebo odvážíte?“

Ulster s úsměvem odvětil: „Dneska přivážíme. Pouze přivážíme.“

Zdravý rozum Payneovi říkal, že dostat se do objektu, kde se přechovávají některé z největších pokladů světa, nebude tak snadné, jak Franz tvrdil. Ale Franz věděl, co říká, protože Karl vytáhl jen jednu z beden a zbytek nákladového prostoru neprohlédl. A tak prostě počkali, až Karl zajde dovnitř, a zadem z dodávky vyklouzli.

Ve čtyřech vešli do přízemí hofburského křídla z osmnáctého století, které vedlo k Rakouské národní knihovně, kde se nacházela jedna z nejfantastičtějších sbírek knih a svitků na světě. Obří centrální části knihovny se říkalo Velký sál a táhla se podél celé délky Josefplatzu. Tato dlouhá galerie, měřící 76 metrů na délku, 14 metrů na šířku a 20 metrů na výšku, byla lemovaná vyřezávanými knihovními policemi, barevnými freskami, korintskými sloupy a několika mramorovými sochami. Knihovna byla ten den pro veřejnost uzavřená, takže ji osvětlovalo pouze sluneční světlo, které proudilo dovnitř kruhovými okny v klenutém stropě.

Payne vešel do knihovny jako první a tichounce našlapoval po vzorované kamenné podlaze. S hlavou vztyčenou a očima dokořán ušel asi patnáct metrů a po celou tu dobu si ostražitě prohlížel zdobné balkony, které se nad ním tyčily jako v opeře. Nepatřičně působila pouze velká dřevěná bedna uprostřed místnosti, Přitáhli ji Ulster a Franz se slovy, že je zde běžnou praxí donést věc až na místo určení, kde ji pak nějaký vědec nebo správce otevře. Až na to, že v tomto případě ji hodlali otevřít sami. Payne zamířil zpátky ke skupině a zašeptal: „Kde začneme?“

Boyd se otáčel na patě a užasle zíral na řady polic, které se táhly, kam až oko dohlédlo a ještě dál. V knihovně bylo uložených více než dva a půl milionu knih, plus 240 000 archů map, 280 000 geografických plánů, 43 000 rukopisů z 6. století a přes 24 000 autogramů. „Měli bychom hledat seznam hofburských soch nebo katalog rakouských umělců z doby Krista. Bohužel je tu zatraceně vysoká šance, že tyhle dokumenty nebudou v angličtině.“

„Tím jsem vyloučen ze hry,“ připustil Payne. „Můžu vám pomoct s něčím jiným?“

„Abych pravdu řekl,“ poznamenal Boyd, „máte velký smysl pro detail. Možná byste mohl hledat obrázky našeho smějícího se přítele. Kdoví? Mohl by tu klidně někde číhat.“

Payne přikývl. Byl rád, že může dělat něco, co neobnášelo vloupání a střílení zlých hochů. „Kde budete vy?“

„Většina starších svazků se přechovává na druhém a třetím podlaží. Při troše štěstí bychom s Mariou měli najít dokumenty, které pocházejí z doby Krista.“

„Já půjdu s nimi,“ dodal Jones. „Čistě pro případ, že by na horních podlažích nebyl čistej vzduch.“

Payne se na ně díval, jak zápolí s bednou plnou knih, ale nepomohl jim. Měl důležitější věci na starost než se pachtit s těžkými předměty, jako třeba prohledat přízemí, jestli tam nejsou stráže.

Napřed bezpečí, pak úspěch. Dobré krédo, podle kterého žil.

Se zbraní v ruce se plížil do zadní části Velkého sálu, pod freskami pokrytým obloukem, který podpírala řada sloupů stylizovaných jako stromy. Za ním spatřil nejnádhernější prvek celé Národní knihovny, přes třicet metrů vysokou kopuli, přes kterou se dovnitř řinulo přirozené světlo. Tyčila se nad ním jako přeplněná divadelní galerie, ale žádný z lidí tísnících se u balustrád nebyl skutečný – na zkosený ovál je roku 1730 namaloval Daniel Gran. Payne si stoupl doprostřed síně s klenbovým stropem a přilepil oči na strop, když náhle uslyšel, že mu u pasu zvoní mobil. „Haló?“ zašeptal.

„Signor Payne?“ zeptal se Frankie. „Jste to vy? Já nevědět jistě, jestli telefon zvednete. Od včerejška volám každou hodinu. Proč to neberete?“

Payne neměl na vysvětlování čas – museli rozhovor do minuty ukončit, jinak riskoval odhalení. Proto řekl: „Vypnul jsem ho, abych zbytečně nevybíjel baterii.“

„Aha! Dobrá myšlenka. Použít jen v naléhavém případě. To je chytré!“

V hlavě se mu vyrojily vzpomínky na včerejší konverzaci. Nejen proto, že Frankiemu zavěsil, než mu stačil říct o mrtvých vojácích v Orvietu, ale i proto, že o necelou hodinu později je v Küsendorfu přepadli. Co když jeho mobil nebyl až tak bezpečný?

Proto Frankiemu řekl: „Napište všechno, co mi chcete říct, a tím myslím všechno. Později vám zavolám faxové číslo, na které můžete zprávu poslat. Ale neposílejte ji ze svého osobního faxu. Pošlete ji z veřejného, který nepůjde vysledovat. Jasné?“

„Jasné, ale –“

„A přestaňte mi na tento telefon volat. Není to bezpečné.“ Payne zavěsil, než Frankie stačil cokoli dodat, pyšný na to, že jejich rozhovor trval pouze dvacet tři vteřin.

Bohužel zbytečně. Krátce nato měl být i se svým týmem objeven.

Nick Dial neměl čas ani chuť vyřizovat formality, aby mohl letět do Číny. Ale zavolal na úřad NCB v Pekingu ihned poté, co hádanku s připínáčky vyřešil.

Policisté se zpočátku tvářili skepticky, ale jen do chvíle, kdy média obdržela zprávu o chystající se demonstraci, která zaváněla násilím. Víc důkazů Číňané nepotřebovali. Několik minut nato už vyčleňovali pozemní vojska na ochranu všech hlavních turistických atrakcí ve městě a vůbec dělali vše pro to, aby v očích novinářů působili efektivně.

Catrina Collinsová byla jednou z nich. Stála jako přikovaná a tmavě modrýma očima sledovala obří kříž plující po obloze. Kolem cvakaly spouště na plné obrátky a novináři se drali jeden přes druhého ve snaze odhadnout, kde kříž s padákem přistane. Vojáci mířili svými M14 na oblohu a čekali na rozkazy, zatímco jejich velitelé se pokoušeli stanovit stupeň ohrožení.

Byla to bomba? Nějaký terorista? Nebo čtvrtá oběť „krucifixového vraha“?

Ředitel CNN křičel Collinsové do sluchátek. Za necelou minutu měli začít živě vysílat. Její kameraman Shawn Farley měl akci do poslední chvíle natáčet a Collinsová měla popisovat scénu, kterou bude sledovat na malém monitoru.

„Sakra, sakra, sakra!“ nadávala tlumeně. Potřebovala si upravit make-up a nevěděla, co má říkat. „Tohle se mi nelíbí. Tohle se mi vůbec nelíbí.“

Ředitel její poznámky ignoroval. „Jedeme, tři… dva… jedna… teď.“

Na televizorech po celém světě vyskočil obraz padajícího kříže. „Stojím před Zakázaným městem v Pekingu, kde byl před malou chvílí spatřen nad městem padák… Jak vidíte, zřejmě hledíme na čtvrtou oběť bizarní série ukřižování, která upoutala pozornost celého světa.“

V dolní části obrazového přenosu CNN zatím rolovaly záběry z dalších případů.

„Zdá se, že obětí je běloch asi ve věku třiceti let. Ke kříži je přibitý několika hřeby, podobně jako při ukřižování Ježíše Krista.“

Ředitel jí křikl do sluchátek: „Zatraceně! Nedělejte z toho náboženskou záležitost!“

Collinsová si utřídila myšlenky. „Vidíme, že z rukou a nohou oběti teče krev a smáčí dřevo jako v nějakém příšerném hororu.“ Farley obraz přiblížil ve snaze pořídit co nejlepší záběr. „Vidím krev vytékající z jeho boku, chlístá mu pravidelně z rány jako… Ach bože! Podívejte se na jeho tvář! Právě otevřel oči! Ježíši! On není mrtvý!“

„Sakra!“ zařval ředitel. „Neberte jméno Ježíšovo nadarmo! Naserete celej Bible Belt.“ (Neformální název pro jihozápadní oblast USA, kde převládá konzervativní evangelický protestantismus, zosobňovaný sektami Jižní baptistická konvence, Církev Kristova a Boží shromáždění.)

Collinsová se snažila zachovat klid. „Ulice kolem mne se zaplňují vojáky, kteří nevědí, co dělat. Nevím, jestli si uvědomují, že oběť je naživu, že je tu možná šance ji zachránit a zjistit informace o vrahovi.“ Pohlédla na monitor a hledala něco, o čem by vyprávěla. „Dívám se po obloze, jestli neuvidím letadlo, ale žádné nevidím ani neslyším. To jen umocňuje tuto záhadu. Odkud se to tu vzalo? Proč si vrah vybral Čínu? Co se snaží říct?“

Kříž pořád padal, snášel se pomalu k vnitřnímu nádvoří Zakázaného města.

„Brzy ztratíme padák z dohledu. Právě teď je asi sto padesát metrů nad velkým palácem, místem, kam média nesmějí. Zůstaneme s obětí, dokud padá. Vojáci pospíchají k nejbližší bráně, všichni s připravenými puškami, kdyby se snad jednalo o útok… V tuto chvíli zde nevidím žádný zdravotnický personál. Doufám, že už jsou uvnitř mohutných zdí Města a čekají, až padák přistane.“

Farley padák sledoval, dokud nezmizel z dohledu, a pak kameru rychle pootočil zpátky, aby zabral Collinsovou stojící na chodníku. Její modré oči hleděly přímo do objektivu.

„Pracuji jako reportérka už mnoho let, ale nikdy jsem neviděla nic tak bizarního jako tohle… A díky kouzlu televize to můžete vidět i vy.“

Nick Dial ve svém hotelovém pokoji v Bostonu na její komentář jen znechuceně kývl. „Pak mi něco vykládejte o reality show.“

Ztlumil zvuk a přešel ke své nástěnce, na níž čtyři červené připínáčky vyznačovaly místa činu. Čtyři různé kontinenty, čtyři různé oběti. Všechny byly na mapě světa spojeny rovnými čarami. Čarami, které tvořily obří kříž. Čarami, které se protínaly v Itálii.

Ale kde v Itálii? To byla otázka.

Geografický kříž míjel o dobrých osmdesát kilometrů Řím i Vatikán. To Diala udivilo, protože obě místa splňovala kritéria vydedukovaná z ostatních případů. Slavná města a davy turistů znamenaly spoustu pozornosti. Ale pokud dobře viděl, středový bod kříže se nacházel někde v Umbrii, daleko od světa, uprostřed pustiny.

Dial se naklonil blíž, aby se podíval lépe, ale uvědomil si, že bude potřebovat podrobnější mapu Itálie, aby přesně našel ono město, kde se rovnoběžka a poledník protínaly. Neboť tam se nyní mělo něco stát. Něco velkého. Dial nevěděl co, ale věděl, že ta lokalita je klíčem ke všemu.

Věděl, že to místo je označeno písmenem X.

64

Boyd a Maria se rozešli po horních podlažích knihovny, aby vypátrali nějaké informace o smějícím se muži. Jones tak dostal skvělou příležitost strávit nějaký čas o samotě s Mariou. Našel ji u sbírky rukopisů na druhém podlaží.

Maria zašeptala: „Jehla v kupce sena.“

Jones se otáčel v kruhu kolem dokola a vstřebával do sebe všechny knihy a artefakty, které je obklopovaly. „Velká kupa sena… Jak ta vaše jehla vypadá? Možná bych mohl pomoct.“

Pokrčila rameny. „Nemám ponětí… Opravdu vůbec.“

„Skvělé, tím se nám výběr zužuje.“

Maria popošla k němu, lehce přejíždějíc prsty po hřbetech knih. „Musíte uznat, že v našem snažení tady je určitá ironie. Ze všech míst na světě právě v Hofburgu hledat důkaz o Kristově smrti. To mi s ohledem na to kopí připadá tak příhodné.“

„Kopí? Jaké kopí?“

„Přece Kopí osudu. Kopí, které propíchlo Kristův bok. Nachází se tady v Hofburgu.“

„Aha. Tamto kopí.“

Maria přikývla. „Věděl jste, že Hitler se po záboru Rakouska v roce 1938 ze všeho nejdřív vypravil sem a vzal si kopí? Historici tvrdí, že právě tato věc ho motivovala k tomu, aby se pokusil ovládnout svět. Viděl ho předtím jako mladý student a měl vizi, že to kopí jej učiní neporazitelným.“

Ovšem Hitler nebyl jediný, kdo věřil v magickou moc této zbraně. Legenda praví, že každému, kdo kdy kopí vlastnil, s ním obdržel i sílu ovládnout svět. Ale také se v ní říká, že pokud majitel kopí někdy ztratí, čeká ho rychlá smrt – což se v Hitlerově případě také splnilo: vzal si život pouhých osmdesát minut poté, co američtí vojáci dobyli bunkr, kde tuto relikvii nechával střežit. Někteří to připisují shodě náhod, jiní za tím vidí ruku osudu.

Historii posvátného kopí (řečeného Kopí osudu) lze vysledovat napříč staletími, třebaže nikdo s jistotou neví, zda ho opravdu použil Longinus, římský setník, který údajně probodl Kristův bok. Někteří historikové věří, že tento padesáticentimetrový hrot byl vykován až za několik staletí po Kristově smrti a není to nic než podvod.

Někteří bibličtí historici jsou ochotni zajít ještě o krok dále. Nejen že si myslí, že Kopí je fikce, ale také tvrdí, že i Longinus je fiktivní, protože jeho jméno neuváděly žádné záznamy ani texty, dokud se v roce 715 neobjevilo Nikodémovo evangelium. A poněvadž „Longinus“ je polatinštělá forma longche, řeckého výrazu pro „kopí“, zastávají názor, že toto jméno si vymyslela církev, aby nějak pojmenovala jinak anonymního muže.

Maria řekla: „Podle evangelií je kopí důkazem toho, že Kristus zemřel. A my jsme teď tady, na místě, kde se toto tajuplné kopí přechovává, a hledáme důkaz, že Kristus na kříži nezemřel. Ta ironie je až neskutečná.“

Jones se nad jejími slovy na chvíli zamyslel. „A co když to není ironie? Co když existuje nějaký důvod pro to, že kopí a smějící se muž jsou oba tady? Co když Longinus byl tím smějícím se mužem?“

Maria se zasmála. „Vy žertujete?“

„Ale vůbec ne,“ řekl vážně. „Longinus se účastnil ukřižování, ne? Ale nikdo nedokáže popsat, jak vypadal, a v historických záznamech se objevuje až po pádu říše. To se mi zdá dost divné, když uvážím, jak byli Římané posedlí vedením záznamů. Možná že jeho identitu ochránil Tiberius. Možná právě on ji nechal odstranit ze všech záznamů.“

„A co to P? Na prstenu sochy bylo písmeno P. To přece musí něco znamenat.“

„Možná ano. Co když byl Longinus církví zbeletrizován, jak někteří tvrdí? Jeho skutečné jméno mohlo být Petr nebo Pavel či co. Chci říct, že Longinus stál během ukřižování hned vedle kříže, takže mohl Kristovi podstrčit tu mandragoru. A navíc řekl davu, že Ježíš zemřel, a pak jej na důkaz toho bodl do boku.“

Maria mlčky stála a porovnávala Jonesovu teorii se svými znalostmi. Hluboko uvnitř cítila, že tu něco nesedí, že něco na velkém obraze pořád chybí.

O několik hodin později měla zjistit co.

Nick Dial listoval v atlase, až našel mapu Itálie. Pak na barevný povrch pečlivě narýsoval dvě čáry, neustále přitom pokukuje po červených připínáčcích na své nástěnce. Věděl, že kdyby na mapě chybil jen o pět milimetrů, mohl by skutečný cíl minout o osmdesát kilometrů.

Jak se dalo čekat, čáry se protnuly v Umbrii, úrodném regionu známém spíše svými zemědělskými výnosy než jako turistická atrakce. Dial si nastavil bifokální brýle a soustředil se na průsečík, aby přesně našel místo, kde se dvě úsečky protínaly.

„Orvieto,“ zašeptal. Znělo mu to jaksi povědomě. Něco se tam nedávno muselo stát.

Dial nahlédl do pošty na svém laptopu. V několika zprávách našel zmínku o nedávné explozi autobusu poblíž Orvieta a pokračujícím pátrání po doktoru Charlesi Boydovi.

Dial popadl mobil a zavolal na místní úřad NCB, odkud ho spojili s Toulonem. Ten se po třetím zazvonění ohlásil: „Nicku, příteli, kdepak jsi dnes?“

„V Bostonu, ale to se brzo změní.“

„Jo? Rozhodl ses dát výpověď a přenechat mi velení? To je od tebe hrozně milé, že –“

„Boyd,“ přerušil ho Dial. „Doktor Charles Boyd. Co mi o něm můžeš říct?“

„Zrovna teď je velmi populární. Pátrá po něm celá Evropa. Proč se ptáš?“

„Mám pocit, že může souviset s mým případem. Můžeš mi něco poslat?“

„Cokoli chceš… Ale jsem z toho trochu jelen. Jak může Boyd –“

„Je to jen takové tušení. Můžeš mi ty informace neprodleně poslat? Potřebuju je mít, ještě než odletím.“

„Než odletíš? Ale v Bostonu jsi přece neskončil. Mám pro tebe ty informace, které jsi chtěl o tom faxu.“

Sakra, zaklel v duchu Dial. Na ten fax úplně zapomněl.

Osoba, která ho Interpolu poslala, věděla o smrti Orlanda Popeho dřív, než se stala. Kdyby ji Dial v Bostonu vypátral, mohl by případ konečně rozlousknout. „Fajn, dej mi to, rychle. Potřebuju chytit to letadlo.“

„Ale Nicku, nemyslíš –“

„No tak, Henri! Neslyšíš tón mýho hlasu? Na tvý kecy nemám náladu, dnes opravdu ne. Prostě mi pošli, co potřebuju. Ne až později, ne až po kuřácký pauze, ale hned! Rozumíš? Hned sakra teď!“

Toulon se usmál. Moc rád svého šéfa doháněl k zlosti, zvlášť když Dial do funkce povýšil místo něj. „Nicku, uklidni se. Koukni do doručené pošty. Ta informace by tam měla být.“

Nick Dial věděl, že varovný fax je důležitý. Věděl, že kdyby vystopoval odesílatele, vedlo by od něj přímé spojení ke zločinu – možná by identifikoval vraha nebo některého z jeho kompliců. Ale v tomto případě se rozhodl, že má důležitější věci na práci. Proto zavolal Changovi na místní NCB a řekl mu, ať se na věc podívá.

„A nezvorej to,“ řekl mu, zatímco pospíchal halou na letišti Logan. „A jakmile tu informaci budeš mít, chci, abys zůstal sedět na zadku. Po žádné další stopě se nepouštěj. Nikomu nevolej. Nech si to pro sebe a čekej. Rozumíš? Za pár hodin ti zavolám z letadla.“

„Není problém. Půjdu domů a počkám na váš telefonát… Ještě něco, pane?“

„Jo. Zjisti mi co nejvíce o Pekingu. Až spolu budeme příště mluvit, budu chtít nejnovější informace.“

„Ano, pane.“

Dial pohlédl na jeden z monitorů se zobrazenými odlety a snažil se vyčíst, kde je jeho terminál. „Byls někdy v Číně?“

„Ne, pane.“

„A co tví rodiče? Odkud jsou?“

„Z Noanku.“

Dial se ušklíbl. „Z Noanku? O tom jsem nikdy neslyšel. Je to blízko Pekingu?“

„Ani ne, pane. Je to v Connecticutu.“

Dial si připadl jako idiot, a tak raději změnil téma. „Sežeň mi ty informace, Changu. Před přistáním ti zavolám.“

„Pane? Jen se chci zeptat, jak dlouho do Číny poletíte?“

„Do Číny? Já neletím do Číny. Letím do Itálie.“

„Počkejte,“ řekl zmateně Chang. „Myslel jsem, že vyšetřujete dnešní vraždu.“

„Vůbec ne. Letím do Itálie, abych zabránil té další.“

Dante Pelati vešel do otcovy kanceláře a uviděl ho, jak sedí za stolem a v rukou něžně drží rodinnou fotografii. Jeho otec byl uzavřený člověk, měl rád soukromí a od většiny lidí si udržoval odstup. Největší výjimkou byl Danteho starší bratr Roberto, Benitův prvorozený syn, což z něj v jeho světě činilo korunního prince. Mezi těmi dvěma existovalo pouto, o kterém si Dante mohl nechat jen zdát. Alespoň v době, kdy byl Roberto naživu.

„Dostal jsi můj vzkaz?“ zeptal se Benito. Oči měl podlité krví a na tvářích se mu leskly šmouhy od slz. Takhle ho Dante ještě nikdy neviděl. Nicméně si ten pohled vychutnával.

„Přišel jsem hned,“ zašeptal. „Co pro tebe můžu udělat?

Benito položil fotografii na stůl a otočil se tváří k Dantovi. Uvědomoval si, že klíčem ke všemu je teď on. Ke všemu, co rodina Pelatiových po staletí skrývala. A to ho přinutilo udělat něco, z čeho byl nesvůj. Chystal se na osobní poradu se svým druhým synem. „Vím, že jsem se k tobě vždycky nechoval… jak by se otec chovat měl… teď si to uvědomuji a… je to jedna z věcí, kterých za svůj život lituji nejvíc.“

Dante na něj ohromeně hleděl. Na tato slova čekal celý život, vždycky si říkal, co by se muselo stát, aby si tyto sentimentální věty vyslechl z otcových úst. A teď to věděl.

„Mohl bych tu sedět a vymlouvat se… ale to by bylo špatně… Zasloužíš si víc než to… Zasloužíš si pravdu.“

Benito se svezl do křesla a chvíli lapal po dechu. Tuto promluvu měl už jednou předtím, tehdy před lety, kdy Roberto dospěl do toho správného věku. Avšak dnešní konverzace měla být jiná. Benito už se nechystal mluvit o tajemstvích ukrytých v Orvietu a o tom, jak s nimi hodlá naložit. Místo toho chtěl synovi objasnit plán, který už běžel. Plán, který se chýlil ke svému završení.

„Otče,“ zeptal se Dante. „Pravdu o čem?“

„Pravdu o naší rodině.“

65

U kruhového stolu stál štos novin omotaný zářivě žlutým motouzem. Payne ty zprávy viděl už před několika dny a nyní si chtěl přečíst nejnovější informace o Orvietu, Chvíli štosem listoval, až našel noviny psané anglicky. Vzal si je nahoru a našel si klidný koutek, kde se mohl dívat, jestli nejde ochranka, a číst si o nejnebezpečnějším muži v Evropě.

Každý článek líčil doktora Boyda jako chladnokrevného zabijáka, který je ochoten udělat cokoli, jen aby dosáhl toho, co chce. Noviny však už neuváděly žádné teorie, co by to mohlo být. Z jejich pohledu to byl nebezpečný uprchlík, který za sebou zanechával krvavé stopy a mrtvoly, kamkoli se hnul. O katakombách či helikoptéře, která se ho zřejmě pokusila zabít, nepadlo ani slovo. Ani o tom, že třicet let učil na univerzitě v Doveru, a o všech oceněních, které tam získal. Proč? Protože takové informace by narušily celkový obraz a učinily by z něj člověka. A jak každý ví, člověk se neprodává. Prodává se násilí. O tom chtějí lidé číst. Tohle noviny prodávají.

V tomto názoru utvrdil Payna článek, který byl hned vedle zprávy o Boydovi. Titulek hlásal „Krucifixový vrah“ a hned pod ním se vyjímal detailní záběr muže, který byl zavražděn v Dánsku. Normálně by Payne článek ze zásady ignoroval. Právě proto, že bombastický titulek a fotografie odváděly pozornost od všech ostatních článků v novinách, které byly důležitější než smrt jednoho člověka, jakkoli brutální a násilná. Ale slovo krucifixový čímsi upoutalo Payneovu pozornost. Rychle článek prolétl a dozvěděl se o tom, co se stalo v Høru, a taky vše o událostech v Libyi. Článek končil poznámkou redaktora odkazující na senzační zprávu ve sportovní rubrice se slovy: „Třetí obětí je Pope.“

„Krucinál,“ zamumlal Payne. Ještě než stránku otočil, už věděl, kdo zemřel.

