Meč Boží

Chris Kuzneski

Jota (2008)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

U pobřeží Jižní Koreje objeví mladý chlapec jeskyni, která je nasáklá lidskou krví. O necelý týden později všichni obyvatelé jeho vesnice zmizí…V Saúdské Arábii nalezne archeoložka artefakt, který ohrožuje historické základy islámu. Pro některé muslimy je to objev, který je třeba za každou cenu ututlat.

Mezitím se v tajném bunkru americké zpravodajské služby stane nemyslitelné. Při výslechu jednoho z nejnebezpečnějších teroristů světa je brutálně popraven bývalý člen elitního týmu MANIAC.

Jeho bývalí velitelé, Jonathon Payne a D.J. Jones, se nabídnou, že povedou vyšetřování. Rychle pochopí, že za touto krutostí se tají něco víc než jen teroristická odveta - jedná se o spiknutí, které má uvrhnout svět do plamenů svaté války. A jejich úkolem je tomu zabránit.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

Copyright © Chris Kuzneski, 2007

Translation © Jan Kozák, 2008

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2008

ISBN 978-80-7217-591-8

Poděkování

Jako vždy bych na úvod rád poděkoval svým rodičům, Andrewovi a Joyce Kuzneským. Stáli při mně doslova od samého začátku a jejich láska a podpora nikdy neochably. Být jejich synem je opravdové požehnání.

Po stránce profesionální chci poděkovat Scottu Millerovi svému skvělému agentovi. Než jsme se dali dohromady, nemohl jsem najít nakladatele. Nyní jsou mé knihy k dispozici v mnoha jazycích. Při té příležitosti se musím zmínit o Claire Robertsové, mé zahraniční agentce z agentury Trident Media, která získala smlouvu s Brity. Spolupráci s Penguin UK si nemohu vynachválit. Zejména bych rád vyzvedl svého redaktora Alexe Clarka. Je prostě úžasný. Kdykoli se mi ozve, má pro mne další dobrou zprávu.

Dále chci poděkovat svému příteli Ianu Harperovi za to, že žije v Los Angeles. Při psaní mu často volám uprostřed noci se všemožnými odbornými dotazy – ještě že je tu tříhodinový rozdíl v časových pásmech, který znamená, že Ian je ještě vzhůru. Díky za to, že jsi, a za tvoji vstřícnou pomoc!

A konečně aplauduji svým čtenářům, knihkupcům a knihovníkům, kteří moje knihy četli nebo je doporučili. V této fázi své spisovatelské dráhy potřebuji veškerou pomoc, jíž se mi může dostat, a tak si vaší podpory nesmírně cením.

Kdo vede svatou válku, vládne mečem Božím.

– PACCIUS, ŘÍMSKÝ GENERÁL (CCA 27 N.L.)

1

SOBOTA 23. PROSINCE

Ostrov Čedžu, Jižní Korea

(100 kilometrů jižně od Korejského poloostrova)

Chlapec ucítil krev na padesát metrů. Byl to silný, pronikavý zápach, z něhož se mu dělalo zle, ale přesto v něm vyvolával zvědavost. Zdravý rozum mu napovídal, aby se otočil zpátky a šel pro pomoc. Pro otce. Pro matku. Pro někoho ze sousedů. Pro kohokoli, kdo by jej mohl chránit před tím, co se chystal objevit. Jenže v osmi letech se člověk zdravým rozumem řídí jen zřídka.

Zejména pokud se ocitne někde, kam nepatří.

Údolí po jeho pravici bylo lemováno kafrovníky, mnohdy přes dvacet metrů vysokými a až třicet metrů širokými. Kamenitá cesta vinoucí se před ním byla vysypaná černým sopečným kamenem, který na subtropickém ostrově převládal a tvořil jeho jádro. Teplota byla nízká, nepřesahovala pět stupňů Celsia, avšak v průběhu dne měla díky blízkým mořským proudům Kurošio a Cušima vytrvale stoupat. Nad východním mořem stále vycházelo slunce, ale chlapec už byl rozhodnutý. Vytáhl si zapnutý kabát přes nos a vlekl se směrem, odkud přicházel mrtvolný puch.

Rodina jej před tímto místem po léta varovala a tvrdila, že bylo zbudováno pro zlo. Nebylo těžké tomu uvěřit. Občas, vždycky pozdě v noci, slýchával výkřiky – hrůzostrašný vřískot, který se nesl dolů svahem a vytrhoval jej ze spaní. Když to uslyšel poprvé, myslel si, že to byl zlý sen, ale zvuky nepřestaly, ani když se na posteli posadil. Ve skutečnosti ještě zesílily. Trvalo to celé dny a týdny, až už to nemohl snést.

Musel znát pravdu.

Nedbal varování rodiny a proklouzl do vesnice, kde se jednoho staršího vesničana na zvuky vycházející z kopce zeptal. Stařec se smál chlapcově smělosti. I on býval zvídavým dítětem a cítil, že tato vlastnost si zasluhuje ocenění – ale pouze v případě, že chlapec bude schopen pochopit pravdu.

„Podívej se na mě,“ nařídil mu stařec korejsky. „Ať ti mohu pohlédnout do očí.“

Chlapec věděl, že je zkoušen. Zíral na starého muže a odmítal mrknout. Doufal, že tak prokáže svou odvahu, přestože se mu potily dlaně a třásla kolena.

V chatrči chvíli panovalo napětí. Chlapec sotva dýchal.

Konečně stařec přikývl. Chlapec byl na pravdu připraven, byť už jen proto, aby se onoho místa na kopci bál i nadále, čili aby přežil. Někdy je strach požehnáním.

Starý muž s vážnou tváří chraplavě zašeptal jediné jméno. Bylo známé po celém Čedžu, jako místo, z nějž chlapce zamrazilo v páteři a zježily se mu vlasy hrůzou.

Pchiui čedan.

Hoch zalapal po dechu. To místo bylo tak neblaze proslulé, tak zlověstné, že dalších podrobností nebylo třeba. Slyšel ty příběhy stejně jako všichni ostatní na ostrově. Jenže až do této chvíle si myslel, že jsou to pouhé mýty, městská legenda, která se sem dostala přes Japonské moře jako strašák na děti, aby poslouchaly a konaly své povinnosti. Ale stařec ho ujistil, že je to fakt. Nejen že to byla pravda, ale bylo to blízko. Na nedalekém kopci.

V té chvíli chlapec slíbil, že se tam nikdy nevydá. A také to tak myslel. Byl to slib, který hodlal dodržet. Nejen kvůli vlastnímu bezpečí, ale i kvůli bezpečí své vesnice.

Bohužel to ráno, kdy ucítil krev, se všechno změnilo.

Ať se to zdálo jakkoli podivné, něco na tom pachu ho přitahovalo. Něco neodolatelného. Živočišného. Chvíli kráčel směrem k obchodu a vzápětí už šel po stopě jako vlk. Kamenná cesta mu křupala pod nohama a on se po ní hnal, jako by na ničem jiném nezáleželo. To se naneštěstí stává v dětském světě často – odvaha a zvědavost je táhne na místa, kam děti nepatří – ale jen zřídka je to zavede do nebezpečí tak velikého.

Chlapec se plahočil do kopce a netušil, že se chystá zničit svou vesnici.

2

Čtvrtek 28. prosince

Pittsburgh, Pensylvánie

Budova Payne Industries stála na vrcholu hory Washington, vysoko nad Pittsburghem. Bylo to místo s dobrou vyhlídkou, nabízející jedno z nejlepších panoramat v zemi. Jonathon Payne ze své kanceláře viděl soutok tří řek (Monongahela a Allegheny se zde slévaly v Ohio), dva sportovní stadiony (PNC Park a Heinz Field) a ponorku z druhé světové války (USS Requin).

Toho dne však jeho pozornost upoutala helikoptéra.

Slyšel ji, jak burácí v údolí řeky, pak prolétla těsně nad flotilou Gateway Clipper a málem zavadila o vršek mostu Smithfield Street. Poté se vznesla nad zářící světla na Station Square a letěla podél 195 metrů dlouhé lanovky Monongahela Incline, postavené v roce 1870. Její starobylá kabina supěla do kopce rychlostí deset kilometrů v hodině – tedy pomalu ve srovnání s helikoptérou, která se prudce naklonila a zamířila přímo k Payne Industries.

Tuto budovu z oceli a ze skla postavil Payneův dědeček, milionář, který se vypracoval vlastní silou: z dělníka v ocelárně se za necelých třicet let stal majitelem ocelárny. Payne toho muže ctil, ale rodinnému obchodu se vyhnul a dal přednost kariéře v armádě. Vedl speciální jednotku zvanou MANIAC, elitní protipovstalecký tým sestávající z nejlepších vojáků, jací se v námořní pěchotě (Marines), armádě (Army), námořnictvu (Navy), vojenském letectvu (Air Force) a pobřežní stráži (Coast Guard) dali najít. Ať už to byla záchrana osob, nekonvenční válka či protipartyzánské akce, muži z MANIAC prostě byli ti nejlepší z nejlepších.

Payne na ty dny vzpomínal na pozadí hluku helikoptéry, která se vznášela na úrovni jeho okna. Ocitl se zpátky v časech, kdy nosil zbraň na ochranu a nůž pro zábavu, kdy riskoval svůj život a bez rozmýšlení zabíjel v zájmu své země. Bylo to předtím, než jeho dědeček zemřel a přenechal společnost jeho vedení. Proto také odešel z armády – aby splnil dědovo poslední přání.

Pronikavé zazvonění telefonu jej vytrhlo ze vzpomínek. Otráveně ho nechal ještě párkrát zazvonit a pak zvedl sluchátko a otočil se k oknu, aby viděl, kdo volá. Hleděl na helikoptéru vznášející se více než tři sta metrů nad městem. Dělilo je jen pár centimetrů neprůstřelného skla a Payneova nechuť vrátit se zpátky do hry.

„Tady Payne.“

„Tady plukovník Harrington. Promiňte, že k vám takto vpadávám, ale máme případ.“

Payne tahle slova slyšel snad už tisíckrát a vždycky znamenala problém. Aspoň jednou v životě by si přál, aby po slově případ následovaly dobré zprávy.

„Plukovníku, domnívám se, že jste to nedostal písemně. Jsem ve výslužbě.“

Harrington zavrčel: „A já se domnívám, že jste to nedostal písemně vy. Seru vám na to!“

Helikoptéra dosedla na přistávací plochu budovy. Tam už ji vítali čtyři ozbrojení členové ochranky, kteří vyslechli pilota a prohlédli letadlo, načež doprovodili plukovníka dovnitř. Nebyl ozbrojený a měl na sobě civilní oděv – khaki kalhoty, bílou košili a černý kabát – tedy oblečení, v němž by mezi obchodníky snadno zapadl, nebýt jeho dramatického příjezdu. Normální návštěvy, které šly k Payneovi, parkovaly v garáži pod budovou, a ne na střeše.

Avšak jeho přílet stejně nebyl jedinou věcí, jež bila do očí. Harrington v sobě měl cosi, jakousi vlastnost, kterou každý rozpoznal, ale nedokázal ji pojmenovat. Možná to bylo jeho vzpřímené držení těla nebo nápadně bílé vlasy, po stranách sestřižené nakrátko. Ale ať to bylo cokoli, měl ducha. A styl. Když vstoupil do místnosti, člověk to ucítil. Muž vyžadující pozornost.

Payne na něho čekal v zasedací místnosti laděné do kaštanova a vybavené nejmodernějšími audiovizuálními přístroji – počítači, plazmovými obrazovkami, vysokorychlostním připojením. Navíc postrádala okna, což byla nejlepší ochrana proti laserovým odposlouchávacím zařízením. Neboli proti laserování, jak se říkalo v armádě. Kamera umístěná ve vzdálenějším rohu sledovala Barringtona, jak kráčí směrem k Payneovi stojícímu v čele zasedacího stolu.

Harrington místo salutování pouze přikývl. „Plukovník Joshua Harrington, armáda Spojených států.“

Payne se mu zadíval přímo do očí. „Jonathon Payne, námořnictvo Spojených států. Ve výslužbě.“

„Ano, Payne, vyjádřil jste se dost jasně. Přesto si myslím, že mě v této věci budete chtít vyslechnout.“

„Vážně? Proč myslíte?“

„Protože se to týká vás.“

Payna to nepřekvapilo. „Tak to je drsný.“

Harrington se ušklíbl a usedl do jednoho z kožených křesel. S nevyzpytatelným výrazem ve tváři čekal, až si Payne sedne také. „Rovněž se to týká toho vašeho kámoše Davida Jonese. Je tady někde?“

Payne přikývl. „Jo, myslím, že tady někde je. Chcete, abych ho zavolal?“

„Není třeba. Zavolám si ho sám.“ Harrington ukázal na kameru v rohu na stropě a pak na křeslo vedle Payna. „Nestarejte se. Za chvíli tu bude.“

Payne se zazubil. Plukovník ho zaujal. Byl v místnosti ani ne třicet vteřin, a přesto přesně vyhodnotil situaci. Jones je sledoval z vedlejší místnosti a Harringtona prověřoval, zatímco Payne s ním hovořil. Skutečnost, že plukovník byl schopen situaci rozřešit tak rychle, o něm mnohé vypovídala. Svým způsobem potvrdila jeho kvality.

A rovněž tak posudek, který se objevil na Jonesově monitoru. Harrington byl absolventem West Pointu a svého stříbrného orla získal starým dobrým způsobem: šel do války a stal se hrdinou. Čím déle si o něm Jones četl, tím více jej udivovalo, že se s ním nikdy předtím nesetkal. Jeho životopis se četl jako román Toma Clancyho. Jen o šest set stran kratší.

O chvíli později vešel Jones do místnosti s výrazem provinilého školáka. Mísil se v něm stud a rozpaky, které by byly mnohem patrnější, kdyby jeho ruměnec šlo pod černou pletí vidět. Měl pokušení se omluvit, ale pochopil, že to není nutné. Jen si prověřoval důstojníka, kterého nikdy neviděl. Tak mu velel protokol.

„Tak co, proklepl jste si mě? Prošel jsem vaším testíkem?“ Harrington vyňal z náprsní kapsy kabátu brýle a nasadil si je. „Nebo chcete i moje otisky prstů?“

Jones měl nutkání naštvat ho a říct: Jo, začneme s prostředníčkem.

Ale Payne ho nenechal. „Takže, plukovníku, jak vám můžeme pomoct?“

„Kdo říkal, že mi máte pomáhat? Vypadám snad, že potřebuju pomoc?“

Payne s Jonesem si vyměnili pohledy. Harringtonův tón je zmátl.

„Opravte mě, jestli se mýlím,“ řekl Payne, „ale právě jste mi rozkmital dům helikoptérou a chtěl jste se mnou neprodleně mluvit. Myslel jsem, že buď potřebujete pomoc, nebo mi vezete vánoční sušenky. V tom případě jste se o tři dny opozdil.“

Jones pohlédl na Harringtona. „Vy máte sušenky? Máte takové ty se zelenou posypkou?“

Plukovník jejich žerty ignoroval – před Payneovými a Jonesovými šaškárnami ho předem varovali – a zalistoval svou složkou. Byly v ní mapy, fotografie a hlášení, vše orazítkované červeným nápisem TAJNÉ. „Pánové, dovolte mi, abych to řekl na plnou hubu. Nemám chuť tu trčet a klábosit s nearmádním personálem. Domnívám se, že je to naprostá ztráta času jak pro mě, tak pro vás. Nicméně Pentagon má pocit, že mému vyšetřování můžete něčím prospět, i když já si neumím vyvodit čím.“ Nesouhlasně se rozhlédl po místnosti. „Očividně jste vyměkli.“

„Vyměkli?“ zopakoval jako ozvěna Payne.

„Ano, vyměkli. Ty vaše nóbl kožený křesílka a to vaše radioamatérský monitorovací vybavení. Jak dlouho jste ve výslužbě? Čtyři roky? Celá armádní infrastruktura se během té doby změnila. Jak vy byste mi sakra mohli pomoct?“

Payneovi se nějak podařilo zachovat kamennou tvář. Chvíli přemýšlel a snažil se pochopit, co se za plukovníkovým žvaněním skrývá. Nikdo se zdravým rozumem by se takhle neprezentoval, ledaže by se pokoušel vyvolat hádku. A to mohlo posloužit jedině v případě, že by Harrington chtěl rozhovor skončit dřív, než vůbec začal. To však nedávalo smysl. Pokud si Harrington chtěl poklábosit jen pár vteřin, mohl to udělat po telefonu. Skutečnost, že přiletěl až z Washingtonu, prozrazovala, že jde o něco víc. O něco neobvyklého.

Payneovi to náhle došlo. Alespoň v to doufal.

„Plukovníku, musím připustit, že jsem byl jen krůček od toho vyhodit vás ze svého nóbl křesílka. Pak mi došlo, že Pentagon by v žádným případě neposlal takovýho totálního hňupa, jako jste vy, aniž by mě předtím nějak varoval. Tudíž budu předpokládat, že jako vůl jednáte proto, abyste nás otestoval. Možná se pokoušíte zjistit, zda jsme v posledních letech nepozbyli disciplínu. Pokud je to tak, musím vás pochválit, poněvadž jste měl tuhle debilovinu krásně nacvičenou.“

Payne doufal, že hádal správně, ale i kdyby ne, tak co? Byl ve výslužbě a měl dost peněz na celý zbytek života. Co na tom záleželo, jestli setřel nějakého idiota z Washingtonu?

Ale zatímco čekal na odpověď, ovzduší v místnosti postupně houstlo.

Konečně se stalo to, v co doufal: plukovník Harrington se usmál.

„Odpusťte mi moji hrubost,“ vysvětloval Harrington, „ale musel jsem zjistit, s kým mám tu čest. Nemohl bych vám tuto informaci svěřit, kdybych si nemyslel, že snesete trochu horka. Protože tady bude horko jaksepatří, to mi věřte.“

„Jakého druhu?“ otázal se Jones.

„Mezinárodní, vnitrostátní i politické. Hrozí nám průser celosvětovýho formátu, a zrovna teď pohřešujeme našeho meteorologa.“

Payne sdělení pochopil. „Má ten meteorolog jméno?“

„Je to muž, kterého dobře znáte: kapitán Trevor Schmidt. Mám pocit, že jste ho cvičili u MANIAC.“

Payne i Jones přikývli. Pár let jednotku vedli a Schmidt patřil mezi jejich oblíbence. Byl to černovlasý kluk z ohijského Columba, který měl vášeň pro válku a smysl pro pomstu. Na druhé straně, tohle se dalo říci o každém, kdo sloužil u MANIAC. Byli speciální skupina se specifickým posláním. Udělej, co je třeba, ale nenech se chytit.