Orlando Pope patřil mezi nejznámější sportovce, po boku Tigera Woodse a Shaquilla O’Neala. Pokud zemřel, bylo jisté, že jeho příběh zastíní všechny ostatní titulky ve světě a doktor Boyd se náhle octne na pokraji zájmu. Payne nalistoval sportovní rubriku, ale našel pouze krátký odstavec o tom, že Pope byl ukřižován ve Fenway Parku a že kvůli pozdní hodině nelze nic dalšího potvrdit. Žádné fotografie, citace nebo reakce spoluhráčů z týmu. Největší sportovní trhák desetiletí a on se o tom nic nedozvěděl.

Frustrovaný popadl noviny a šel tu zprávu sdělit Jonesovi. Ale než to stačil udělat, Jones a Maria se dali do řeči s Boydem, jenž právě procházel novodobý text, který detailně pojednával o historii Hofburgu a královských rodinách, které ji utvářely. Boyd doufal, že zjistí, který panovník nechal postavit část budovy, kde se nacházel smějící se muž.

„Našel jste něco?“ zeptala se Maria.

Boyd ještě chvíli pokračoval ve čtení, než se k nim otočil. „Hmm? Copak to?“

Maria se usmála. Pořád ten starý známý doktor Boyd. „Našel jste něco?“

„Jen samé drobky a úlomky, má drahá. Drobky a úlomky. Kdybych tak narazil na sousto, které by mě navedlo, jsem si jistý, že pachatele bych už dokázal najít.“ Rozmáchle ukázal na okolní knihovnu. „Věřím, že odpověď se nachází někde tady.“

„Souhlasím,“ odvětila Maria. „Tady D.J. má teorii a já jsem chtěla, abyste si ji vyslechl.“

Boyd pohlédl na Mariu a pak zpět na Jonese, jako kdyby přemýšlel, jestli mluví vážně. Výraz v jejich tvářích mu řekl, že ano. „Jen do toho. Poslouchám.“

Poslouchal i Payne. Ale než Jones stačil říci první slovo, Payneovu pozornost upoutal rozruch, který zaslechl na druhé straně knihovny. Nejprve otevření dveří, pak tlumený zvuk kroků. Vícera kroků. Do objektu vstupovalo více lidí najednou. Možná to byla úklidová četa, možná skupina ozbrojených stráží, to Payne ze svého místa nepoznal. Tak či onak věděl, že mají problém.

„Ukryj je,“ řekl Jonesovi. A ten přesně věděl, co má dělat. Pracovali spolu už hodně dlouho, takže svoje taktiky navzájem znali.

Payne zpoza opasku vytáhl luger a potichu vyrazil přes druhé podlaží, mezi sloupy a sochami. Police za ním lemovaly tisíce knih a chránily ho před útokem zezadu, balkon před ním zase obepínalo masivní dřevěné zábradlí. Nacházel se ve vyvýšené pozici, nejméně čtyři a půl metru nad prvním podlažím. Skrčil se pod stůl, který stál vedle zábradlí, a povysunul hlavu mezi dva vyřezávané sloupky, odkud viděl na větší část Velkého sálu.

Ve stínu hlavního vchodu stáli dva muži v oblecích. Jejich partner s něčím manipuloval za tapiserií na pravé zdi. Payne pochyboval, že by knihovna měla sejf na veřejně přístupném místě, takže zbývaly jen dvě možnosti: bezpečnostní systém nebo elektrický panel. Odpověď přišla po několika lupnutích, kdy strop explodoval v záplavě světla.

Payne muže pozorně sledoval. Přišli doprostřed místnosti a zůstali stát přes třicet metrů od něj, takže mnoho neviděl ani neslyšel.

Co chvíli se ozvalo mumlání, po něm vždy krátká, strohá odpověď, ale on ničemu z toho nerozuměl. Zčásti kvůli vzdálenosti a zčásti kvůli jazykové bariéře. Tak či onak neměl tušení, co je to za muže ani proč tam jsou.

Instinkt mu říkal, že hledají jeho skupinu. Ale pokud by to tak bylo, nestáli by uprostřed knihovny a nedělali by takový hluk. Místo toho by se kradli podél zdí, mířili zbraněmi do každého kouta a skuliny, až by zjistili, kde se ukrývají. Avšak Payne nic z toho neviděl, z čehož vyvodil, že jsou v pořádku, že muži o jejich přítomnosti nevědí, a že dokud zůstanou v klidu, budou v bezpečí.

Jeho teorie padla hned vzápětí, kdy jeden z nich zakřičel: „Boyde, nemá smysl se skrývat. Vím, že jsi tady. Pojď ven a postav se mi jako muž.“

Za ta léta bojových operací Payne viděl už mnoho zpackaných akcí, ale tohle bylo poprvé, co někdo vyzval jednoho z jeho lidí, aby ukázal tvář. Výzva typu „Polez ven, ať jsi kdekoli“ v mnoha vojenských situacích nezazní. Ale bizarnost toho všeho ještě vzrostla poté, co se doktor Boyd opravdu vynořil zpoza regálů. Se vzdorovitým výrazem ve tváři, který říkal, že se chystá udělat něco hloupého, jako třeba vyzvat toho muže na souboj, vykřikl přes Velký sál: „Pojď si to se mnou rozdat, ty sráči!“

Nechybělo mnoho a Payne se na místě podělal. V životě viděl už mnoho věcí zvoraných kvůli přemíře hlouposti, ale nechápal, proč by měl vycvičený agent CIA, někdo, kdo by měl být prakticky génius, dobrovolně vyzradit svou pozici a ohrozit vše, k čemu svým snažením směřovali. Ten idiot! Co si to o sobě sakra myslí? Zaklel v duchu.

Boyd stál šest metrů od něj a vůbec netušil, že se skrývá pod jedním ze stolů. Payne měl na vteřinku pokušení umlčet ho, aby zbytek svých lidí ochránil. Stačilo by pár kulek do kolena a Boyd by se překotil přes zábradlí jako Damienova máma poté, co do ní narazil tříkolkou ve filmu Přichází Satan. Ale vzápětí od toho nápadu upustil, poněvadž k Boydovi se zezadu přikradla Maria. Payneův celý svět se tak rázem octl vzhůru nohama. Něco se dělo, ale on nevěděl co. Bylo tam snad více stráží, než viděl? Boyd a Maria se vzdávali? Nebo byli s Jonesem napáleni?

Odpověď přišla ve chvíli, kdy pohlédl dolů. Spatřil usmívající se tvář Petra Ulstera, jehož rudé tváře pod lustry Velkého sálu jen svítily. Ulster k němu vzhlédl a řekl: „Jonathone, příteli! Támhle jste. Doufal jsem, že vám to nebude vadit, ale říkal jsem si, že by se nám hodily nějaké posily.“

Všichni se sešli dole, kde proběhlo formální představování, a ukázalo se, že Boyd se shledal se starým známým kolegou. Doktor Hermann Wanke měl na sobě košili a vázanku a na nohou pantofle, údajně proto, aby při chůzi po Hofburgu působil menší hluk, ale Payne podle třpytu v jeho očích poznal, že to dělá pro své vlastní pobavení. Většina lidí ho pokládala za předního světového experta na rakouskou historii, a tak si Wanke říkal, že na trochu výstřednosti má svaté právo. Payneovi bylo úplně jedno, co má na sobě, jen pokud mohl přispět ke zdaru jejich mise. Zeptal se ho, odkud se zná s Boydem, a on se smíchem rozvedl pětiminutový monolog o starých dobrých časech v Oxfordu, kde spolu, alespoň podle něj, i přes odlišné původy skvěle vycházeli.

Druhým mužem byl Max Hochwälder, Wankeho uhlazený asistent. Věkem se blížil spíše Boydovi než Payneovi, ale to šlo těžko říct, poněvadž se zdráhal mluvit a jeho krátké blond vlasy spolehlivě skrývaly jakékoli náznaky šedin. Plaše si s Paynem potřásl rukou a pak se stáhl do anonymity, lépe řečeno zanikl v místnosti plné silných osobností.

Po několika minutách nezávazného hovoru Payne usoudil, že je načase přejít k věci. Začal s otázkou, která se nabízela nejvíc. Co dělá Wanke v Hofburgu?

„Výzkum, Herr Payne, výzkum.“ Jeho angličtina byla dokonalá, přízvuk nepatrný nebo spíše žádný, ale své věty čistě pro osobní potěchu občas prokládal německými výrazy. „Právě jsem se chystal, že si prohlédnu jednu z královských sbírek, a koho to nevidím, své staré kamarády Petra a Franze. Viděl jsem, že mají něco nedobrého za lubem, a tak jsem si řekl, že si z nich trochu vystřelím.“ Aby předvedl, jak to myslel, vyštěkl několik německých slov, která by se spíše hodila do zajateckého tábora než do prostředí knihovny. „Když vymrštili ruce do vzduchu, bylo mi jasné, že dělají na něčem skandálním. Na něčem, do čeho bych měl být zapojený také.“

Ulster si zamnul rozpačitě tvář. Payne z té reakce vyvodil, že Wankeho do týmu přibrat nechtěl a že k tomu dopomohla náhoda.

„Pak už to bylo snadné,“ řekl Wanke. „Poslal jsem Franze ven, aby zabavil ochranku, a Petr mě zasvětil do podstaty věci. Jakmile jsem zaslechl Kristovo jméno, už jsem věděl, že musím pomoct. Ať už mě Petr bude chtít nebo ne.“

„Doufám, že to nevadí,“ omlouval se Ulster. „Vím, že jsem měl zalhat a Hermanna z toho vynechat, ale když jsem uvážil jeho vzdělání, řekl jsem si, že by mohl pomoct. Alespoň doufám. Strašně nerad bych si myslel, že jsem to celé zpackal.“

Boyd pohlédl na Payna a pokrčil výmluvně rameny, jako by říkal: Co teď budete dělat? Nemohli se do Ulstera pustit nebo ho z knihovny vyhnat. Neudělal nic horšího než to, že přizval k výzkumu jednoho z Boydových starých přátel, muže, který o rakouské historii věděl víc než oni všichni dohromady. Pokud to Ulster musel někomu vyzvonit, tohle rozhodně nebyla špatná volba. Naštěstí se ukázalo, že ani nevyzradil všechno, jak se báli – uvedl jen několik základních informací o smějícím se muži a o katakombách pomlčel. A tak Boyd seznámil Wankeho s dalšími potřebnými fakty a ten se rázem proměnil z potrhlého excentrika v historika světového formátu.

„Kde začít, kde začít?“ mumlal si pro sebe. Pak bez dalších slov rychle zamířil do nitra knihovny, zatímco Boyd, Ulster, Maria a jeho zamlklý asistent ho následovali. Payne drapl Jonese za rameno, než se k nim stačil připojit, a řekl mu, že s ním musí něco probrat.

„Co se děje?“ zeptal se Jones.

„Před chvílí se mě zmocnil pocit, že se příliš zaobíráme Boydem a že větší obraz nám pořád uniká. Myslím něco většího než katakomby.“

„Většího než katakomby? Jsme krůček od objevení důkazu, že Kristus nebyl ukřižován. To mi připadá docela důležitý. Tobě ne?“

„Jo, já vím, ale… Jen mám pocit, že se tu děje ještě něco jinýho.“

Jones se mu pozorně zahleděl do tváře. „Ale ne! Neříkej mi, že se zase ozval tvůj instinkt.“

„Abych pravdu řekl, instinkt se téměř změnil v jistotu, když jsem si přečetl tohle.“ Payne mu podal noviny. „Tohle by musela být příliš velká náhoda, aby to nesouviselo s naším případem.“

„A jak?“

„Faktem je, že my se tu zabýváme ukřižováním a zatím ve světě ukřižovávají lidi. Nejdřív to byl nějakej kněz z Vatikánu. Pak princ z Nepálu. A minulou noc to bylo něco většího. Dostali Orlanda Popeho.“

„Svatýho pálkaře?“

Payne přikývl. „Našli ho ve Fenway.“

„To snad ne!“ Jones se zarazil a chvíli přemýšlel. „A ty myslíš, že to nějak souvisí s námi?“

„Hádej, kdy ta ukřižování začala. V pondělí. V tentýž den, kdy Boyd objevil katakomby. V tentýž den, kdy explodoval ten autobus. V tentýž den, kdy jsme byli zapojeni do hry my… Mysli si, že jsem paranoik, ale tohle prostě nemůže bejt náhoda.“

„Ale kdeže,“ oponoval Jones. „Sakra, to přece nemusí být nic než –“

„Co? Shoda okolností? Kdys naposledy četl článek o ukřižování? Hezky dávno, že? A kdy byl naposledy zavražděnej vatikánskej kněz? Napadá tě jeden jedinej příklad za posledních dvacet let?“

Payne čekal na odpověď, o níž věděl, že nepřijde.

„Říkám ti, D.J.ji, tohle s tím musí souviset. Zatím nevím proč nebo jak, ale zabředli jsme do něčeho většího, než je kauza doktor Boyd. A můj instinkt mi říká, že když to brzy nevyřešíme, bude to pro všechny daleko horší.“

66

Tank Harper se svým týmem dorazil do Daxingu dříve, než tělo dopadlo na zem. Pilot letěl nízko a kroužil, takže s radarem by neměly být problémy. Určitě ne s radarem v rukou Číňanů. Harper věděl, že než vzlétnou s pátracími letadly, celá přistávací plocha už bude pokrytá dobytkem a jeho letadlo bude schované v husté vegetaci.

Ale právě proto si ho Manzak na tu práci vybral. Věděl, že Harper se chytit nenechá.

Manzak ovšem nevěděl, že Harper ty jeho kecy na samém začátku prohlédl. Harper znal své řemeslo a věděl, že nejtěžší na celé věci nebude operace jako taková, ale spíše vyzvednutí odměny. Tento úkol obnášel nejvíc nebezpečí a taky nejvíc legrace – zvlášť když pracoval pro nového zaměstnavatele. Pro někoho, o kom neměl žádné informace. Pro někoho, komu nemohl důvěřovat. Pro někoho jako Richard Manzak.

Manzak Harperovi v týdnu zavolal a řekl mu, že peníze se budou rozdělovat v sobotu v jedné vile v Římě. Stačilo jen, aby se Harper včas dostavil pro výplatu. Harper se při těch slovech usmál a položil mu přímou otázku: „A vy se tam s námi setkáte osobně?“ Manzak ho ujistil, že ano, a dal mu své slovo džentlmena.

Harper samozřejmě věděl, že Manzakovo slovo nestojí za zlámanou grešli. Nejen že mu řekl falešné jméno – to skutečné znělo Roberto Pelati – ale z nějakého důvodu se rozhodl vydávat za pohřešovaného agenta CIA. Proč by to někdo dělal? Proč by si vybíral jméno, ke kterému se pojila historie?

Na to Harper nemohl zaboha přijít. Přesto si z Pelatiho úskoků vyvodil vše, co potřeboval vědět: ten muž neměl v úmyslu mu zaplatit. A co hůře, jelikož Pelati se chtěl s Harperem a jeho týmem po příjezdu do Itálie sejít, Harper věděl, že ve vile se stane něco velkého. Něco krvavého. Něco násilného.

A pravda byla taková, že mu to nevadilo.

Harper si původně dělal zálusk na milion dolarů, ale nyní se rozhodl získat něčí skalp.

Harperův kříž přistál na hlavním nádvoří Zakázaného města, kde ho okamžitě obklopil tým ozbrojených maskovaných vojáků. Členové místního NCB stáli poblíž, protože Dial jim zavolal a pověřil je, aby zajistili tolik důkazů, kolik je v lidských silách. To ovšem v Číně znamenalo něco jiného než v Americe.

Čínský dekontaminační tým nejprve otestoval kříž, zda neobsahuje nebezpečné materiály, a pak podal zprávu vysílačkou na ústředí. Po několika minutách přišlo povolení, aby vojenští zdravotníci provedli prohlídku oběti. Lékaři konstatovali, že Paul Adams má slušnou šanci přežít, ale jen když bude urychleně převezen do nemocnice na operaci. Velitel na místě činu jim poděkoval za snahu a řekl, že se pokusí získat povolení. Lékaři jen pokývali hlavami a vrátili se bez jediné stížnosti k Adamsovi. Věděli, že tak to v jejich zemi chodí, a že kdyby protestovali, jen by sebe a své rodiny dostali do potíží.

O hodinu později k nim z nejvyšších míst dorazila zpráva: lékařská evakuace se zamítá.

Adams měl z nějakého důvodu zákaz opustit Zakázané město. I když to znamenalo jeho smrt.

Payne a Jones dostihli ostatní v části knihovny, kde se nacházely tisíce kopií jedné a téže knihy. Alespoň takový měl Payne dojem. Každý výtisk byl vázaný v červeno-modro-zlaté marokénové kůži a opatřený erbem, který patřil princi Evženovi, příslušníku jedné z elitních evropských rodin v období středověku.

Evžen se sice narodil v Paříži, ale velké úctě se těšil v Rakousku, kde ve službách Svaté říše římské bojoval proti Turkům. Později v očích Rakušanů ještě stoupl, neboť daroval svou soukromou knihovnu – deseti tisíce knih včetně několika nejvzácnějších rukopisů, které mohla Francie a Itálie nabídnout – Hofburgu, kde se z nich mohli těšit obyvatelé Vídně. A jeho knihy se i po staletích stále těšily velkému zájmu.

Doktor Boyd seděl po boku doktora Wankeho a probíral se několika knihami, které ležely před ním. Sotva spatřil Jonese, zavolal ho ke stolu.

„Maria mi sdělila vaši teorii o Longinovi,“ řekl mu, „a já vám tleskám. Skupina, která měla ke Kristovi během jeho umučení nejlepší přístup, museli být setníci, což může činit některého z nich legitimním kandidátem na místo spiklence… Bohužel, jak jistě víte, mnozí učenci jsou přesvědčeni, že Longinus nikdy neexistoval, že to byl pouze výplod něčí přebujelé fantazie.“

„Možná už dlouho nebudou,“ prohlásil Wanke. „Myslím, že jsem něco našel.“

Boyd se k němu otočil: „Co myslíš tím něco?“

„Chcete informace o té soše, ne? No tak jsem ho našel.“

Wanke mu podržel před očima jednu z Evženových knih, kde se vyjímala černobílá skica smějícího se muže, kterou namaloval místní umělec roku 1732. Vedle se nacházel detailní popis sochy v italštině a němčině, jehož autorem byl příslušník Evženova štábu. Obsahoval informace staré téměř dva tisíce let.

„Podle tohoto textu přišel v těch dávných dobách do Vindobony nějaký velmi významný muž, člověk beze jména, který měl stráž složenou z několika setníků, jako kdyby byl z královské rodiny. V tichosti mu byl přidělen pozemek na okraji města nedaleko mramorového lomu. Zaplatil měšťanům, aby mu postavili dům, který chránily mohutné zdi a meče jeho stráží. Bydlel tam dalších třicet let, než podlehl nemoci.“

Wanke pokračoval: „Ten bezejmenný muž dělal vše proto, aby ho do komunity přijali – dával práci rolníkům, učil děti náboženství a věnoval svůj čas a cennosti každému, kdo si to podle něj zasloužil. Místní si ho oblíbili a chovali ho v takové úctě, že mu dokonce přezdívali svatý z Vindobony.“

Boyd se zeptal: „A ty víš, kdo to byl?“

Wanke přikývl a odložil knihu stranou. „Vím. Avšak mýty, které jsem slyšel, se možná nebudou shodovat s fakty, která hledáte. Z historie víme, že svatý z Vindobony byl jeden z prvních stoupenců Krista. Byl to horlivý hlasatel křesťanství.“

„Křesťanství?“ zeptali se všichni užasle.

Wanke se usmál. „Varoval jsem vás, že se to možná nebude shodovat.“

Rozpoutala se živá debata o nejnovějších informacích, než Boyd opět obrátil pozornost k Wankemu. Řekl mu: „Pověz nám o té soše. Kdo ji vytesal?“

„Dobrá otázka, Charlesi. Právě jsem se k ní dostával.“ Wanke zalistoval v Evženově knize dále dopředu. „Několik let po příchodu svatého zavítala do Vindobony skupina římských umělců, které vyslal císař Caligula, aby na počest toho muže zhotovili sérii mramorových soch.“

„Řekls Caligula? To je ale úžasné! Máme datum! Sochaři přišli v rozmezí čtyř let po Tiberiově smrti, někdy v letech 37 až 41 našeho letopočtu.“

Gaius Caesar, známější jako Caligula, vládl čtyři roky, od smrti svého prastrýce Tiberia, který zemřel roku 37. Aby si jako nový císař získal přízeň římských občanů, brzy po nástupu na trůn veřejně uctil Tiberiův odkaz – nechal dokonce zhotovit několik uměleckých děl. Ale zároveň s tím anuloval Tiberiovu poslední vůli a zničil většinu jeho osobních dokumentů, aby ochránil pověst své rodiny. Musel tak učinit s ohledem na to, že Tiberius se v posledních letech svého života projevoval jako šílenec.

Ironií osudu to byl právě Caligula, kdo poškodil jméno rodiny víc než Tiberius. Caligulovo čtyřleté panování bylo poskvrněno historkami o šílenství a sexuální zvrhlosti, které šokují dodnes. Například udržoval a ještě stavěl na odiv incestní vztahy se svými sestrami, pro zábavu u večeře mučil a zabíjel vězně, pronášel politické projevy oblečený v rybářské síti, sváděl manželky důstojníků a politiků před očima jejich zdrcených choťů a ze svého oblíbeného koně učinil římského senátora.

Wanke pokračoval ve svém resumé: „Na základě Tiberiovy poslední vůle nechal císař Caligula zhotovit z místního mramoru několik soch. Tvář každé z nich měla odrážet radostný triumf, jako kdyby se ten muž smál světu, že zná nějaké prapodivné tajemství. Po dokončení měla jedna z nich zdobit domov toho svatého, situovaný vysoko v bílé pahorkatině nad Vindobonou. Ty ostatní měly být rovnoměrně rozmístěny v zemích sněhu a slunce.“

Marii při těch slovech spadla čelist. Slova „sníh a slunce“ se objevily i v orvietském svitku.

„Po čase už svatého nebavilo dívat se na svou vlastní tvář. S poukazem na pokoru nechal sochu odstranit a nařídil, aby byla zničena. Ale jeho setníci neměli to srdce zničit něco tak jedinečného. Místo toho sochu přemístili na protější okraj města, kde tak vznikla svatyně, kam měšťané docházeli, aby uctívali dobrotu a laskavost svého svatého. A socha tam zůstala po několik staletí, než započala výstavba Hofburgu. Tehdy ji opět převezli přes město a umístili na čestné místo na vnějším okraji paláce.“

V knihovně zavládlo ticho. Všichni přemýšleli nad tím, co se právě dozvěděli.

Nakonec promluvil Boyd: „A nemáš ještě něco? Třeba jak se ten muž jmenoval nebo jaké činy vykonal?“

„Ne, nic takového. Později se proslechlo, že setníci pohřbili jeho tajemství v půdě bílých kopců, ale to je nejspíš jen odkaz na umístění hrobu.“

„Ano, nejspíš to tak bude.“

Wanke na Boyda chvíli hleděl, než znovu promluvil: „Charlesi, odpusť mi mou smělost, ale co přesně hledáš? Musí to být něco mimořádně důležitého, jinak bys neukazoval svou tvář na veřejnosti.“

Boyd jeho pohled opětoval, ale odmítl cokoli říct. Zčásti proto, aby Wankeho chránil, a zčásti z hamižnosti. Byl to pro něj jeho objev a z představy, že by ho někdo mohl připravit o slávu, zejména v tak pozdní fázi bádání, se mu dělalo mdlo. „Hermanne, věříš mi?“

„Ať věřím nebo nevěřím, nemám ve zvyku podporovat uprchlíky.“

„Tak mi věř, když ti řeknu tohle: Ve skutečnosti nechceš vědět, co hledáme. Během minulého týdne zahynuly desítky lidí, nevinných lidí, a všichni kvůli tomuhle tajemství.“ Boyd pomyslel na všechny ty oběti a vybavilo se mu, jak křičeli v bolestech. Nechtěl, aby totéž potkalo jednoho z jeho přátel. „Hermanne, prokaž si laskavost a zapomeň na to, žes mě dnes viděl. Jakmile se to uklidní, slibuju ti, že se s tebou spojím a vše vysvětlím. Ale do té doby tě prosím, aby sis naše setkání nechal pro sebe. Závisí na tom tvé osobní blaho.“

67

V Hofburgu zůstali ještě několik hodin, než strach přerostl únosnou mez a při představě ozbrojených stráží vpadávajících do knihovny se konečně odhodlali odejít.

Navíc si většina z nich už potřebovala zatelefonovat. Petr Ulster musel volat do Küsendorfu, aby zjistil škody způsobené požárem. Jones se chtěl spojit s Pentagonem, aby získal podrobné informace o ukřižování Orlanda Popeho a další případné souvislosti. A Payne slíbil Frankiemu, že mu sdělí číslo faxu, na který mu může poslat svoje informace. Jediní, kdo nepotřebovali volat, byli Boyd a Maria, které tak zaujal deník vypůjčený ze sbírky prince Evžena, že spokojeně seděli v zadním prostoru Ulsterovy dodávky a bavili se o něm.

Skupina si pak sedla do internetové kavárny v centru Vídně, přímo uprostřed Ringstrasse, čtyři kilometry dlouhého bulváru lemovaného monumenty, parky, školami a světoznámou Státní operou. Na severovýchodě mohli vidět špičku katedrály svatého Štěpána, jejíž 137 metrů vysoká věž trčela z budovy jako nějaký gotický stalagmit. Kavárna byla prostorná a rušná, plná turistů, kteří si pochutnávali na jídle a kávě a prohlíželi si elektronickou poštu.

Payne zavolal Frankiemu do jeho kanceláře a řekl mu, aby mu poslal fax se všemi informacemi, které získal. Faxové číslo kavárny mu říci nechtěl, čistě pro případ, že by Frankieho telefon odposlouchávali, ale vymysleli způsob, jak to obejít. Jediný problém spočíval v tom, že Payne musel počkat, až Frankie popojede o kus dále ulicí a dostane se k čisté lince.

Jones mezitím kontaktoval Raskina v Pentagonu a dozvěděl se, že čtvrté ukřižování právě proběhlo v Pekingu a že o případu referují média po celém světě. Poradil Payneovi, aby našel televizi, kde poběží přenos CNN, a mezitím poskytl Jonesovi podrobné informace o třech předchozích vraždách. Televizní zpravodajství bylo šokující. Muž přibitý na kříž plachtil vzduchem a z ran v rukou, nohou a boku mu na zpomalených záběrech vytékala krev. Do toho hlasatel drmolil o nedávném nárůstu tragédií a následovalo interview s „expertem“, který tvrdil, že nemá ponětí, proč k těmto vraždám došlo.

Payne se na to několik minut ohromeně díval, až náhle ucítil ruku na rameni – žádné nebezpečí, jen lehké poklepání. Otočil se a spatřil bledého Ulstera s uslzenými tvářemi. Právě domluvil s Küsendorfem a zprávy jím očividně otřásly. Payne mu pomohl na jednu ze židlí a sedl si vedle něj. Nenaléhal a čekal, až začne vyprávět sám. Utěšoval už mnoho truchlících vojáků, aby věděl, jaký přístup zaujmout.

Uběhlo několik minut, než se Ulster odhodlal promluvit o škodách vzniklých v jeho archivech. Byly vážnější, než čekal. Všechny trezory vydržely a uchránily tak před ohněm a vodou jeho nejcennější sbírky. Ale mnoho obvodových zdí vzalo při požáru za své, což vedlo k narušení statiky celé budovy. Artefakty tedy byly prozatím v pořádku, ale v případě zřícení hrozilo jejich zničení.

„Musím se vrátit zpátky,“ řekl Ulster Payneovi. „Je mi jedno, že riskuji život; prostě musím.“

Payne s ním souhlasil, přestože věděl, že Ulster si tím podepisuje rozsudek smrti. Že v Küsendorfu už na něj budou čekat vojáci, muži slintající při představě, že ho dopadnou a mučením z něj vymámí informace o Boydovi, katakombách a všem ostatním. Normálně by se nabídl, že se vrátí s ním jako osobní strážce, ale v tomto případě nemohl. V sázce bylo příliš mnoho. Payneovy služby bylo zapotřebí ve Vídni a všude tam, kam jejich kroky povedou vzápětí.

To však neznamenalo, že se Ulstera chystal opustit.

„Nemůžete dvanáct hodin počkat?“ zeptal se ho Payne.

Ulster několikrát zamrkal a pak na něj zmateně pohlédl. „Proč?“

„Dvanáct hodin. Nemůžete s návratem aspoň tak dlouho počkat?“

„Jonathone,“ řekl, „oba víme, že mě nemůžete doprovázet –“

„Máte pravdu, nemůžu jet s vámi. To ale neznamená, že nemůžu pomoct. Dejte mi dvanáct hodin a já slibuju, že dám dohromady dvanáctičlenný ozbrojený tým, který vás bude chránit. A navíc vám seženu nejlepší inženýry, jaké si lze zaplatit, aby vám pomohli zachránit váš majetek. Věřte mi, odvedou lepší práci než nějaká místní záchranářská firma.“

Ulster už se chystal Payna odmítnout, neboť si to sám dokázal představit. Chtěl mu poděkovat za nabídku a pak odmítnout s poukazem na cenu, svoji hrdost a stovku dalších důvodů, které by mohl uvést. Payne to však věděl, protože on by udělal totéž. Proto se rozhodl zareagovat rychleji a připomenout mu jejich předchozí dohodu.

„Když jsme se seznámili,“ řekl, „slíbil jsem vám, že když mi poskytnete plný přístup do archivů a své služby, postarám se, aby vám to stálo za to. Nuže, nadešel čas, abych vám vše oplatil.“ Řekl Ulsterovi, ať sleduje hodinky. „Povězte Franzovi, aby jel domů pomalu, protože za dvanáct hodin od nynějška na vás budou u švýcarské hranice čekat moji muži. Budete vědět, že jsou moji, protože budou znát naše speciální heslo.“

„Heslo?“ zeptal se Ulster se slzami v očích. „Jaké heslo?“

Payne ho vzal za ruku a potřásl jí. „To heslo zní přítel.“

Payne zavolal domů několika kolegům a ti ho ujistili, že už vědí, co dělat. Od toho okamžiku měl jistotu, že Petr Ulster i jeho archivy přežijí.

Vibrace mobilního telefonu jej přiměly, aby se duchem vrátil zpátky do Vídně. Volal mu Frankie, který chtěl znát faxové číslo kavárny. Payne se ohlásil se slovy: „Sledoval vás někdo?“

„Ne,“ ujistil ho Frankie. „Já být velmi opatrný.“

„Zapište si to.“ Dal mu číslo a pak připomněl, že po skončení ho má i s usvědčujícím papírem spálit. Dále mu nařídil, aby číslo faxu vymazal z paměti. „Kde budete k zastižení?“

„Ve své kanceláři. Já být ve své kanceláři.“

Payne zaúpěl. Kancelář byla to poslední místo, kde chtěl Frankieho mít. Proč si asi myslel, že ho nechal volat z veřejné linky? „Běžte někam jinam, ale ne do svého domu. Tam by vás mohli snadno napíchnout.“

„Můžu jít do hotelu.“

„Výborně,“ odvětil Payne. „Zaplaťte hotově a zapište se pod falešným jménem, takovým, jaké nezapomenete, jako třeba… James Bond.“

„Si!“ zvolal Frankie. Ta volba se mu očividně líbila.

Pak uvedl nejbližší hotel, na který si vzpomněl, a Payne si zapamatoval jméno. „Až skončíte, běžte tam. Váš pokoj a hotelová služba budou na mě, jasný?“

„Si,“ zopakoval Frankie.

„A v žádném případě nepoužívejte kreditku.“

„Kreditku ne. Slibuji.“

„Díky, Frankie. Brzy se ozvu.“

Třicet čtyři vteřin. To nebylo až tak zlé, zvlášť pokud by mu Frankieho fax pomohl pokročit dále. Ale Payne o tom pochyboval. Co by probůh Frankie mohl vědět a on ne?

Za několik minut přišla odpověď. Ten malý rošťák jim zachránil život.

Boyd a Maria si vzali deník prince Evžena do kavárny a posadili se před jeden z počítačů. Maria obsluhovala klávesnici a Boyd, jenž měl na nose stále ten legrační pleťový krém, jí říkal, co má psát. Zvědavý Payne chtěl vědět, co hledají, ale musel počkat u faxu, až dorazí Frankieho zpráva.

Jones za ním přišel o chvíli později, jen co skončil dvacetiminutový telefonní hovor s Randym Raskinem. Řekl: „Člověče, strašně rád volám do Pentagonu na účet volaného. Za naše daně.“

„Hovor na účet volaného z Rakouska? To muselo přijít na nejmíň tisíc babek.“

„Ale stálo to za to.“ Jones zalistoval ve svých poznámkách. „Zatím došlo ke čtyřem ukřižováním, a sice v Dánsku, Libyi, Americe a Číně. Všechny vraždy si byly stylem příliš podobné, takže nemohlo jít o plagiáty.“

„Jinak řečeno, jeden tým.“

Jones zavrtěl hlavou. „Čtyři různé týmy.“

„Čtyři? Každá vražda se přece stala v jiný den, ne?“

„To jo, ale únosy se překrývaly. Když do toho započteš ještě přesuny, časový zóny a všechno ostatní, zkrátka policajti si myslí, že týmů bylo víc. Když ne čtyři, tak nejmíň dva.“

Payne se nad tím na chvíli zamyslel. Pokoušel se přijít na to, co by kdo mohl získat ukřižováním čtyř náhodných lidí. „Je mezi těmi oběťmi nějaká spojitost?“

„Nic zřejmýho. Různý národnosti, různý zaměstnání, různý všechno – až na to, že to byli muži po třicítce. Stejně jako Kristus, když zemřel.“

„Ježíši,“ vydechl Payne.

„Jo, toho chlapa myslím. Každopádně jsem řekl Randymu, že ta ukřižování můžou nějak souviset s naším případem, a tak jsem ho nechal prověřit v záznamech všechny telefonáty agenta Manzaka, to jest Roberta Pelatiho. Je zvláštní, že v posledních šesti týdnech volal do Dánska, Číny, Thajska, Ameriky a Nepálu. Buďto si plánoval jednu velkou super dovolenou, nebo je to náš muž.“

„Náš muž v jakým smyslu?“

Jones pokrčil rameny. „To je zdá se otázka za milion dolarů.“

Otázka za milion dolarů. To byl ale hloupý vtip. Tento pojem už dávno neměl takový význam, jaký míval. Milion dolarů měl dnes snad už každý. Účastníci televizních soutěží, přiblblí hráči dotcomů, vítězové reality show, divizní fotbaloví beci. Payne vážně pochyboval, že by se Roberto Pelati do toho všeho pouštěl kvůli pouhému milionu dolarů. Možná kvůli miliardě, ale určitě ne milionu. To byly pro moderního zločince virtuální peníze, jaké se běžně točí při internetových hrách.

Ale pak tu byla otázka, kdo na světě by měl nazbyt miliardu dolarů? Bill Gates, Ted Turner a ostatní z Forbesova seznamu. Možná jeden či dva šejkové. Možná někdo z bohatších královských rodin. Jinak by to musela být hodně velká země, aby mohla rozhazovat takové peníze, aniž by chyběly jejím občanům.

Ledaže… moment!… ledaže…

Kristepane! Ledaže by to byla země bez občanů.

Země, která má ulité miliardy dolarů, o nichž nikdo neví.

Země, která by mohla přijít o vše, kdyby tento skandál někdy vyšel najevo.

No jistě, takhle to bylo. Celé to bylo o penězích. O vatikánských penězích.

Všechno, co se dělo – katakomby, ukřižování, pátrání po doktoru Boydovi – se týkalo prachů. Měla na ně zálusk Pelatiho skupina a byla odhodlaná udělat cokoli, jen aby je získala.

Takhle to muselo být. Prostě muselo.

Z úvah Payna vytrhlo pípání faxu. Neměl ponětí, co mu Frankie posílá, ale modlil se, aby to korespondovalo s jeho nejnovějším odhalením. Jinak by měl v hlavě opět zmatek, ještě než by o své teorii stačil někomu říct. Proto popadl první stránku a zběžně ji prolétl očima. Frankie ze snímků Donalda Barnese nějak vyvodil, kdo zahynul při zřícení helikoptéry, kde se tito vojáci nacházeli, a pak vystopoval jejich osobní záznamy. Celá jeho zpráva byla naťukaná na stroji, s výjimkou ručně psané poznámky na dolním okraji, kde stálo, že obrázky a grafy budou následovat.

Payne se musel zasmát. On si snad dělá legraci, ne?

Ale ne, Frankie nežertoval. Připojil snímky tváří všech čtyř obětí (pořízené před smrtí i posmrtné) a také lineární graf, aby názorně doložil, kde vojáci obdrželi výcvik a kolik měsíců před svou osudnou misí sloužili společně na jednom místě. V poznámce na okraji uvedl, že pilot byl policista z Orvieta, který se zbytkem týmu patrně neměl nic společného, protože nebyl členem Švýcarské gardy jako oni.

Švýcarská garda. Tohle byl skutečný důkaz, zřejmý fakt, který nešlo popřít. Pokud do toho byla zapletená Garda, pak musel být i Vatikán, poněvadž jediným úkolem Gardy bylo chránit papeže. Pokud ovšem za útokem nestál Benito. Co když si najal bývalé členy Gardy, aby všechnu špinavou práci odvedli za něj?

Payne řekl Jonesovi: „Znáš ten chybějící dílek skládačky? Myslím, že jsme ho právě našli.“

A pověděl mu o všem: o penězích, vraždách a své teorii o Benitovi. Věděl, že většina z toho jsou dohady, ale to bylo na jejich roli v této kauze právě krásné: zákon jim mohl být dočista ukradený. Nebyli policisté ani nehledali usvědčující důkaz. Prostě se snažili dopátrat pravdy, ať už byla jakákoli.

A modlili se, aby dostali šanci ztrestat lidi, kteří je do toho zatáhli.

A nějakým zázrakem měly být jejich modlitby do hodiny vyslyšeny.

68

Chang uslyšel telefon a podíval, se, kdo volá. Ztlumil televizní zpravodajství z Pekingu a ohlásil se. Nick Dial, volající někde z druhé strany Atlantiku, šel rovnou k věci: „Pověz mi o tom faxu.“

Chang zalistoval ve svých poznámkách. „Šel jsem na stanici, odkud fax přišel, a promluvil si s náčelníkem. A myslím, ehm, že nám dali nějaké špatné informace.“

Dial se opřel čelem o stěnu uvnitř letadla. „Co tím myslíš?“

„Ten fax z toho čísla nemohl odejít, protože tento přístroj nemůže provádět odchozí hovory. Je nastavený tak, aby mohl faxy pouze přijímat, ne je posílat. Nejspíš kvůli tomu, že si tam moc policajtů posílalo osobní faxy.“

Dial se vědoucně pousmál. Věděl, že při dnešní vysoké úrovni techniky by nebyl problém, aby někdo změnil číslo na hlavičce volajícího. Možná to byla další falešná stopa, která ho měla zmást, zatímco vrah potichu plánoval něco jiného. „Teď mi pověz o Číně.“

Chang mu sdělil nejnovější informace včetně nepotvrzené zprávy, že obětí je Paul Adams, světoznámý misionář s přezdívkou Saint Sydney.

„K čertu,“ zamumlal Dial. „Dostali Ducha.“

V skrytu v tuhle zprávu doufal. Potvrzovala, že jeho teorie o znamení kříže je pravdivá. A navíc to znamenalo, že pokud se vrazi budou držet stávajícího vzoru, dorazí do Itálie zhruba ve stejnou dobu jako on.

Jelikož Ulster a Franz odjeli zpět do Küsendorfu, měl nyní Payneův tým na výběr ze dvou možností: buď si vzít taxík, nebo ukrást auto. Nakonec se rozhodli pro možnost číslo dvě, protože se chtěli vyvarovat situace Jamieho Foxxe z filmu Collateral, kde se řidič taxíku zaplete do velmi ošklivé scény.

Bloumali ulicemi, až narazili na vůz, který splňoval jejich požadavky. Byl to ve dvou pruzích parkující terénní Mercedes G500, který vypadal jako kříženec sedanu a hummeru. Klíčky byly v autě, takže ani nemuseli startovat za použití drátků. Přesto si Jones pohrál s elektronikou, aby jejich auto nemohli sledovat přes navigační systém. Nasedli a rozjeli se uličkou podél Vermählungsbrunnenu, velké fontány znázorňující manželský svazek Marie a Josefa. Při průjezdu kolem všichni trochu znejistěli. Jaká ironie! Snažili se rozptýlit mýtus o ukřižování a museli své pikle kout přímo pod nosem Kristových pozemských rodičů.

Naproti fontáně byl Hoher Markt, kde dříve stávala veřejná šibenice, než archeologové zjistili, že se pod ní nachází původní římské osídlení Vindobona, i s kasárnami, kde možná roku 180 n. l. zemřel římský císař Marcus Aurelius. Historikové se už dlouho přou o to, zda Vindobonu navštívil nebo ne. Jedni tvrdí, že sem přišel, aby rozšířil severovýchodní hranici římského území, druzí zastávají názor, že zemřel v Sirmiu, o 800 kilometrů dále na území dnešního Srbska. Je zbytečné dodávat, že tento rozpor zavdal podnět k mnoha spekulacím. A také kontroverzím. Boyd vyslovil teorii, že rozdílnost těchto tvrzení může být dílem mise, na kterou se před svou smrtí vypravil. Co když byl Aurelius, jenž víc než který jiný císař proslul jako pronásledovatel křesťanů, ve Vindoboně proto, aby zjistil pravdu o smějícím se muži? Tím by se vysvětlovalo, proč se do římských záznamů dostaly dvě odlišné verze. Ta pravdivá a krycí příběh o rozšiřování impéria.

Payne však v prvé řadě nechápal, proč by Marcus Aurelius o smějícím se muži nevěděl. Pokud měl Řím z Tiberiova plánu profitovat, nemuselo by se jeho tajemství předávat z císaře na císaře? Jedině tak by mohla mít říše z křesťanství užitek, jelikož Tiberius zemřel do pěti let po smrti Krista.

Boyd ho poopravil se slovy, že Tiberius v posledních letech své vlády propadl šílenství. Jeho nástupce Caligula většinu Tiberiových záznamů zničil, neboť dobře věděl, že kdyby se dostaly do nesprávných rukou, byla by to velká hanba pro Řím. Proto Boyd pokládal za velmi pravděpodobné, že žádný císař po Tiberiovi o jeho komplotu nevěděl, ani o tom, zda bylo ukřižování Krista skutečně zfalšované.

Když po dálnici odjížděli z Vídně, upírali oči do mapy okolní oblasti. Boyd řekl: „Podle Evženova deníku žil svatý z Vindobony severně od města, u docela známého mramorového lomu, který vydal kámen na sochy smějícího se muže a také spoustu materiálu na stavbu původního římského osídlení.“

S těmi slovy podal Payneovi knihu. Umělcova kresba uvnitř znázorňovala, jak tato oblast mohla vypadat v prvním století našeho letopočtu. Nyní však celkem k ničemu nebyla. „Ale jak to chcete najít dnes?“

„Hermann nám řekl, že máme jet na sever, dokud kousek od dálnice neuvidíme bílou horu. Je to soukromý pozemek, který po generace vlastní pořád jedna rodina. Podle legendy to dlouho býval funkční důl, než zde před pár stoletími došlo k mohutnému závalu. Celá hora je dodnes z bezpečnostních důvodů oplocená.“

To je úžasné, pomyslel si Payne. Pořád se je někdo pokoušel zabít a teď si ještě měli hrát na Indianu Jonese na nestabilní hoře. „A až se k hoře dostaneme, co pak?“

Boyd je oba s úsměvem poplácal po ramenou. „Doufal jsem, že vy dva už dokážete přijít s něčím, jak se tam dostat. S něčím ilegálním, abych byl přesný.“

Obloha byla hrozivě potemnělá a na šedém pozadí se honily černé a purpurové cáry, předzvěst blížící se bouře. Payne vystrčil ruku z okénka a ucítil vlhkost. Odhadoval, kolik času jim zbývá, než se spustí liják. Možná třicet minut, pokud by při nich stálo štěstí.

Najít bílou horu bylo snazší, než si mysleli. Jeli na sever ani ne pět kilometrů, když spatřili její vrchol čnící v krajině jako ledovec v moři zeleného lesa. Jones sjel z dálnice na příjezdovou komunikaci, která je zavedla až k přední bráně. Objekt byl obehnaný čtyři a půl metru vysokým kovovým plotem, nad nímž se táhl ostnatý drát a řada cedulí s vícejazyčnými nápisy Pozor: padající kamení!

Jones chvíli zápolil se zámkem, zatímco Payne obcházel plot a hledal nějakou trhlinu pro případ, že by se potřebovali rychle vypařit. Bohužel, vše bylo dobře zabezpečeno. Když uvážil, že objekt je údajně opuštěný, tak někdo vynaložil hodně peněz na to, aby udržel lidi venku. I se zámkem byla potíž: jeho otevření trvalo Jonesovi dvakrát déle než normálně.

Když nasedli do terénního auta a začali kličkovat hustým bludištěm stromů, začalo kapat. Pleskání deště zesílilo poté, co vjeli na velkou paseku na úpatí hory. U vjezdu do lomu je zastavil dřevěný zátaras s dalšími výstražnými cedulemi. Payne si chvíli prohlížel terén a pak překážku odtáhl. Z toho, co zdálky vypadalo jako hora, se vyklubala pouhá její skořápka. Dělníci vykutali celý vnitřek vrcholu a vysekali ve stěně několik cest, které se cikcak vinuly v pětačtyřicetistupňových úhlech od základny k vrcholu. Zbytky křídových usazenin pokrývaly skálu jako zaschlá bílá krev. Payne se zaklonil a prohlížel si vrchol v naději, že spatří, co se skrývá v mlze a oparu tři sta metrů nad zemí, ale v dešti a soumraku nezahlédl nic.

Vklouzl do auta a začal připravovat věci. „Co tu vlastně hledáme?“

Boyd pohlédl na horu a pokrčil rameny. Záznamy v deníku prince Evžena byly dvě století staré, takže nikdo nemohl říct, co tam nahoře je. Možná zbytky domu. Nebo možná hrob smějícího se muže. Nejhorší na tom bylo, že se chystali riskovat životy lezením na kluzkou a zrádnou horu, kde nemuseli vůbec nic najít.

Jones se chvíli přehraboval v kufru a naštěstí pro ně objevil výkonnou svítilnu, montpáku a několik metrů lana, které si omotal kolem ramen a pasu se slovy: „Nikdy nevíte.“

Payne mlčky přikývl. Věděl, že při misi za špatného počasí je třeba vždycky počítat s nepředvídatelnými faktory. Zvláště s tak nezkušeným týmem. Zdravý rozum mu říkal, že by výstup měli odložit na druhý den, ale zároveň věděl, že je jen otázka času, než je někdo spatří. Proto řekl: „Tak fajn, dámy, krátí se nám čas. Musíme zdolat tuhle horu.“

Kdyby věděl, že dva z nich nepolezou zpátky, byl by si ty řečičky odpustil.

69

Nebýt špatného počasí, Payne by tu léčku odhalil mnohem dřív. Cesty vytesané do úbočí hory pokrývala vrstva bílého prachu, který připomínal hrubý mastek a který se tam usazoval od doby, co se přestalo těžit. Jak se plahočili směrem vzhůru, stopy za nimi chvíli vypadaly jako otisky na tropické pláži, než je zahladí příboj. V jedné chvíli byly tam a v příští pryč, spláchnuté lijákem.

Kapky, které dopadaly na cestu, se jim rozstřikovaly na nohy a boty, takže od kolen dolů vypadali jako přízraky. Na zrádném terénu si museli uvázat kolem pasů lano pro případ, že by někdo začal ujíždět dolů. Ale i kdyby se to stalo, nemohl sklouznout níže než o třicet metrů, protože v bodech, kde se cesta zalamovala do opačného směru, byla vždy masivní kamenná překážka sloužící jako záchytné zábradlí. Na druhé straně, kdyby někdo ujel z cesty do strany, pád by byl mnohem ošklivější.

Payne to všechno věděl a vedl výstup v naději, že jeho tělesná váha by v takovém případě posloužila jako kotva. Za ním šli Boyd, Maria a Jones, který tvořil zadní voj. Byli asi v půli cesty na vrchol, když Payne zpozoroval první náznaky potíží. V dálce se zablesklo a obloha se rozzářila na tak dlouho, že na vrcholu hory postřehl nějaký pohyb. Ale poněvadž ve vidění mu kromě dešťové clony bránila ještě tenká vrstva mlhy, zavrhl to jako optický klam.

„Nemůžeme v dalším ohbí zastavit?“ překřičel Boyd bouři.

Vylekaný Payne houkl v odpověď: „Proč? Co se děje?“

„Nic,“ řekl zadýchaný Boyd. „Chci se rozhlédnout kolem.“

Payne měl dojem, že Boyd si ze všeho nejvíc potřebuje odpočinout, a rozhodl se učinit zastávku, přestože už se nacházeli jen dva úseky pod vrcholem. Když se lidé unaví, často se stávají nehody. A on sám byl unavený taky. Prověřil pevnost kamenného zábradlí, načež se o něj opřel zády. Boyd a Maria se od něj mezitím odvrátili, opřeli se rukama a hruděmi o kamennou obrubu a v předklonu shlíželi do krajiny, zda nezahlédnou ruiny. Jones počkal, až se pohrouží do pátrání, a pak promluvil k Payneovi.