„Kdy byl Schmidt naposledy spatřen?“ zeptal se Jones.

„Nejsme si jisti.“

„A co takhle kde?“

„Ani to nevíme.“

„Dobře, plukovníku, podívejme se na to z jiného úhlu. Co tedy víte?“

Harrington pokrčil rameny. „Víme jen, že se pohřešuje. On a celá jeho skupina. Zmizeli jako nějací podělaní duchové.“

Payne se ušklíbl. „Na duchy já nevěřím.“

„Ani já jsem nevěřil. Aspoň donedávna. Teď už si tak jistý nejsem.“

Ministerstvu obrany se nějakým způsobem podařilo ztratit celou jednotku, což bylo s moderními radiolokátory CSEL opravdu dost těžké, poněvadž to byla technologie, která záchranným skupinám udávala přesnou zeměpisnou polohu i navigační údaje. To znamenalo, že Schmidt vedl tajnou operaci a Pentagon nechtěl, aby o ní kdokoli věděl, dokonce ani bojoví záchranáři ze speciální jednotky CSAR. „Povězte mi, jak tajná ta mise byla?“

„Jak nejvíc může být,“ odpověděl Harrington. „A mým úkolem je, aby to tak zůstalo.“

„V tom případě chci vědět, proč do toho zatahujete nás? Proč chodíte za lidmi zvenčí?“

„Chcete snad na černou práci někoho černýho, jako jsem já?“ zeptal se Jones.

Harrington ho ignoroval. „Skutečnost je taková, že vy jste Schmidta cvičili, takže byste nám mohli pomoct pochopit jeho myšlení – kam půjde, co bude dělat, na koho se bude spoléhat. Pravda je, že ti vaši chlapi z MANIAC jsou zajímaví týpci s jedinečným smyslem pro válku a že nikdo kromě vás samých se v nich pořádně nevyzná. Nadto mě dva generálové a jeden admirál ujistili, že bych byl blázen, kdybych jako prostředek nevyužil vás.“

„Jen jako prostředek? Nic víc?“

„Vlastně bych uvítal, kdybyste zapojili svoje schopnosti. Ať už tady nebo v terénu.“

Payne pohlédl na Jonese, který dychtivě přikyvoval. Na tom nebylo nic divného, protože Jones vždycky toužil po další misi. Po odchodu z armády se stal soukromým detektivem a zřídil si pracoviště v Payneově úřední budově, aby měl svého nejlepšího přítele nablízku a mohli si kdykoli společně zajít na oběd. Bohužel život pittsburského očka nebyl zdaleka tak okouzlující, jak si Jones představoval, zvlášť ve srovnání s misemi, které vedl u MANIAC. Jak by se focení záletných manželek dalo vůbec srovnávat se zabíjením teroristů nebo vyhazováním mostů?

Naproti tomu Payne byl zdráhavější. Ve světě korporátních společností se necítil doma a raději věnoval většinu času místním charitám, než aby seděl v kanceláři jako jeho dědeček. Ale to neznamenalo, že by byl ochotný dát to všechno v sázku. Věděl, že kdyby jej zabili bez dědice, Payne Industries by byla rozebrána na kousky a prodána tomu, kdo dá nejvíc. A to nemohl dopustit. Svého dědečka miloval až příliš na to, aby zneuctil jeho celoživotní dílo nějakou lehkovážností.

Přesto cítil podobný závazek vůči své vojenské profesi, neochvějnou oddanost vůči své zemi a mužům, které cvičil. Pokud měl někdo z nich potíže, Payne věděl, že jeho povinností je pomoci – ať už jako síla v zákulisí či jako znalec v terénu. Kruci, nemohl by se sám sobě podívat do očí, kdyby zůstal stát stranou, zatímco jeden z jeho chlapů ho potřebuje. Podle něj by to bylo mnohem nezodpovědnější, než kdyby ve snaze pomoci riskoval vlastní život.

„Fajn, plukovníku. Jsme ochotni nabídnout vám pomocnou ruku. Co máme dělat?“

„Potřebuji, abyste šli se mnou. Po cestě budeme mít spoustu času, abychom si o tom promluvili.“

„Po cestě?“ zeptal se Jones. „A kam?“

Harrington vstal z křesla. „Do Koreje.“

Payne sebou trhl. Tak dlouhý výlet nečekal. „Do Severní, nebo Jižní?“

„Záleží na tom?“

„Jistě že ano. Potřebuju vědět, kolik si mám sbalit munice.“

Harrington se vševědoucně usmál. „Nestarejte se, Payne. Balení nebude problém. Už jsem k vám domů poslal pár mužů. Vaše oblečení čeká na letišti.“

3

Mekka, Saúdská Arábie

Šarí Šasmínová představovala spoustu věcí a mnohé z nich jí v této části světa působily problémy. Například byla Američanka. Narodila se a vyrůstala na Floridě jako dítě muslimského otce a křesťanské matky – přičemž ani jeden z nich nebyl příliš nábožensky založený. Každý měl svou vlastní víru a vychovával svoji dceru v prostředí, kde mohla věřit tomu, co jí samé připadalo příhodné. Od přírody zvědavá Šarí četla posvátné texty několika náboženství a porovnávala jejich hlavní přínosy. Po dlouhých úvahách dospěla k závěru, který oba rodiče uspokojil. Místo aby si zvolila víru, vybrala si kariéru. Rozhodla se stát se archeoložkou se zaměřením na religionistiku, neboť doufala, že najde odpovědi na všechny otázky, které ji trápily.

Avšak její práce obnášela problémy. Na Středním východě, jedné z hlavních oblastí, kde prováděla svoje průzkumy, platily ženy za druhořadé občany. Od místních žen i turistek se očekávalo, že se budou řídit pravidly a zvyky země – zákony, které je omezovaly v oblékání, cestování a společenském životě. Zvláště přísná pravidla platila v Saúdské Arábii, kde Komise pro podporu ctnosti a prevence neřesti (KPCPN) zaměstnávala policii zvanou mutawwi’ín, která hlídkovala v ulicích jako nacisté a pídila se po sebemenších prohřešcích proti islámskému právu. Zatýkala nepříbuzné muže a ženy, které přistihla při rozhovoru, prosazovala islámské kodexy oblékání a předepsané doby modlení, bránila konzumaci nemuslimských potravin, jako je vepřové a alkohol, a zabavovala nevhodné předměty, jako jsou americké knihy, časopisy, cédéčka a filmy. Někdy trest za tyto přestupky obnášel veřejné zbičování, jindy odsouzení k pobytu ve vězení. A v některých případech to bylo ještě mnohem horší.

Jedenáctého března 2002 saúdská mutawwi’ín zabránila stovkám dívek opustit hořící školu v Mekce, protože dívky na sobě neměly abáje (dlouhá roucha) a šátky, jejichž nošení na veřejnosti požaduje islámské právo. V ulicích byli viděni někteří příslušníci mutawwi’ín, jak za trest bijí popálené teenagery, jiní zvenčí zamykali školní brány, aby studentky nemohly utéci před ohněm. Patnáct jich přišlo o život a několik desítek utrpělo zranění – hodně jich bylo rozdrceno na barikádách, přes něž se pokoušely uniknout plamenům. A co hůře, mnoho rodičů dívek sledovalo tato jatka přes ulici, a když se pokusili zasáhnout a svým dcerám pomoci, byli potrestáni taky.

Šarí o mutawwi’ín a jejích násilnických metodách věděla, než odjela do Saúdské Arábie pracovat na svém stávajícím projektu, ale strach ji od výkonu profese nemohl odradit.

V Americe se prosadila jako zapálená a odhodlaná vědkyně a jako taková by za nic na světě nepřipustila, aby se jí něco postavilo do cesty. I kdyby to mělo znamenat ohrožení na životě.

Jistěže to nebrala na lehkou váhu.

Alespoň ne na veřejnosti.

Šarí byla půvabná žena před čtyřicítkou. Ne nějaká nóbl panička ani oslnivá modelka, spíše něco jako exotická máma čarodějka, která žije o kus dále na ulici. Ve většině částí světa chodila do práce v pohodlném oblečení, aby se při úmorné práci na horkém slunci cítila co nejlépe. Avšak v Mekce vsadila na bezpečí a řídila se místními pravidly oblékání, takže své opálené štíhlé tělo skrývala pod abájou, jejíž lem při pohybu neustále vláčela po zemi. Černé vlasy po ramena měla přikryté závojem. Nenosila make-up ani šperky, dokonce cestovala s průvodcem.

V soukromí si počínala úplně jinak. Jakmile zalezla do podzemní chodby vytesané pod starým městem, hned ze sebe to oblečení sházela a zůstala v triku a šortkách, které měla vespod. Byl to její způsob, jak znevážit mutawwi’ín a vše, co představovala. Její způsob, jak předvést svoji nezávislost a zároveň krásné nohy Jejím kolegům, dvěma americkým vědcům a tříčlenné ochrance, to připadalo zábavné. Nejen proto, že Šarí to brala tak vážně, ale hlavně proto, že její počínání by na věci vůbec nic nezměnilo, kdyby se saúdská vláda dozvěděla, co tam dole dělají.

Kdyby k tomu došlo, její nedostatek šatstva by pro ně byl tou nejmenší přítěží.

„Šarí!“ zvolal doktor Drew Hennessy, energický profesor z univerzity Ivy League. Prošedlé černé vlasy a chlapecké rysy měl pokryté tenkou vrstvou karamelově hnědé suti, jež se na něj sypala z kamenné stěny, kterou odsekával dlátem. Nevěděl jistě, jestli ho slyšela, a tak si sundal z tváře respirátor a ještě hlasitěji houkl: „Šarí!“

„Panebože,“ odvětila se smíchem tváří v tvář té vehemenci. „Vždyť stojím hned za tebou.“

„Á, promiň. Tam vzadu jsem tě neviděl.“

„Potřebuješ něco? Nebo sis jen procvičoval plíce?“

„Dokázali jsme to!“ křičel hlasem, který se chvěl hrdostí. „Prorazili jsme.“

„Prorazili jsme zeď?“

Hennessy přikývl a ukázal na malý otvor, který prorazil v kameni necelý metr a půl nad podlahou chodby. Neměl víc než patnáct centimetrů v průměru, vedl šikmo stěnou komory a ústil do temné prostory na druhé straně.

„Díval ses tam?“

Hennessy zavrtěl hlavou. „Řekl jsem si, že počkám na tebe.“

Šarí se pod respirátorem usmála. „Díky, Drewe, to je od tebe hrozně milé.“

„Ani ne. Máš totiž svítilnu.“

„Aj! Myslím, že jo. To je jedna z výhod vedoucího týmu.“ Popošla blíž ke stěně a modlila se, aby to nebyl falešný poplach. Jejich vykopávky trvaly už mnohem déle, než se čekalo, a muž, který si ji najal, se dožadoval výsledků. Šarí věděla, že pokud mu v brzké době něco nepředloží, pošle tam místo nich náhradní tým. A když uvážila všechny ty arabské zákony, které její tým za tu dobu porušil, nemohla by s tím vůbec nic dělat. Nemohla by prostě zavolat mutawwi’ín a podat stížnost.

„Ale zároveň,“ řekla s mírným pocitem viny, „je v mé pravomoci pověřit své podřízené úkolem, kdykoli to uznám za vhodné. A v tomto případě si myslím, že bude jen fér, když se podíváš jako první. Prorazil jsi díru, takže si vezmi svítilnu.“ Hennessy zavrtěl hlavou. „To ani náhodou. Dámy mají přednost.“

Šarí se znovu usmála. „Doufala jsem, že to řekneš.“ Zhluboka se nadechla, aby se zklidnila, přistoupila k díře a rozsvítila svítilnu. Vlastně to nebyla klasická svítilna – těch tu měli víc než dost – ale kompaktní, vysoce výkonná, světlo emitující dioda (LED), která měla třikrát větší svítivost než běžný model z obchodu. Často se využívala za taktickými účely, například k dočasnému oslepení protivníka, neboť z jejích čoček vycházel soustředěný paprsek bílého světla, který se výborně hodil na prohlížení nejrůznějších štěrbin a otvorů.

Šarí se předklonila, opřela se čelem o zaprášený kámen a rejdila světlem sem a tam. Před úzký otvor se oko a malinká svítilna sotva vešly, nicméně soustředěný paprsek proťal tmu jako laser.

„Co vidíš? Všechno mi popiš.“

„Je to velká místnost, možná čtyři a půl metru vysoká a tři metry široká. Nic složitého. Žádná umělecká díla ani plastiky. Velmi stará. Velmi prostá.“

„Je strop nějak poškozený?“

„Pokud vidím, tak ne. Odsud to vypadá, že je konstrukčně pevný.“

Hennessy s úlevou kývl. „Ještě něco?“

„V zadní části komory je velký kamenný oltář. Kameny jsou ručně navršené jeden na druhém, do zhruba metru a půl výšky. Vypadá skoro jako trouba na pizzu.“

„Trouba na pizzu?“

„Neboj, Drewe. Žádná trouba na pizzu to určitě není. Jenom tak vypadá.“

„Takže,“ řekl, „co si o tom myslíš?“

„O čem?“

„O tom místě! Co si myslíš o tom místě?“

Šarí mu podala svítilnu a usmála se. „Myslím, že jsme ho našli.“

4

Letoun odstartoval z mezinárodního letiště Pittsburgh od hangáru nákladních letadel, který stál daleko od hlavního terminálu. Byl to přímý let do Los Angeles, po němž měla následovat mezipřistání na Havaji, Marshallových ostrovech a v Japonsku. Harrington je měl doprovázet do Kalifornie a cestou je zasvětit do situace. Pak už měli Payne a Jones cestovat do zámoří sami, čímž si chtěl Pentagon zajistit možnost popření.

Payne si na dlouhou cestu udělal pohodlí. Převlékl se do šedé teplákové soupravy Námořní akademie, která velikostí vyhovovala jeho 193 centimetrů vysoké a 109 kilogramů těžké postavě. V Annapolisu pěstoval dva sporty, fotbal a basketbal, ale proslavil se v jiné disciplíně: nakopávání prdelí. Ať už by čelil nindžům nebo nacistům, měl vrozenou schopnost rozpoznat protivníkovu slabinu a využít jí s použitím kombinace síly, rychlosti a páky. Za ty roky své schopnosti vytříbil: cvičil ve Fort Braggu, na námořní základně Coronado a v několika dódžích po celém světě. Ale žádná z těchto škol si nemohla připisovat zásluhu, že z Payna učinila válečníka. Tímto nadáním ho obdařil sám Bůh. Měl to vepsané v DNA, stejně jako hnědé vlasy nebo oříškové oči.

Nyní zamířil do zadní části letadla, kde byla mezitím připravena provizorní zasedací místnost. Čtyři sedačky první třídy kolem dřevěného stolu, na němž už čekaly tři laptopy, několik obálek z konopného papíru a termoska s kávou. Harrington seděl nalevo a vrčel do mobilu na někoho, ať něco neprodleně udělá, jinak že mu zabije matku. Jones si zatím sedí napravo a hleděl na obrazovku počítače.

„Něco zajímavýho?“ zeptal se Payne poté, co se připnul k sedačce.

„Ani ne. Plukovník na internetu zablokoval všechny pornostránky.“

Harrington při zmínce svého jména zavěsil. „Copak, Jonesi?“

„Říkal jsem Jonovi, že si důležitý detaily necháváte pro sebe.“

Harrington věděl, že Jones lže, ale neměl chuť na něj tlačit. „Nuže, Payne, když už jste se hodil do pyžama, jste připraven začít?“

Payne posměšně zasalutoval. „Jsem v pohodě a připravenej.“

„No fajn.“ Harrington otevřel horní složku a vytáhl z ní jedinou fotografii. „Kapitán Trevor Schmidt, pětatřicet let, sloužil ještě před třemi lety jako MANIAC. Na základě vašeho doporučení byl vybrán, aby vedl svůj vlastní tým, který dělal speciální projekty v Perském zálivu.“

„A to znamená co?“

„To znamená, že je vám po tom hovno.“

„Skvělý. Díky za objasnění.“

Harrington se do něj zabodl pohledem, protože na odmlouvání nebyl zvyklý. „Jak už jsem řekl, Schmidt během toho prvního roku nakopal spoustu prdelí. Ať už jsme po něm chtěli cokoli – a chtěli jsme toho hodně – vždycky to zmákl. Výsledky nás nadchly a brzy jsme mu toho začali nakládat ještě víc. Totiž až do toho incidentu.“

Payne povytáhl obočí. „Incidentu?“

„Víte, jak to chodí. Dostali jsme pár mizernejch informací a vysadili jeho tým v zóně, kde bylo mnohem větší horko, než jsme čekali. On samozřejmě zachoval klid a rozvahu a vedl si brilantně. Nevím, jak to dokázal, ale ten parchant se z toho vysekal. Jeho muži utrpěli pár zranění, ale nikdo nezařval.“

Jones se rozzářil. „To mi nepřipadá jako incident, spíš jako práce ve stylu MANIAC.“

„Tohle vlastně nebyl incident. K incidentu došlo později.“ Harrington otevřel jednu ze svých složek a postrčil ji přes stůl k nim. Payne ani Jones se na ni nepodívali. Věděli, že to, co se jim Harrington chystá říct, je mnohem důležitější než písemná zpráva. Zprávy se psaly černé na bílém. Je více zajímaly barvy.

„Jak víte, naše armáda má početné zastoupení v Perském zálivu. V Iráku, Íránu, Kuvajtu. V každé arabské zemi v té bohem zapomenuté poušti. Jsme tam už pěkných pár let a ještě taky budeme – dokonce i na místech, o kterých prezident ani neví. Bohužel když je řeč o tisících vojáků, nemůžete udržet vše v tajnosti. Základny jsou sedící terče. Pohyby vojsk se ustavičně monitorují. Stejně jako naše bitevní lodě v Zálivu a Rudém moři. Děláme, co můžeme, abychom své lidi ochránili, ale řekněme si to na rovinu: válka je válka. Ztráty prostě byly a budou.“

Harrington důrazně poklepal na svou složku. „Váš maník Schmidt dělal všechno správně. Ochránil své raněné, zajistil transport a vyvázl z toho pekla, aniž vyzradil svou pozici. Pak se několik hodin vyhýbal konfliktům a čekal, až se dostatečně vzdálí od horké zóny, aby mohl zavolat leteckou podporu. Nakonec jeho tým vyzvedli, ofačovali a odvezli do Tajfu.“

Letecká základna Tajf se nacházela v předhůřích Saúdské Arábie, asi hodinu jízdy od Mekky a dvě hodiny jízdy od Džiddy, historického muslimského města u Rudého moře.