„Mně se to nelíbí,“ zašeptal. „Tyhle pozemky jsou dobře udržované a ten prach se zdá být čerstvý. Někdo tam nahoře nedávno kopal. Otázka zní, kvůli čemu?“

„To lze zjistit jen jedním způsobem.“ Payne zatahal za lano, aby upozornil Boyda. „Je čas jít.“

Poslední dva úseky se zdolávaly nejhůře, nejen proto, že jim umdlévaly nohy únavou, ale také kvůli stružkám vody, které shora stékaly na cestu. Každý nejméně jednou pozbyl rovnováhu a vyválel se v bílém bahně. Terén se natolik zhoršil, že Payne musel poslední výstup zdolávat po čtyřech. Zaklesával se prsty jako pařáty a spaloval poslední zbytky sil. Když vylezl na vrchol, překulil se, zapřel se nohama o velký kámen a táhl k sobě lano jako na přetahované. Překládal ruku přes ruku, až mu svaly trnuly, a pomáhal si nohama, zády a hýžděmi, aby dostal nahoru i ostatní. Boyd se vynořil o chvíli později, následován Mariou a konečně Jonesem, který už díky bahnu nebyl černý.

Payne měl nutkání zavtipkovat si na jeho úkor, ale to vyžadovalo energii, jíž neměl nazbyt. A tak jen zůstal ležet v blátě, oči zavřené, ústa dokořán, a snažil se vypít co nejvíc deště, aby utišil pálení v hrdle. O chvíli později se ta bolest přesunula do hrudi a břišní dutiny, a když otevřel oči, hleděl na hlavně několika zbraní. Mířili na ně vojáci v zimních maskáčích, které dokonale splývaly s okolním křídovitým terénem.

„A sakra,“ zaklel Payne a zalapal po dechu. „Hej, D.J.ji, měl by ses na to kouknout.“

„Na co?“ vyštěkl Jones. Z lehu na břiše se začal pomalu zdvihat na rukou a na kolenou. Když se po chvíli opřel lokty o zem a uviděl to množství vojáků kolem, řekl si, že nemá cenu vstávat. „Řekni jim, ať odejdou,“ zasténal. „Já odpočívám.“

„Komu?“ zeptala se Maria, která přes bláto v očích neviděla.

„Nám,“ odpověděl jediný muž, který tam stál beze zbraně.

Musel se schovávat za zády vojáků a teď využil příležitosti, aby se ukázal. „Mluví o nás.“

Maria sebou při zvuku jeho hlasu trhla, prakticky vyskočila do stoje. Payne si myslel, že se jen polekala, ale po chvíli si uvědomil, že je za tím ještě něco, něco závažnějšího. „Co tady děláš?“ zeptala se.

„Otec mě pro tebe poslal, abych tě odvezl.“ Muž měl přes sako průhlednou pláštěnku bez rukávů a na nohou černé pohorky sahající nad kotníky. „Jsi móóóóóc zlobivá holčička.“

Boyd v úleku vzhlédl a snažil se rozpoznat, kdo to je. „Dante? To jste vy?“

Nyní to Payneovi do sebe začalo zapadat, ač na jeho vkus trochu pozdě. Hleděli na Danta Pelatiho, syna Benita Pelatiho a Mariina nevlastního bratra. O Dantovi se letmo zmínila, když se jí ptali na jejího staršího bratra Roberta. Později jim o něm Boyd poskytl další informace: jmenoval ho jako muže, který jim udělil povolení kopat v Orvietu.

„Charlesi,“ odpověděl Dante. „Celý týden jsem s vámi chtěl mluvit. Jakpak jste se měl?“

Payne netušil, proč se k němu chová tak přátelsky, zda je rád, že mu Boyda a Mariu přivedli živé a zdravé, nebo zda je to jen přetvářka. Ve snaze zjistit to se ozval: „Myslím, že jsme nebyli řádně představeni. Jmenuji se Jonathon Payne.“

A natáhl se, aby si s Dantem potřásl rukou. Avšak ten na něj shlédl s neskrývaným opovržením.

„Budete mě muset omluvit, ale nemám zájem podávat si s vámi ruku.“

„Kvůli tomu blátu?“ Payne si otřel ruku o zadek, čímž na věci nic nezměnil. „Je to lepší?“

„To není tím blátem, pane Payne. Jde o to, že vím, kdo jste. Hádám, že kdybych vám podal ruku, strhl byste mě na zem a zajal mě jako rukojmí, než by moji muži stačili vystřelit. Není to zrovna lákavý návrh.“

„Co se dá dělat.“

Dante poznámku ignoroval a promluvil italsky ke svým vojákům, nebo přesněji vyštěkl sérii povelů. Pak je všechny vytáhli do stoje a v jednostupu hnali na velkou mýtinu uprostřed náhorní plošiny, kde vojáci nedávno kopali. Obří jámu zakrytou velkým stanem, aby místo zůstalo suché, obklopovala řada reflektorů, které v tu chvíli nebyly zapnuté.

Cestou k ní Payne přemýšlel, že by se vrhl na jednoho ze strážných a sebral mu zbraň, ale vzápětí ten nápad zavrhl, neboť pořád měli všichni kolem pasů uvázané lano. Jakýkoli rychlý pohyb z jeho strany by měl za následek uzel, který by nerozpletl ani ten nejlepší skaut. Navíc měl Payne pocit, že za chvíli se mu naskytne lepší příležitost udeřit.

Vojáci po vstupu do stanu spustili skleněná, kouřově zabarvená hledí u svých helem. Uvnitř je všechny srazili na kolena a pak zapnuli reflektory. Venku až na občasný záblesk z oblohy byla černočerná tma, takže Payna a ostatní ta prudká záře oslepila. Payne si zaclonil oči a chvíli mrkal a svíjel se, až začal rozlišovat stíny, pak tvary a nakonec jednotlivé detaily, takže opět mohl jednat. Ale hlavu měl tak nízko u země, že nedokázal rozeznat, co v jámě je, pouze to, že je několik metrů hluboká.

Dante řekl: „Musím přiznat, že mě překvapuje, že jste se dostali tak daleko. Má rodina si velmi zakládá na tom, že tak dlouho chrání náš pozemek a tajemství, které ukrývá. Vlastně ani já jsem o tomto místě donedávna nevěděl. A nejspíš by se tak nikdy nestalo, nebýt pana Payna.“

Jones ho obdařil pohledem, který říkal: O čem to mluví? Ale Payne jen nejistě pokrčil rameny.

Dante mu to naštěstí vysvětlil: „Kdybyste nezabil Roberta, můj otec by mi nikdy nic neřekl. Takhle to holt chodí. Nejstarší syn udržuje tajemství při životě.“

Tajemství? Jaké tajemství? Na toto místo narazili díky kombinaci náhody a dobrého načasování. Nic víc za tím nebylo. Dante přesto předpokládal, že na všechno přišli. A Payne se rozhodně nechystal jeho iluzi rozbít, zvlášť když se mu v hlavě rojilo tolik otázek.

Proto řekl: „Abyste věděl, váš bratr strašně rád mluvil, hlavně když jsem ho mučil. Pořád můj otec tohle, Orvieto támhle. Sypal ze sebe jedno tajemství za druhým… Nemám pravdu, Mario?“

Ta hned zareagovala, jako by to byla smluvená nápověda. „Nedokázal zavřít pusu. Bylo to trapné.“

Dante se jí zahleděl do tváře, aby zjistil, jestli nelže. „Chceš říct, že ses dívala, jak Roberta mučí, a nezastavilas to? Jak jsi mohla? Byl to tvůj bratr.“

„Můj bratr? Přestal být mým bratrem ve chvíli, kdy se mě pokusil zabít… Stejně jako ty nebudeš mým bratrem tady po tomhle.“

Ta poznámka Danta ranila. Payne to poznal podle jeho očí, kde se zračila směsice šoku, žalu a zrady.

Chtěl jí říct, ať to vezme zpátky, že tohle říkat neměla, ale bylo příliš pozdě. Jakákoli šance hrát na rodinné city tímto vzala za své.

„Rozvažte ji a posaďte do helikoptéry,“ prskal Dante. „Profesora taky. Musím je před návštěvou otce vyslechnout.“

Jeden hlídač přeřízl na dvou místech lano, ale další dva nespouštěli oči z Payna. Když voják s trhnutím postavil Boyda na nohy, uříznutý konec sklouzl Payneovi k nohám. Totéž se stalo Jonesovi, když zvedli Mariu. Před stanem zaburácel motor a Payne se mlčky díval, jak Boyda a Mariu odvádějí bouří k čekající helikoptéře.

Dante zatím klidně stál, upíral zrak do jámy a zvažoval, co říct vzápětí. „Počkejte, až se zklidní počasí, a pak to naložte do další helikoptéry. Nemůžeme si dovolit, aby to zmoklo.“

Zvědavý Payne se poposunul k jámě a pokusil se zahlédnout, co tam dole je, ale vtom jeden hlídač zvedl pušku a namířil mu ji na hlavu. Payne řekl: „Pardon. Byla to jen křeč.“

Dante se usmál, protože dobře věděl, že Payne lže. „Je zvláštní, že i po všech těch letech je to pořád nedotčené, zvlášť když uvážím všechny ty vykopávky, které probíhaly kolem. V tom ohledu je to velmi podobné jako v katakombách, řekl bych. Někteří by mohli říct, že to ochránila ruka Boží, ale já znám pravdu. Střežila to moje rodina, dělali vše, co mohli, aby tohle tajemství ochránili, dokonce se obrátili zády ke mně a k Marii… Ale to vše už brzy skončí. Je čas povědět všem pravdu o Kristu, ať jsou připraveni nebo ne.“

Payne doufal, že jim po těch slovech ukáže, co je v jámě. Ale Dante popadl černou celtu a jámu jí přikryl, jako když otec halí do deky novorozeně.

„Postarejte se, aby to bylo v suchu a bezpečí,“ řekl vojákům. A pak jakoby mimochodem pokynul směrem k Payneovi a Jonesovi. „A co s nimi, to už víte.“

Jeho muži přikývli, načež Dante odešel ze stanu a nasedl do helikoptéry. Pár vteřin nato hluk zesílil o tři sta procent, jak pilot roztočil turbíny a připravoval se k obtížnému startu. Payne věděl, že déšť v kombinaci s blesky a větrem věci pořádně zkomplikuje, a to nejen pasažérům helikoptéry, ale i vojákům dole na zemi. Vzduch začne šlehat jako bič, voda bude štípat do kůže a zakrátko si všichni na vrcholu hory budou v té smršti zakrývat hlavy a oči.

Jak to věděl? Protože to už několikrát předtím zažil. I kdyby měl člověk helmu, hledí a ucpávky do uší, je přirozené chránit si v drsných podmínkách tvář. Taková je prostě lidská přirozenost. A lidské přirozenosti se dalo využít.

„Jone!“ křikl Jones, ačkoli v blízkosti motoru to znělo jako šepot. „Na tři?“

Payne si přiložil ruku k boku a držel ji tam, až vítr a hluk dosáhly maxima. Pak ve správný okamžik začal na prstech odpočítávat, aby to viděl jen Jones.

„Tři… dva… jedna… teď!“

Jako jeden muž vyskočili na nohy a vyrazili k východu. Jones bylo půl kroku rychlejší a doběhl na kraj stanu o necelý metr před Paynem. Přesto ho Payne, sotva se vyřítili ven, ztratil z očí. Ty mezitím uvykly ostrému světlu, a když se teď octly zpátky ve tmě, neviděly nic. Když k tomu připočetl ještě vítr, déšť a hukot helikoptéry, Payne si připadal jako Dorothy v tornádu ve filmu Čaroděj ze země Oz.

Záblesk na obloze potvrdil, že míří správným směrem a že Jones je pořád před ním. Stráže zahlédly totéž co on, proto prudce uhnul o několik kroků doleva, kdyby snad zahájily palbu. Helikoptéra se teď vznášela nad jejich hlavami a Payne v tom kraválu nemohl slyšet výstřely, Jonese ani nic jiného. Potmě skoro nic neviděl, zatímco déšť a bláto zle dotíraly na jeho další smysly. Mohl se spoléhat jen na své instinkty a ty mu říkaly, aby běžel pořád rovně.

Na obloze se objevil oslepující paprsek světla, ale tentokrát to nebyl blesk. Byl to reflektor helikoptéry a Payne v jeho světle uviděl nejbližší terén. Nalevo balvan, napravo trhlinu, Jonese přímo před sebou. Na okamžik dostal strach, že je budou reflektorem sledovat jako městští policajti v L.A., ale oni je ignorovali. Rozsvítili proto, aby bezpečně prolétli kolem okolních vrcholů a unikli bouři.

Jakmile hluk polevil, Payne za sebou uslyšel kroky. A výkřiky. Spousty výkřiků. Muži se zjevovali jakoby odnikud; maskáče je do poslední chvíle kryly, až se zčistajasna sesypali na Payna. Ten jednomu uhnul, druhého nakopl a třetího srazil k zemi prudkým úderem předloktí do obličeje. Čekal, že každým okamžikem schytá zásah, že ucítí náhlé pálení kulky pronikající jeho masem, ale tma ho zachránila. Vojáci nemohli riskovat střelbu na cíl, který neviděli, zvlášť když jich tolik pobíhalo kolem.

„Tudy,“ zakřičel Jones ze tří metrů před ním. Pak jako mávnutím kouzelného proutku zmizel. Napřed nohy, pak hruď a nakonec hlava. V jedné chvíli byl tam a v další pryč, skrytý za okrajem náhorní plošiny, kde v běhu dopadl na svažující se rampu.

Payne ho chtěl následovat, ale cestu mu zastoupil voják s puškou. Namířil ji na něj a křikl cosi v cizím jazyce, kterému Payne nerozuměl. Zbývaly jen dvě možnosti: mohl zastavit, aby si to s ním rychle vyjasnil, nebo mohl snížit ramena a vzít to rovnou přes něj. Možnost číslo dvě se mu zdála rozumnější, a tak napálil hlavou do jeho hrudi a srazil jej z kopce. Muž ho v pádu nějak objal rukama a oba tvrdě přistáli na kamenné rampě.

Jak si to na jeho zádech svištěl z kopce dolů, záblesk z oblohy mu umožnil zahlédnout hlídačovu tvář. Byl to mladý a vyděšený kluk – tolik mu jeho výraz napověděl – ale tím se Payne nezatěžoval. Byl to v prvé řadě nepřítel a on se ho musel co nejdříve zbavit.

Příležitost se naskytla, jakmile se během skluzu po rampě přiblížili k první obrátce, kterou hlídač nemohl vidět. Payne o ní věděl s dostatečným předstihem a odrazil se zpátky těsně před nájezdem do kamenné stěny. Hlídač si o ni s odporným křupnutím roztříštil hlavu a jako tlumič nárazů zmírnil Payneho přistání. Pět vteřin nato už měl Payne jeho helmu a pušku a ujížděl dolů po dalším svahu, aby dostihl Jonese dřív, než ho někdo zaskočí zezadu.

Kolem něj se šílenou rychlostí míhaly rozmazané obrazy. Jeho oči mezitím uvykly tmě, ale déšť, vítr a cákající bláto způsobily, že letěl prakticky poslepu. Brzy se však adaptoval na délku rampy a za chvíli už točky předjímal tak dobře, že je vybíral bez zastavení. Připadal si jako plavec v temném bazénu, který bravurně provádí obrátky, aniž vidí jeho stěny. A tak to pokračovalo až dolů, kde už na něj čekal Jones v na startovaném Mercedesu.

„Potřebujete svézt?“ zeptal se poté, co otevřel dveře na straně spolujezdce. „Mějte, prosím, nohy na koberečcích. Nechci mít umazaný interiér.“

Payne nasedl. Kapala z něj krev a bláto, ale připadal si nezvykle svěží. Přesně jak se člověk cítí, když unikne smrti. „Kam teď?“

„Do Itálie,“ řekl Jones a dupl na plyn. „Musíme dohonit jednu helikoptéru.“

70

Sobota 15. července

Letiště Leonardo da Vinci

(30 kilometrů jihovýchodně od Říma, Itálie)

Nicka Diala uvítal šéf letištní ochranky, který ho provedl přes celnici a svezl jej v nadměrně velkém golfovém vozíku. S pištěním zastavili před kanceláří bezpečnostní služby, kde Dial absolvoval krátkou, ale poučnou exkurzi. V první místnosti blikaly desítky monitorů, které zobrazovaly různé části letiště, vše od úschovny zavazadel až po okolní parkoviště.

Marco Rambaldi, jak se šéf ochranky jmenoval, podržel svůj průkaz před elektronickým okem a čekal, až se odemknou další dveře. Byl to pohledný muž s vlasy jako uhel, které příliš neladily s jeho šedivým obočím. Dial odhadoval, že je mu zhruba pětapadesát a že je to nejspíš bývalý policista z protiteroristické jednotky, kterého zaměstnali na letišti, aby předešli jedenáctému září v Itálii.

„O této místnosti moc nemluvíme,“ řekl Rambaldi, když se dveře s bzučením otevřely. „Čím méně zločinců o ní ví, tím lépe.“

Dial vešel dovnitř a spatřil počítačovou síť, která se velmi podobala bezpečnostním systémům, jež znal z Las Vegas – kombinaci živých videosekvencí, datových sběrnic a nejnovějších vymožeností v identifikační technologii. Jakmile někdo vešel na letiště, byl pořízen jeho záznam a získaný obraz byl digitálně zpracován a pak porovnán s databázemi teroristů z celého světa. Pokud objevili někoho podezřelého, sledovali ho, dokud nezpravili příslušné orgány.

Rambaldi se posadil k jednomu z počítačů. „Můžeme se zaměřit na odlety, přílety, jakoukoli zónu chcete. Váš kolega, agent Chang, řekl mým lidem, že křížoví vrazi přiletí dnes do Říma? Je to tak?“

„To předpokládáme.“

„Ale neznáte jejich jména, jak vypadají ani kdy přiletí, že?“

Dial se zatvářil kysele. Věděl, že jeho případ takto formulovaný musí vyvolávat rozpaky. „Budete mi v tomhle muset důvěřovat. Nejsem typ policajta, který přehání, aby –“

Rambaldi ho gestem ruky zarazil. „Kdo jsem já, abych zpochybňoval vaše metody? Jste vedoucí oddělení Interpolu. Musíte něco dělat správně… Povězte mi, co přesně ode mne chcete?“

Dial mu stiskl rameno, vděčný za respekt, který mu prokázal. „Hledáme žoldáky, vojáky, kteří se nechají najímat. Každého, kdo se může pochlubit lepší vojenskou minulostí.“

„Proč?“ zeptal se Rambaldi poté, co změnil několik konfigurací. Místo hledání teroristů se měl teď jeden systém zaměřovat na žoldnéře. „Jaká je tu spojitost?“

„Vraždy v cizích lokalitách byly provedeny s pozoruhodnou precizností. Máme podezření na vrahy s vojenskou kvalifikací, lidi, kteří vědí, jak se dostat přes hranice, lidi s místními styky.“ Dial počkal, až Rambaldi přestane ťukat do klávesnice. „A poněvadž všichni zavraždění byli mladí a silní, vsadil bych se, že hledáme muže, pravděpodobně ve věku dvacet pět až čtyřicet let.“

„Výborně. To nám hodně pomůže. Čím konkrétnější informace podáte, tím snazší bude pátrání. Jestli vás napadne ještě něco, jen mi to řekněte. Můžeme parametry pátrání kdykoli aktualizovat.“

Dial přikývl. „Řekněte mi, mají za městem podobný systém?“ Myslel Roma Ciampino, velké letiště na druhé straně Říma.

„Ano, velmi podobný. Jestli chcete, můžeme jim tyhle parametry poslat.“

„To zní dobře. Dám vědět svým agentům na Ciampinu.“

„A co menší letiště? Máme jich tu několik, porůznu roztroušených v oblasti.“

„Posíláme lidi na co největší počet míst, ale já si myslím, že se ti chlapi ukáží na nějakém větším letišti, kde je spousta letadel a lidí, mezi kterými se snáze ztratí.“

Payne a Jones neměli na výběr. Museli do Itálie letět. Jedině tak mohli dostihnout Boyda a Mariu. Spočítali si, jak dlouho může trvat cesta do Říma, a došli k závěru, že tam mohou být dřív, pokud najdou nějaký přímý let, který odstartuje v nejbližší době – protože tryskáče létají rychleji než helikoptéry. Ale to byl pouze jeden z jejich problémů. Byli obalení blátem, jeli v ukradeném autě, nechtěli používat kreditní karty a pořádně nevěděli, kudy jedou.

Jinak by to pro ně byla samozřejmě hračka.

Jones si uvědomoval, že se bez pomoci neobejdou, a tak zavolal Randymu Raskinovi do Pentagonu, aby zjistil, co pro ně může udělat. Jestli vůbec něco.

„D.J.,“ zvolal Raskin. „Jaké milé překvapení!“ Jones cítil jeho sarkasmus i na druhé straně zeměkoule. „Je ti jasný, že jsem v práci, ne? A že pro tebe nepracuju?“

Času měli málo, a tak Jones šel rovnou k věci. Vysvětlil mu jejich situaci – vše až na náboženské aspekty – a požádal o pomoc. Raskin musel postřehnout zoufalství v jeho hlase, protože si ho přestal dobírat a začal bušit do klávesnice.

O několik minut později mu řekl: „Do hodiny odlétá z Vídně mariňácký nákladní letadlo. Mluvím o vojenským transportu. Žádnej přepych, málo sedadel a ještě míň otázek. Letí do Madridu, ale určitě je dokážu přesvědčit, aby udělali zastávku v Římě, pokud máte zájem.“

„Máme, velkej,“ ujistil ho Jones.

„Není problém… A dokážu si představit, že byste uvítali, kdyby tam na vás čekalo nějaký čistý oblečení. Máte pořád stejný velikosti, jako když jste makali u MANIAC? Můžu vlézt do vašich složek a opatřit vám perfektní ohozy, Budete vypadat, jako kdybyste právě vyšli z krejčovskýho salonu.“

Hangár stál v odlehlé části letiště, daleko od veřejného terminálu. Raskin zavolal pilotovi a řekl mu, co Payne a Jones potřebují – nejspíš to vyznělo mnohem oficiálněji, než jak se měla skutečnost. Když dorazili, měl pro ně všechno připravené, včetně čistých boxerek. Letadlo se pořád ještě nakládalo, a tak měli čas dát si teplou sprchu a něco zhltnout. Špatné počasí vše pozdrželo – starty, odjezdy, nakládání a podobně – a Payne s Jonesem byli jen rádi. Navíc letadla mohla létat nad mraky, takže s bouřemi si poradila mnohem lépe než helikoptéry, což znamenalo, že nepříznivé počasí hrálo v jejich prospěch.

Pokud šlo o ně dva, říkali si, jen ať prší, jen ať prší, jen ať prší.

Samotný let trval osmdesát minut, takže měli víc než dost času na úvahy o tom, kam se jejich kroky ubírají. Jones zavolal jednomu z detektivů, které měl na své výplatní listině – byla to žena – a požádal ji, aby mu vypátrala nějaké informace o Benitu Pelatim. Zjistila adresu jeho kanceláře, která se nacházela v centru Říma, dvou nedalekých bytů, kde si patrně vydržoval přítelkyně (což je v Itálii u bohatých mužů běžná praxe), a palácového sídla na jezeře Albanu. Dante se nechal slyšet, že jedou na pohovor s jeho otcem, a Jones předpokládal, že Benito bude chtít, aby tento rozhovor byl co nejdůvěrnější. Proto vyloučil všechny městské adresy a dospěl k přesvědčení, že zamířili k jezeru. Závěrem konstatoval, že kdyby se mýlil, mohou vždycky trochu potýrat – ehm, vyslechnout – Benitův personál a zjistit, kde se ukrývá.

Jakmile letadlo odstartovalo, pilot ohlásil smyšlenou mechanickou poruchu a požádal orgány Roman Air o povolení přistát na některé z jejich pomocných ranvejí. Nejen že to způsobilo zmatek v přistávacím pořadníku, ale zároveň to pilotu umožnilo narolovat do jedné ze servisních zón, odkud už mohli Payne a Jones nepozorovaně proklouznout ven, na území Itálie.

Naštěstí plán vyšel bez jediného zádrhelu. Nebo si to alespoň mysleli.

Právě se pokoušeli uplatit jednoho z členů pozemního personálu, aby je zavezl k jezeru Albanu, když za sebou uslyšeli pípání. Ze sluneční záře se vynořilo vozidlo ochranky a vjelo do stínu hangáru. Payne a Jones se snažili působit jaksepatří zaneprázdněně, zatímco člen ochranky přebíral ze sluchátek instrukce. Zamumlal jedno nebo dvě slova a opět poslouchal. Nakonec s autem popojel až k nim.

„Pojďte, prosím, se mnou,“ řekl anglicky s výrazným italským přízvukem.

„Proč?“ zeptal se Payne a zatvářil se nechápavě. „Sotva jsme se sem dostali.“

Strážník pokynul hlavou k malé kameře v rohu hangáru. „My víme.“

Během několika minut je nahnali do kanceláře letištní ochranky, kde si museli sednout na kovový stůl, který byl přišroubovaný k podlaze. Zažili už dost výslechů, takže věděli, kam to povede. Spousta otázek, spousta zastrašování, mizerná káva.