V Tajfu sídlila Americká vojenská výcviková mise, společný výcvikový program Království Saúdské Arábie a amerického ústředního velení z letecké základny MacDill v Tampě na Floridě. Jeho cílem bylo dodávat vojenské poradce královským saúdským leteckým a pozemním silám a zároveň zajišťovat ochranu personálu amerického ministerstva obrany, který působil v Tajfu. Více než tři sta Zápaďanů, pracujících pro společnosti jako McDonnell Douglas a Pratt & Whitney, žilo v objektu al-Gaim, moderní komunitě v americkém stylu. Základní lékařskou a dentistickou péči poskytovala nemocnice v al-Hadě, saúdské zařízení s převážně západním personálem, ovšem v nouzových situacích byla k dispozici letecká chirurgická pomoc z nemocnice prince Sultána a dalších sousedních základen, kterou zajišťovalo americké letectvo.

„Samozřejmě jsme nepřiznali, že jsme to zbabrali. To děláme jen zřídka. Ale věděli jsme, že nemůžeme Schmidtův tým poslat hned zpátky do akce. Půlka jeho mužů byla hospitalizovaná, druhá půlka nasraná. A tak jsme se rozhodli dopřát jim trochu volna v luxusních prostorách al-Gaimu.“ Jones se ušklíbl. „Nebyl to zrovna výlet na Havaj, ale pořád lepší než Bagdád.“

Payne partnerovu poznámku ignoroval a soustředil se na chybějící detaily v Harringtonově popisu. „Pokud se nepletu, pořád jste se ještě nezmínil o tom incidentu.“

Harrington přikývl. „Schmidt a jeho muži představovali cenná aktiva a my jsme se pokoušeli věci zahladit tím, že jsme umožnili přiletět rodinám raněných. Někteří se nacházeli v intenzivní péči, a tak jsme si řekli, že z morálního hlediska je to to nejmenší, co můžeme udělat… Ale ukazuje se, že se vše jen zhoršilo.“

„Jak to?“

„Jen se podívejte na zprávu. Všechno je tam.“

Payne zavrtěl hlavou. „Raději bych si to vyslechl od vás.“ Harrington se na něj upřeně zahleděl, jako by si o něm pořád nemohl udělat úsudek. Payne měl vynikající doporučení, ale jemu se na něm pořád něco nezdálo. Kdo to vůbec byl? Vyznamenaný voják, který velel jedné z nejlepších bojových jednotek v novodobé historii válek, nebo vyhořelý důstojník, který v pětatřiceti odešel z armády, aby si zařídil útulnou kancelář v mansardě? Dokud to nezjistí, byl odhodlán sledovat každý Payneův pohyb a předjímat každou jeho akci.

Ale prozatím se rozhodl na hru přistoupit a jeho otázky zodpovědět.

„Jak už jsem řekl, přivezli jsme jejich rodiny. Myslím rodiče, manželky, děti, milenky. Dokonce i jednoho psa. Měli jsme v al-Gaimu ubytovací prostory navíc, a tak jsme si řekli, no co.“ Harrington se odmlčel, aby si utřídil myšlenky. „Třetí den ráno jsme je vezli autobusem do nemocnice na návštěvní hodiny, stejně jako předchozí dva dny. Vlastně je vezl sám Schmidt, kterému záleželo na tom, aby jeho ranění a jejich rodiny měli co největší pohodlí, než odjede na instruktáž na leteckou základnu Tajf.“

Jones se usmál. „To je Trevorovi podobný. Byl to prvotřídní voják, ale taky skvělej člověk.“

„Možná tehdy Ale onen Schmidt, kterého jste znali, po tom incidentu přestal existovat.“

5

Pátek 29. prosince

Tajf, Saúdská Arábie

(66 kilometrů východně od Mekky)

Za autem se zvedl oblak písečného prachu, jakmile odbočilo z hlavní silnice a kodrcalo se po hrbolaté cestě, která vedla k objektu. Fred Násir, osmahlý muž středního věku, měl na sobě baseballovou čapku, sluneční brýle a pohodlné vycházkové oblečení. S úsměvem zaparkoval svou Toyotu Camri, nejpopulárnější vůz v Saúdské Arábii, před hlavní bránou. Už se nemohl dočkat, až bude konečně uvnitř.

Ještě než stačil otevřít dveře, kolem auta se vyrojil oddíl amerických vojáků v pouštních maskáčích a s útočnými puškami. Někteří se dívali zrcátky na dlouhých tyčích pod jeho vůz, jiní mu prohlíželi kufr, jestli neveze trhaviny. Postupovali sehraně, jako tým mechaniků na závodě Nascarů: každý dělal svůj přidělený úkol a nepletl se druhým do cesty. Po třiceti vteřinách dali konečně signál vše v pořádku.

Ale místo aby se vrátili na svá stanoviště, ustoupili o pět kroků dozadu a namířili zbraně na auto. Násir se tak náhle ocitl na vlasových křížích jejich pušek, jen zlomek vteřiny od smrti. Takové uvítání rozhodně nečekal.

Srdce mu vyskočilo až do krku.

První strážník vykročil vpřed, zvedl zbraň a namířil ji na Násirovu tvář. Držel ji a mlčel, nakročený a připravený vystřelit. Neusmíval se. Nemrkal. Jen čekal, až Násir udělá nějakou hloupost. Cuknutí. Trhnutí. Dokonce i posmrknutí by vedlo k ošklivé scéně. Ale Násir zůstal jako přikovaný. Klidný. Alespoň navenek. V jeho nitru se dělo něco úplně jiného. Srdce mu bilo jako splašené, žaludek se bouřil, nápor adrenalinu připomínal tsunami. Ale co mohl dělat? V této chvíli mu nezbývalo než hrát podle jejich pravidel.

Vteřiny ubíhaly jako minuty a napětí neustále sílilo. Nakonec strážník zvedl zbraň vzhůru a poklepal hlavní na sklo: ťuk, ťuk, ťuk. Řidič ten zvuk uvítal, zhluboka se nadechl a pomalu stáhl okénko. Do auta vtrhl rozpálený pouštní vzduch a do Násirových tváří se vrátila barva.

„Papíry?!“ řekl strážník. Byl to spíše rozkaz než otázka. Násir uposlechl, ale dával si pozor, aby nedělal rychlé nebo trhavé pohyby. Pořád si uvědomoval, že ho ostatní mají na mušce.

„Národnost?“

„Jsem Američan.“

„Vážně? Na mě působíte jako cizinec.“

„Ale jsem Američan. Podívejte se do mého pasu.“

Strážník se ušklíbl a naklonil se blíž. „Chcete mi říkat, co mám dělat?“

„Ne! Jistěže ne. To bych nikdy nedělal… Jen jsem –“

„Jen jste co?“

Násir se zhluboka nadechl. Nemohl uvěřit, že se k tomu nechal přemluvit. Celé se to vyvíjelo špatně. „Jsem prostě Američan. Nic víc jsem říct nechtěl.“

Strážník upřel oči na Násirovu tvář a pak letmo pohlédl na jeho pas. Zdál se být platný. Stejně jako cestovní vízum a ostatní dokumenty. Spustil zbraň a dal signál službu konajícímu důstojníkovi v bezpečnostní kóji. „Řekněte, co vás sem přivádí.“

„Mám se tu v hlavní jídelně sejít s přítelem.“

Strážník koukl na seznam návštěvníků a všiml si Násirova jména. Jeho návštěva byla předem schválena. „Dobrá volba. Právě přijela dodávka z našeho proviantního střediska v Rijádu. Ti hoši se k nám vypraví, kdykoli můžou. Prej dnes přivezli bednu sušenek Oreo.“

Přistoupil k nim další člen ochranky, který zaslechl konec rozhovoru, a podával Násirovi povolení k parkování. „Jsou double-stuff. To znamená dvakrát víc krému.“

Násir se zatvářil nadšeně, ale měl důležitější věci na práci než sušenky.

„Dejte si to na palubovku a nechte auto stát na parkovišti pro hosty.“ Strážník ukázal na řadu aut hned za zdmi objektu. Rozmáchl se zbraní a dodal: „A krádeže se nemusíte bát. Je to nejbezpečnější parkoviště na světě.“

Kdyby nebylo odstřelovačů a plotu s ostnatým drátem, vypadal by al-Gaim jako Main Street USA. Násir se ocitl mezi desítkami domů všech velikostí a tvarů, postavených v americkém stylu a vybavených televizory, myčkami nádobí, mikrovlnkami, pračkami a sušičkami. Zdejší komunitu zdobil plavecký bazén olympijských rozměrů, stejně jako hřiště na raketbal, tenis a basketbal. O něco dále stálo kino a bowling se čtyřmi dráhami.

Celkem vzato to nebylo špatné místo k žití – pokud člověk ignoroval základní axióm oboru realit. Ten, který kladl důraz na důležitost lokality, lokality a zase lokality. Přestože al-Gaim nepostrádal nic ze šarmu předměstské čtvrti, spočíval v nestabilním předhůří Saúdské Arábie, hluboko v srdci islámského světa. V místě, kde se průměrná denní teplota těsně blížila teplotě pekla.

Naštěstí byla cesta na místo schůzky krátká. Násir šel rychle a snažil se ignorovat všechny ty odstřelovače, kteří ho sledovali. Šlo mu jen o to dostat se do jídelny, kde měl postupovat podle striktních instrukcí, jež obdržel po telefonu.

Posaď se. Nalej si sklenici vody. Snaž se zůstat v klidu.

Jenže Násir ve skutečnosti trnul strachy. Kdyby ho dopadli, čekala by ho smrt. Tak prosté to bylo. Neproběhl by žádný soud, nezasedala by žádná porota. Konala by se prostě poprava, po níž by nebylo nalezeno jeho tělo a jeho rodina by nebyla zpravena. Zkrátka by zmizel v poušti a zanechal by po sobě záhadu, kterou by se nikdy nepodařilo vyřešit.

A on si pro ten den předsevzal, že se to nesmí za nic na světě stát.

Jeho kontakt k němu mířil přes jídelnu, jako kdyby tam pracoval už léta. Určitě tak vypadal – měl na sobě tutéž umaštěnou bílou zástěru jako všichni z kuchyňského personálu a dělal všechny ty věci, které by dobrý zaměstnanec dělat měl. Přistrkoval židle, rovnal slánky a pepřenky, skládal špinavé talíře do plastového koše. To vše působilo normálně – i na Násira, který na něj čekal. Žádný z jeho pohybů nepůsobil nemístně. Dokonce i to, jak přistoupil ke stolu, bylo normální.

Ukázal na sklenici vody. „Stačí vám nápoj, nebo si budete přát něco k jídlu?“

Násirovi chvíli trvalo, než vzal otázku na vědomí. Ale pak mu jednou vynechalo srdce. Bylo to heslo, na kterém se dohodli. Tohle byl jeho kontakt. Násir na okamžik zapomněl, jak má reagovat. Pak se mu rozjasnilo. „Já nevím. Je bezpečné tu jíst?“

„Já tu jím každý den a pořád dýchám.“ Po jeho tváři se rozlil široký úsměv. „Naše jídlo není kdovíco, ale je to pořád lepší než jíst velbloudy.“

Muž sáhl do kapsy u zástěry a vytáhl menu, které Násirovi nenuceně podal. Alespoň tak se to jevilo hlídačům, kteří jídelnu sledovali pomocí bezpečnostních kamer. Bylo to dvanácté letákové menu, které během své směny rozdal, takže jeho počínání působilo zcela neškodně. Nebyl důvod se plašit nebo znepokojovat.

Samozřejmě že hlídači neviděli to, co se skrývalo uvnitř. Důvod, proč Násir návštěvou al-Gaimu riskoval život. Důvod, proč obdržel tolik peněz a proč se tahle předávka konala v samém srdci amerického vojenského komplexu.

Jakkoli se to zdálo podivné, to menu představovalo klíč ke všemu.

6

Americká armádní základna Kwajalein,

Republika Marshallovy ostrovy

(3437 kilometrů na jihozápad od Havaje)

Po skončení instruktáže v podání plukovníka Barringtona prospali Payne a Jones celý den – alespoň podle kalendáře. Ve skutečnosti si během letu z Havaje na Marshallovy ostrovy jen na čtyři hodinky zdřímli, ale cestou překročili mezinárodní datovou čáru, čili 180 stupňů zeměpisné délky táhnoucí se uprostřed Tichého oceánu, na opačné straně zeměkoule, než je anglická Greenwich.

Jejich mise zatím probíhala podle plánu. Letěli z Pittsburghu do L.A. a pak neprodleně do Honolulu. Možná to byl už nějaký ten rok, co odešli z armády, ale když přišlo na dlouhé trasy, chovali se Payne a Jones jako ostřílení veteráni. Věděli, kdy jíst, kdy spát a kdy čůrat – to vše s ohledem na to, aby po přistání dokázali fungovat. Většina turistů by reptala a naříkala, že musí trávit tolik času ve vzduchu, ale oni ne. Byli tak zvyklí vyskakovat z letadel uprostřed noci, aniž by věděli, jestli ještě někdy spatří východ slunce, že jim tento výlet připadal jako hotový luxus.

Žádné padáky ani seskokové zóny Jen polštáře a karty.

Marshallovy ostrovy jsou oficiálně suverénní stát, který v roce 1986 podepsal se Spojenými státy tzv. dohodu o volném přidružení. Ale to jsou jen politické řečičky. Ve skutečnosti zde mají USA plnou administrativní moc, z čehož plyne i odpovědnost chránit Marshallovy ostrovy. Americké ministerstvo obrany na oplátku obdrželo atol Kwajalein, který sestává z devadesáti malých ostrůvků a jedné z největších lagun na světě, a dostalo do pronájmu jedenáct nedalekých ostrovů, kde zřídilo Zkušební balistickou raketovou základnu Ronalda Reagana – rovněž známou jako Reaganova zkušební zóna (RTS). Tato tichomořská testovací základna zbraní představuje důležitý bod v americkém systému obrany, nejen kvůli svému strategickému umístění, ale i díky rozvinuté výzkumné technologii.

Jakmile letadlo dosedlo na zem, Jones popadl jeden ze svých batohů a zamířil k předním dveřím. „Jak dlouho tu máme tvrdnout?“

Payne vlekoucí se za ním jen pokrčil rameny. „Pár hodin. Už provádějí poslední přípravy.“

Vystoupili do teplé noci a rozhlíželi se po poloopuštěném letišti. V dálce zářila světla a osvětlovala plot po obvodu letiště. Přes makadam foukal tropický vítr, který rozviřoval pach tryskového paliva a spálených pneumatik. Tu vůni si dobře pamatovali. Nebyla tak sexy jako napalm v ranním vzduchu, ale přesto na ni nešlo zapomenout.

Pod schůdky z letadla stála mladá žena s asijskými rysy a tmavými vlasy. Na sobě měla khaki košili a bílou blůzu s rozhalenkou, která ve vánku povívala kolem její útlé postavy. Byla půlnoc, ale ona měla na tváři úsměv a v očích třpyt napovídající, že být tam je pro ni velká čest. „Vítejte na Marshallových ostrovech.“

Jones to vzal jako příjemné překvapení. Uvítací výbor rozhodně nečekal.

„Aloha!“ řekl a políbil ji na obě tváře, což je běžný pozdrav na všech havajských letištích. „Nebo jak se to v maršalštině zdravíte.“

Žena zrudla, napůl hněvem a napůl rozpaky. Její úsměv vystřídal rozezlený výraz. Nebyl to ten křehký lotosový květ, který v ní Jones v první chvíli viděl. Spíše tajfun, se kterým se muselo počítat.

„Proč jste mě sakra políbil?“ zeptala se a rýpla Jonese do hrudi. „Jen proto, že mám ostrovní pleť, automaticky předpokládáte, že jsem nějaká coura, která jen čeká, aby vám dala kolem krku věnec. Vidíte snad v mé ruce nějaké květiny? Slyšíte Don Hoovu hudbu?“

„A sakra,“ zamumlal Payne a měl co dělat, aby se nerozesmál.

„Jste uprostřed americké armádní základny, ne na nějakém výletě po ostrově. Co to s váma je?“ Byla to řečnická otázka, protože žena pokračovala: „Dokud budete v mé přítomnosti, očekávám, že se mnou budete jednat s úctou, která mi náleží, jinak komunikaci hned přerušíme a já podám stížnost veliteli základny. Vyjádřila jsem se jasně?“

Jones přikývl. Nejraději by se hanbou propadl. „Ano, madam.“

„Jsem voják, ne děvka.“

„Odpusťte, madam, nechtěl jsem vzbudit…“ zarazil se uprostřed věty. „Máte pravdu. Omlouvám se. Byl jsem úplně mimo.“

Ještě chvíli na něj nasupeně hleděla, načež kývla. „Fajn. Omluva se přijímá.“

Bez dalších okolků se kolem Jonese protáhla a zastavila se před Paynem, kterému rychle zasalutovala. „Kapitáne Payne, je mi ctí s vámi spolupracovat. Vím, že ve speciálních silách jste nebyl zvyklý pracovat se ženami, ale přísahám, že vám budu velmi nápomocná.“

V Payneově tváři se objevil zmatený výraz. „V jakém směru?“

„Moment,“ řekla. „Chcete říct, že to nevíte? Mám se připojit k vaší misi.“

„Prosím?“

„Mám se připojit –“

Payne ji pohybem ruky zarazil. „Jo, to slyším poprvé.“

Zmatený tou zprávou pohlédl na Jonese, který z bezpečné vzdálenosti jen pokrčil rameny. Do rozhovoru už rozhodně vstupovat nechtěl. A navíc bylo zřejmé, že ani on neví, co je to za ženu, jinak by ji nepolíbil. V dané chvíli pouze věděl, že je to voják, ne děvka. A poněvadž Payne už tu informaci znal taky, Jones se zachoval pro jednou chytře a stáhl se do bezpečí hangáru.

Payne si pro sebe zabručel. „Jakže se to jmenujete?“ zeptal se.

„Čcho. Seržantka Kia Čcho. Americká armáda.“

„A kdo vás k mému týmu přidělil?“

„Plukovník Harrington, pane.“

„Vážně? A jako co?“

„Jako můj nadřízený, pane.“

Payne zavrtěl hlavou. „Tak jsem to nemyslel. Jaké máte schopnosti? Jakou specializaci?“

„Ach,“ odvětila rozpačitě. „Lingvistiku. Budu vám asistovat jako tlumočnice.“

„Má tlumočnice? Zatraceně, seržante, proč jste to neřekla?“ Podal jí jednu ze svých tašek, aby jí dal na srozuměnou, že se s ní bude jednat jako s kterýmkoli členem jeho týmu. „Jen doufám, že znáte sakra hodně nadávek, protože já hodně kleju.“

„Žádný strach, pane. Znám je všechny.“

* * *

Payne nechal své věci v hangáru a šel za Kiou k armádnímu džípu, který pocházel z druhé světové války. Nebylo zapotřebí žádného klíče. Stačilo zmáčknout startovací knoflík a motor se zaburácením ožil. „Jen doufám, že vaše letadlo je novější.“

Kia se dala do smíchu a její tvář opět prozářil úsměv. „Žádný strach, pane. RTS je vybavena nejlepší technikou na světě. Tady ty relikvie tu přechováváme jen pro osobní potřebu. Většina hlavních cest na Kwajaleinu je dlážděná, ale když se dostanete na některý z menších atolů, musíte zdolávat cesty s korálovým povrchem. A džípům jde takový terén vyloženě k duhu.“

Payne kývl a přesunul pozornost na noční oblohu. Zpoza potrhané oblačnosti čas od času vykoukl alabastrově bílý měsíc a ozářil kokosové palmy, jež dominovaly této tropické krajině. Teplota dosahovala třiceti stupňů, což byla příjemná změna oproti drsné pittsburské zimě, se kterou se Payne v prosinci obvykle potýkal.

Jako kdyby mu četla myšlenky, Kia řekla: „Zdejší teplota je pozoruhodně stálá, měsíční průměr v létě v zimě činí zhruba dvacet osm. Zvláštní je, že v noci tu bývá o dva až tři stupně tepleji než odpoledne. Hlavně kvůli tomu, že přes den hodně prší.“

„Tlumočnice a ještě meteoroložka? Zdá se, že plukovník mi našel úplnou hvězdu.“

„Abych pravdu řekla, pane, to já jsem si našla plukovníka Harringtona.“ Džíp zapištěl a Kia zastavila před letištní centrálou. „Narodila jsem se na americké armádní základně u Soulu, takže znám jihokorejský jazyk i lidi lépe než kdo jiný Pochopila jsem, že voják ze staré školy jako plukovník by vůbec neuvažoval pro tuhle práci o ženě, pokud by k tomu nebyl přemluven. A tak jsem využila každé příležitosti, která se nabízela, abych se mohla ucházet o místo ve vašem týmu.“

„Cože jste?“

„Využila jsem několika příležitostí –“

„Tak počkat! Musím si to ujasnit. Chcete říct, že nemáte žádné zkušenosti s prací v terénu?“

„Nemám, pane. Ale –“

„Řekněte mi, Čcho, jakou práci jste zvyklá vykonávat?“

„Překládat.“

„Já vím, ale kde?“

„Za stolem.“

Payne při výstupu z džípu zaúpěl a zamířil směrem k budově. Bylo už tak dost zlé, že po něm chtěli, aby vedl misi bez poskytnutí času na přípravy, ale přidělit mu na tak důležitý úkol bažanta? Co si ten Harrington sakra myslel? Vždyť její nezkušenost nutně způsobí celou řadu nových problémů.

„Pane,“ naléhala Kia spěchající za ním. „Já vím, že tohle jste nečekal, ale slibuju, že vás nezklamu.“

„To rád slyším, Čcho. Protože jestli jo, je tu slušná šance, že za to všichni zaplatíme životem.“

7

Sobota 30. prosince

Ostrov Čedžu, Jižní Korea

Stodesetikilometrová plavba přes úžinu na Čedžu probíhala za mrazivého ticha, zčásti díky jejich pásmové nemoci a zčásti kvůli tomu, že se tento trojlístek ještě nespřátelil. Let do Japonska proběhl hladce stejně jako cesta na jižní cíp Korejského poloostrova. Dobré počasí, žádné byrokratické průtahy a jen minimum zdržení. Na tokijském letišti se Kia blýskla jako schopná tlumočnice, snadno přecházející z japonštiny do korejštiny a zase zpátky. Podle své složky mluvila sedmi jazyky a ve třech dalších četla, což bylo vskutku pozoruhodné – zvlášť ve světle toho, že Payne a Jones v minulosti pracovali s několika Američany, kteří sotva uměli anglicky. Přesto je pořád trápila jedna otázka: Jak bude Kia reagovat pod tlakem? Jedna věc je požádat letušku o další pražené oříšky máčené v medu a něco úplně jiného je lhát ozbrojenému hlídači s prstem na spoušti, který vám může v příští chvíli ustřelit hlavu.

Tohle byla schopnost, která se od tlumočníka požadovala v terénu.

Normálně by Payne a Jones, pověstní svým vtipkováním a hecováním mužstva, rozpustile žertovali, ale za daných okolností se ani jeden nenacházel v hovorné náladě. Payne sledoval dalekohledem blížící se pobřeží a Jones seděl vzpřímený v zadní části kajuty a podřimoval. Kymácel se v rytmu vln, jež kolébaly s lodí, doleva a doprava, dopředu a dozadu, nahoru a dolů. Ani na chvíli neotevřel oči a ani na chvíli se nezdálo, že by pozbyl balanc. Tuto schopnost získal u MANIAC – spát kdykoli a kdekoli.

Naproti tomu Kiu svírala úzkost. Před vyplutím na moře si vzala několik tabletek proti mořské nemoci a její žaludek zatím spolupracoval. Alespoň pokud šlo o mořskou nemoc. Bohužel léky nedokázaly potlačit úzkost, která jí zmítala. Na této misi záviselo tolik věcí, mnohem víc, než si byla ochotná připustit. Kdyby to zbabrala… Ani na to nechtěla myslet. Pokud by se těmi možnostmi zaobírala, jen by se jí více přitížilo.

Jejich mlčení se vleklo, dokud se člun nepřiblížil k severnímu konci ostrova. Jones vycítil, že změnili rychlost, a otevřel oči. „Už jsme tam?“

„Vypadá to tak,“ odvětil Payne uvazující k zádi jedno z lan. „Hádám, že tohle je náš uvítací výbor.“

V doku na ně čekal americký voják asijského původu v modrých džínách a tlustém svetru, s přistaveným terénním autem. Nesalutoval a upozornil je, aby před jeskyní nedávali najevo jakékoli známky vojenského chování. Aby nepoužívali hodnosti. Aby nepoužívali jména. A aby nikomu neříkali, ani vojákům, kteří místo střeží, proč tam skutečně jsou. Jen několik málo vyvolených – těch uvnitř jeskyně – vědělo, co se děje, a bylo nezbytně nutné, aby to tak zůstalo.

Panovalo chladné počasí, teplota do pěti stupňů Celsia, ale kvůli ledovému větru vanoucímu od vody byla mnohem větší zima. Obyvatelé ostrova Čedžu svůj domov často nazývají Samdado: ostrov tří hojností – větru (param), skal (sok) a žen (jodža). Jeho severní okraj lemovaly rozeklané útesy z černého kamene tvořící jádro ostrova, které vzniklo při vulkanické erupci v období kenozoiku ve čtvrtohorách. Z doby před narozením Krista se nedochovaly žádné historické záznamy, ale podle místní tradice ze země povstali tři kůží odění bohové a využívali Tamnaguk (nyní nazývaný Čedžu) jako svoje loviště. Tak to pokračovalo, až bohové jednoho dne narazili na dřevěnou truhlu se třemi princeznami z Východního moře. Tři bohové pojali tyto tři dámy za manželky a po zbytek života se věnovali pěstování pěti různých druhů obilnin, krav a koní.

„Už jste tu někdy byli?“ zeptal se voják poté, co s terénním autem vjel na hlavní silnici, která vedla k hoře Haile, nejvyššímu vrcholu Jižní Koreje. Její bílý štít se tyčil do výšky devatenácti set padesáti metrů nad mořem a hřeben se táhl od východu na západ střední částí ostrova zaujímajícího plochu 1844 kilometrů čtverečních. „Pobřežní oblasti se hemží turisty, hlavně tu potkáte novomanžele. Pro Asiaty je Čedžu konečným cílem svatebních cest. Někteří lidé mu říkají korejská Havaj.“

Payne si prohlížel vzdálenou krajinu, černý čedič pokrytý hustě rostoucími vysokohorskými dřevinami, a musel s tímto přirovnáním nesouhlasit. „Nevypadá to jako Havaj.“

„Ani já bych neřek,“ prohlásil na zadním sedadle Jones. „Zapněte to zatracený topení.“

Voják se usmál a zvýšil teplotu v autě. „Pravda je, že Korejci na Čedžu zažívají různé typy klimatu. Je to jediné místo na světě, kde najdete polární i tropická zvířata, jak spolu žijí na jednom ostrově.“

Payne přikývl. „To je docela rarita.“

„A to ještě nic není. Vezměte si tuhle horu, na kterou právě jedeme, se vším tím sněhem na vrcholu. Ve skutečnosti je to vulkán. Kdy jste naposledy viděli sníh na vulkánu?“

„Už nějaká doba to je. My v Pittsburghu vulkány nemáme.“

„Samozřejmě že teď je neaktivní, ale erupce hory Hally vytvořila před miliony let tento ostrov. Všechno, co vidíte – hotely, jezera, stromy – stojí na sopečné skále. Ale nejpozoruhodnější je to, co nevidíte. Jádro tohoto ostrova je protkané lávovými tunely, mohutnými červími dírami, které se vinou zemí jako gigantické žíly. A nemluvím o nějakých malých jeskyních. Mluvím o velikých. Ta největší má přes třináct kilometrů na délku.“

Mandžangkul vinoucí se v severovýchodním cípu ostrova je jeden z nejdelších lávových jeskynních systémů na světě. Šířka hlavní jeskyně se pohybuje v rozmezí dvou až jedenadvaceti metrů a výška na některých místech přesahuje neuvěřitelných dvacet sedm metrů. Jsou zde tři hlavní vchody, kde se konají prohlídky a kde si houfy návštěvníků mohou prohlížet přirozeně zformované lávové sloupy a stalaktity – včetně dominanty nazývané Želví skála, jež vypadá jako prastará želva vylézající z hlubin Země. Prohlídky pro veřejnost v hloubce jednoho kilometru končí a zbylých dvanáct kilometrů je vyhrazeno pro vědce, kteří tu sledují netopýry a další podzemní tvory v jejich přirozeném biotopu. Studují i samotné tunely a pokoušejí se zjistit, proč řeky lávy, které kdysi tekly hluboko pod zemí, vytryskly na povrch a zanechaly po sobě obrovské propasti.

Odborníci jsou přesvědčeni, že na Čedžu je dobře přes sto lávových jeskyní a že veřejně zdokumentovaných je pouze šedesát procent. Ostatní jsou buď neobjevené, nebo se využívají za jinými účely, jako právě jeskyně, kterou teď studovala americká armáda a jež byla střežena špičkovými vojáky z tichomořské flotily.

Mezi dvěma kafrovníky na úpatí skalnaté stezky viselo silné lano, které bránilo vstupu neoprávněných osob. Před ním na skládacích židlích seděli dva vojáci v civilu a kontrolovali průkazy. Pokud se snažili působit nenápadně, nedařilo se jim to. Prozrazovala je jejich velikost a barva pleti. Zato ostatním vojákům se vedlo mnohem lépe. Díky namalovaným tvářím a maskáčům splývali s okolními stromy a byli prakticky neviditelní. Svými puškohledy obhlíželi okolní terén, připraveni zneškodnit každého, kdo by se k jeskyni přiblížil. Přestože Čedžu byl jihokorejský ostrov, toto úbočí dočasně patřilo Spojeným státům americkým.

Členové Payneova týmu vytasili své průkazy a byli okamžitě vpuštěni. V čele šel voják, který je přivezl terénním autem, a oni tři stoupali po strmé pěšině za ním a dávali pozor, kam šlapou. Napřed Jones, potom Kia a nakonec Payne, který šlehal očima sem a tam a všeho kolem si všímal. Krajinu v nižších polohách tečkovaly odkvetlé azalkové keře, mezi nimiž se prostíraly plochy dlouhé hnědé trávy, která při každém závanu větru šustila jako seschlé listí. Vpředu nahoře lemovaly čedičovou stezku větší stromy, jejichž kořeny a kmeny vyčnívaly z úzkých puklin v kameni. Nad hlavami se jim ve vánku komíhaly prstovité větve, jako kdyby je nabádaly, ať už dál nechodí. Pod nohama jim křupalo kamení připomínající lámání kostí a tento zvuk se mísil se zatuchlinou, která proti nim vanula z úbočí dolů. Celé místo působilo hrozivě, jako vystřižené z některé povídky Edgara Allana Poea. Payne nikdy předtím něco takového nezažil.

„Hergot,“ řekl. „Co je to proboha za zápach?“

Řidič nesměle odpověděl: „Právě kvůli tomu tady jste.“

8

Navzdory tomu, jak ji podávají filmy, je archeologie spíše věda než dobrodružství. Výsledkem většiny vykopávek jsou střepy z keramiky nebo ruiny staveb, nikoli ztracená města ze zlata. Tohle bylo vlastně poprvé v kariéře Šarí Šasmínové, co stála v čele projektu, který měl mít skutečný dopad na dnešní dobu. Nabízela se jí příležitost buď rozbít mýty, nebo naopak potvrdit náboženskou historii, ale to měla Šarí zjistit až poté, co pronikne dovnitř a kryptu prozkoumá.

Nejdůležitější ze všeho teď bylo prosekat do komory dostatečně velký vchod, kterým by se dalo projít, při způsobení minimálních škod – nejen kvůli zachování naleziště, ale hlavně kvůli zachování konstrukční pevnosti chodby. S něžnou opatrností odstranili několik kamenů, tak aby se neotloukly nebo nepukly, zabalili je, označili a odnesli ven do dodávky, do které ukládali artefakty. Většinu této těžké práce zastala ochranka, zatímco Šarí a její kolegové se věnovali dokumentování.

Únavnému, leč velmi důležitému procesu.

Když se chýlil ke konci, Šarí si připravila teleskopickou videokameru, aby prohlédla interiér místnosti. Kamera s bodovým reflektorem připevněná k dlouhé tyči vážila necelé kilo a mohla se ručním dálkovým ovladačem natáčet na všechny strany. Podél tyče vedlo něco jako pupeční šňůra, vícedrátový vojenský kabel napojený na devítipalcový LCD monitor, na kterém měli pozorovat vše, co bude uvnitř, včetně zadní části zdi, do které se prosekávali.

Ze všeho nejvíc se Šarí jako archeolog děsila představy, že se prolomí na nějaké místo, jen aby zjistila, že přitom zničila nejdůležitější artefakt – asi jako kdyby se prosekala stropem Sixtinské kaple, aby prozkoumala podlahu.

Moderní technologie naštěstí takovéto omyly do značné míry vylučuje.

Asi o šest metrů dále v chodbě, nedaleko zamčené brány, instalovali bezdrátový monitor, aby mohl mapování interiéru sledovat celý tým, aniž by překážel v práci. U zdi byli jen Šarí, která obsluhovala ovladač, a Drew Hennessy, který jí pomáhal prostrčit tyč otvorem, velmi opatrně, aby nerozbili optiku o skálu.

„Až budeme uvnitř, dej mi vědět,“ řekl.

Šarí sledovala obraz, zatímco kamera procházela dírou směrem do komory. Obraz se náhle změnil, místo karamelově hnědého kamene na monitoru naskočila široká a temná průrva. „Jsme tam.“

Hennessy kývl a přispěchal k ní, aby se podíval. „To je báječný.“

Šarí souhlasila, ale soustředila se na svůj úkol. Pohybem palce natočila kameru dolů, aby se podívala na stěnu, kterou právě prorazili. Pootočila na ovladači knoflíkem, světlo bodového reflektoru zesílilo a ozářilo plochu několika čtverečních decimetrů. Vzhůru se náhle vznesly prachové částice připomínající vzduchové bubliny z potopené lodi, jako kdyby zkoumali vodní hrob na dně Pacifiku, ne obsah podzemní místnosti.

Kamera teď byla natočená téměř vodorovně se zdí, a tak Šarí postrčila tyč o kousek dopředu, aby získala širší obraz. Po zaostření se v kameni objevil obrys velkého obdélníku o rozměrech zhruba sto osmdesát centimetrů na výšku a devadesát na šířku. Jeho horní hrana byla mírně zakřivená do oblouku.

„Ať se propadnu,“ mumlala si pro sebe Šarí. „To je ale divný.“

„A co?“

Poklepala prstem na obrazovku. „V té zdi jsou dveře.“

„Dveře? Já žádné dveře nevidím.“

„Přímo tady,“ řekla Šarí a obtáhla tvar prstem.

„To že jsou dveře?“

„Počkej,“ navrhla, „trochu ti to přiblížím.“

Po chvíli se objevily detaily dveří. Byly to jednoduché dveře, zhotovené ze starých prken, a držely na pantech zasazených v rámu kousek pod překladem a kousek nad zemí. Za ta léta je pokryla taková vrstva prachu a špíny, že získaly stejnou barvu jako zbytek místnosti, s níž splývaly jako chameleon lezoucí po stromě.

Šarí se otočila k Hennessymu. „To je dobrá zpráva.“

„Jak to víš?“

„Chvíli mi to podrž a já ti něco předvedu.“

Hennessy od ní vzal ovladač a nechal kameru zaměřenou na dveře, zatímco Šarí o kus dále přistoupila ke stěně chodby a několikrát na ni zaklepala. Ozvaly se charakteristicky duté zvuky.

„Slyšels to?“ zeptala se s uchem přiloženým k povrchu stěny. „Devadesát procent této stěny je zhotoveno z masivního kamene. Stavěli to jako pevnost. Ale tahle prostřední prostora není nic než blátem omítnuté dřevo. Někdo ty dveře zamaskoval, ještě než tuto komoru pohřbil pod zem.“

„Ale proč? To mi připadá trochu zbytečný. Kdyby ses chystala ukrýt toto místo pod zem, proč by ses zatěžovala s maskováním dveří?“

Šarí pokrčila rameny. „Abych pravdu řekla, nevím. Ale fakt, že si někdo dal tu práci, mi napovídá, že uvnitř se skrývá něco cenného.“

„A to je ta dobrá zpráva?“

„Ne,“ odvětila nesměle.