Jones se rozhlédl po místnosti a ušklíbl se. „Připadá mi to povědomý.“

Payne přikývl. „Jestli těmi dveřmi projdou Manzak a Buckner, asi se poseru.“

Ti dva se sice neukázali, ale Payne se přesto málem podělal, neboť by ani ve snu nečekal tvář, která se objevila ve dveřích. Ani tu masivní bradu. Té si Payne vždycky všímal, když mluvil s Nickem Dialem. Té mohutné, naběhlé brady.

Dial vešel do místnosti. Neusmál se, jen pošeptal něco strážníkovi, který tu měl nad Paynem a Jonesem dozor. Pak počkal, až strážník odejde, odmítaje říct jediné slovo, dokud nezůstali sami. Sotva se dveře zavřely, Dial si potřásl s Paynem rukou. „Jak už je to dlouho? Pět, šest let?“

„Možná víc.“

„No, vypadáš strašně… A tvá sestra taky.“

Jones se vtipu zasmál. „Kdopak to mluví…?“

Společně si pak zavzpomínali na dávné, hodně dávné časy, kdy Payne a Jones sloužili u MANIAC a Dial v Interpolu ještě hrál třetí housle. Po celé Evropě jsou roztroušené americké bary, kam chodí turisté nebo obchodníci žijící v zámoří, když se jim zasteskne po domově. Tyto kluby nejčastěji navštěvují vojáci, aby zapudili osamělost, na kterou si většina z nich nikdy doopravdy nezvykne.

Jedné noci hráli Payne a Jones biliár v podniku zvaném Stars & Stripes, když uslyšeli ohnivou debatu o americkém fotbale. Jeden z těch hochů, jmenoval se Dial, řekl, že jeho otec trénoval v Pittsburghu. Víc Payne slyšet nepotřeboval. Za chvíli už spolu popíjeli pivo, vyprávěli si historky a báječně se bavili. V příštích letech spolu zůstávali v kontaktu a občas, když zrovna pobývali ve stejném městě, si zašli na večeři. Bohužel kvůli tajnostem, jež byly denním chlebem členů MANIAC, se nikdy nesblížili tak, jak by si přáli.

Ale že na sebe narazí za takových okolností, to bylo víc než divné – a to oběma stranám. Dial netušil, proč se Payne a Jones pokoušeli dostat do Itálie. A oni netušili, proč je zastavil.

Po výměně zdvořilostí Dial zvážněl. „Hoši, máme tu menší problém. Právě teď na tomhle letišti zadržujeme každýho, kdo má trochu tvrdší vojenský zkušenosti, a vás dva máme natočený, jak jste se do této země dostali ilegálně.“

„K tomu máme dobrej důvod,“ ujistil ho Payne. „Vím, že to bude znít šíleně, ale dva naše přátele právě odvezli násilím z Vídně a my jsme sem přiletěli, abychom je zachránili.“

„Máš pravdu. Zní to šíleně. Proč jste prostě nezavolali poldy?“

„Nemohli jsme. Kvůli těm dvěma. Obnášelo by to hroznou spoustu otázek.“

„Jak to?“

„Vy už je hledáte taky.“

„Vážně?“ Dial se k němu naklonil, ve tváři mírně naštvaný výraz. „Jak se jmenujou?“

„Nicku, to nemůžu. Nemůžeme.“

„Jone, jestli chceš, aby přežili, řekni mi jejich jména. Jinak zemřou, zatímco my si tady v té cimře budeme hrát na otázky a odpovědi.“

Dial měl pravdu, a tak ho Payne a Jones v příštích několika minutách seznámili se situací. Pokud šlo o Krista a katakomby, přeskočili, co se dalo, ale jinak mu poskytli základní informace, které potřeboval. Payne mu potom ukázal své poznámky, kde měl Pelatiho adresy, a vysvětlil, proč podle něj zamířili k jezeru Albanu, a ne do města.

„Takže dovolte, abych si to ujasnil. Pelatiové jsou odpovědní za všechno – vraždy, násilí, únosy – a doktor Boyd není nic než pouhej pěšák?“

„Jo,“ řekl Payne. „Tak nějak.“

Dial se zvrátil na opěradlo židle a usmál se. Ještě že měli tolik společného, jinak by ta reakce byla úplně jiná. Payne přesto viděl, že Dial má pořád problémy strávit všechno to, co mu řekl. „Fajn, hoši, nastíním vám svoje dilema. Nemůžu prostě zavolat na místní policejní oddělení a říct, že jeden z nejmocnějších mužů v Itálii se provinil něčím tak závažným. To bez důkazů nejde.“

Jones mu oponoval: „Ale ty přece důkaz máš. Máš nás dva jako svědky.“

„Svědky čeho? Neviděli jste, že by se Benito něčeho dopustil. A navíc, protože jste do týhle země proklouzli ilegálně, ani tu oficiálně nejste. Jste persona non grata.“

„Co se dá dělat,“ řekl zklamaně Payne. „Ale něco, prosím tě, udělej. Nemůžeš k tomu jezeru aspoň poslat pár agentů Interpolu? Říkám ti, Maria a Boyd jsou v nebezpečí.“

„Jone, to prostě nemůžu. Zrovna teď jsme tak rozptýlení, až je to trapný.“

Ze soustředění Diala vytrhlo zvonění jeho telefonu. Pohlédl rozmrzele na číslo, než mu došlo, kdo volá. V tu ránu vyskočil ze židle a řekl jim, že ten hovor musí vzít. „Tady Dial.“

„Nicku, tady kardinál Rose. Omlouvám se, že volám tak pozdě, ale říkal jste, že vás mám informovat o všech zvěstech, co kolují po Vatikánu. A tohle je vážně něco.“

V příštích minutách mu Rose vyprávělo počínání Benita Pelatiho na posledním zasedání Nejvyšší rady – alespoň o všem, co mu americký zástupce vyblábolil nad sérií drinků. Velmi silných drinků. Rose se zasmál a dodal: „Dostal bych z něj víc, ale došel mi bourbon.“

Dial kardinálovi poděkoval za informace a vrátil se ke stolu s hodně změněným výrazem. Ještě před chvílí mluvil o nedostatku důkazů a o tom, že nemůže riskovat nasazení svých agentů. Nyní měl ve tváři úsměv a oči mu jen jiskřily.

„Takže, mládenci,“ řekl. „Byli jste už někdy u jezera Albana?“

71

Vila Pelatiů

Lago di Albano, Itálie

(18 kilometrů jihovýchodně od Říma)

Helikoptéra proburácela nad klidnými vodami Albana a přistála na kamenném nádvoří asi sto metrů od hlavní budovy. Toto sídlo, původem ze 16. století, stálo na okraji prehistorického vulkanického kráteru a nabízelo nádherné výhledy na jezero, les a vinice.

Mariu hledící oknem z kabiny na místo, které kdysi nazývala domovem, zaplavily vzpomínky z dětství. Nostalgie se v ní mísila s odporem při myšlence na matku a pošetilé hry, které tu spolu hrávaly.

„Jak dlouho už to je?“ zeptal se Dante, když otevíral dveře. „Deset let?“

Maria ho ignorovala. Neměla náladu bavit se s člověkem, který ji nutil šťourat se v bolestných vzpomínkách. Navíc věřila, že jí už jednou zničil život a že se to chystá udělat znovu.

Ironické na tom bylo, že z rodiny Pelatiových k sobě Maria a Dante měli jako sourozenci nejblíž. Ačkoli měli každý jinou matku a narodili se s odstupem dvanácti let, spojoval je fakt, že ani jeden není Benitův prvorozený syn a že musí nést břímě zklamání, které se k tomu pojilo. Zatímco s Robertem se jednalo jako s členem královské rodiny, Maria a Dante byli v pozici druhořadých občanů a nedostával se jim ani zlomek oné lásky či pozornosti, ze kterých se těšil jejich starší bratr. Benito ve vztahu k Dantovi po čase roztál, neboť si uvědomil, že jeho druhorozený syn je schopný mladík, a zapojil ho do rodinné firmy těsně předtím, než poslal Mariu do školy v cizině. Nebylo divu, že si ty dva spojovala dohromady a že spoustu hněvu, který cítila k otci, přesměrovala na bratra.

V jejích očích se k ní Dante obrátil zády, aby si získal otcovu lásku a přízeň.

Byl to hřích, který mu nikdy nezapomněla. Ani neodpustila.

Nyní vylezla z helikoptéry a počkala, až vystoupí Boyd. Během letu z Vídně oba mlčeli, což Danta dohánělo k zlosti. Během prvních deseti minut je zkoušel vyslýchat, ale poněvadž se rozhodli nemluvit, řekl si, že na ně nebude tlačit. Věděl, že ve vzduchu jsou jeho možnosti omezené a že na zemi bude moci použít mnohem přesvědčivější metody.

Prošli pěstěnou zahradou a kráčeli po kamenném chodníku. Mezi stromy problikávala světla. Nalevo se tyčily mramorové sloupy, jež obklopovaly třpytící se vodu v bazéně, a napravo lemovala cestu řada soch. Po širokém schodišti vystoupali na otevřené nádvoří a k zadnímu vchodu do domu.

Dante na displeji vyťukal bezpečnostní kód. „Otec je až do rána ve Vatikánu. Před jeho příjezdem musíme probrat pár věcí.“

Maria měla co dělat, aby se při slově otec nezačala dávit. Vyrůstala bez něj a neměla vůbec zájem, aby se v jejím životě znovu objevil. Určitě ne nyní, když měla být za své činy zabita. To by byla vskutku krutá smrt, muset ho ještě naposledy vidět, než bude zavražděna.

„Pamatuješ si na jeho pracovnu?“ zeptal se Dante. Hala měla na výšku přes šest metrů a jeho hlas se v ní rozléhal. „Čítával jsem ti tam u krbu pohádky. Tvá matka na mě měla hrozný vztek. Ty nejstrašidelnější jsem si vždycky nechával na dobu před usnutím. Nahnal jsem ti takový strach, že pak musela zůstat půlku noci u tvé postele.“

Maria se při té vzpomínce usmála, přestože nechtěla. Byla to jiná doba, jiný život; tehdy byla šťastná a věci o tolik jednodušší.

Pracovna vypadala přesně tak, jak si ji pamatovala. Starožitný stůl stál vlevo, v pravé zdi naproti byl krb. Kožený divan, dvě židle a skleněný stůl zaplňovaly prostor mezi nimi. Podél zdí se táhly police s knihami a obrazy, a také sbírka relikvií vystavených na mramorových podstavcích. Podlahu pokrýval barevný koberec, díky němuž místnost působila teple a útulně. Jak ironické, pomyslela si Maria, neboť věděla, komu pracovna patří.

„Posaďte se,“ řekl Dante a ukázal na divan. Pak se otočil ke strážím: „Pánové, dál už si vystačím sám. Počkejte, prosím, v chodbě.“

Muži zavřeli dveře a poprvé za celý večer nechali Danta s Mariou a Boydem o samotě.

„Vím, že vy dva máte spoustu otázek.“ Dante si sundal sako a přeložil ho přes opěradlo jedné z židlí. Naskytl se jim pohled na jeho pouzdro s pistolí, jenž pouze zdvojnásobil napětí v místnosti. „Byl to hektický týden pro nás pro všechny.“

Maria zakoulela očima. Nedovedla si představit, jak je může Dante házet všechny tři do jednoho pytle. Byli přece protivníci, ne spojenci.

„Ze všeho nejdřív mi dovolte,“ řekl Dante Boydovi, „abych se omluvil za to, že jsme v poslední době vypadli z kontaktu. Jakmile jste odjel z Orvieta, neměl jsem možnost se s vámi spojit.“

Boydovi se ve tváři objevila úleva. „Chtěl jsem vám zavolat, ale ten útok mě rozrušil a zmátl. Nemohl jsem vědět, kdo za tím stál. Jestli vy nebo někdo jiný.“

„Opět se omlouvám. O jejich plánech jsem nevěděl až do pondělního večera, a to už jste byli z katakomb pryč. Kdybych věděl, co chystají, byl bych vás varoval.“

Maria tam seděla zkoprnělá úžasem. Její bratr mluvil s Boydem, jako kdyby byli partneři. Ten rozhovor byl tak nečekaný, že jí chvíli trvalo, než vzala na vědomí fakta. „Ach bože, co se to tu děje? Professore? Vždyť vy se tu bavíte jako přátelé.“

„A proč ne? Vystavil nám přece povolení kopat.“

„To sice ano,“ ohradila se, hledajíc ta správná slova, „ale teď se nás chystá zabít.“

„Zabít vás?“ zeptal se posměšně Dante. „A proč bych to proboha dělal? Právě jsem vás zachránil.“

„Zachránil?“ vykřikla. „Právě jsi nás odvlekl pod hrozbou zbraní. To není žádná záchrana!“

„Ale je, když uvážíte, kolik lidí vás chce vidět mrtvé.“

„Ano, ale…“

Boyd jí poklepal na rameno a naznačil, aby se uklidnila. „Na Mariinu obhajobu musím připustit, že o vašich záměrech jsem až doteď pochyboval. Máte tak kamenný výraz, až je to neuvěřitelné.“

Dante se zasmál. „Dovolte, abych se omluvil i za to. Musíte mít na paměti, že ti hlídači pracují pro mého otce, ne pro mě. Pokud máme uspět, musím v téhle šarádě pokračovat, jak jen to půjde.“

„O čem to mluvíš? V jaké šarádě?“ zeptala se Maria.

„V šarádě, že pomáhám otci.“ V jeho hlase náhle zazněla hořkost, která tam předtím nebyla. Dante to slovo prakticky vyprskl. „Kdo ze všech lidí by to měl vědět lépe než ty?“

„Ale…“ zakoktala Maria, protože nevěděla, co na to říct.

Boyd zvedl ruku a naznačil jí, ať zmlkne. „O své nenávisti k němu si můžete promluvit později. Teď se musíme bavit o důležitějších věcech.“

Dante se zaklesl pohledem do Mariina. Chtěl jí toho tolik říct, ale uvědomoval si, že tohle není vhodná doba ani místo. „Víš, on má pravdu. Máme dost nabitý program. Musím ti sdělit naše rodinné tajemství.“

Řidič zastavil s limuzínou před hlavní branou vily. Benito seděl na zadním sedadle a přemítal nade vším, co se právě stalo. Násilí v Orvietu, události ve Vatikánu, smrt jeho syna. Ale přesto všechno měl jaksi pocit, že štěstí čeká za rohem, že za všechnu svoji tvrdou práci bude brzy odměněn.

Samozřejmě si nikdy nepředstavoval, že bude odměněn takhle.

Boyd s Mariou sledovali Danta, jak jde ke stolu. Pak vzdychl a usedl do otcova křesla, jako by ho tajemství, které v sobě nosil, příliš tížilo.

„Léta jsem tušil, že se něco děje. Vešel jsem do místnosti, a otec hned přerušil rozhovor s Robertem. Nejdřív jsem si myslel, že se baví o mně. Ale brzy jsem se dopídil, že jde o něco většího.“

Vzal ze stolu nějakou tretku a upřeně na ni hleděl, odmítaje pohlédnout hostům do očí. „Začal jsem prohlížet jejich složky, prověřovat všechno, co po mně žádali, až jsem objevil vzor, jehož středem bylo Orvieto. Extra stráže, extra fondy, extra všechno. Něco se dělo a oni mi to zamlčovali.“

Frustrovaně pohodil cetku stranou. „Jednou už jsem to zvědavostí nevydržel a šel jsem za otcem, abych se ho zeptal. Prosil jsem ho, ať mi řekne pravdu o katakombách a všech těch penězích, které jsme utráceli. Ale on se jen ušklíbl a odvětil, ať ho nechám na pokoji. Dokážete tomu uvěřit? Ignoroval mě. V tu ránu jsem pochopil, že mi nikdy nic neřekne.“

Na vteřinku se odmlčel a pak pohlédl na Boyda. „Tehdy jsem se rozhodl, že si seženu partnera.“

„Co myslíš tím partnera?“ zeptala se Maria.

„Vím, že tě to naštve, ale celé roky jsem se na tebe informoval. Na tvé studium, na to, jak žiješ a jak se straníš společenského života. Jsi přece moje sestra. Nechtěl jsem na tebe zapomenout, ani kdybys to po mně sama žádala.“

Maria neřekla ani slovo. Jen tam zmateně seděla a snažila se to všechno vstřebat.

„Tak jsem se také dozvěděl o doktoru Boydovi,“ připustil Dante. „Zjišťoval jsem si něco o tobě a při té příležitosti zjistil, že je posedlý Orvietskými katakombami. Nejdřív jsem měl dojem, že vás dva svedla dohromady náhoda. Ale pak jsem si uvědomil, že to žádná shoda okolností není. Šla jsi do Doveru z určitého důvodu. Šla jsi tam proto, aby ses dozvěděla víc o Orvietu. Stala ses jeho studentkou, protože jsi byla stejně zvědavá jako já.“

Marii z očí vyhrkly slzy. Rychle si je otřela, aby si toho nikdo nevšiml, ale Dante to viděl a usmál se. Věděl, že je na správné stopě, že svou sestru i po těch letech pořád zná.

„Před rokem jsem procházel žádosti o povolení vykopávek a tehdy jsem narazil na doktora Boyda. Řekl jsem si, že je to skvělá záminka, abych si s ním promluvil, a tak jsem mu zavolal ve věci katakomb.“

Maria se do Boyda zaryla pohledem. „Mluvil jste před rokem s Dantem a mně jste nic neřekl?“

Boyd se začal bránit: „Já nevěděl, že je to váš bratr, přísahám. Představil se jako Dante a uvedl, že je asistent vašeho otce. Víc mi neřekl. Nikdy.“

„Říká pravdu,“ ujišťoval ji Dante. „Nechtěl jsem, abys to věděla, protože jinak bys zběhla na druhou stranu. Vím, jak tvrdohlavá umíš být. Znám tě takovou už léta.“

Hněv z Mariiny tváře poněkud vyprchal. Pomalu se otočila k Dantovi zády.

„Už několik měsíců si vyměňuji s doktorem Boydem informace. On mi referoval o věcech, které objevil, a já dělal totéž pro něj, to vše v naději, že naplánujeme úspěšné vykopávky. Věděl jsem, že v Orvietu s ním být nemůžu – to bych v žádném případě neutajil – ale říkal jsem si, že by tam mohl být aspoň jeden z nás. Že bys tam mohla být ty. A to podle mě stačilo.“

Marii znovu vyhrkly slzy. „Tohleto jsi skrýval? To je to rodinné tajemství?“

Danta její nevinnost rozesmála. „Ne, to vůbec ne. Otec před námi dvěma celou tu dobu něco skrýval, něco, co nám mělo být řečeno už dávno. Přísahám ti, že jsem o tom do včerejška nevěděl. Když se otec dozvěděl o Robertově smrti, vzal si mě stranou a všechno mi řekl. Pověděl mi pravdu o katakombách, ukřižování a našem rodokmenu. Abys věděla, Orvietské katakomby byly postaveny pro nás. Pro naši rodinu. Byly postaveny na počest našeho předka.“

„O čem to mluvíš? Kdo byl náš předek?“

Dante místo odpovědi ukázal přes rameno na obraz, který si jeho otec objednal krátce po své první návštěvě katakomb. Na obraz podobný tomu, který Boyd a Maria objevili v první komoře katakomb, jen o něco menší. Na obraz, o němž Maria věděla, že už ho předtím viděla, ale nedokázala si ho zařadit. Najednou pochopila proč. Zabránilo tomu její podvědomí.

„Smějící se muž,“ vyjekla. „Jsem příbuzná smějícího se muže?“

Dante se zamračil. „Kdo je smějící se muž?“

„On,“ řekla. „Takhle jsme mu říkali, protože jsme neznali jeho jméno. Jeho obraz byl v katakombách všude. Na zdech, v jeskyních, na pohřební truhle. Od té doby pátráme po jeho totožnosti.“

„Pak je vaše pátrání u konce, protože jeho jméno už znáš.“

„Já?“

Dante sebejistě kývl. „Protože je to i tvoje jméno.“

„Moje jméno? Jak to myslíš? Jmenoval se Pelati?“

„Ne,“ odpověděl Dante. „Jméno bylo změněno, abychom nemuseli pykat za jeho hříchy… Byl to Pilát.“

„Pilát?“

Dante kývl. „Pontius Pilát. Byl to náš předek. Jsme jeho potomci.“

„Jsme jeho co?“ Maria upřela pohled na Danta, potom na Boyda. Pak znovu na Danta. „O čem to mluvíš?“

„Chci říct, že naše příjmení ve skutečnosti není Pelati… Je to Pilát. Bylo pozměněno, aby se naše rodina nestala terčem perzekucí.“

„Pontius Pilát byl smějící se muž?“

Dante přikývl. „A náš prapředek.“

Marii chvíli trvalo, než jí to došlo. Pak tlumeně zaúpěla, jako by právě schytala ránu pod pás. Chtěla se přít, chtěla bojovat, ale v hloubi srdce věděla, že bratr by jí o něčem takovém nikdy nelhal. To znamenalo jediné: vše, co řekl, byla pravda.

Byli příbuzní nejzatracovanějšího vraha všech dob.

Jako když se tonoucí stébla chytá, pomalu se obrátila k doktoru Boydovi, který teď stál vedle ní. „Professore! Je tohle možné? Je něco z toho možné?“

Boyd zavřel oči a zamyslel se nad historickými fakty. „Ano, má drahá, mohlo by to tak být.“

„Ale… Jak to?“

Boyd se zhluboka nadechl a chvíli hledal ta správná slova. „Jakkoli to zní podivně, o Pontiu Pilátovi se toho ví velmi málo. Většina vědců se shoduje v tom, že roku 26 našeho letopočtu se stal prokurátorem Judeje a že jeho působení ve funkci o deset let později skončilo. Avšak o jeho narození nebo smrti není známo nic, přestože ke každému existuje spousta teorií.“

Někteří historikové věří, že Pilát byl krátce po Tiberiově smrti roku 37 n. l. na příkaz římského senátu popraven. Jiní tvrdí, že spáchal sebevraždu, že utopil svůj žal v jezeře nedaleko švýcarského Luzernu – v jezeře, které se nachází na hoře Mount Pilatus. Naproti tomu v německém folkloru nalezneme zmínky o tom, že Pilát prožil dlouhý a šťastný život ve Vienně Allobrogumu (Vídni na Rhôně), kde dodnes stojí šestnáctimetrový pomník zvaný hrobka Pontia Piláta.

„Navzdory těmto nejistým údajům,“ zdůraznil doktor Boyd, „máme o Pilátovi několik faktů, která víme s jistotou. Nejzajímavější se týká jeho manželky, Claudie Proculy. Ví o tom jen málo lidí, ale Pilátova žena byla Augustova vnučka a adoptovaná dcera císaře Tiberia.“

„Cože?“ Maria několikrát užasle zamrkala. „Tiberius byl Pilátův tchán?“

Boyd přikývl. „Vsadím se, že tohle vám v nedělní škole nikdy neříkali, viďte?“

„Ne,“ vydechla. Představa Piláta spolupracujícího s Tiberiem se jí náhle jevila jako možná. Tito muži byli víc než jen političtí spojenci. Byli příbuzní.

Boyd pokračoval: „Věděla jste, že koptská církev v Egyptě a habešská církev v Etiopii vždycky tvrdily, že Pontius a Claudia po ukřižování přestoupili na křesťanství? Dokonce je každého 25. června uctívají jako svaté!“

Dante ho přerušil: „Doktore Boyde, myslím, že tady vám uniká větší obraz. Nic z toho není důležité. Měli bychom se zaměřit jen na ukřižování a nic jiného.“

„Přesně k tomu směřuji!“ mávl zamítavě rukou. „Celá léta jsem si myslel, že hlupáci jsou oni, když uctívají Pontia Piláta jako hrdinu. A říkají mu křesťan. Teď už ale vím, že měli pravdu. Bože na nebi! On to náboženství vlastně odstartoval. Teď si jako hlupák připadám já.“

„Vy si připadáte jako hlupák?“ vyhrkla Maria. „A jak si myslíte, že se cítím já? Právě jsem se dozvěděla, že se honíme po celé Evropě a přitom hledáme mého příbuzného. Že obraz smějícího se muže visel na zdi v pracovně mého otce!“ Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. „Jak jsme mohli zapomenout na Piláta? Vždyť je to tak zřejmý kandidát. Měli jsme ho vzít v úvahu taky.“

Boyd ji utěšoval: „Ale no tak, drahá. Nejste v tom sama. My všichni jsme Piláta jako podezřelého přehlíželi. Hlavu vzhůru! Není to přece konec světa.“

„Ale je,“ promluvil ve dveřích nový hlas. Všichni tři se užasle otočili a uviděli vcházet Benita Pelatiho a čtyři ozbrojené muže. „Pro Danta ano.“

A Benito svůj výrok protkal dvěma po sobě jdoucími výstřely. Z Dantovy hrudi vytryskla krev, jež potřísnila obraz Piláta a celou zeď za ním. Pak se jeho tělo, jako ve zpomaleném záběru, svezlo z koženého křesla na podlahu. Ten pohled naplnil Mariu takovou zuřivostí, že se vrhla vpřed a pokusila se otci vyrazit zbraň z rukou. Jeden hlídač však zasáhl a zatarasil jí svým tělem cestu.