Zvedla ze země dláto a opatrně jím ťukla do zdi. Hrot s dutým zvukem zajel do seschlého bláta a vytvořil puklinu, která se táhla povrchem, jako když přední sklo auta zasáhne cihla. Šarí cloumala dlátem sem a tam, až ho vyprostila, a pak tento postup několikrát zopakovala. Na zem odpadávaly velké kusy suti a ve zvířeném prachu se přímo před jejich očima pomalu objevovaly dřevěné dveře, jako kdyby vyrůstaly ze zdi.

„Tohle je ta dobrá zpráva. Dostat se do té místnosti je tak o mnoho snadnější.“

Šarí po prohlídce rámu konstatovala, že dveře hrozí ze zdi vypadnout, což nebylo až tak překvapivé, protože komora spočívala čtrnáct set let pod zemí. Šarí o tom chvíli diskutovala s kolegy a všichni se shodli na tom, že dveře je nutné před vstupem dovnitř odstranit. Začala dlátem opatrně obsekávat dolní pant, zatímco Hennessy si vzal do práce horní. Za necelých pět minut už tyto prastaré dveře odnášeli do auta členové ochranky, kteří i přes své pracovní zařazení fungovali jako dělníci a které si Šarí nemohla vynachválit. S každým pracovala už na předchozích vykopávkách, a tak se mohla zaručit za jejich poctivost a pracovní etiku, což jsou dva faktory, které musí mít člověk na zřeteli, když dává dohromady tým.

Po zprůchodnění vstupu si Šarí zapnula svítilnu a vkročila do místnosti. Napřed se ujistila, že podlaha je pevná, a pak pokynula ostatním. Jako další vešel dovnitř Hennessy a za ním se ploužil doktor Milton Wheeler, penzionovaný profesor z Chicagské univerzity, který se specializoval na staré texty a jazyky. Pohlédl na nezdobené zdi a strop – nebyly tam žádné malby, plastiky ani jiné dekorace – a suše poznamenal: „Zrovna Tádž Mahál to není.“

„Což je dobře,“ odvětila Šarí zkoumající interiér, zda není staticky poškozený. „Kdyby tady bylo plno zlata a pokladů, měli bychom pekelnou smůlu.“

Wheeler se usmál. „Tohleto od archeologa neuslyšíte každý den.“

„Ty víš, jak to myslím.“

„Vážení,“ řekl Hennessy. „Na tohle se musíte kouknout.“

„Na co?“ zeptala se Šarí a natočila světlo směrem k němu. Krčil se v zadní části místnosti, zčásti schovaný za velkým kamenným oltářem, jenž obsahoval relikvii, kterou hledali. Nebo Šarí alespoň doufala, že ji obsahuje. Pokud by nebyla uvnitř, pak by všechno to úsilí a čas vyšly vniveč a ona by tu zprávu musela sdělit Arabovi, který ji na vykopávky najal. „Bohužel,“ pravil Hennessy, „nejsme tady první.“

Šarí se zhluboka nadechla, aby zklidnila divoce bušící srdce. Jen před minutou byla na vrcholu, unesená vyhlídkami na objev, který učiní. Nyní cítila, jak jí žilami proudí zklamání, spolu se strachem, že komora byla vykradena. „Víš to jistě?“

„Určitě. Protože jeden z nich odsud neodešel.“

Kostra byla pořád oblečená v prostém oděvu své doby – ačkoli ten se za ta léta prakticky rozložil. Nebylo to nic luxusního nebo výstředního. Spíše to ladilo s výzdobou místnosti. Na extravaganci se v jeho kultuře pohlíželo spatra, v tradici, která existuje dodnes.

Jedinou výjimku z pravidla představoval jeho meč, nádherná zbraň, kterou svíral i ve smrti. Čepel měla metr na délku a pět centimetrů na šířku a byl na ní vyrytý starý arabský verš, příliš slabě viditelný na to, aby ho mohli v tmavém prostředí komory přečíst. Rukojeť měla zlatou barvu a ladně se zakřivovala pod jeho kostnatým stiskem, který trval už čtrnáct století. Pod stiskem oddaného vojáka, který odmítl opustit svůj post. Nebo nesměl.

„Proč ho jen zapečetili uvnitř?“ zeptal se Hennessy, když si prohlížel tělo. „Z toho, co vidím, soudím, že strážce nikdo nebodl ani jinak nezabil. Zemřel, když mu došel vzduch.“ Šarí se při té představě zachvěla. Sice netrpěla žádnou klaustrofobií, ale z myšlenky na uzavření v kamenné místnosti bez naděje na únik jí naskočila husí kůže.

„Pro něj to byla nejspíš čest,“ poznamenal Wheeler. „Představoval poslední obrannou baštu. Měl tu ten poklad střežit na věčnost.“

„To už je věčnost?“ zavtipkoval Hennessy. „Protože ten poklad půjde s námi.“

Wheeler jeho poznámku ignoroval. „Jak oba víte, islámské smýšlení se velmi liší od křesťanského. Zemřít pro svého boha je v jeho kultuře ta nejvznešenější oběť, jakou může člověk podstoupit, a odměnou za ni je volná vstupenka do ráje.“

Šarí vzdychla při vzpomínce na proslulé muslimské rčení, které často citovali teroristé. „Jistě, brány ráje spočívají ve stínech mečů.“

Wheeler vážně přikývl. „A kvůli této víře byl onen válečník ochoten zemřít.“

9

Pět metrů před vchodem do jeskyně obdržel každý člen Payneova týmu tři věci: chirurgickou masku, chirurgické rukavice a galoše. Nesdělili jim však žádné instrukce ani podrobnosti.

Jones pohlédl na řidiče: „Bojíte se, že místo činu kontaminujeme?“

„Právě naopak. Bojíme se, aby místo neublížilo vám.“

„Jak to myslíte?“

Řidič kousek poodstoupil. „Uvidíte sami.“

Kia se zamračila. „Vy s námi nejdete?“

„Ani náhodou. Viděl jsem to jednou a to mi stačilo.“ Zmatená Kia se obrátila k Payneovi. „Pane, co se to tu děje? Co je to za místo?“

Ten při nasazování masky přes nos a ústa pouze pokrčil rameny. „To brzy zjistíme,“ dodal.

V létě by dvoumetrová puklina ve skále byla zakrytá listím popínavých rostlin, jejichž šlahouny visely z převislého útesu. Nyní ji chránil pouze oddíl odstřelovačů, kteří se ukrývali mezi stromy. Payne si vchod prohlížel a hledal něco, co by mu mohlo napovědět, co je uvnitř. Nápadný byl pouze zápach, který prostupoval i přes chirurgickou masku. Payne ho poznával, hnusný puch, který v jejich misi věstil změnu.

Tohle neměla být záchranná akce, ale něco mnohem horšího.

Payne zapnul svítilnu, zašel dovnitř a po několika krocích počkal, až oči přivyknou šeru. Jones a Kia šli těsně za ním. Vítr, který foukal venku, polevil a nahradila ho vlhkost, v níž se potily stěny a klouzala podlaha.

Celoroční teplota v jeskyních na Čedžu činila zhruba deset stupňů, ale vysoká humidita způsobovala, že člověku byla mnohem větší zima. Na oblečení, vlasech a kůži jim ulpívala vlhkost a spolu s ní ten otřesný zápach. Stoka by oproti němu voněla. Bylo to, jako by vešli do márnice.

Payne se obrátil na Kiu: „Jste choulostivá? Pokud ano, musím to hned vědět.“

„Ne, pane. Nejsem choulostivá. Proč?“

„Protože to bude zlý. Mnohem horší než to nejhorší, co jste zatím zažila.“

Kia se ušklíbla. „Jak to víte?“

„Ze zkušenosti.“

„Dělávali jste prohlídky na místech činu?“

Jones odpověděl za něj: „Ne, my jsme je vytvářeli.“

Payne se od Kie beze slova odvrátil. Věděl, že je o jejich minulosti informovaná, že ví, co to byli MANIAC a jaké mise vykonávali. Přesto se na malou chvilku ocitl v rozpacích. Ne kvůli tomu, co dříve dělal – na svoji vojenskou minulost byl docela hrdý – ale kvůli tomu, v jakém světle jeho minulost prezentovali. Kia byla novou členkou jeho týmu a on nechtěl, aby si utvořila špatný dojem. Nebyl zabiják ani zločinec. Byl voják. Nic víc, nic míň.

Před ním tančil na stěně nějaký stín. Payne ho uviděl a zamířil ke zdroji světla. Byla to jakási tlumená záře hluboko v nitru hory, ale on věděl, že po příchodu na místo bude desetkrát silnější. S každým krokem se dostavovaly nové vjemy. Hučení přenosného generátoru. Žár z umělého stropního osvětlení. Ozvěna kapání vysrážené vlhkosti. A do toho ten strašlivý stojatý zápach. Nezapomenutelný zápach, před kterým nebylo úniku.

„Ničeho se nedotýkejte,“ řekl důrazně Kie. „A kdyby se vám udělalo nevolno –“

„Mně se neudělá nevolno.“

Payne se zastavil a položil jí ruku na rameno. „Ale kdyby se vám udělalo nevolno, prostě odejděte pryč. Nežádejte o svolení. Prostě jděte. Běžte se nadýchat čerstvého vzduchu, srovnejte si myšlenky, cokoli budete chtít. Jen se mi na místě činu nepozvracejte. To je velmi důležité.“

„Budu v pořádku, pane.“

„Ale kdyby se pozvracela,“ vtipkoval Jones, „možná by se to tady trochu provonělo.“

„Já se nepozvracím,“ trvala na svém Kia. „Nejsem ani trochu choulostivá.“

Payne kývl a jen doufal, že má pravdu. „No, to brzy zjistíme.“

Kia nevydržela ani deset vteřin a už uháněla ke vchodu. Payne a Jones ji nezastavili. Ani nevinili. Během své vojenské dráhy nikdy neviděli něco takového jako výjev, který se nabízel v jeskyni. Bylo to víc než příšerné. Čiré barbarství.

Krev pokrývala doslova všechno. Strop. Zdi. Podlahu. Prohlubně v kameni byly vyplněné rudými lepkavými loužemi. Pukliny vypadaly jako dravé řeky, tekutina proudila z jednoho bodu do druhého, jako kdyby jeskyni zmáčel karmínový déšť, liják hledající únikovou cestu. Až na to, že neměl kam odtéct, protože celá komora byla nasáklá kapalinou. Jako kdyby tu explodovalo obří srdce a krev ulpěla na všem kolem.

Uprostřed toho všeho stál stůl a židle. Obojí přišroubované k podlaze. Obojí postříkané tepennou krví. Stejně jako světlo visící nad stolem. Vypadalo staře. Žádná moderní instalace. Nemělo ani provázek k zapínání. Vyčnívala z něj žárovka pokrytá spečenou krví. Od objímky vedl jediný drát, vinul se po stropě, přichycený důlními svorkami, které byly staré a zrezivělé. Očividně pozůstatek po jiné generaci. Vlastně tak působila celá komora, jako velká časová schrána, která po otevření odhalila, jak se věci dělávaly, když se nikdo nedíval. Payne zavřel oči a zkoušel si představovat ty výkřiky.

Po obvodu byly rozmístěny čtyři reflektory, ale v dané chvíli svítil jen jeden. Jones pohlédl na stojan a všiml si, že na něm není krev. Při páchání násilí tam nemohl být. Ani ty ostatní. Byly zcela čisté. Museli je sem přinést až poté, aby scénu nasvítili.

„Můžeme dovnitř?“ zeptal se šeptem Jones.

Payne pokrčil rameny, neboť nevěděl, jestli už jsou všechny důkazy zajištěné. Chystal se zavolat, když z chodby vzadu vykoukl muž v chirurgické masce.

„Zdálo se mi, že někoho slyším.“ Na sobě měl řeznickou zástěru potřísněnou krví. Podobně jako chirurgický oděv a boty. „Pojďte, prosím, dál.“

Payne se nehýbal. „Víte to jistě? Nechceme rušit –“

„Ale ano! Myslím to vážně. Všechno už je zajištěné.“ Jones se rozhlížel po vší té krvi. „Všechno? Mám dojem, že jedno místo jste vynechal.“

Muž k nim vykročil přes zkrvavenou jeskyni. Payne a Jones si všimli, že v té sedlině téměř nezanechává stopy. Až do té doby měli dojem, že komora je mokrá. Ale ta vlhkost byla optická iluze, výsledek kombinace zářivého světla a karmínově rudých skvrn, jejichž povrch se třpytil jako rudá verze Jantarové komnaty z ruského Sankt Petěrburku.

Payne k němu napřáhl ruku v rukavici a představil se. Využil té příležitosti, aby si muže v masce prohlédl, než zase zaměří pozornost na místo činu. Doktor Ernie Sheldon byl menší muž křehké postavy a kromě té trochy šedého chmýří, které mu pokrývalo spánky a týl hlavy, také plešatý. Kdykoli se usmál, v koutcích očí se mu objevily vějířky vrásek. Jinak Payne za jeho maskou celkem nic neviděl.

„Víte jistě, že můžeme dovnitř?“

Sheldon přikývl. „Ale jistě! Jak mi chcete pomoct, když nepůjdete dovnitř?“

„Dobrá otázka. Ale já mám ještě lepší: Proč tu jsme? Je jasné, že tohle není případ pohřešované osoby.“

„Proč to říkáte?“

Jones ukázal na podlahu. „I u Červenýho kříže mají krve míň.“

„Pravda, je tu spousta krve. Ale jak víte, komu ta krev patří?“

„To nevíme,“ připustil Payne. „Vlastně je tu hodně věcí, které nevíme. Lidi jsou dost skoupí na slovo, když přijde řeč na to, proč tu jsme. A abych byl upřímnej, už nás to začíná srát.“

„Pak mi dovolte, abych se omluvil, protože je to všechno moje vina. To já jsem vás chtěl udržet v nevědomosti. Já a nikdo jiný. Všechna vina padá na mou hlavu.“

Payne pohlédl na Jonese, který klouzal očima po jeskyni a jen pokrčil rameny. „Pokračujte.“

„Ve skutečnosti,“ řekl Sheldon, „tady toho k vysvětlování moc není. Chci, abyste si utvořili názor na základě vlastních postřehů, ne mých nebo něčích jiných.“

„To je pochopitelné. Ale abychom to mohli udělat, potřebujeme výchozí bod. Nějaké základní informace, s nimiž budeme moci dospět k racionálnímu závěru. Jinak si tady D.J. bude myslet, že tohle místo není nic jinýho než korejská jatka.“

Jones se zazubil. „Búúúúúúúúúúúúúú.“

„To stačí. Co byste chtěli vědět?“

„Jaké je vaše pracovní zařazení?“

Sheldon zavrtěl hlavou. „To bych v dané chvíli raději neprozrazoval. Soustřeďte se na místo činu, ne na mě.“

„Fajn. Co je tohle za místo?“

„Je to lávový tunel, který vznikl, když roztavená skála vytryskla z –“

Payne ho přerušil: „Já vím, co je to lávový tunel.“

„Tak proč se ptáte?“ odvětil Sheldon žertovným, ne posměšným tónem. Asi jako učitel, který navádí žáka, aby položil tu správnou otázku.

„Já myslím tohle zařízení. Je jasné, že k veřejným prohlídkám nesloužilo.“

„A k čemu byste řekl? Rozhlédněte se a teoretizujte. Pokud jste tak dobří, jak se –“

„Nějaký vězení. Pěkně starý.“ Jones zaklepal na stůl a poslouchal, jak se v místnosti rozléhá kovové dunění. „Možná z druhé světové války, možná ještě starší. Je to tady už hodně dlouho.“ Shýbl se, aby si prohlédl šrouby, kterými byly stůl a židle přišroubované k podlaze. „Kdybych odškrábl tu krev, možná bych zjistil výrobce. To by nám řeklo, jestli to bylo korejské, japonské, nebo americké… Já bych hádal, že americké.“ Sheldon se usmál. „A proč to tvrdíte?“

Jones pokrčil rameny. „Protože jsme Američani. Proč jinak byste nás sem volali?“

„Zásah.“

Jones obrátil pozornost k žárovce, která mu visela nad hlavou. Nebyla rozsvícená, a tak si ji mohl prohlížet a pátrat po nápovědách. „Jone, pojď sem.“

Payne zamířil přes jeskyni, oči upřené na žárovku. „Vidíš něco?“

„Možná. Nevím jistě, jestli mě ten stůl udrží. Můžeš mi pomoct?“

Jones se přidržel Payneova ramene a stoupl si na židli a pak na stůl. Deska byla pozoruhodně pevná, odmítala pod jeho vahou povolit. Payne zapnul svoji svítilnu a prohlížel si objímku. Uviděl malý kousek, který tam podle něj nepatřil. Byl kruhový a vypouklý. Určitě moderní. „Přesně to jsem si myslel. Je to kamera, zasazená do objímky. Vsadím se, že když ji rozdělám, najdu uvnitř i mikrofon.“

Sheldon spráskl ruce. Jonesův objev ho očividně pobavil, ale ani trochu nepřekvapil. „A k čemu sloužila?“

Payne odpověděl ve chvíli, kdy Jones seskočil ze stolu. „K zaznamenávání výslechů.“

„Panečku! Vy dva jste fakt dobří.“

Jones lichotku ignoroval a prohlížel si černý kabel, který vedl po stropě do zadní části jeskyně, do chodby, ze které se původně vynořil Sheldon. To znamenalo, že zařízení pokračuje i za touto komorou. Možná do pořádné hloubky. Jak jim to řekl ten řidič? Nejdelší lávový tunel má přes třináct kilometrů na délku.

„Ta kamera je americká technologie příští generace. Určitě vojenská. Odborně umístěná. A protože tyhle stěny jsou moc tlusté na to, aby mohl být signál přenášený k nějakému vnějšímu přístroji, znamená to, že záznamové zařízení musí být…“

Jeho slova zůstala viset ve vzduchu, zatímco Jones se vydal podél drátu do další místnosti.

Ještě netušil, co tam uvidí.

10

Kia seděla na kmeni stromu v půli cesty dolů, s hlavou vraženou mezi koleny. Ještě stále se jí těžko dýchalo, ale už ne kvůli žluči, která jí stoupla do hrdla. Teď to spíše souviselo s jejím chováním než s tím, co právě viděla.

Dobrý bože, říkala si, to jsem z té jeskyně opravdu utekla?

Ještě nikdy v životě si nepřipadala trapněji. Holedbala se a vychloubala, že není choulostivá, předstírala, že všechno zvládne, ale stačil jeden pohled na místo činu a dala se na útěk. Jistě, dobré na tom bylo, že alespoň dostála slibu, který dala Payneovi – nepozvracela důkazy.

Kia si odvázala chirurgickou masku, která jí visela na krku, a odhodila ji na kamenitou cestu. Vzápětí si zula galoše a pak přišly na řadu chirurgické rukavice. Strhla si je z rukou a mrštila do vzduchu. I kdyby jí nařídili, že se má do jeskyně vrátit, v žádném případě by tam nešla. Tolik krve! Hluboko uvnitř věděla, že její žaludek by to neustál.

„Ošklivá podívaná,“ uslyšela za sebou.

Otočila se tak prudce, až z kmene málem spadla. Řidiče terénního auta, který se vynořil zpoza stromů, ta nemotornost rozesmála.

Kia se začala omlouvat: „Promiňte. Nechtěla jsem vás vyrušit.“

„S tím si nedělejte starosti. O vás jsem nemluvil.“ Řidič měl na rukou tlusté rukavice a nesl tašku s nápisem Zdravotnický odpad. Posbíral do ní části oděvu, které právě odhodila. „Pamatujete, co jsem říkal, když jsem vám to dával? Že jsem už v jeskyni byl a že jednou mi to stačilo.“ Kia kývla. Už se necítila tak zahanbeně.

„Všichni máme svý hranice. A každý máme nějakou specializaci. Řekl bych, že vás nevybrali jako soudního znalce ani bojovnici. Přivezli vás za jiným účelem.“

„To je na mně až tak vidět?“

„Proč byste jinak chodila do té jeskyně?“

Kia pokrčila rameny, protože nevěděla, co má odpovědět. „Dovolte mi hádat. Snažila jste se zapadnout, že? Chtěla jste udělat dojem na velitele týmu. Chtěla jste mu ukázat, jaká jste drsňačka,“ smál se jako někdo, kdo už v její situaci byl a dopustil se stejné chyby. „Poslyšte, já vím, že to bude znít trochu triviálně, ale svěřím vám jedno malé tajemství, které jsem se kdysi dávno dozvěděl. Nejlepší způsob, jak udělat dojem na svýho šéfa, je dělat svou práci. To je ono. To je klíč k tomu, abyste to ve světě někam dotáhla. Dělejte, co máte dělat, a upoutáte pozornost.“

„Na to je pozdě. Myslím, že už jsem ji upoutala.“

Řidič se usmál. „Jo, ale zdrhnout z jeskyně asi nebylo to nejlepší, co jste mohla udělat.“

„Nejspíš ne.“

„V tom případě, mohu vám navrhnout plán B?“

„A to?“

„Uděláte něco, co všechny přinutí zapomenout na plán A.“

„A co jako?“

Řidič pohlédl mezi stromy. Věděl, že je v té chvíli sleduje několik odstřelovačů a že každý je připravený při sebemenším náznaku indiskrétnosti zmáčknout spoušť. Přesto chtěl Kie pomoct. Ztišil hlas do šepotu a řekl: „Kousek odsud je vesnice a v ní několik lidí, kterým angličtina asi moc dobře nepůjde. Já osobně si myslím, že až toto vyšetřování pokročí, jejich výpovědi by se mohly hodit. Jen nebesa vědí, co viděli nebo slyšeli.“

„Chcete říct, že s nimi ještě nikdo nemluvil?“

„Nikdo tam ještě nebyl. Čekáme na tlumočníka.“

Hanba motivuje lidi k zoufalým činům. Někdy velkým, někdy malým. Někdy zcela pošetilým. Kia kráčející ke vsi mezi kafrovníky o tom přemítala a říkala si, jak asi bude svoje rozhodnutí hodnotit na konci dne.

Narodila se na americké základně nedaleko Soulu, 440 kilometrů od Čedžu, jako dcera amerického vojáka a korejské matky. V armádě fungují smíšená manželství jen zřídkakdy – často stojí na pouhé osamělosti a ničem jiném – ale její rodiče představovali výjimku. Kia žila v Jižní Koreji do sedmi let a za tu dobu se od své mámy naučila jazyk, zvyky a vše podstatné o korejské zemi. Potom jejího otce přeložili na základnu Stateside a ona se od něj dozvěděla všechno o Americe. Ironické na tom bylo, že když dospěla do věku na to, aby si vybrala domov, Kia vzdálenost mezi těmito zeměmi rozpůlila a rozhodla se pro práci na Marshallových ostrovech uprostřed Pacifiku.

Nyní na konci kamenité cesty uviděla harubanga, známého též jako kamenný dědek, všudypřítomnou šedou postavu vyskytující se po celém Čedžu. Vymezovala začátek vsi. Tato zhruba dvoumetrová socha z pórovitého čediče měla dvě ruce položené na břiše – jednu o něco výše než druhou – ale žádné nohy. Nad přátelsky vyhlížející tváří spočíval zakřivený klobouk. Kia hleděla na ty vypoulené oči. Na ten velký nos. A jemná ústa. Staří obyvatelé ostrova kdysi věřili, že harubang odhání zlé duchy. Nyní to byly prostě symboly Čedžu, jediného místa na světě, kde se tyto originální postavy nacházely.

Kia se ho za chůze dotkla, ale její pohled mezitím sklouzl z této relikvie na malou vísku, která ležela před ní. Připadlo jí to trochu pošetilé, ale přesto doufala, že socha splnila svůj účel a že tyto lidi ochránila před zlem v jeskyni.

To ještě netušila, že vesničané v tom krveprolití sehráli hlavní roli.

V tom minulém i nynějším.

11

Mekka, Saúdská Arábie

Na předměstí posvátného města se vyjímala modrá cedule. Vzkaz byl napsán arabsky a anglicky, napůl vstřícně a napůl varovně. Pro opravdové islámské věřící vyznačoval bránu do jejich svaté země, na jediné místo na Zemi, které by měli navštívit, než zemřou. Ale na jiné to znamení působilo zlověstněji. Jako hrozba, kterou není radno ignorovat.

ZASTAVTE SE NA PROHLÍDKU

VSTUP NEMUSLIMŮM ZAKÁZÁN

Fred Násir na ceduli hleděl a uvědomoval si, že od tohoto bodu není návratu. Napravo od kontrolního stanoviště byla výjezdová silnice, poslední šance obrátit se a jet zpátky do Tajfu, Rijádu či kamkoli jinam. Pokud by však zůstal v tomto dopravním pruhu, ve kterém už trčel nejdelších třicet minut svého života, mohlo by se stát, že ho vytáhnou z jeho Toyoty Camry a uštědří mu lekci, na kterou by raději ani nepomýšlel.

Na to, že jejich kultura hlásala mír, byli mnozí muslimové až příliš zkušení násilníci.

Vpředu stály stráže ozbrojené puškami. Násir věděl, že další muži s mnohem účinnějšími zbraněmi se nacházejí v nedaleké strážní budově. Vše zaznamenávaly videokamery: tváře, auta, poznávací značky. Supermoderní systém, jehož jediným účelem bylo vyřadit nežádoucí osoby. Nevěřící, kteří sem nepatřili.

„Uklidni se,“ říkal si Násir. „To bude v pořádku.“

Zhluboka se nadechl, zajel pod modrou varovnou ceduli a čekal na nevyhnutelné. Na tu část, které se obával nejvíc. Z bezpečnostní kóje vyšli dva vojáci. Ani jeden se neusmíval. První si vyžádal jeho cestovní vízum a pas, druhý nakoukl do auta a pátral po věcech, které by tam neměly být. Mekka bylo přísné město s přísnými předpisy. Žádné výjimky se neudílely. Nebylo to jako Tijuana v Mexiku, kde mohl turista strážníkovi podstrčit pár babek a propašovat přes hranici tančící mulu Pepeho na staromládeneckou party. Tady vše brali mnohem vážněji. Na tomto místě se pokusy o uplácení setkávaly se střelbou.

Násir vložil doklady do přistrčeného košíku a podal je strážníkovi, který vzápětí zmizel v budce, aby vše prohlédl. Zvláštní důraz se kladl na dokumenty, které poskytovaly turistům přístup do Mekky. Aby dostali povolení, museli muslimové týdny předem vyplňovat různá potvrzení (očkování, rodinný stav, datum narození atd.), platit vstupní poplatky a připojit notářsky ověřený dopis od představeného své mešity, který dosvědčoval jejich víru. Požadovaly se i pasy, ale na rozdíl od některých měst, kde se na návštěvníky z jistých zemí mračili, byla Mekka tavícím kotlem, městem, jehož jediným smyslem existence bylo vítat návštěvníky ze všech zemí, pokud tito návštěvníci vyznávali islám.

V této roční době – v posledním měsíci islámského kalendáře – panoval ve městě obzvlášť čilý ruch, neboť hostilo přes dva miliony návštěvníků, kteří přijeli na hadždž, svatou pouť, již mají tělesně zdatní muslimové vykonat alespoň jednou za život. Aby pojmula příliv návštěvníků, postavila saúdská vláda speciální letiště v Džiddě, největší v širokém okolí, tvořené dvanácti terminály. Bylo však otevřeno jen v době konání hadždže, kdy dopravní ruch prudce vzrostl, a po zbytek roku se nepoužívalo.

Bohužel se letiště nacházelo osmdesát kilometrů západně od Mekky, takže každý, kdo letěl na hadždž, musel projít přes tatáž kontrolní stanoviště jako ti, kdo přijeli. Silnice tak byly ucpané auty, dodávkami a zájezdovými autobusy a sem tam i nějakou oddanou duší, která celou tu cestu v pouštním žáru urazila pěšky. Násir znal historky o lidech, kteří přes kontrolní stanoviště projížděli na hřbetu velblouda, ale zatím nikoho takového neviděl.

Po třech minutách se strážník vrátil se schválenými doklady. Vše bylo prověřeno, Násir mohl vstoupit do města. Strážník zvedl kovovou závoru a přivítal ho obvyklým islámským pozdravem: „Salam alajkum.“

Násir odpověděl: „Alajkum salam.“

Mír s tebou.

I s tebou.

Mekka (v Saúdské Arábii se vyslovuje Makkah), ležící uprostřed ponurých, pouštním žárem spálených hor, je rušné město s více než milionem dvěma sty tisíci obyvateli. Bylo založeno kolem roku 400 našeho letopočtu jako nomádská obchodní osada a za ta staletí se rozšířilo a stalo se posvátným centrem jednoho z největších náboženství světa. Pětkrát denně se víc než miliarda muslimů klaní k Mekce a modlí se. Tento směr modlitby se nazývá kibla. Všechny mešity na světě jsou postaveny čelem ke Ka’bě, svatostánku, který stojí uprostřed Velké mešity v Mekce.

Ka’ba se nachází na 21° 25’ 21,70“ severní šířky a 39° 49’ 33,64“ východní délky.

Město jako takové nemá žádné železniční tratě ani letiště a pitná voda se kvůli nedostatku podzemních pramenů musí čerpat v okolních oblastech, ale přesto je to moderní metropole s množstvím restaurací, nákupních center, muzeí a mrakodrapů. Násir, jenž Mekkou projížděl úplně poprvé, nic takového nečekal. Očekával spíše něco starobylejšího, něco posvátnějšího – směsici mozaik a kleneb, pokladnic skvostného islámského umění a architektury – a ne ten neutuchající příval turistů, pídících se po bezcelním zboží na venkovních bazarech.

Největší šok přišel, když nedaleko Ka’by spatřil KFC. Měl pokušení zastavit, jen aby se podíval, jestli má plukovník Sanders i tady svůj bílý jižanský oblek a vázanku, nebo jestli ho oblékli do hávu a sandálů. Při té představě se zasmál, což byla příjemná úleva od napětí před finální částí jeho mise.

Násir vjel do vyznačené zóny nedaleko Velké mešity a zaparkoval. Tato část Mekky, které se říkalo staré město, byla dříve zastavěná domy a byty, jež tu stály po celé generace. Ale většina z nich byla mezitím zbourána, aby se rozšířily ulice pro miliony poutníků, kteří se sem v době hadždže hrnuli, a aby mohl být uskutečněn nový kolosální projekt, věžáky Abrádž al-Bajt.

Osud tomu chtěl, že právě během tohoto planýrování byl učiněn důležitý objev.

Při odklízení cesty pro něco nového vyšla na světlo prastará relikvie.

Kdyby Násir nevěděl, kde hledat, vstup do tunelu by nikdy nenašel. Vcházelo se do něj přes dřevěnou chatrč obehnanou řetězovým plotem a schovanou za několika hromadami suti a směsicí stavebních materiálů. Navenek to vypadalo, že zde vyrůstá další budova. Ale opak byl pravdou. Mířili dolů, kopali hluboko v zemi pod Mekkou.

Násir v džínách a triku s krátkými rukávy obešel suť a nahlédl dovnitř. Podél stropu dozadu se táhla světla, v jejichž záři zahlédl tenké dřevěné desky lemující interiér. Chodba vypadala jako opuštěná důlní šachta podobná těm, které se nacházejí ve městech duchů na území Arizony. Byla celá zaprášená a neustále to v ní skřípělo a vrzalo, jako by se měla každou chvíli zřítit.

Násir pojednou zalitoval, že do toho šel. Opravdu se měli sejít tady? Chtěli snad po něm, aby šel tam dovnitř?

Nebylo divu, že mu zaplatili tolik peněz. Vždyť během dvou dní už několikrát riskoval život.

A kvůli čemu? Letákovému menu?

Nic z toho mu nedávalo smysl.

Ale kdo vůbec byl, aby se přel se štěstěnou? Pokud zachová chladnou hlavu, za pět minut bude po všem. Jen to tam nechá a odejde. Nemělo smysl tady otálet. Musel hned odjet na letiště a na hodně dlouho zmizet. Udělat si třeba dlouhé prázdniny. Nebo si koupit nový dům.

Se všemi těmi penězi si mohl dělat, co se mu zlíbí.

Násir pohlédl na hodinky a usmál se.

Byl čas jít na věc, aby už to měl za sebou.

12

Poblíž bzučel generátor. Jones stál v přítmí a snažil se pochopit, co právě viděl. Jako první ho napadlo nitro anakondy. Tento had, údajně největší na světě, často do kořisti zatne svoje ostré zuby, načež ji smyčkami svého těla umačká k smrti. Pak potravu pozře vcelku, někdy si i vykloubí čelist, jen aby do sebe celou mršinu dostal. U větších obětí, jako je ovce nebo srna, bývají přes kůži hada vidět obrysy jejich pomalu se rozpouštějících těl.

Jones měl dojem, že právě prošel ústy, odpornou kavitou plnou tekuté i vysrážené krve. Nyní zíral na břicho, místo, kde se rozkládala těla.

Jeskyně se táhla dále, než jeho oči dohlédly, a ztrácela se kdesi v hlubinách hory. Po obou stranách prostory se v nepravidelných rozestupech táhly tlusté kovové tyče, provizorní klece zčásti lidského, zčásti geologického původu.

V dálce blikaly počítače, umělá světla v jinak archaickém světě.

Jonesovi nic z toho nedávalo smysl.

Bylo to jako kousky několika skládaček smíchané dohromady.

Payne si všiml jeho zmateného výrazu a popošel k němu, aby se podíval také. A vzápětí se ho zmocnil stejný zmatek. „Co je tohle za místo?“

„To netuším.“

Doktor Sheldon poznámku zaslechl a zeptal se: „Slyšeli jste někdy někdo o muži jménem Ro Tche-u, bývalém jihokorejském prezidentovi? Počátkem devadesátých let byla na Čedžu objevena velká jeskyně, kde se nacházely pozůstatky několika ostrovanů zmasakrovaných těsně po skončení druhé světové války. Místo aby ten objev oznámil světu, Ro jeskyni zapečetil v naději, že to ututlá. Nakonec se veřejnost o tom utajování dozvěděla a Ro za své činy skončil ve vězení.“

Jones se nad tou informací zamyslel. „A tohle je ta jeskyně?“

„Ne. Tamta jeskyně je na hoře Haile. Tato jeskyně je pořád tajemstvím.“

„Tajemstvím koho?“

„Áááách, konečně se někam dostáváme. Čípak je to asi tajemství!?“

Sheldon se kolem Payna a Jonese protáhl a přistoupil ke stolku, který stál v přirozeném výklenku ve zdi na pravé straně. Rozsvítil na něm lampu a chvíli se přehraboval ve stohu složek. Všechny byly tajné. Některé z nich přísně. Ale on nepokládal za nutné nahlížet do nich v uzamčené místnosti, neboť vstupní dveře do jeskyně střežili odstřelovači. „Tumáte,“ řekl Sheldon. „Kdo si to chce přečíst první?“ Jones si vzal složku a Payne na ni namířil svítilnu. Bez hádání. Bez hašteření. Bez jakýchkoli projevů egoismu. Oba věděli, že na analýzu informací je Jones lepší. Byla to jeho specializace. Dokázal dříve než kdo jiný najít důležitá fakta a nesrovnalosti, tu schopnost měl vrozenou. A tak se Payne zachoval chytře a nechal Jonese, aby data rozluštil.

Podle spisu stáli v lávovém tunelu, který objevili místní v roce 1844. Měřil 1,9 kilometru na délku. Některé části byly úzké, místy ani ne metr dvacet, jiné široké a prostorné. Jedna galerie se tyčila do výšky necelých sedmi metrů a původně ji využívali jako překladiště pašeráci, kteří si cenili zdejší stálé chladné teploty a přirozené ochrany, kterou černý kámen skýtal. Před pár desetiletími tvořilo pašeráctví hlavní zdroj příjmů ostrova, a tak přesná poloha jeskyně byla tvrdě střeženým tajemstvím. Vesničané ho chránili svými životy a za své snahy byli odměňováni.

Bohužel po druhé světové válce se jejich loajalita obrátila proti nim.

Jihokorejská vláda ve snaze upevnit kontrolu nad Čedžu označila všechny, kdo měli co do činění s pašeráctvím, za komunisty a požadovala jejich dopadení. To spustilo řetězec událostí, které vedly k nejkrvavější epizodě v historii ostrova, tzv. masakru na Čedžu.

Třetího dubna 1948 povstalci z místní „lidové armády“ zaútočili na policejní stanice a vládní úřady. Usmrtili asi padesát osob a propustili z vězení mnoho ostrovanů, kteří tam podle nich byli neprávem. Kontrolu nad ostrovem si podrželi až do 25. června, kdy sem z pevniny vtrhla jihokorejská vládní vojska a jednotky na Čedžu porazila. Tisíce ostrovanů byly zadrženy a rozděleny do čtyř skupin, A, B, C a D, podle údajné nebezpečnosti. Jenže jihokorejské námořnictvo zjistilo, že nemá dost sil na to, aby uhlídalo tolik lidí v zajetí. A tak udělali něco neuvěřitelného. Místo aby ty lidi pustili, nařídili místní policii popravit všechny ze skupin C a D.