Maria se nenechala odradit. Pokusila se přes něj projít a začala ho zběsile fackovat a tlouci do tváře. Hlídač to chvíli snášel, ale pak její dovádění ukončil úderem do nosního můstku. Vzápětí ji dorazil pravým hákem do brady, po němž zády roztříštila skleněný konferenční stolek.

Benito ohromený její bojovností na Mariu užasle pohlédl: „Kdo by to byl řekl? Že ze všech mých dětí bude největším chlapákem holka.“

72

Když Maria přišla k sobě, byla přivázaná k židli. Z nosu a úst jí vytékaly pramínky krve. Po celém těle měla řezné rány. Skleněné střepy jí trčely z kůže jako dikobrazí ostny. Místnost se s ní točila.

Několikrát zamrkala a pokusila se zaostřit rozmazanou postavu před sebou. Všechno obestírala mlha. Její zrak. Její paměť. Její sluch. V hlavě jako ozvěna jí tlumeně zaznívalo její jméno. Někdo k ní mluvil. Zamrkala znovu a pokusila se zjistit, kdo to je.

„Mario?“ zopakoval její otec. „Slyšíš mě?“

„Co?“ vysoukala ze sebe. „Kde to jsem?“

„Jsi doma, Mario. Po všech těch letech jsi konečně doma… Řekl bych, že to je důvod k oslavě.“ Jeden z hlídačů podal Benitovi láhev vodky a ten ji začal lít Marii na hlavu. Pálivá tekutina se jí vsakovala do ran a tělem jí projížděly ohnivé blesky bolesti. Otec se jejím trýznivým výkřikům smál. „Připadáš si aspoň živá, ne?“

Znenadání, jako když dorazí lavina, se jí vybavily všechny podrobnosti. Věděla, kde je a co se děje. A co hůře, věděla i to, kdo se jí vysmívá. V tu ránu se její dlouhodobé noční můry staly skutečností. Seděla před svým otcem.

Benito řekl: „Věděl jsem, že tě ještě někdy uvidím. Ovšem nikdy jsem si nepředstavoval, že to bude takhle.“

„Ani já ne,“ vyprskla. „Doufala jsem, že budeš na smrtelné posteli.“

Benito zavrtěl hlavou. „A místo toho jsi na ní ty.“

Maria se rozhlédla po místnosti a hledala náznak naděje. Nějakou zbraň. Únikovou trasu. Něco, co by mohlo pomoct. V tu chvíli si všimla doktora Boyda svázaného vedle sebe. Brada mu bezvládně spočívala na hrudi. Košili měl prosáklou krví. Oči a tváře měl oteklé od úderů pěstmi. „Ach bože! Cos mu to udělal?“

„Já jsem neudělal nic. To mí muži si s ním trochu víc pohráli. Dostali vztek, když se mé otázky nesetkávaly s odpověďmi.“ Pozorně si prohlížel výraz hrůzy v jejích tmavě hnědých očích. Výraz, který viděl kdysi před lety v podobné situaci, která se odehrála v téže místnosti. „Jen doufám, že budeš spolupracovat víc než on.“

„S tím nepočítej.“

Benito pokrčil rameny. „Tak to je zlé. V tom případě si myslím, že tě čeká stejný osud jako tvoji matku.“

„Moji matku? Jak to myslíš? O čem to mluvíš?“

Benito se usmál. Věděl, že se na návnadu chytí. Jak by ji také mohla minout? „Ale no tak, Mario. Přece si vážně nemyslíš, že se zabila sama, nebo ano? Znalas ji lépe než kdo jiný. Vypadala snad jako sebevražedný typ?“

Místnost se s ní znovu začala točit, tentokrát pod vlivem všech těch otázek, které se jí vyrojily v hlavě. Vždycky měla pochybnosti ohledně matčiny smrti. A náhle to vše začalo vyplouvat na povrch. Jak její matka zemřela? Co se doopravdy stalo? Byla zavražděna? Byla to nehoda? Chtěla by se zeptat na tolik věcí, že z toho úplně oněměla.

„Já ti něco povím,“ navrhl Benito. „Budu si s tebou informace vyměňovat. Ty odpovíš na jednu z mých otázek a já zase na tvoji… Co ty na to?“

Maria jen kývla a bez váhání ty ďábelské podmínky přijala.

Benito si přitáhl židli a posadil se naproti ní, neboť doufal, že jí pravdu vyčte z očí. „Kdo všechno ví o katakombách?“

„Půlka Evropy,“ zaúpěla, protože rány v kůži ji pořád pálily jako oheň. „Lidi si o nich vyprávějí už roky.“

Benito na její drzost reagoval s úšklebkem, ale vzápětí jí ukázal, jak ho namíchla – zatlačil na skleněný střep, který jí trčel ze stehna. Místností se rozlehl její křik a Benitův úšklebek přešel v úsměv. „Nemusí to být tak těžké. Nejde mi o nic než o pravdu. Když mi ji řekneš, povím ti všechno, co chceš vědět… Ale když mi zalžeš, budeš trpět… Rozumíš?“

Maria kývla, že rozumí.

„Kdo všechno ví o katakombách?“

„Jen my… Boyd a já… Nikomu dalšímu jsme nevěřili… a tak jsme si to nechali pro sebe.“

„A co ti ostatní? Petr Ulster? Payne a Jones? Co ti vědí?“

„Nic,“ trvala na svém, stále popadajíc dech. „Věděli, že je hledáme. Ale nevěděli, že jsme je našli.“

Benito přikývl. Maria nevěděla o tom, že doktor Boyd ze sebe během výslechu vysoukal totéž, takže Benito neměl celkem jinou možnost než jim věřit. Alespoň prozatím. Později řekne svým mužům, aby na ně použili účinnější metody.

„Teď já,“ zasténala Maria. „Co se stalo s mou matkou?“

„Ty nemarníš čas, viď? Ani já nebudu. Tvá matka byla zabita.“

„Zabita? Kým?“

„Promiň, Mario. Teď je řada na mně. Svou první otázku jsi právě vyslovila.“

„Ale –!“

„Ale nic!“ Benito poklepal prstem na skleněný střep, jen aby jí připomněl, kdo je tu šéf. „Co jste vzali z katakomb?“

„Svitek. Vzali jsme svitek. Nic jiného.“

„Buď konkrétnější,“ požadoval. „Pověz mi o tom svitku.“

„Ne, to už je další otázka.“

On jen zavrtěl hlavou. „To není otázka. To je rozkaz. Pověz mi o tom svitku.“ A přitlačil na střep ještě víc, aby svým slovům dodal váhy. „Tvá první odpověď byla neúplná.“

„Dobře,“ zaúpěla, nenávidíc ho s každou minutou víc a víc. „Našli jsme ho v bronzovém válečku. V suterénu.“

„V místnosti s dokumenty. Uvnitř kamenné truhly s jeho obrazem na víku,“ ukázal na obraz za stolem. „Mám pravdu?“

Maria zmateně přikývla. „Jak to víš?“

„Jak to vím? Protože jsem ho tam nechal. Snad si vážně nemyslíš, že jste byli první průzkumníci v katakombách…? To je zvláštní. Ženy umí být tak naivní.“

„Cože? Počkat! Chceš říct, žes byl uvnitř?“

„Samozřejmě že jsem byl uvnitř. Objevil jsem je. Nebo bych měl spíše říct, že jsem je znovuobjevil. Církev o katakombách věděla dlouhá léta.“

„Ale co ten svitek? Pokud věděli o svitku, proč ho tam nechali?“

Benito se shovívavě pousmál. Jak mohla být tak hloupá? „Církev o svitku ani o dolním podlaží nevěděla. Římané vstup na schodiště před dvěma tisíci lety zapečetili. Zůstal uzavřený, dokud jsem na náhorní plošině neprovedl zkoušky a neobjevil suterén.“

Místo uložení svitku vyvolalo na Benitově tváři úsměv. Jaká ironie! Papež Urban VI. v době velkého rozkolu vybral Orvieto jako dokonalé útočiště pro Vatikán. A zatím v katakombách celou tu dobu bez povšimnutí spočívala ještě větší hrozba – dokument, který mohl otřást křesťanstvím a vším, co církev představovala. Benito si uvědomoval, že kdyby tehdy někdo z papežových lidí objevil skrytý vchod do schodiště, církev by důkazy o Pilátově spiknutí už ve 14. století zničila. Naštěstí se to nikdy nestalo.

„Teď se ptám já,“ řekla směle Maria. „Proč byla má matka zabita?“

„Proč?… Kvůli tobě.“

„Cože? Jak to myslíš?“

Benito pozvedl ukazováček, aby jí naznačil, že má zmlknout. „Přeložili jste ten svitek?“

Maria mu chtěla zalhat. Ale zároveň věděla, že kdyby to vycítil, přestal by jí poskytovat informace o její matce. A to nemohla riskovat. Záhada smrti její matky pro ni byla důležitější než tajemství svitku. „Ano. Přeložili jsme ho v Miláně.“

Benito to čekal. „Pak pravdu znáš. Hrdinou ukřižování nebyl Kristus. Skutečným hrdinou byl Pilát, tvůj předek. Jeho podvod dal vzniknout největšímu náboženství všech dob.“

Maria pokrčila rameny; nechtěla, aby na ní viděl nějakou reakci. „Proč byla zabita kvůli mně?“

„Copak jsi neslyšela, co jsem říkal? Jsi příbuzná Pontia Piláta. Byl to tvůj prapředek.“

„Jo? Mě víc zajímá moje matka. Proč jsi ji zabil?“

Její odvaha ho přiměla k úsměvu. Rozhodl se odměnit ji odpovědí: „Proč? Protože tě chtěla zpátky. Bylas její holčička… Ode dne, cos odjela do školy, s ní bylo stále těžší pořízení. Věděla, že se jí nepodvolím, a tak se rozhodla vyvinout jistý nátlak zvenčí. Doufala, že tak změní můj názor.“

„Jaký nátlak?“

Benito zavrtěl hlavou. Řada byla na něm. „Když Roberta mučili, co prozradil?“

„Nevím. Nebyla jsem u toho.“

„Mario,“ řekl přísně a položil ruku na skleněný střep.

„Myslím to vážně. Nebyla jsem u toho. Proto taky Payne uřízl Robertovi prst, kvůli identifikaci. Kdybych u toho byla, sama bych ho identifikovala.“

Benito se nad odpovědí zamyslel a pak kývl.

„Jaký nátlak?“ zopakovala Maria.

„Tvá matka objevila v mé kanceláři informace o katakombách. Hrozila, že je zveřejní, pokud ti nedovolím vrátit se.“

Náhle do sebe začalo vše zapadat. To proto jí matka volala do školy a řekla, ať si sbalí kufry. Myslela si, že informace o katakombách budou stačit na to, aby jí za ně koupila zpáteční lístek domů. Očividně se mýlila. „Takže jsi ji nechal zabít?“

„Ne, zabil jsem ji sám. Přímo tady, v této místnosti.“ Při vzpomínce na ten den se usmál. Byla to jeho žena, a tak měl pocit, že na to, co udělal, měl plné právo. Jako kdyby uspal rodinného psa. „Žádná ženská mi nemohla říkat, co mám dělat. Ne u mě doma. Ne ve věci Orvieta. Bylo to moje rodinné tajemství, ne její. Neměla se do toho co plést. Zasloužila si zemřít.“

73

Cestou k jezeru Albanu zasvětil Payne Nicka Diala do situace a upozornil ho, jaké typy strážných má Benito Pelati na své výplatní listině. Bývalé vojáky, bývalé švýcarské gardisty, typy mužů, se kterými si mohli poradit právě dva bývalí členové MANIAC. Dial si uvědomoval, že bez jejich pomoci by byl nahraný, a tak za ně ztratil pár slov a učinil z nich oficiální zástupce Interpolu. Payne a Jones měli přesto pocit, že to neproběhlo právě legální cestou.

Dial si vyžádal také posily, ale sami dorazili na místo dřív než místní policie. Situace byla velmi vážná. Nemohli si dovolit na nikoho čekat. Boyd a Maria byli v zajetí.

Když se přiblížili k objektu, uvítala je železná brána a prázdné strážní stanoviště. Payne pomohl Jonesovi a Dialovi přes zeď, načež ji přelezl sám. Octli se na setmělém a prostorném nádvoří. Probíhali mezi stromy a keři, aby si jich nevšimla ochranka. Pořád nevěděli jistě, jestli je vůbec někdo doma, když vtom zaslechli výstřel. Pak další. Dva identické výstřely někde v útrobách domu. Byl nejvyšší čas jít do akce. Nevěděli, kdo tam je nebo čemu čelí, ale na tom nezáleželo. Výstřely v domě nikdy nevěstily nic dobrého. Proto se rozhodli, že tomu učiní přítrž.

Jones vedl výpad k předním dveřím, zatímco Dial mu kryl záda. Payne se kradl po obvodu domu a nahlížel do oken, aby zmapoval interiér. Plánoval únikové trasy, registroval slabiny, odhadoval umístění a rozměry pokojů. Životy visely na vlásku a on to věděl. Čím více informací bude při vstupu dovnitř mít, tím více mrtvol budou mít cestou ven. Rozumí se, že nepřátelských mrtvol. Svoje lidi během akcí Payne nikdy neobětoval.

K hlavním dveřím dorazil ve chvíli, kdy Jones s lupnutím odemkl zámek. Payne jim v rychlosti sdělil, co cestou viděl, a nabídl se, že půjde v čele. Nikdo nic nenamítal. Jako druhý šel Dial a po něm Jones. Po obou stranách vstupní haly stoupala vzhůru široká schodiště, která se na druhém podlaží spojovala. Zdi byly lemovány obrazy a sochami. Na stropě visel lustr, který ovšem nesvítil. Stáli tam v téměř úplné tmě a byli vděční za tu slabou záři, která vycházela zevnitř domu. Rozhodli se jít tím směrem.

Postupovali chodbou a slyšeli zvuky. Bolestivé výkřiky. Zvuky mučení. Křupnutí, jistě úder pěstí na tvář. Tlumené rány do těla. Payne nepochyboval, že mají v práci doktora Boyda. Vyslýchali ho. Víc než jeden muž. Dveře do pracovny byly zavřené a zamčené. Štěrbinou podél rámu pronikalo světlo, jehož záře je sem zavedla jako maják.

Jones zámek prozkoumal a zjistil, že je nejmíň sto let starý. Byl to typ, se kterým se ještě nesetkal. Řekl Payneovi, že by ho možná dokázal otevřít, ale že to neví jistě. Payne zavrtěl hlavou, že je to příliš riskantní. Stejně jako vykopnutí dveří. Neměl zkušenosti s rozbíjením něčeho tak starého. Pokud by se dveře nerozlétly hned při prvním pokusu, přišli by o moment překvapení. A poněvadž nevěděli, kdo je uvnitř a jaké zbraně má k dispozici, za to riziko to nestálo.

Payne se otočil k Dialovi a zašeptal: „Potřebujeme zrcátko. Aby se vešlo pod dveře.“

Dial kývl, že rozumí. „Dejte mi dvě minuty.“

Než Payne stačil něco říct, Dial zmizel ještě hlouběji v interiéru domu. K čertu s tmou. K čertu s bezpečím. Dialovi šlo pouze o to, aby se dostal ke svému cíli. Za devadesát vteřin se vrátil s kusem skla z rozbitého zrcadla. Payne si říkal, jak ho tak potichu rozbil, ale neměl čas se ptát. Místo toho si klekl na zem, vsunul zrcátko pod dveře a začal ho různě naklánět, aby zjistil, jak to vypadá na druhé straně dveří. Boyd byl v bezvědomí, z tváře mu kapala krev. Maria seděla vedle něj, vyslýchána starým mužem, kterého Payne neznal. Okamžitě usoudil, že je to její otec. V interiéru stály rozmístěné ozbrojené stráže. Jeden muž hned u Boyda, druhý vedle Marie. A další za starým mužem, kde přihlížel výslechu.

Payneovi připadlo zvláštní, že nikde nevidí Danta. Posunul zrcátko ještě dále, protože doufal, že dohlédne do protějšího kouta místnosti. Jeho smělost se mu skoro vymstila, neboť vzápětí si uvědomil, že zrcátko strčil mezi nohy jednoho z hlídačů. Nevěděl totiž, že hned u dveří stojí čtvrtý. Celou tu dobu si prohlížel místnost škvírou mezi jeho nohama.

Se srdcem v hrdle zrcátko vytáhl a odvedl Jonese s Dialem o kus dále do chodby, aby jim popsal situaci. Čtyři ozbrojení hlídači. Jeden šéf. Dva rukojmí. Divan a několik křesel. Velký stůl. Žádná okna ani postranní dveře. Jeden vchod, který střežili. Boyd byl v bezvědomí a Mariu vyslýchali. Na žádném z rukojmí nebyly patrné střelné rány.

„Jak to provedeme?“ zeptal se Dial.

Jones pohlédl na Payna. „Rychle a tvrdě?“

Payne přikývl. Jinou možnost neměli. Kdyby se pokusili odlákat stráže z místnosti, mohli by přivolat další ozbrojence od jezera. Nebo od plotu. Nebo odněkud odjinud. A pokud by se to stalo, byl by s nimi konec. Kdyby naopak čekali, až dorazí místní policie, vždycky hrozilo, že jeden z rukojmí bude mezitím usmrcen.

Ne, museli zaútočit. A to hned. Se smrtící silou.

Payne jim vysvětlil svůj plán. Dial na něj hleděl jako na šílence, ale Jones už pokyvoval hlavou, ohromen nejen Payneovým nápadem, ale i jeho ztřeštěností. Jediná vada spočívala v tom, že se Payne nedozví, jestli byl hloupý nebo odvážný, dokud neuvidí výsledek. Věděl, že šanci jim nabízí pouze moment překvapení. To znamenalo, že museli na první pokus prorazit dveře. Prostě museli. Odmykání zámku nepadalo v úvahu, protože hned u něj stál ozbrojený hlídač, který by je mohl uslyšet. Navíc tu byla možnost, že se zadkem dotýká mechanismu, se kterým by Jones pracoval, takže už sebemenší záchvěv by mohl znamenat jejich smrt.

Na druhé straně Payne nevěděl jistě, zda má sílu na to, aby dveře vykopl. Byly velké a silné a spočívaly na masivních kovových pantech, které vypadaly, jako by je zhotovil sám Leonardo da Vinci. Proto nemohl vědět, co vydrží. Totéž se týkalo zámku. Rozbije se jako běžný moderní zámek, nebo by odolal i středověkému beranidlu?

Tak či onak Payne nechtěl, aby výsledek této akce závisel jen na jeho pravačce, a proto se rozhodl, že si trochu pomůže. Řekl Jonesovi, aby vpálil do zámku kulku zlomek vteřiny předtím, než jeho noha narazí do dřeva, neboť doufal, že výstřel západku oslabí. Samozřejmě že kdyby Jones vystřelil moc pozdě nebo kdyby se kulka odrazila směrem k Payneovi, mohl by docela dobře přijít o pár prstů.

No co, zažertoval Payne, je tu přece vždycky šance, že dorostou.

Jones bez váhání připravil svou zbraň, zatímco Payne si odměřoval rozběh. Měl prostor na tři kroky, než narazí do dveří. Tři kroky, které měly rozhodnout o všem. Dial se postavil za Jonese, připraven vpadnout do místnosti a sejmout hlídače vedle Boyda. Jones měl skolit muže stojícího u Marie. A Payne toho za Benitem. Čtvrtý hlídač, který stál u dveří, představoval neznámou. Payne doufal, že ho zneškodní vyražením dveří. Ale pokud by se to nepovedlo, jeden z nich si na sebe musel vzít dvojí práci. A byla tu docela velká šance, že to bude Payne. Ne že by si stěžoval. Situace jako tahle byly jeho specialitou.

A poněvadž Dial toho měl mít na práci nejmíň, Payne ho pověřil odpočítáváním.

Tři. Jones namířil zbraň na dveřní zámek.

Dva. Payne se zapřel nohou o zeď za svými zády, jako by to byl startovní blok.

Jedna. Vyrazil ze své pozice, aby udeřil.

Jones vypálil chviličku předtím, než Payne kopl do dveří. Kov zaskřípěl, dřevo zapraštělo a dveře narazily do zad čtvrtého hlídače, kterého sklátily na podlahu. Payne nějak udržel rovnováhu a vřítil se do místnosti jako první. Jones a Dial ho s tasenými pistolemi následovali.

Byl to tak precizní útok, že hlídače skolili, ještě než zjistili, co se děje. Payne svůj cíl udeřil loktem a připojil kopanec kolenem do brady. Muž přistál rovnou na čtvrtém hlídači, který ležel v bezvědomí na podlaze, zčásti po nárazu dveří a zčásti proto, že Jonesova kulka prošla zámkem a zaryla se mu do hýždí.

Payne se neprodleně zmocnil obou jejich zbraní, načež zkontroloval členy svého týmu. Jones svého muže zneškodnil kopancem do krku a poté šel po starci v křesle. Avšak Dial musel oprášit bojové umění. Se svým protivníkem do sebe bušili, jako kdyby hráli tleskanou, ovšem jen do chvíle, kdy Payne muže skolil pažbou pistole a mrštil ho tváří proti zdi.

Dial se na něj usmál a výraz jeho tváře říkal: Když přijdu na místo činu, mí klienti jsou už obvykle mrtví.

Payneho výraz odpovídal: Ti moji ne.

Jones si mezitím vzal do práce Benita. Vytrhl mu zbraň, provlékl mu ruku pod krkem a zezadu škubl. Stačilo jen trochu zmáčknout a starý muž přestal klást odpor. Žádné výhrůžky. Žádný boj. Ani žádné úplatky. Jonesovi to připadlo trochu ubohé. Od notoricky známého Benita Pelatiho čekal mnohem víc.

„Zabij ho,“ naléhala prosebně Maria. Byla uvázaná k židli a upřeně hleděla na svého otce. Vytřeštěný výraz jejích očí všem říkal, že to myslí smrtelně vážně. Chtěla, aby Jones zlomil Benitovi vaz: „Zabil moji matku. Zabil mého bratra. Zaslouží si zemřít.“

„Máš nejspíš pravdu, ale –“

„Ale co? Copak to nechápete? Do vězení ho nikdy nezavřou. Ví toho na církev příliš mnoho! Žádná obvinění proti němu nevznesou. Nikdo obvinění nevznese! Bude propuštěn jako vy dva v Pamploně.“

Payne je jedním uchem poslouchal a zatím prohlížel místnost, aby se ujistil, že je nemůže nic překvapit. Jedno překvapení však našel, hned za stolem. V louži krve tam ležel Dante.

„Mario,“ namítal Jones, „strašně rád bych to udělal, ale nemůžu. Prostě nemůžu –“

„Tak mě nech, ať to udělám já! Jen mě rozvaž. Řekneme, že zahynul při záchranné akci. Nikdo se nic nedozví.“

„Já ano,“ řekl Dial z druhé strany místnosti. „A protože tady tomu velím, musel bych vás zastavit.“

„A krom toho,“ řekl Payne kontrolující Dantovi pulz, „ve věci svého bratra se mýlíte. Pořád je naživu.“

Policie dorazila až za několik minut, takže Dial měl ještě čas zavolat zástupcům NCB na letiště. Oznámili mu, že jedna ze skupin, které prováděly ukřižování, byla dopadena a že teď víc než ochotně vypovídají o ostatních třech. Dial si říkal, že při troše štěstí je budou všechny do setmění mít. A že celá ta patálie s ukřižováními skončí.

„A co já?“ zeptal se Boyd. Levé oko měl tak oteklé, že na něj vůbec neviděl. Sečnou ránu na čele mu přikrývala gáza.

„Kdy bude očištěna moje pověst?“

Dial se ušklíbl. „To může trvat trochu déle. Ale už na tom pracuju.“

„V to tedy pevně doufám,“ odvětil Boyd jen napůl z legrace. „Tak na co čekáte? Pusťte se do toho. Mám mnoho věcí na práci a musím se sejít se spoustou lidí. Jsem zaneprázdněný člověk, pane Diale.“

Dial mu se smíchem zasalutoval a zamířil do jídelny.

„Dobrej chlap,“ řekl Payne Jonesovi, který vážně přikyvoval. „Ještě že už odešel.“

Payne pořád nevěděl, co se během posledních pár hodin stalo, a moc si to chtěl vyslechnout. Nejen pravdu o smějícím se muži, ale i o rodině Pelatiových. Když naposledy viděli Danta, nakládal do helikoptéry Boyda a Mariu. A ona teď prosila lékaře, aby jejímu bratrovi, kterého nakládali do sanitky, zachránil život.