Bez soudů. Bez vznesení obvinění. Čiré krveprolití.

Tisíce nevinných byly zmasakrovány. V ulicích se vršily hromady těl.

Avšak ani tato brutalita nepřivodila konec povstání. Bóje pokračovaly a v dalších šesti letech údajně zahynulo osmdesát tisíc ostrovanů – téměř čtvrtina populace Čedžu.

Jones zvedl oči od spisu. „Jak přesná jsou ta čísla?“

„Velmi přesná,“ odpověděl Sheldon. „Vycházejí z autentických výpovědí amerických vojáků.“

Payne ho přerušil: „Chcete říct, že jsme ty popravy sledovali?“

Sheldon přikývl. „Po druhé světové válce nás pozvali do Jižní Koreje, abychom jim pomohli zřídit provizorní vládu. Bohužel jsme neměli pravomoc zasahovat do interního konfliktu. Mohli jsme jen vést pečlivé záznamy a modlit se, aby to násilí skončilo samo.“

Payne se zamračil, protože dobře věděl, že jsou to nesmysly. Americká armáda měla odjakživa ve zvyku zasahovat do bitev, které se jí přímo netýkaly. S tím Payne problémy neměl. Občas si největší kluk z bloku musí trochu procvičit svaly, aby ochránil ty nejslabší. Ale v tomhle případě cítil, že na Čedžu to bylo jinak. Jediná otázka zněla: proč?

Jones nad tím přemýšlel také. „Jaký byl náš skutečný důvod k nečinnosti?“

Sheldon se pod maskou usmál. „Zkuste hádat.“

„Protože jsme mohli získat více, když se budeme držet mimo.“

„A co přesně?“

„Usvědčující informace proti nové vládě.“

„A proč to bylo tak důležité?“

Jones se na chvíli zamyslel. „Protože Čedžu je ostrov v Korejské úžině. Pro Američany ideální místo, aby mohli provádět špionáž v Japonsku, Rusku, Číně a Severní Koreji.“ Sheldon přikývl a pak jim pokynul, aby šli za ním hlouběji do nitra jeskyně. „Pašeráci to tu využívali do roku 1951. To jest ještě tři roky po propuknutí povstání, z čehož je vidět, jak tajné tohle místo doopravdy bylo. Kromě místních o něm nikdo nevěděl. Ani policie, ani vláda. Dokonce ani my. Dozvěděli jsme se o něm až mnohem později.“

Zastavil se před první kobkou a obdivoval její prostotu. Železné tyče byly ukotveny ve vulkanické skále a vytvářely řadu vězeňských cel, která se táhla daleko do tmy. „Jihokorejská vláda tu zadržovala místní vesničany. Mladé, staré, muže, ženy, na tom nezáleželo. Všichni byli dlouhé týdny zamčení v této jeskyni. Pak je jednoho po druhém mučili, aby z nich dostali informace o povstalecké armádě, o níž většina z nich nic nevěděla. Dodnes jsou ti nešťastníci pohřbeni v nejhlubších částech této jeskyně. Schovaní za hromadami kamení.“

Payne podobné historky nesnášel – zvláště ty, které pocházely z tak dávné doby – protože s tragédiemi, které se odehrály v 50. letech, nemohl jako voják, byť sebelepší, nic dělat. Jistě, mohl něco dělat s těmi přítomnými, ovšem jen pokud by znal všechna fakta. Ale Payne cítil, že Sheldon před nimi něco důležitého tají. Nebyl si jistý, co to je, ale začínala mu docházet trpělivost.

„Nechci být hrubý, ale nemůžeme postoupit k nedávnější historii?“

Sheldon na něj pohlédl. „Ale jistě, můžeme. Co byste rád věděl?“

„Všechno, co před námi tajíte.“

Úsměv pod maskou zmizel a s ním vrásky v koutcích očí. „Není nad to jít rovnou k věci.“

„O to nám šlo už před dvěma dny, když jsme nasedli na první letadlo. Ale vy, ať z toho či onoho důvodu, od té doby děláte obstrukce. Nejprve nepřímo, teď osobně.“

„Jak to myslíte?“

Payne na něj ukázal. „To je přesně ono. Dokonalej příklad. Většina lidí na otázky reaguje odpověďmi, ne dalšími otázkami.“

„Jone,“ zašeptal Jones ve snaze zklidnit ho.

Ale Payne ho odbyl. „A teď vážně, doktore. Je čas předložit jasný fakta. Už žádný přednášky z dějepisu. Žádný další nesmysly Proč tu sakra jsme?“

„Abyste našli pohřešovanou osobu. Vlastně několik pohřešovaných osob.“

Payne si před Sheldonem zamnul zápěstí a pobídl ho, aby pokračoval. „Pomohla by jména.“

„Než budu pokračovat, potřebuji vám dát pár dalších informací o –“

„Hovno! Už toho sakra nechte!“

„Mluvím vážně. Tohle je důležitá informace.“

Payne zavrtěl hlavou, poněvadž už to nechtěl poslouchat. „D.J.ji, přísahám bohu, že jestli ještě začne mluvit o korejské válce, nakopu mu koule.“

„Jone!“ vykřikl naštvaně Jones. Ve skutečnosti byl rád, že mu maska zakrývá úsměv. „Nech toho chlapa mluvit.“

„Mluvit? Vždyť mluví celou dobu. Před deseti minutami jsem se ho ptal na tohle zařízení a on začal blábolit o účincích roztavené lávy… Řekni mi, kdo něco takovýho dělá?“

Znovu ukázal na Sheldona. „Proč to děláte? Vypadám snad, že se zajímám o roztavenou lávu? Ani hovno!“

Jones mezi ně vkročil, dobře si vědom toho, že Payne není bez sebe vzteky ani neztrácí sebekontrolu. Když však přišlo na získávání informací, oba věděli, že strach je často hodně dobrý prostředek k nahlodání něčí neochoty mluvit. Zvláště u lidí, jako byl doktor Sheldon, který držel karty mnohem blíže k hrudi, než by měl. Jakmile začal takový hromotluk jako Payne řvát, lidé se ho většinou snažili zklidnit.

Byla to jejich verze hry na dobrého a špatného policajta. Říkali jí nasraný Payne.

„Jone,“ chlácholil ho Jones, „uklidni se. Nech mě, ať si s ním promluvím sám. Jen minutku.“

„Fajn! Možná spolu proberete historii lávové kořalky.“ Jones zakoulel očima. „Říká se tomu sladová. Ale já mám dojem, že on Colt 45 nepije.“

„Fajn, Billy D. Bavte se, o čem chcete. Já si jdu ven zavolat.“ Payne vytáhl mobil a začal ťukat do tlačítek. „Jestli se dozvíš něco novýho o historii tohoto století, víš, kde mě najdeš.“

Payne vyrazil pryč a zvuk jeho kroků se v jeskyni rozléhal jako valící se hrom. Jones počkal, až hřmění utichne, a pak se omluvil za přítelovo chování – přičítal to pásmové nemoci a jeho blízkému vztahu k Trevoru Schmidtovi.

„Musíte to chápat,“ řekl Jones. „Jon na své chráněnce nedá dopustit. Před dvěma dny nám plukovník Harrington řekl, že Trevor je pohřešovanej, a požádal nás o pomoc, ale od té doby nám nikdo nic neřekl. Nemáme žádný další informace. Žádný zprávy o průběhu vyšetřování. Vůbec nic. Je to pro nás těžký.“

Sheldon přikývl. „Věřte mi, že se do vaší situace umím vžít. Opravdu. Ale má to svůj důvod, proč pořád mluvím o historii této jeskyně a na všechny vaše otázky odpovídám svými otázkami. Vím, že si myslíte, že si s vámi hraju, ale přísahám, že to tak není.“

„Tak jak to teda je?“

Sheldon si pohrával s rukavicemi a pokoušel se odpověď oddálit. „Abych pravdu řekl, jsme na Čedžu už několik dní a za celou tu dobu jsme zjistili pouze jednu věc.“

„Jakou?“

„Nikdo z nás nemá ponětí, co se tu vlastně stalo.“

13

Payne se usmál a vyšel ven. Ve vzduchu se stále vznášel pach krve, ale ve srovnání s vnitřkem jeskyně si připadal, jako kdyby stál na louce plné sedmikrásek. Nálada se mu ještě zlepšila, když si prošel složku s fotkami na mobilu a viděl, jak krásně jeho nejnovější snímek vyšel: doktor Ernie Sheldon, nic netušící hvězda tajně zachycená objektivem digitálního fotoaparátu.

Se smíchem začal psát textovou zprávu Randymu Raskinovi, svému dobrému známému z Pentagonu. Ptal se ho na základní informace o muži na fotografii. Uvedl Sheldonovo jméno, ale zdůraznil, že může být falešné. V této chvíli bylo příliš brzy to určit.

Pak zprávu zašifroval a odeslal, načež obrátil pozornost ke svému okolí. Zběžně přehlédl kamenitou cestu, která se vinula mezi stromy směrem k silnici. Po Kii ani stopy. Odešla z jeskyně před pár minutami a on najisto čekal, že ji tu uvidí sedět s hlavou mezi koleny a že se mu zrudlá rozpaky bude pokoušet vysvětlit svou reakci. Ale to nebylo třeba, poněvadž ona za nic nemohla.

Payne věděl, že pokud je na něčí straně vina, pak na jeho. To on ji nechal vejít do jeskyně. To on věděl, že je jen tlumočnice a že nebude stavěná na takové kaluže krve. A přece ji z nějakého důvodu nabádal, aby se k nim připojila, ačkoli uvnitř jim k ničemu nebyla a ačkoli už věděl, že brzy padnou do něčeho mnohem horšího, než je záchranná mise. Ten smrad a to množství po zuby ozbrojených vojáků napovídaly, že se nejedná o pohřešovanou osobu. Tohle bylo něco jiného, něco mnohem závažnějšího. Ale Payne zaboha nemohl přijít na to co. Proto také chtěl vyjít ven a nadechnout se čerstvého vzduchu. Potřeboval přemýšlet. Přijít na to, proč jej do toho zatáhli a jakou roli tu má hrát.

Teď to všechno muselo počkat. Už se nesoustředil na jeskyni, ale na Kiu. Představovala teď jeho prioritu. Ne proto, že byla žena nebo že byla bezbranná, ale proto, že patřila do jeho týmu. A od velitelů se očekávalo, že budou své lidi za každou cenu chránit.

Payne věděl, že mezi kafrovníky a v zákopech na úbočí jsou rozmístěni odstřelovači a že v mířidlech sledují každý jeho pohyb. Neviděl je, ale věděl, že tam jsou. Že pozorují a jen čekají, až někdo udělá nějaký prudší pohyb a oni budou moci zmáčknout spoušť. Hlavní bylo nedat jim záminku. Payne se pomalu otočil a prohlížel si skalní stěnu za sebou. Snažil se určit, kam by rozmístil své muže, kdyby velel bezpečnostní jednotce.

Jednoho na vrchol. Jednu dvojici támhle. A pár na cestu.

Pokud Kia někam odešla, nemohlo jim to ujít. Tohle bylo jejich území, jejich terén. Počínali si tu jako pavouci v síti. Mohli mu sdělit její přesnou pozici. To nebyl žádný problém.

Ale nejdřív musel někoho z nich přimět mluvit.

Pod nohama mu křupal štěrk. Pomalu scházel po cestě, s pohledem upřeným na hustý lesík. Byl temný a neproniknutelný, ideální místo ke zbudování pozice. Payne s úšklebkem na rtech ukázal směrem k hustému křoví, čímž dával odstřelovači znamení, aby vylezl. Zůstal stát, usmíval se a sledoval, dokud nepostřehne nějaký pohyb. Lupnutí větvičky mu potvrdilo, že se nemýlil.

Následovalo pár nadávek a z houští se vynořil voják. Na mladé tváři bláto, na helmě větve a v ruce pušku. „Hrom do toho, pane. Jak jste mě tam uviděl?“

Payne pokrčil rameny. „Kdo řekl, že jsem vás uviděl?“

Odstřelovač znovu zaklel, tentokrát hlasitěji. Měl vztek sám na sebe, že vyzradil pozici někomu, kdo ho ani neviděl.

„No ne. Jako malej jste musel schovávanou pěkně žrát.“

„Vlastně jsem nikdy neprohrál, pane.“

Payne se usmál. „Jenže právě teď jo.“

Odstřelovač chtěl v první chvíli oponovat, ale pak si to rozmyslel a raději rychle změnil téma. „Potřeboval jste něco?“

„Hledám svou tlumočnici. Ženu. Asijské rysy. Nejspíš obalenou zvratky.“

„Myslíte tu šťabajznu? Měla namířeno do vesnice.“

„Tady je někde vesnice?“

Odstřelovač ukázal na vedlejší cestu, která se zařezávala do lesa. „Nic bližšího vám o ní říct nemůžu. Nikdy jsem tam nebyl.“

„Je zabezpečená?“

„Nevím. Nestarám se o to.“

Payne přikývl. Odpověď ho nepřekvapila. V armádě byla většina informací rozkouskovaných – zejména u tajných projektů, jako byl tento. Zdejší hlídka nepotřebovala vědět, co se děje jinde, pokud nehrozilo bezprostřední nebezpečí. A i kdyby věděla, určitě by o tom nemluvila s někým, koho neznala nebo komu nevěřila.

„Je to všechno?“ zeptal se odstřelovač, který jen čekal, až bude moci jít, aby mohl vklouznout zpátky do lesa a najít si lepší úkryt. Payne na něj chvíli hleděl a pak obrátil pozornost k cestě do vesnice. Byla tmavá a nevěstila nic dobrého, jako ostatně všechno na tomhle místě. Protokol říkal, že by měl Jonese zpravit o tom, kam jde, ale instinkt mu napovídal, že tu rozhoduje čas. Že Kia ve vsi se nachází v mnohem větším nebezpečí než Jones v jeskyni.

A Payneův instinkt jako obvykle nelhal.

Kia prošla středem vsi, ohromená tím tichem. Byl bílý den, ale nikde neštěkali psi, nehrály si děti, nikdo nikam nechodil. Nikde žádný pohyb ani činnost. Kus vzadu za kamenitou cestou stály malé kamenné chýše, oddělené kamennými zdmi a hlídané spoustou harubangů, jejichž kamenné tváře už na ni nepůsobily tak přátelsky. V tom tichu byla jejich přítomnost jaksi zneklidňující, jako kdyby tyto prastaré kamenné postavy obyvatele vesnice sežraly. Jako kdyby jedinými obyvateli byly ony.

Do Kiina těla se náhle opřel studený větrný poryv. Byla zvyklá na teplý tropický vánek Marshallových ostrovů, ne na šlehající vítr tohoto sopečného města duchů. Nebo to mrazení po těle mělo jiný původ? Možná spíše souviselo s jejím strachem a zlou předtuchou než s okolním chladem. Byla to dost nepříjemná myšlenka, zvlášť po tom, jak se před chvílí ztrapnila v jeskyni. Ani za nic už by se tam nevrátila.

Jednou to stačilo. Podruhé by to nesnesla.

Vítr sílil. Teď k ní zanesl slabou vůni páleného dřeva. Javor to nebyl. Ani dub. Možná borovice. Nos jí naplnil zápach, jenž rázem vymazal vzpomínku na krvavou jeskyni. Možná tu někdo přežil. Kia se otočila směrem, odkud pach přicházel, nastavila tvář větru a pátrala po sebemenších známkách života. A pak jednu uviděla. Na vzdáleném konci vesnice stoupal z kamenného komína útlý proužek dýmu, jako tenká nitka naděje. Rozechvělá Kia se pomalým krokem blížila, aby se dopátrala odpovědí.

Míjela dům za domem, dvorek za dvorkem a zdálo se, že jsou všechny opuštěné. Každý jen více umocňoval záhadu této opuštěné vsi, každý vyvolával v její mysli nové otázky. Byli vesničané mrtví? Nebo se ukrývali? A jestli ano, tak před kým? Nebo před čím? Kia se modlila, aby krev v jeskyni nebyla jejich, ale s každým prázdným domem, s každým opuštěným autem to bylo méně pravděpodobné.

Ty dvě záhady spolu nejspíš souvisely. Doufala jen, že ne tragickým způsobem.

Payne uslyšel ze vzdáleného konce vesnice výkřik a instinktivně zareagoval.

Jediným pohybem vytrhl zpoza pásu svůj Sig Sauer P226 a vyrazil sprintem kupředu. Pozorně obhlížel horizont, jestli nezahlédne nebezpečí, ale viděl jen ve větru se míhající větve stromů. Přeskočil jednoduchou branku z polen, zasazenou v kamenné zdi lemující jednu z přilehlých zahrad, a zkontroloval zbraň. Zásobník byl plný.

Přinejmenším do chvíle, než najde terč.

Kvůli větru a ozvěně odrážející se od skal nešlo odhadnout, odkud se výkřik ozval. Payne věděl, že to bylo někde o kus dále vpředu, ale to bylo asi tak vše. Možná to šlo z domu. Nebo ze zahrady. Možná z lesa za vesnicí. Připadal si, jako by mapoval střelbu v otevřeném kaňonu. První výstřel vždy oznamoval problém, druhý udával polohu.

Naštěstí po výkřiku následovalo mumlání hlasů. Bylo to dost blízko na to, aby je slyšel, ale zase příliš daleko, aby jim rozuměl. Jenže Payna nezajímala dikce. Zajímala ho poloha. Každý další zvuk mu dával lepší šanci hrozbu najít a zneškodnit.

Potichu obešel kamennou zeď a kradl se kupředu, zbraň v útočné poloze, oči zaostřené, dech pod kontrolou. Tak jak jej to učili. Vlastně celá tahle scéna vypadala jako nějaké cvičení. Jako by se ocitl v Hogan’s Alley – simulovaném městě akademie FBI v Quanticu ve Virginii – a zkoušeli jej z rychlosti a střelby. Jenže tohle byla asijská verze. A bylo to doopravdy. Žádní falešní teroristé ozbrojení paintbalovými puškami. Žádné dřevěné terče na pérech. A naprosto žádné opravy.

Stál proti neznámým nepřátelům, jejichž počet neznal.

A čelil jim sám.