Bylo jasné, že jim něco důležitého ušlo.

V domě panoval čilý ruch, a tak si vyšli ven k bazénu, kde jim doktor Boyd všechno povykládal, o střelbě i o tom, že Dante svého otce vskrytu nenáviděl. Také jim řekl o svém předchozím rozhovoru s Dantem, což Payna a Jonese hodně naštvalo, než jim došlo, že se to stalo dlouho před událostmi v Orvietu a nijak se to nevztahovalo k jejich bezpečí. Boyd nevěděl, na čí straně Dante doopravdy je, dokud nedošlo k odhalení v Pelatiho domě, a tak si tu informaci ponechal pro sebe.

„Tak moment!“ vyhrkl Jones. „Chcete mi říct, že v tom lomu nám nehrozilo nebezpečí? Ale no tak, tohle jsem vám ani na vteřinku nezbaštil. Jeho stráže nechtěly, abychom z té hory odešli.“

Payne se k němu připojil: „Má pravdu, doktůrku. Mám po celým těle modřiny, který to dokazujou.“

Boyd se zamračil. O zraněních se mu mluvit nechtělo, zvlášť když sám vypadal takhle. „Ty stráže pracovaly pro Benita, ne pro Danta. Proto taky musel pokračovat ve své lsti.“

Jones se poškrábal na hlavě. „Pokud je to tak, proč Dante vás dva přivezl sem? Pokud by mu šlo o vaše bezpečí, jistě budete souhlasit, že tohle je to poslední místo, kam by vás měl vzít.“

„Jestli přežije, můžete se ho zeptat sami. Zatím je třeba dohlédnout na důležitější věci.“

Payne se k Boydovi ještě jednou obrátil a zeptal se: „Co jste zjistil o tom smějícím se muži?“

„O kom?“ smál se přidušeně Boyd svému vlastnímu žertíku. „Ach ano, ten záhadný smějící se muž. Zdá se, že jeho totožnost nakonec nebyla až tak záhadná.“

74

Nick Dial měl nutkání opustit místo činu a rozjet se zpátky na letiště. Hnětlo ho, že jednoho z jeho podezřelých vyslýchá někdo jiný. Vždyť to byl on, kdo vyřešil zeměpisnou otázku ukřižování, a tak chtěl být u toho, až spustí fanfáry. Neznal větší zadostiučinění, než když přiměl zločince mluvit.

Ale zároveň věděl, že nesmí propásnout možnost promluvit si s Benitem Pelatim. Na místě činu zatím žádní advokáti nebyli a místní policisté měli plné ruce práce se zajišťováním důkazů, než aby se zajímali o pouhý rozhovor. Razii z jejich pohledu provedl Dial, takže to byl on, kdo by si měl na Pelatiho vyšlápnout jako první. Dokonce mu nabídli, že budou hlídat dveře.

Když Pelatiho přivedli do zadní místnosti, nesl se jako král. Byl bezvadně ustrojený a trčil pyšně bradu, jako kdyby se chystal promluvit k rolníkům z balkonu paláce. Na rukou měl sice želízka, ale držel je schované pod látkou saka, takže příliš neotřásla iluzí, kterou se Pelati snažil udržovat. Byl národní ikona a očekával, že podle toho s ním také budou jednat.

Jen co ho Dial uviděl vcházet, bylo mu jasné, že jejich rozhovor bude zbytečný. V skrytu duše věděl, že z Pelatiho nemůže nic dostat. Ale přesto to zkoušel, kladl mu otázku za otázkou týkající se jeho rodiny, ukřižování a všeho, co mu přišlo na mysl. Ale Pelati nezakolísal. Jen tam seděl a tvářil se zcela nevzrušeně, jako by ho i trochu zklamalo, že Dial je nejlepší policista, kterého Interpol dokázal schrastit.

Zaklepání na dveře naštěstí vše změnilo. Dial ho chtěl ignorovat, dokud neuslyšel, že se dveře s vrznutím otevřely. „Copak je?“ zavrčel. „Mám tu práci.“

„Pane,“ zašeptal policista. „Je tu za vámi kardinál Rose. Říká, že je to naléhavé.“

Dial se usmál. Alespoň mohl kardinálovi osobně poděkovat za upozornění, že se církev někdo pokusil vydírat. Také si říkal, že Rose možná bude mít další informace, které by mohl při výslechu Pelatiho použít. „Jo, to je v pořádku. Pošlete ho sem.“

Přestože se nikdy nesetkali, Rose nešlo přehlédnout. Nejen že byl oblečený jako kardinál, v šarlatovém rouchu a s rudým biretem na hlavě, ale držením těla byl skrz naskrz Texasan. Kráčel chodbou jako šerif mířící k přestřelce. Za jiných okolností by mu Dial nadzdvihl roucho, aby se podíval, jestli nemá ostruhy.

„Joe, jsem Nick Dial. Moc rád se s vámi setkávám.“ Potřásli si rukama hned za rohem místnosti, kde probíhal výslech. „Copak se děje? Řekli mi, že se mnou chcete mluvit o něčem důležitém.“

Rose kývl. „Obdržel jsem další informace o Benitu Pelatim a myslel jsem, že by vám mohly přijít vhod. Ale pokud na to teď není vhodná doba, mohu přijít později.“

„Ale kdepak. Ani by mě nenapadlo posílat vás pryč. A navíc, právě s Benitem mluvím a on pořád říká něco, co mě mate. Sotva se mnou prohodí slovo, ale když už něco řekne, neustále naráží na nějaké tajemství. Zmáčkl jsem ho, ale nic z toho.“

„To tajemství, naznačil vám něco?“

„Kéž by. To by mi sakra usnadnilo práci… Aj! Za to se omlouvám.“

Rose nadávku přešel bez povšimnutí. Většina Texasanů kleje. „Ptal jste se ho na jeho rodinu? Možná něco vědí oni. Nikdy jsem se s tím mužem osobně nesetkal, takže nevím, co bych vám mohl poradit.“

„No, myslím si, že by něco mohl vědět jeho syn. Proto mu taky Benito vpálil dvě kulky do hrudi. Aby mu zabránil uvést ještě někoho.“

Rose se za Danta pokřižoval. „No a?“

„No a co?“

„Uvedl ještě někoho? Jeden z policistů mi říkal, že u střelby bylo několik svědků.“

Dial přikývl. „Kolem stáli jeho bodyguardi, ale žádný z nich nemluvil anglicky. Mám pocit, že o to taky při najímání jeho personálu šlo. Mohl tak své věci vyřizovat v soukromí.“

„Chytrý chlapík. Takhle se to dělá nejlíp. Nemusíte mít strach, že vás někdo poslouchá.“

„Když už je řeč o chytrosti, proč mám dojem, že o tom tajemství něco víte? Proto jste taky tady, nemám pravdu?“

Rose pokrčil rameny. „Možná. Cesty Páně jsou nevyzpytatelné.“

Glory aleluja! pomyslel si Dial. „Řekněte mi, týká se to nějak církve? Souvisí to s tím vydíráním? Dozvěděl se něco o církvi a rozhodl se, že si vydělá pár babek, ne?“

„Nicku, poslouchejte, v tomhle nemám volné ruce. Nemůžu o tom mluvit. Opravdu ne.“

Dial se neubránil úsměvu. „Ale…“

Rose se zasmál. „Ale říkám si, že kdybych ho přiměl mluvit, aniž by se o tom skutečně zmínil…“

„Pak se dozvím vše, co potřebuju vědět, a vy budete mít čisté svědomí.“

Rose přikývl. „Ano, tak nějak.“

Dial pohlédl na hodinky a viděl, že čas se krátí. Každou chvíli měli dorazit Pelatiho právníci. „Fajn. Ale musíme to zmáknout rychle.“

Rose pozvedl pravou ruku. „Nebojte. Pospíším si.“

Dial vešel první, stále s úsměvem ve tváři, a za ním Rose, který za nimi zavřel dveře. Pelatiho viděl už několikrát předtím ve Vatikánu, ale nikdy s ním nemluvil, hlavně proto, že neměli nic společného. Rose byl připravený dát církvi vše, co měl, aniž čekal něco na oplátku, kdežto Pelati zosobňoval pravý opak. Rose měl ve zvyku dávat. Pelati brát. A tak to mělo zůstat až do konce.

Pelati se díval, jak ti dva vcházejí do místnosti, a zdálo se, že ožil. Zaměřil zrak na muže v červeném, který na něj upřeně hleděl. „Řekněte mi, pane Diale, kdopak je váš přítel?“

„Tohle je kardinál Joseph Rose z Vatikánu. Přišel si za mnou promluvit o vašem případu a já se rozhodl přizvat ho k rozhovoru.“

„Opravdu? A pročpak? Copak vám moje společnost nestačila?“

„Abych pravdu řekl, je to spíše naopak. To já jsem měl dojem, že vám jako společnost nestačím. Pořád tu mluvíte o něčem, o čem nic nevím, a tak jsem si řekl, že přizvu experta, někoho, kdo by mi pomohl to pochopit.“

Pelati se při té představě usmál. „Tenhle muž je expert? Na co? Na Krista?“

„Ne,“ přerušil ho Rose. „Jsem expert na tajemství.“

„Na tajemství?“ vyjekl Pelati předstíraným strachem. „Nějaké konkrétní tajemství? Třeba moje?“

Rose přikývl a popošel k němu o krok blíž.

„No výborně. Tak to bude legrace. Prosím, posaďte se, Vaše Eminence. Strašně rád si poslechnu, co víte o mně a mém tajemství.“

Rose zavrtěl hlavou. „Ta židle nebude nutná. Slíbil jsem Nickovi, že budu stručný, a hodlám své slovo dodržet.“

„Jak račte, Vaše Eminence… Obdivuji člověka, který umí držet slovo.“

Rose popošel ještě blíž. „Abych pravdu řekl, tohle mi na tajemstvích vždycky vadilo. Lidé nikdy nedrží slovo, což znamená, že tajemství není nikdy tajemstvím dlouho.“

Pelati kývl, neboť to velmi důvěrně znal. „Kardinále Rosi, mohu-li být tak smělý, proč mi to říkáte? Snažíte se mě přesvědčit, že mé rodinné tajemství znáte? O tohle se snažíte?“

„Právě naopak. Chtěl jsem, abyste věděl, že pravdou je pravý opak. Jste v tom sám. Nikdo kromě vás celé vaše tajemství nezná. Rozumíte mi? Ani živá duše.“

Pelati se zamračil. Tohle nečekal. „A vy jste přišel, abyste mi řekl tohle?“

Rose se tváří v tvář zlu usmál. Poslala ho sem Nejvyšší rada, aby ochránil církev, a on měl v úmyslu dotáhnout svůj úkol do konce. „Ne, přišel jsem, protože jsem chtěl vidět výraz ve vašich očích, až vám to řeknu…“ Vytáhl ze záhybu roucha pistoli a řekl: „Vaše tajemství dnes zemře.“

A než Dial stačil zareagovat, Rose přiblížil hlaveň k Pelatiho hlavě a vypálil. Místností se rozlehla hromová rána a na zdi se rozprskla krev a kousky mozku.

Dial se instinktivně vrhl po Roseově zbrani, ale kardinál byl příliš hbitý a nenechal se zastavit. Odcouval do kouta místnosti, přitiskl si horkou hlaveň ke spánku a nařídil Dialovi, ať zůstane v klidu.

„Nedělejte to!“ vykřikl Dial. „Prosím, nedělejte to!“

„Musím, Nicku. Takhle to musí skončit.“

„Proč?“ zeptal se Dial, když do místnosti vtrhl houf policistů. „Řekněte mi proč!“

Rose se vědoucně usmál a při tlačil prst na spoušť. „Protože Kristus je můj spasitel.“

75

Payne a Jones výstřely neslyšeli. Když kardinál Rose zahájil palbu, seděli venku u bazénu a bavili se o událostech posledního týdne. Zvuky zanikly v hukotu vznášející se helikoptéry a houkání sirén policejních aut, která sem mířila.

Když se později dozvěděli, co se stalo, Payna mrzelo, že nebyl Benitově popravě přítomen. To by mohlo znít dost morbidně, ale když člověk viděl zemřít tolik dobrých lidí jako Payne, občas pomáhá vidět smrt někoho zlého. Svým způsobem to pomáhá, aby rovnice zůstala vyvážená. Alespoň nějakou dobu.

Ale později si Payne uvědomil, že kdyby byl uvnitř a kochal se tím ohňostrojem, propásl by největší překvapení ze všech. Něco tak nečekaného, že pořád nevěděl, co si o tom myslet.

Seděl mezi Jonesem a doktorem Boydem, hleděl na třpytící se modrou vodu a myslel na náboženství. Za posledních několik dní se toho o křesťanství dozvěděl víc než za celý svůj dosavadní život. Ale žíznil po něčem víc. Na každou zodpovědnou otázku se mu v hlavě vyrojilo deset dalších. A každá byla složitější než ta předchozí. Payne se o tom zmínil doktoru Boydovi, který řekl, že v tom spočívá paradox náboženství. Čím víc se člověk dozvídá, tím míň prý ví.

Payne žertem odpověděl: „Kruci! Pak si myslím, že vy v porovnání se mnou nevíte ani zblo.“

Boyd se kupodivu rozesmál mnohem hlasitěji než kdykoli předtím.

Payne se obrátil k Jonesovi v očekávání, že i na jeho tváři spatří úsměv. Ale místo toho uzřel zamyšlený výraz v očích, který napovídal, že se stále pokouší dát si věci dohromady. Katakomby, svitek, tajemství Pelatiho rodiny. Pro Jonese to byly kousky skládačky, které do sebe pořád nezapadaly.

„Seš v pořádku?“ zeptal se Payne.

Jones přikývl, přestože Payne viděl, že není. Něco ho trápilo. Něco velkého. Nakonec řekl: „Doktůrku, jen se chci zeptat, co se s ním podle vás stalo?“

Boyd se ušklíbl. „S ním? Koho myslíte?“

„S Ježíšem,“ odpověděl Jones. „Pokud Ježíš nezemřel na kříži, co se s ním stalo?“

„Aháá.“ Boydovo zvolání naznačovalo, že tu otázku očekával celý víkend. „Podle mě to závisí na tom, koho se ptáte. Různí experti mají různé názory, třebaže některé z nich jsou trochu ujeté. Nejpopulárnější teorie zní, že Kristus byl ženatý muž, který poslal rodinu hned po svém soudu v Judeji do Marseilles. Četl jsem mnoho francouzských rukopisů, které hovoří o tom, že Kristova královská krev žije ve Francii dodnes.“

I oni už tu teorii slyšeli. Payne věděl, že podle některých expertů byla Kristovou ženou Máří Magdalena. Samozřejmě už nevěděl, jestli je to pravda, nebo jen brilantní fikce. „Takže vy si myslíte, že Kristus odešel do Francie?“

Boyd pokrčil rameny. „Někteří tomu věří. Jiní si myslí, že by to bylo příliš velké riziko. Jisté je, že kdyby byl Kristus objeven, celá jeho rodina by byla na místě zavražděna.“

Jones sebou trhl. „Tak kam tedy odešli?“

„Podle islámských tradicí zamířil na východ, do Indie, kde nakonec o několik desítek let později zemřel ve městě Kašmír. Jiní věří, že odešel do Alexandrie v Egyptě, kde pomáhal obracet toto město na křesťanství. Dokonce jsem četl jeden text, podle kterého byl zabit v Masadě roku 74 našeho letopočtu, když tato židovská pevnost padla do rukou Římanů.“

Avšak žádná z těchto teorií Jonesovi neseděla. Frustrovaně hodil do bazénu kamínek. Pleskl na hladinu a vlnky se rozeběhly do všech stran. „Jinými slovy, nikdo to doopravdy neví.“

Boyd zavrtěl hlavou. „Myslím, že ne.“

„Takže tohle všechno,“ rozmáchl se Jones kolem sebe, aby naznačil, co všechno vykonali a čím prošli, „a pořád nic nevíme jistě.“

„Přesvědčivě ne, to ne… A pravda je, že nejspíš ani nikdy nebudeme.“

Doktor Boyd se omluvil a zamířil do domu. Tvář měl oteklou a zdeformovanou a sterilní gáza už nepomáhala. Potřeboval pytlík s ledem a paracetamol.

Payne a Jones se dívali, jak zachází dovnitř, a pak přesunuli pozornost na helikoptéru, která se vznášela nad domem. Nejprve si mysleli, že je to policejní helikoptéra, která má za úkol střežit objekt. Pak usoudili, že to budou novináři, nejspíš nějaký paparazzi, který se snaží pořídit fotografii místa činu. Věřili tomu do chvíle, kdy Jones na něco upozornil. Helikoptéra byla neosvícená. Žádné reflektory, žádná ocasní světla. Vůbec žádná světla. Z nějakého důvodu se snažila splývat s tmavou oblohou. Nechtěla být viděna. „Přece nemyslíš, že je to…“

Jones přikývl. Věděl, co má Payne na mysli. „Druhá helikoptéra z Vídně.“

Než Dante odletěl z mramorového lomu, udělil svým mužům instrukce, že mají počkat, až přestane pršet, a pak naložit jeho nález do druhé helikoptéry. Poté měli letět do vily, kde se Dante chtěl sejít se svým otcem.

Náhle jim svitlo, že helikoptéra vůbec nedorazila. Nebo přinejmenším nepřistála. Pokud byla jejich teorie správná, pilot se stále vznášel nad nimi a přemýšlel, co má udělat. Jones se zazubil. „Podíváme se, jestli se mu nechce za námi dolů.“

Payne se poklonil jeho směrem. „Až po vás, můj nevyzpytatelný příteli.“

Danteho osobní helikoptéra pořád stála na heliportu vzadu za domem. Na nádvoří byla spousta místa i pro přistání druhé helikoptéry. Šlo jen o to přesvědčit pilota, že je to ta správná věc. Payne navrhoval světelné signály v morseovce, ale Jones vymyslel něco lepšího. Vylezl do Danteho helikoptéry a nasadil si sluchátka s mikrofonem. Zmáčkl pár tlačítek a za chvíli už vyštěkával rozkazy.

„Na co čekáte?“ křičel italsky. „Ihned přistaňte!“

Uběhlo třicet vteřin, než pilot odpověděl. „A co ta policie?“

„Nejsou tady kvůli vám. V domě se střílelo. Teď to řeší Dante.“

Pilot ještě chvíli přemýšlel, načež zapnul světla. O několik minut později už přistával uprostřed zadního dvora. „A teď co?“ zeptal se pilot.

„Vylož zboží a pakuj se odsud. Až tě budeme potřebovat, zavoláme.“

Jako mávnutím kouzelného proutku se vynořila skupina šesti vojáků, kteří vynesli relikvii z helikoptéry a opatrně ji položili na trávu. Payne a Jones nemohli riskovat, že je uvidí, a tak zůstali v první helikoptéře, ačkoli to nejspíš nebylo nutné. Muži měli z policistů takový vítr, že se i báli pohlédnout jejich směrem. Minutu nato už byli zase ve vzduchu. A hurá do Říma. Nebo do Vídně. Nebo jinam, podle instrukcí, které měli. Payne celou scénu nevěřícně sledoval.

„Šlo to dobře,“ konstatoval se smíchem Jones. „Jen doufám, že to není bomba.“

Pak zamířili přes trávník, aniž tušili, do čeho jdou. Nebe bylo temné a měsíc zčásti schovaný za shlukem mraků. V této části nádvoří bylo jen několik málo světel a oni neměli v úmyslu některé zapnout. Ani kapesní svítilnu. Payne však málem změnil názor, když spatřil sarkofág. Byl zhotovený z bílého mramoru, zdobený řadou reliéfů, které mu připomněly plastiky z Mariiny videokazety. Podle jejich rozvržení na první pohled poznal, že vyprávějí nějaký příběh, ale v té tmě nemohli jeho poselství rozluštit.

Payne si na okamžik pomyslel, jestli sem Dante právě z toho důvodu nepřivezl Boyda a Mariu. Aby mu pomohli objasnit, co je to za věc. A možná i poradili, jak s ní naložit. Tyto myšlenky však rychle pustil z hlavy a soustředil se na kamenný artefakt.

Připadal si jako slepec čtoucí Braillovo písmo, když přejížděl prsty po prastarých motivech ve snaze pochopit příběh. V tu chvíli vykoukl zpoza mraků měsíc a on uviděl Krista na kříži a poblíž smějícího se muže. Oddíl setníků nesoucí do jeskyně tělo. Pak spatřil muže, jak vychází ven. Jones se mezitím přesunul na druhou stranu truhly a hlásil, jaké obrazy rozpoznal.

Viděl vojáky. Velkou loď. Řadu hor. Hrot meče.

Nikdo z nich přesně nevěděl, co kámen sděluje. A došlo jim, že to ani nezjistí, pokud si nezavolají na pomoc Boyda nebo Mariu. Ale jaká by to byla legrace?

Místo toho se rozhodli, že obsah prozkoumají sami. Říkali si, že to přece nemůže být na škodu. Chtěli jen nakouknout dovnitř, ani ne na minutku. Odsunout víko stranou, podívat se a pak ho zase vrátit zpátky. Nikdo se to nedozví. Bude to jejich malé tajemství.

Prohlíželi si konstrukci truhly a usoudili, že by měli zatlačit z Payneovy strany. S úsměvem napočítali do tří a pak vší silou zabrali. Kamenné víko zasténalo a se zachvěním se odsunulo o délku dlaně do strany. Do chřípí jim vnikl závan prastarého vzduchu, ale o to se nestarali. Ani trošku.

Byli příliš omámení tím, co nalezli uvnitř.

76

Pondělí 31. července

Küsendorf Švýcarsko

Jejich helikoptéra se několik vteřin vznášela nad archivy a Payne a Jones shlíželi na probíhající rekonstrukci. Od požáru uplynuly necelé tři týdny, ale na pracovišti panoval čilý ruch. Buldozery hrnuly hlínu, náklaďáky jezdily sem a tam, dělníci řezali desky a zatloukali hřebíky. Bylo to úžasné, alespoň z pohledu někoho, kdo sem zavítal s odstupem času.

Bohužel, totéž nemohli říct o křesťanství.

Payne a Jones se poslední dva týdny zabývali výzkumem tohoto tématu, ponejvíce proto, aby ukojili svoji zvědavost. Četli knihy. Hovořili s experty. Dělali vše, co mohli, aby našli odpovědi na otázky, které je trápily. A některé z odpovědí v nich zanechaly zmatek.

Například nikdy nevěděli, že islámská bible, zvaná korán, tvrdí, že Kristovo ukřižování bylo zfalšované. Ano, zfalšované. Muslimové pokládali Krista za proroka, někoho, kdo by měl být uctíván stejně jako Abrahám, Mojžíš a Mohamed, a proto Payna a Jonese udivilo, že korán současně zpochybňuje integritu Krista. Prostě a jednoduše tvrdí, že nebyl ukřižován. V textu stojí:

[4:157] A za slova jejich: Věru jsme zabili Mesiáše Ježíše, syna Mariina, posla Božího! Však nikoliv, oni jej nezabili ani neukřižovali, ale jen se jim tak zdálo…

Kupodivu tento verš nebyl pokoutně zapsán na nějaký tajný svitek nebo uložen pod zámek ve vatikánském archivu. Zná ho miliarda muslimů po celém světě. Přesto Payne ani Jones nikdy neslyšeli o falešném ukřižování, dokud se nepotkali s Boydem a Pelatim.

Jak to bylo možné?

Jak mohl západní svět ignorovat něco tak závažného?

Nešlo ani tak o to, jestli je to pravda nebo ne. Payne jen nemohl pochopit, proč se o tomto verši nikdy nediskutovalo na veřejném fóru. Proč nikdo neprojevil tolik zvědavosti, aby to prozkoumal? Payne žertem prohlásil, že je velká škoda, že Ukřižování Krista nerežíroval Oliver Stone. Poněvadž ten by vymyslel úplně jiný závěr – něco překvapivého, zavánějícího konspirací.

Ale kdoví, třeba Mel Gibson chystá druhý díl?

Při svém bádání zjistili také zajímavá fakta o Pontiu Pilátovi. Nejvíc je udivilo Pilátovo blízké přátelství s Josefem Arimatejským, který sehrál významnou roli při ukřižování a uložení Ježíšova těla. Všechna čtyři evangelia tvrdí, že jeho tělo bylo dáno do hrobky na pozemku v Josefově vlastnictví, přestože římský zákon pohřbívání ukřižovaných zakazoval. V oné době se ukřižovaní nechávali na kříži, až je po několika dnech sežrali ptáci. A Římané na dodržování tohoto zákona tak neústupně dbali, že dokonce rozmísťovali stráže, aby zajistili, že si pro mrtvé oběti nepřijdou jejich přátelé nebo příbuzní.

Avšak Pilát klidně šel proti tomuto zákonu a vydal Ježíšovo tělo Josefu z Arimateje, přestože neměl žádné právo ho sundat. Ledaže by ovšem něco probíhalo v zákulisí a Pilát s Josefem byli spiklenci, kteří měli za úkol oklamat lid.