14

Jones zíral na doktora Sheldona a nebyl si jistý, jestli mluví pravdu. Že by několik dní práce v terénu bylo k ničemu? „Doktore, netvrdím, že lžete, ale –“

„Já vím, je těžké pochopit, že pro vás nemám odpovědi.“ Sheldon se usmál. Nezdál se ani trochu dotčený. „Na vašem místě bych se cítil úplně stejně. Všechna ta krev, všechny ty důkazy, musím přece vědět, co se tu stalo. Bohužel, je tu jedna věc, která mi brání vyvodit jakékoli závěry.“

„A to?“

„Nemám laboratoř. Celé mé vyšetřování stojí na soudních důkazech, nemohu provádět testy sám. Za dané situace musí být každý jednotlivý vzorek z tohoto ostrova propašován, aby mohl být prozkoumán v nějakém tajném zařízení. To věci dost zpomaluje.“

„To asi jo.“

„Zrovna teď stále čekám na výsledky testů, které jsem měl obdržet už dávno.“

Jones chápavě přikývl. Na začátku své kariéry pracoval pro vojenskou policii, takže věděl všechno o soudních průtazích i o tom, jaký to mělo dopad na vyšetřování případů. „Tak se teď zaměřme na jiné věci. Například na Trevora Schmidta. Jak víte, že tu byl?“

„Jak? Poněvadž tohle bylo jeho zařízení. Řídil to tu.“

„Co tím myslíte?“

„Přivedli ho před pár měsíci. Nejprve pracoval jako hlídač, později zastával významnější post. Podle mě chtěli zjistit, jestli by to tu dokázal řídit, a jemu se nadmíru dařilo.“

„V čem?“

„V dělání všeho, co dělat nemáme.“

Hlasy vycházely z domu na druhém konci vesnice. Jeden mužský a jeden ženský. Oba křičely korejsky. Nebo čínsky. Či nějakým dalším jazykem, jímž Payne nemluvil. Pokoušel se přiblížit co nejvíc a doufal, že se mu podaří něco zahlédnout. Jenže kamenná zeď obklopující dvorek byla mnohem vyšší než ty, které cestou míjel. Měla tři metry na výšku a sestávala z velkých sopečných kamenů, které v ní držely pomocí nějaké přírodní hmoty.

Jediným vstupem byla vyřezávaná dřevěná brána, která znázorňovala všechna čtyři roční období na Čedžu. Na jaře kvetoucí pěnišníky. V létě tříštící se vlny. Na podzim poletující listy. A v zimě sníh snášející se na horu Hallu. Po obou stranách brány stáli kamenní dědkové, oba zvětralí a ošlehaní větrem, jako kdyby tam stáli déle než dům, který chránili. Na pravé straně domu se tyčil kamenný komín, který vydechoval obláčky hnědého kouře. Stoupal nad doškovou střechu a naplňoval vzduch vůní borovice.

Payne se zbraní v ruce se přikradl blíž a pak se vahou svého těla opřel do brány. Nepatrně vrzla a na škvíru se pootevřela, aby mohl vklouznout dovnitř.

Kia stála zády ke zdi na druhém konci dvora, tvář staženou napětím. Přela se se starým mužem, který měl na sobě kazajku čogori a kalhoty padži. Prosila. O něco ho v korejštině žádala. Payne nic z toho nechápal. Pak uviděl, že ten člověk svírá zbraň. Byla dlouhá a ostrá a mířila na Kiinu bránici. Nejspíš vidle či trojzubec. Ale ať to bylo cokoli, mohlo ji to zabít.

Payne se ke starci po krůčcích zezadu blížil. Muž měl dlouhé bílé vlasy spletené do složitého copu, pevně staženého ozdobnou sponou. Kdykoli promluvil, cop mu poškubával ze strany na stranu a nahoru a dolů, jako kdyby měl jeho slovům dodat váhu. Hlas měl hrdelní a věty zněly trhaně.

I přes jazykovou bariéru na něm bylo vidět, že má strach.

Kia si Payna všimla, když se přiblížil asi na dvacet metrů. K její cti nutno poznamenat, že se neusmála, neukázala ani na něj nezavolala. Místo toho se stále bavila se starcem a soustředila na sebe jeho pozornost, aby Payne mohl zaujmout pozici a provést, co je třeba.

Když byl od nich na deset metrů, zvedl zbraň a zamířil na týl mužovy hlavy. Stačil jeden stisk a zabil by ho. Všude by se rozstříkl mozek. Bylo by po všem. Ale Payne cítil, že by to byla chyba. Ten člověk nebyl vrah. Byl vyděšený, nejspíš mnohem víc než Kia. Měl na sobě domácí oděv a trepky. Pouze bránil svůj majetek. V žádném případě si nezasluhoval zemřít, ale Kia taky ne.

Po dalších pěti metrech se Payne rozhodl. Zbraň nebyla nutná. Schoval svou P226 za pás a vplížil se za muže. Ladným pohybem ho jednou rukou drapl za cop a druhou mu vyrazil vidle, jež dopadly neškodně na zem. Pak starce zlehka strhl zpátky a podepřel jeho tělo svým, aby měl jistotu, že se neudeří do hlavy, nezlomí si kyčel nebo něco podobného.

To byl jeho dobrý skutek pro ten den. Nemělo smysl muže zranit, pokud nemusel.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Payne Kii, ovšem nespouštěl oči ze starce.

Zvedla ze země zrezavělé vidle a přikývla. „Je mi fajn.“

„To jsem rád.“ Payne poplácal starce, kterého ten kradmý útok dočista zaskočil. Pak o pár kroků ustoupil, jen tak, aby měl jistotu. A ta ještě vzrostla, když měl zpátky v ruce zbraň. „Co se k čertu stalo?“

„Napadl mě.“

„Jo, to jsem jaksi pochopil. Ale proč?“

„Nevím,“ vyhrkla Kia a na důraz zabodla do země vidle. „Viděla jsem dým a šla jsem se sem zeptat, kde všichni jsou, poněvadž celá vesnice je prázdná a já myslela, že by mi třeba mohl říct, co se stalo. Ale než jsem se stačila zeptat, napadl mě.“

Payne se usmál, neboť poznával příznaky zvednuté hladiny adrenalinu. Nesouvislá mluva, přehnané pohyby rukou.

Zbělalé kotníky na rukou, jimiž svírala rukojeť. Běžné chování u vojáků, kteří se ocitli poprvé v terénu.

„Kio, zlato, nezapomínejte pravidelně dýchat.“

„Co?“

„Dýchejte.“

Přikývla a zhluboka se nadechla, což jí poněkud vrátilo barvu do tváře. Pak se nadechla ještě jednou a tím se uklidnila, alespoň částečně.

„A teď, co dalšího mi můžete říct?“

„O čem?“

Payne ukázal na starého muže. „O něm.“

„Slyšela jsem, že někdo něco dělá na dvorku za domem. Tak jsem šla podél domu, abych to prozkoumala. Ale než jsem tam došla, najednou se zjevil on a zaútočil na mě s tímhle.“ Zvedla vidle. „Nejsem ozbrojená, a tak jsem udělala to, co mě vždycky učil otec pro případ, že by mě napadli. Křičela jsem.“

„A já vás uslyšel. Udělala jste moc dobře.“

Kia se usmála, napětí zmizelo. „Díky.“

„O čem jste se to vy dva přeli?“

„O všem! Já říkala, že jsem mu nechtěla ublížit, jenže on měl jiný názor. Povídala jsem mu, že jsem Korejka, ale nevěřil mi. Ať jsem řekla cokoli, tvrdil, že lžu.“

Payne kývl. Začínal tomu rozumět. Buď byl ten stařec úplně mimo, nebo nedávno utrpěl nervový šok. Muselo to být něco tak otřesného, že u něj došlo k vážnějšímu narušení důvěry. Proč by se jinak Kii tak šíleně bál?

„Umí anglicky?“ zeptal se Payne.

Zeptala se jej korejsky, ale stařec ji ignoroval a odmítal cokoli říct.

„Dobře,“ řekl Payne, „pak nám nemůže pomoci. Budeme ho prostě muset zabít.“

Starý muž sebou na zemi prudce trhl, zjevně v reakci na to, co Payne řekl. Ten hned věděl, že anglicky umí. Nebo přinejmenším rozumí.

Payne tichým hlasem řekl: „Nedělejte si starosti, pane. Nemám v úmyslu vám ublížit. Jen jsem chtěl vědět, zda mi rozumíte. A očividně ano.“ Přistoupil blíž a podal muži ruku, ale ten ji odmítl. Chtěl se zvednout sám. „Omlouvám se, pane. Říkal jsem si, že když už jsem vás srazil na zem, to nejmenší, co pro vás můžu udělat, je pomoct vám vstát.“

„Prostě Američan,“ zamručel stařec se silným korejským přízvukem. Chvíli mu trvalo, než se oprášil, nejdřív pláštík, pak kalhoty, načež svou myšlenku dokončil: „Proč se vaši lidé vždycky domnívají, že vlídným jednáním můžou kompenzovat násilí?“

Payne pokrčil rameny. „Pravděpodobně ze stejného důvodu, proč vaši lidé s našimi lidmi vždycky mluví, jako když másla ukrajuje.“

Stařec se zamračil. „Co to znamená?“

„To je jedno. Ale není mi jedno, že jste napadl mou přítelkyni.“

„Vlezla mi na dvůr, kde nemá co dělat. Bránil jsem se.“

Kia se ohradila: „Vlezla jsem vám na dvůr, protože jsem se bála o vás a o vaše sousedy. A podle sammu mohu na váš dvůr vejít, když vím, že jste doma.“

Teď byl pro změnu zmatený Payne. „Co je sammu?“

„To je na Čedžu takový zvyk. Zdejší lidé jsou přímí potomci těch, kteří založili království Tamna, ostrovanů, kteří byli vždy hrdí na svou nezávislost a čest. Sammu zaručuje, že tento ostrov je zbaven zlodějů a žebráků a nesmějí se tu stavět brány. Když jste procházel vesnicí, všiml jste si těch tří polen, která zahrazovala vstupy ve všech zdech? Nepoužívají se jako ochrana, spíš mají informovat návštěvníky, jestli je pán domu zde nebo kdy se vrátí. Když je tam jedno poleno, vrátí se brzy. Dvě znamenají, že někdy kolem oběda. Tři znamenají, že je daleko od domova. A pokud polena chybí, jste vítáni.“

Payne pohlédl na starce. „Nebylo tu poleno, což znamená, že sem nevnikla bez povolení.“

„Nejen to,“ dodala Kia, „on nemá polena. Má velkou dřevěnou bránu. Překvapuje mě, že mu to u sousedů prošlo. Je to neuctivé vůči celé vesnici.“

Starý muž se naježil. Nelíbilo se mu, že ho urážejí dva cizinci. „Člověk by se neměl vysmívat tomu, čemu nerozumí.“

Payne se zamračil. „Co tím myslíte?“

„Kdybyste si prožil to co já, udělal byste si bránu taky.“

15

Kostru ležící v blízkosti oltáře museli odklidit z cesty, což byl vzhledem k jejímu stáří velmi choulostivý proces. Šarí z jejího sevření vyprostila meč, opatrně, aby nezlámala prsty, a podala ho Wheelerovi, který se pokoušel přečíst arabský nápis na čepeli. Ale kombinace slabého světla s prašností mu to docela ztěžovala.

Za použití jemné látky, která nemohla kov poškrábat, něžně otřel povrch čepele, aby odstranil špínu, která se na ní za ta staletí usadila. Hennessy stál za ním a svítil na starobylý meč baterkou.

„Je to lepší?“ zeptal se.

„Trochu,“ připustil Wheeler. „Teď už některá z písmen rozeznávám. Ale nechci třít moc tvrdě, abych ho trvale nepoškodil.“

„Co tam stojí?“

Wheeler chvíli čepel nakláněl sem a tam a pokoušel se využít hry světla a stínu, aby lépe viděl. „Rozeznávám slovo vznešený. Je poměrně jasně viditelné. A tadyhle vidím, že to vypadá jako…“

„Jako co?“ zeptala se Šarí při pohledu na zmatený výraz v jeho tváři.

Wheeler pohlédl na kostru a pak zpátky na čepel. Velmi nerad by chybně přeložil něco tak důležitého, ale nápis, který viděl, nedával prostor k žádným pochybnostem. „Stojí tu Muhammad.“

Ve světě islámu je prorok Muhammad tak uctívanou postavou, že všichni muslimové musí po vyslovení jeho jména říkat sallá ‚lláhu alajhi wa sallám, což znamená nechť mu Bůh žehná a dopřeje mu míru. Anglicky mluvící muslimové při prokazování úcty často používají zkrácenou verzi, mír s ním. Děje se to při každém vyslovení jeho jména. Stejná úcta se vyžaduje v psaném slově, ačkoli se pokládá za vhodné používat místo celého výrazu zkratku (s.a.w.s.).

„Co ještě tam stojí?“

Wheeler se pokoušel přečíst víc, ale nešlo to. „Víc prozatím nerozeznám. Jak už jsem řekl, nechci artefakt přílišným třením poškodit. Až si ho odvezu do hotelu, určitě se mi podaří jej očistit vhodnějšími prostředky.“

„Dobře.“

„A zatím bych rád obdržel jedno menší vysvětlení. Co pro nás tenhle nápis znamená?“

Šarí na Wheelera pohlédla a usmála se. „Znamená to, že jsme na správné stopě.“

Ze všech členů ochranky měla Šarí nejraději Ivana Klimkiewicze, mohutného muže, který měl hustěji porostlou hruď než mnozí muži hlavu. Kvůli tomuto tělesnému rysu a neustálému komolení jeho příjmení lidem navrhoval, ať mu říkají Op.

Ta přezdívka ji doháněla k smíchu.

Neboť Op, i přes svou velikost a hrozivý vzhled, byl jeden z nejhodnějších lidí, jaké kdy potkala. Ovšem důvodů, proč ho zaměstnala, by mohla uvést celou řadu. Tento pracovitý a bystrý chlapík na ni dával pozor jako velký bratr, což byl taky zvyklý dělat po většinu života, poněvadž po smrti matky, která mu zemřela v dětství, pomáhal s výchovou svých pěti mladších sester.

Op právě za dveřmi komory házel suť na kolečko, když náhle zaslechl zvuk přicházející od vchodu do tunelu. Na chvíli zpozorněl, jen aby se ujistil, že ho neklame sluch, a pak to běžel říci Šarí.

„Máme společnost.“

Šarí pohlédla na hodinky a přikývla. Její šéf, Omar Abdul-Chalik, jí řekl, že ten den se na pracovišti někdo zastaví, aby tam zanechal zásilku. Nevěděla jistě proč – připadalo jí trochu riskantní místo někomu ukazovat – ale dávno se naučila o jeho rozhodnutích nepochybovat.

„Sakra. Budu potřebovat chvíli na to, abych se očistila a upravila. Myslíš, že ho můžeš zdržet?“

Op přikývl. „S radostí.“

Fred Násir scházel strmou chodbou po vrzajících prknech dolů. Po nějaké době se cesta vyrovnala a uhýbala mírně na východ. Nad hlavou mu visely žárovky, které jen stěží osvětlovaly cestu. Fred ušel ještě asi patnáct metrů a zastavil se před zamčenou kovovou mříží. Něco takového tak hluboko pod zemí nečekal.

„Haló?“ zavolal a jeho hlas se v šachtě rozléhal. „Je někdo doma?“

Ze tmy se vynořil Op se svítilnou v jedné ruce a s krumpáčem ve druhé. Z čela mu kapal pot mísící se se špínou, která mu pokrývala tvář. Násir měl dojem, jako by z toho hlídače prosakovalo bláto. Vypadal jako krtčí muž obývající zemské jádro.

„Co chcete?“ zeptal se Op hlubokým hlasem.

„Nesu zásilku.“

„Zůstaňte, kde jste.“

Násir přikývl, jelikož stejně neměl na výběr. Brána byla zamčená a osoba, se kterou se měl sejít, se nacházela na druhé straně. V to alespoň doufal. Ve skutečnosti o něm nic nevěděl. Stejně jako o muži v al-Gaimu. Sdělili mu čas a místo, ale on neměl tušení, kdo tam na něj bude čekat. Řekli mu, že je to tak z bezpečnostních důvodů. Čím méně toho věděl, tím lépe. Samozřejmě že to dávalo dokonalý smysl, ale Násir se přesto cítil nesvůj.

Znovu pohlédl na hodinky. Uběhlo dalších pět minut.

Nakonec vpředu zaslechl pohyb. Zíral přes kovovou mříž a doufal, že svůj kontakt zahlédne, než s ním bude mluvit. Jen se modlil, aby to nebyl další krtčí muž.

Stačil jeden pohled a už věděl, že není. Ve skutečnosti to vůbec nebyl muž.

Byla to žena. Přitažlivá žena, kráčející sebejistým krokem ve tmě. Vlasy měla zakryté a tělo schované pod hávem, ale něco na ní ho fascinovalo.

Pojednou už s odchodem tak nepospíchal.

„Mohu vám pomoct?“ zeptala se Šarí, která si kvůli návštěvníkovi oblékla požadovaný oděv.

„Ano. Nesu zásilku.“

„Výborně. Čekala jsem vás. Prostrčte ji, prosím, pod bránou.“ Násir pohlédl na překážku a zamračil se. „Chcete říct, že nemůžu dovnitř?“

„A proč byste měl chodit dovnitř?“

„Já nevím. Jen abych se porozhlédl. Jsem tak trochu zvědavý.“

Než Šarí stačila odpovědět, vynořil se za ní Op. V ruce pořád držel krumpáč. „Víte, co se říká o zvědavosti.“

Násir zalapal po dechu a vyhrkl: „Že zabila kočku.“

„A zabije i poslíčka, pokud se odsud urychleně nezdekujete.“

Šarí musela potlačit úsměv. „Slyšel jste ho. Dejte mi ten balíček a pak už raději běžte. Nejsem dost velká, abych vás ochránila, kdyby se Op naštval.“

Násir přikývl a podstrčil pod branou zapečetěnou obálku. Uvnitř bylo letákové menu, které vyzvedl v al-Gaimu. A uvnitř toho menu malá datová karta.

Šarí na to pohlédla a zamračila se. „To je vše?“

„Ano. To je vše.“

„No dobře. Díky, že jste přišel.“ Otočila se, aby se vrátila k práci, ale pak si uvědomila, že muž tam pořád stojí. „Nemůžete najít cestu ven? Nebo potřebujete pomoct?“

„Já vás milerád vyprovodím,“ zavrčel Op.

„Ne, díky. Zvládnu to,“ couval Násir od brány. „Všechno je v pořádku, žádný problém.“

„Fajn,“ odvětila se smíchem