Ještě podivnější je formulace, která se objevuje v Markově evangeliu. V původní řecké verzi totiž stojí, že když Josef požádal Piláta o Kristovo tělo, použil slovo soma, které se vztahuje k živému tělu, ne ptoma, které znamená „mrtvolu“. Jinak řečeno, Josef požádal Piláta o někoho, kdo byl stále naživu. Tento verš byl nakonec v latinské verzi a překladech Bible změněn, neboť překladatelé volili neurčitá slova, která neříkala, jestli byl Kristus při snímání z kříže živý, nebo mrtvý. Ale v původní verzi dokonce i Marek praví, že Kristus byl při vydání Josefovi živý.

Payne a Jones narazili na desítky takových faktů, pikantností, o nichž se ve většině kostelů nemluví, přestože experti je mezitím ověřili a potvrdili jejich pravdivost. Payne nevěděl jistě, co za tím vězí – spiknutí? nevědomost? něco jiného? – ale hodlali se v tom rýpat, dokud neuspokojí svou zvědavost. Ve skutečnosti to byl jeden z důvodů, které je přivedly zpátky do Ulsterových archivů.

Potřebovali najít odpovědi na své otázky.

Petr Ulster je hned po přistání uvítal mohutným objetím. Stres, který prožíval ve Vídni, byl ten tam a nahradil ho radostný třpyt v očích a vřelý úsměv. Vypadal ještě šťastnější než v den, kdy se seznámili, a to hodně napovídalo, protože Ulster byl jeden z nejšťastnějších lidí, které kdy Payne potkal.

„Jonathone! D.J.ji! Tak moc rád vás zase vidím! Je to úžasně báječné, že jste se vrátili.“

„To bychom si za nic na světě nemohli nechat ujít,“ odvětil Jones.

Payne kývl na souhlas. „Vypadá to, že máte dost práce.“

„Hodně!“ řekl Ulster. „Ale je to báječné. Vždycky jsem toužil archivy rozšířit a tohle mi poskytlo perfektní záminku. Pokud se dary pohrnou tímhle tempem, postavíme je dvakrát tak velké.“

Payne ohromeně hvízdl. „A co artefakty? Přišel jste při požáru o něco?“

„O nic drahocenného. Nepodařilo se zachránit pár osobních věcí, ke kterým jsem měl silný citový vztah. Jako třeba fotografickou sbírku mého dědečka.“

Payne při představě té ztráty zaúpěl. „Myslíte ty, co byly v chodbě? Panečku, ty se mi tak líbily.“

„Mně taky. Ale díky vám jeden obrázek pořád mám.“

„Vážně?“

Ulster kývl. „Ten s lipicánskými hřebci. Pamatujete, jak jste ho sundal ze zdi, abyste nám ukázal smějícího se muže? A díky tomu obrázek přežil.“

„Jak se na Američana sluší,“ promluvil za ním chraplavý hlas. „Znovu zachránil naše koně!“

Payne se otočil a uviděl Franze. „Ja! Ja! Je to pravda. Vaši vojáci se vždycky vyznamenají.“

Payne se usmál a potřásl si s ním rukou. „Jak se máte, Franzi? Pořád se zotavujete z našeho malého dobrodružství?“

„Dobrodružství? To nic nebylo! Můj nedávný výlet do Amsterdamu, to bylo teprve dobrodružství.“

Z představy nahého Franze v nevěstinci se Payneovi a Jonesovi udělalo mírně mdlo.

„A pročpak jste tady?“ zeptal se Franz. „Přijeli jste pomoct? Každá ruka je tu dobrá.“

„Franzi!“ plísnil ho se smíchem Ulster. „Tohle jsou naši hosté. A podle toho bychom s nimi měli jednat.“

Franz jen mávl rukou. „Nepouštěj se do mě, Petře. Vždyť i ta žena pracuje!“

„Jaká žena?“ zeptal se Jones.

„Tvoje žena,“ odvětil Franz. „Ja! Ja! Přijela včera s doktorem Boydem.“

„Moje žena? Myslíte Mariu? Ona je tady?“

Výraz v Jonesově tváři Payne zbožňoval. Směsici blaženosti, zmatku a naprostého šoku.

„Ajaj!“ zvolal Payne. „Já jsem ti to zapomněl říct? Promiň. Muselo mi to vypadnout z hlavy.“

„Tak počkat! Tys o tom věděl?“

„Jo. Jedině tak jsem to mohl naplánovat.“

„Ale já myslel, že je v Itálii, že pečuje o bratra a rodinné sídlo.“

„Už ne,“ odpověděl Payne. „Mimochodem, kdypak se Maria stala tvou ženou? A ví vůbec o tom?“

„Ne, ale…“

„Ale co? Ženy nejsou majetek, abys věděl. Nemůžeš si jen tak přijít a uplatňovat na ně nárok.“

„Já vím, ale…“

„Možná bys měl u dam trochu více štěstí, kdybys jim prokazoval úctu, která jim náleží. A krom toho, ještě než utečeš a zabodneš do Marie svůj prapor či co, abys na ni vznesl nárok, máme tu nějakou práci.“

„Práci?“ Jones na něj zmateně civěl, než mu došlo, o čem mluví. „Jo, to je pravda! Naše práce. Málem jsem zapomněl na naši práci.“

Ulster a Franz na ně hleděli jako na dva blázny. Což taky byli. Neříkalo se jim MANIACI pro nic za nic.

Payne řekl Ulsterovi: „Když jsme byli s D.J.jem v Itálii, narazili jsme na něco, co by se podle nás v archivech úžasně vyjímalo. Myslíme si, že je to jedna z těch věcí, kterou by měl mít možnost studovat každý člověk, ne jen pár starých kněžourů ve Vatikánu.“

Jones dodal: „Pokud ji nebudete chtít, samozřejmě to pochopíme. Chci říct, že je to trochu neskladné. Ale protože přistavujete nové křídlo a tak, říkali jsme si, že místa budete mít dost.“

„A co to je?“ zeptal se Ulster.

„Můžeme vám to ukázat, jestli chcete. Přivezli jsme to s sebou.“

„Vážně?“

Payne kývl a otevřel zadní dveře helikoptéry. Ulster a Franz nakoukli dovnitř a spatřili kamenný sarkofág, hermeticky uzavřený ve vysoce kvalitním igelitovém pytli. „Nechtěli jsme to vystavovat působení živlů, a tak nám doktor Boyd poradil, jak to máme chránit. Doufáme, že vymyslíte trvalejší řešení, jak to zakonzervovat.“

Mračící se Ulster se snažil prohlédnout přes igelit. „To bych určitě mohl, kdybych věděl, na co se to dívám… Jen mi, prosím vás, řekněte, že tam není tělo.“

Jones se zasmál. „Když jsme to otvírali, měl jsem z toho strach taky. Ale jako by tomu štěstí chtělo, bylo tam něco ještě více, ehm, šokujícího.“

„Šokujícího?“ zeptal se Ulster.

Payne místo odpovědi vytáhl z kapsy u košile několik fotografií a podal je Ulsterovi. Byly pořízeny z různých úhlů a zachycovaly sarkofág, otevřený i uzavřený. Na těch posledních byl zachycený předmět, který se skrýval uvnitř, dva tisíce let starý artefakt, který se dochoval nedotčený. Důkaz, který zachránil Pilát, aby příběh vypověděl ze svého pohledu. Alespoň jeho část. Ta další měla být objasněna v samostatném dokumentu.

Ulster při pohledu na věc vyhrkl: „Ty trámy pocházejí z kříže?“

Oba přikývli. Stipes byl přeříznutý napůl, ale patibulum bylo celé. A nejlepší na tom bylo, že nechali v Pittsburghu malý kousek dřeva otestovat a ukázalo se, že je to africký dub z 1. století.

Přesně jak čekali.

„Chcete říct,“ breptal Ulster, „že je to jeho kříž?“

Payne pokrčil rameny. „Doufáme, že právě tohle prokážete. Tedy, pokud máte čas.“

„Ano,“ vydechl. „Čas mám.“

„Ale to není všechno.“ Payne hmátl do kabiny a vytáhl malé pouzdro. „Uvnitř sarkofágu byla ještě jedna věc, něco, co jsme ještě neotevřeli. Říkali jsme si, že uděláme nejlíp, když to necháme na vás, Boydovi a Marii.“

Ulster pouzdro třesoucíma se rukama otevřel a uviděl bronzový váleček, podobný tomu, který byl objeven v katakombách. Ale místo Tiberiovy pečeti na něm byl vyražený úřední znak Pontia Piláta, symbol, který se nepoužíval od doby Krista.

„Nemám ponětí, co je uvnitř. Ale při troše štěstí bychom se z toho mohli dozvědět, co se stalo.“

A opravdu, štěstí tomu chtělo.

Pokud Payne věděl, celou pravdu znalo pouze šest lidí – Dante, Maria, Boyd, Ulster, Jones a on sám. A pod slovem celou rozuměl fakta o katakombách a totožnost smějícího se muže. Několik dalších osob – počínaje Franzem, přes Nicka Diala a konče Randym Raskinem – znalo zlomky a útržky příběhu, ale poskládat z nich celý by sotva kdo dokázal. Jednoduše proto, že nikdo z nich neměl dost informací, aby mohl pokračovat v pátrání, nebo důkaz, který měli oni.

Ne, pokud Payne věděl, nikdo další kromě nich šesti neznal tajemství, které chtěl kardinál Rose vraždou Benita Pelatiho navždy sprovodit ze světa. Ještě že Rose byl mizerný detektiv, jinak by teď už Payne věděl o jeho nadřízených – ať tak či onak.

Když už na to došlo, Payne si nebyl jistý, co Vatikán ví (a neví) o jejich dobrodružství. Ale neměl v úmyslu se jich na to ptát. Nikdy.

Proč? Jedno staré rčení praví, že neexistuje nic takového jako hloupá otázka. Inu, možná je to pravda, nicméně Payne věděl, že existuje něco jako nebezpečná otázka.

Zvlášť když odpověď chce znát ta nesprávná osoba.

Nebo ji chce uchovat v tajnosti.

EPILOG

Svitek se dochoval v pozoruhodně dobrém stavu, když uvážíme, že ho napsal Pontius Pilát na smrtelném loži. Pergamen nerušeně spočíval v kopcích u Vídně téměř dva tisíce let, pohřbený v zemi a chráněný bronzovým válečkem, kamenným sarkofágem a rodinou s tajemnou minulostí.

Muži z rodiny Pelatiů po generace docházeli k hrobu v domnění, že jejich prapředek, Pontius Pilát, byl hrdina. Že byl skutečným zakladatelem křesťanské víry. Že Tiberius povolal svého urozeného sluhu a požádal ho, aby zfalšoval smrt Krista pro dobro všeho, co je římské. A že ohromen tím hrdinstvím nechal na jeho počest postavit kamenný oblouk v Orvietských katakombách, kde zvěčnil Pilátovu podobiznu a jeho úžasné činy. Avšak nikdo z Pelatiů – ani Benito, ani Roberto, ani Dante – neznal celý příběh ukřižování, dokud Maria nerozlomila pečeť na válečku.

Když překládala Pilátova poslední slova, zajíkala se nad tím, co se dozvídala. Neboť v ruce držela dokument, který dokazoval to, čemu vždycky věřila – že cesty Páně jsou nevyzpytatelné.

Pontius Pilát, mým synům a dědicům.

Stojím na prahu smrti, připraven, že budu souzen za věci, které jsem udělal a které jsem udělat chtěl, to však neznamená, že jsem již neviděl slávu Boží, neboť jsem jí byl přímým svědkem a její nádhera ze mne učinila člověka, kterým dnes jsem.

Věděl jsem o Nazarénském dlouho předtím, než jsem ho poprvé spatřil, zprávy o jeho stoupencích a zázracích se šířily pouští jako mor, který ohrožoval mír a prosperitu země, jež připadla pod mé velení. Věděl jsem, že časem ta zpráva dorazí za moře, jako tomu vždycky je, a že budu požádán, abych Nazarénského přitlačil botou k zemi, než se jeho přívrženci rozrostou v dav, který bude Řím muset rozdrtit v boji. Ale stal se pravý opak, neboť když jsem stanul před svým panovníkem, hovořil ke mně tlumeným hlasem a žádal mne, abych do plamenů pořád přikládal, až budeme žáru moci využít k našemu dobru. Nevěděl jsem, jak to myslí, ale nechal jsem oheň rozhořet, až rozpaloval zdi Jeruzaléma, a v té době jsem také obdržel vedení, které jsem postrádal, a instrukce, jimiž jsem se měl řídit, neboť mi je poslal samotný Tiberius. Měl jsem Nazaréna postavit na piedestal, vysoko nad falešné mesiáše, kteří ho předcházeli, a poskytnout Židům důkaz, který potřebovali, důkaz, že je to jejich pravý Bůh, že je to opravdu on.

Bylo rozhodnuto, že toho lze dosíci jen prostřednictvím smrti, nebo zdání smrti, poněvadž je to zázrak, který nelze zfalšovat, zázrak, který uspokojí i ty, kdo nevěří. Po čase byl Nazarénský předveden před svoji šlechtu a já za pouhou almužnu mohl zajistit výsledek, to jest dovést lest do konce tím, že jsem si umyl ruce, jako bych se na verdiktu nepodílel. To pohněvalo moji Claudii, která měla dojem, že bych měl uplatnit svou pravomoc a ochránit svatého muže, kterého vídala ve svých snech, ale to jsem nemohl učinit, ze strachu, abych si nepohněval římský trůn, který mi našeptával a podporoval mne v mé klamné hře.

Abychom zaručili iluzi znovuzrození, musel Nazarénský snášet krutosti na veřejném pódiu, aby na konci dne nemohlo být pochyb, že tento muž prošel peklem, avšak přežil jen díky svému postavení na nebesích. Přihlížel jsem tomu zpovzdálí, mé místo nebylo u kříže, neboť muž mého postavení by se nezajímal o obyčejného zločince, jednoho z mnoha, kteří byli za mé vlády denně umlčováni. Místo toho k němu byli postaveni na stráž muži z mé elitní gardy, kteří měli pověření vykonat úkol, který byl uložen mně, a za to jim byly přislíbeny majetky ve vzdálené zemi, ačkoli ze své kořisti se nikdy neměli radovat, neboť jejich mlčení mohl zajistit toliko hrot mého meče. Kristus dostal drogu, která měla navodit iluzi smrti, ve skutečnosti pouze hluboký spánek, ze kterého se měl probudit až za delší dobu, leč dávka byla příliš velká nebo jeho stav příliš podlomený a ke mně se donesla zpráva, že Nazarénský, muž, kterého jsme vybrali jako Vyvoleného, již nežije. Ihned jsem tam šel a osobně Nazarénského prohlédl, pevně doufaje, že je to pouze hluboký spánek a že jeho stav je jen dočasný, ale nemělo to tak být, neboť, jak mi bylo řečeno, onen člověk skutečně opustil svět živých.

Nacházeje se mimo zraky Tiberia, leč stále v jeho dosahu, věděl jsem, co je třeba učinit, jinak by mne čekal tentýž osud jako Krista, s tím rozdílem, že já bych ze života neodešel v míru, který nabízí mandragora, ani ve slávě, jíž se dosahuje v boji. Mí spojenci byli nepočetní a mé možnosti omezené; a tak jsem po bezesné noci pochopil, že musím uprchnout, neboť jedině tak jsem si mohl prodloužit život. Začal jsem ve spěchu provádět přípravy, aniž bych se o tom někomu zmínil, dokonce ani Claudii ne, vědom si toho, že ven nesmí proniknout ani slovo, jinak by o mně jistě zapochybovali ti, kdo sloužili úřadu, který jsem se chystal opustit. Tak to pokračovalo až do třetího dne, kdy jsem měl odejít, a tehdy mne pozdravil jeden z mých mužů, člověk, kterému jsem důvěřoval a na kterého jsem se mohl v těch nejtěžších časech spolehnout, a sdělil mi zprávu, kterou nešlo nijak vysvětlit, novinu, která mne přinutila otevřít oči vůči novému způsobu života: Nazarénský vstal a vyšel ze své hrobky živý. Nevěděl jsem, jak je to možné, neboť žádný člověk nemohl procitnout ze spánku smrti, které jsem sám byl svědkem: sáhl jsem si na jeho studenou kůži, viděl jsem, že z jeho ran neteče krev, neslyšel jsem žádný zvuk, když jsem přiložil ucho k jeho žebrům. Avšak dva dny nato tento svatý z Nazaretu, muž, kterého jsem zavraždil pro dobro Říma, nalezl božskou sílu shodit břímě smrti a vyjít z uzavřené hrobky, kde měl spočívat už navždy.

Když se ohlížím zpátky s moudrostí nabytou za dlouhý život, jehož poslední léta jsem strávil v pokání v této vzdálené zemi, živ z římských pokladů udělených za tajný úkol, který jsem nesplnil, hořce lituji, že jsem ho poté, co vyšel z jeskyně, nevyhledal v ulicích Jeruzaléma, nepadl mu k nohám a neprosil za odpuštění toho, co jsem spáchal. Pohrdám sebou za to, že jsem se nepřipojil k jeho stádu a nešířil jeho slovo, neboť má přítomnost Římana, jenž by podal svědectví o jeho smrti, nad kterou se povznesl, by jistě podpořila jeho věc a zachránila životy mnoha jeho učedníků. Ale já místo toho učinil tu nejhorší a nejzbabělejší věc, jíž jsem se vůbec mohl dopustit: poslal jsem do Říma zprávu, že úkol byl splněn, že jeho smrt byla zfalšována a že jeho stoupencům byla sdělena zpráva o jeho návratu – ačkoli nepředvídané události zabránily, aby se to událo na velkém pódiu, jak chtěl Tiberius. Neboť kdyby vše proběhlo podle plánu, náboženství Kristovo by se ihned ujalo a lidé z Judeje by na něj pěli do světa chválu a svět by jistě naslouchal, ve víře, že mesiáš se vrátil, jak pravila proroctví, a všichni ve všech římských zemích by svorně spojili své ruce a přínosy pro Říši by byly obrovské.

Při zpětném ohledu by se někteří mohli ptát, proč to píši až teď, proč trvalo tak dlouho, než jsem se o svůj příběh podělil s těmi, kdo ho musí slyšet, a ve světle toho mne má odpověď nenaplňuje pražádnou radostí, neboť to znamená, že jsem žil svůj život jako zbabělec, a ne jako hrdina, za kterého mne pokládal Tiberius: teprve blízkost smrti mi dodala odvahu, kterou jsem v životě neměl, a s touto odvahou snažně prosím své syny a též jejich syny, aby uctívali život Krista, neboť byl skutečným Mesiášem.

POZNÁMKA AUTORA

(Upozornění: V této části bude řeč o některých důležitých pasážích knihy. Pokud jste ji ještě nepřečetli, neměli byste tuto poznámku číst, jinak se připravíte o některé nečekané momenty a zvraty.)

Koncepce Znamení kříže mne poprvé napadla v roce 1998. V té době jsem učil na střední škole v Anglii a právě jsem začal sestavovat osnovu svého prvního publikovaného románu The Plantation (Kolonizace). Obě koncepce se mi líbily stejně, ale rozhodl jsem se Znamení kříže odložit na později, protože jsem věděl, že bude vyžadovat odbornou přípravu, kterou jsem ve venkovské komunitě provádět nemohl.

Při zpětném pohledu to bylo to nejlepší rozhodnutí, které jsem jako spisovatel mohl učinit. Nejen proto, že po návratu do Pittsburghu jsem měl přístup do několika prvotřídních knihoven, ale také díky prudkému rozmachu internetu. Ten mi umožnil studium dokumentů z Vatikánu, prohlížení svitků od Mrtvého moře z kumránské knihovny a pročítání dopisů, které napsal sám Tiberius. To vše mi umožnilo rozšířit můj příběh nad rámec, který jsem původně zamýšlel.

Rozšiřoval jsem ho do té míry, že ze Znamení kříže mohla být tisícistránková kniha. Můj literární agent mě nabádal, abych u prvního konceptu skončil na straně 711, přestože jsem měl tolik materiálu, že jsem mohl směle pokračovat dál. Dnes jsem rád, že mě zastavil, jinak by na knihu padl papír z dobré poloviny deštného pralesa. Smutné na tom je, že část svého nejlepšího materiálu jsem si schovával na konec původní dějové osnovy a do kratší verze jsem ho nikdy vměstnat nemohl. Ovšem pokud bude Znamení kříže někdy zfilmováno, mohu tato fakta zahrnout do bonusového materiálu na DVD.

Zajímáte-li se o netradiční historii křesťanství, existuje celá řada faktické literatury, která pojednává o posledních letech Kristova života. Nejzlopověstnější je Svatá krev a svatý grál od Michaela Baigenta, Richarda Leigha a Henriho Lincolna, která vyšla v roce 1983. Obsahuje mnoho teorií o ukřižování Krista, které jsem se rozhodl do svého příběhu nezahrnout. Mezi další knihy, na něž jsem během svého výzkumu narazil (což ale nutně neznamená, že jsem je přečetl), patří: Tajemství templářů od Lynn Picknettové a Cliva Prince; Strážci pravdy od Tima Wallace-Murphyho a Marilyn Hopkinsové; Jesus and the Lost Goddess: The Secret Teachings of the Original Christians (Ježíš a ztracená bohyně: Tajné nauky původních křesťanů) od Timothyho Frekea a Petera Gandyho.

Kompletní seznam knih najdete na mé webové stránce: www.chriskuzneski.com.

Ještě bych se rád vyjádřil k poslední věci. Po přečtení Znamení kříže se na mě někteří lidé obraceli, abych uvedl, které části knihy jsou podle pravdy a které jsou fikce. Beru to jako nejvyšší kompliment: zřejmě jsem věci promísil tak dobře, že jsem vytvořil hodnověrný svět. Nemám však v úmyslu říkat někomu (ani své matce ne), které detaily jsou pravdivé a které smyšlené. To je také jeden z důvodů, proč jsem se rozhodl stát spisovatelem. Toužil jsem po možnosti setřít čáru mezi fakty a fikcí, aniž bych se musel někomu zodpovídat.

Jinak řečeno, vše, co se v této knize dočtete, je podáno tak, jak se to doopravdy stalo v mém vesmíru.

A krom toho, Jonathon Payne mi nic dalšího nepoví. Mizera jeden.

Poznámka překladatele: Aby nebyla narušena posloupnost a gradace děje, postaveného na formulaci „Ve jménu Otce i Syna i Ducha svatého“, je její závěr přizpůsoben anglickému úzu, jehož doslovný překlad zní „… i svatého Ducha“.

Chris Kuzneski

Znamení kříže

Z anglického originálu Sign of the Cross

vydaného nakladatelstvím Penguin Group v New Yorku v roce 2006 přeložil Jan Kozák

Odpovědná redakce Eva Strnadová

Obálka René Senko

Sazba Vladimír Ludva

Technická redakce Libor Vyhnálek

Tisk a knihařské zpracování Těšínské papírny, s. r. o., Český Těšín

Jako svou 820. publikaci

vydalo Nakladatelství Jota, s. r. o.

JOTA ®

Škárova 16, 612 00 Brno

tel. redakce: 539 086 580

e-mail: jota@jota.cz

www.jota.cz

V Brně roku 2008

První vydání

Počet stran 496

Chris Kuzneski Po získání diplomu na Pittsburghské univerzitě a pěti letech učitelské praxe se rozhodl pro dráhu spisovatele. A to prozatím velmi úspěšnou, když již jeho první román The Plantation vyvolal nadšené recenze. Mnoho zajímavých informací najdete na jeho webové stránce wwvv.chriskuzneski.com.

Tři ukřižování na třech různých kontinentech…

Objev starodávného spiknutí…

Tajemství, které by mohlo zničit víru milionů lidí.

Na dánském pobřeží je objeven vatikánský kněz – přibitý na kříži. V rozmezí několika dní se tentýž zločin opakuje… tentokrát v Asii a Africe. V hloubi legendárních katakomb pod italským Orvietem zatím jeden archeolog nalezne dva tisíce let starý svitek, který by mohl otřást základy křesťanství. Tento objev z něj učiní nejhledanějšího zločince v Evropě. Avšak jeho nejnebezpečnější nepřátelé operují mimo rámec lidských zákonů…

„DRASTICKÝ, NAPĚTÍM PŘEKYPUJÍCÍ PŘÍBĚH. Při četbě Znamení kříže si přejete, aby kniha nikdy neskončila.“

– Clive Custer

„ÚŽASNĚ PROKOMPONOVANÝ A VDĚČNÝ THRILLER.“

– Lewis Perle, autor Danger of God

„ZAČETL JSEM SE OD PRVNÍ VĚTY… BYLA TO JEDNA DLOUHÁ DIVOKÁ JÍZDA.“

– John Gilstrap, autor At All Cost

„CO VÍC MŮŽEME OD ROMÁNU CHTÍT?“

– James Rollins

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai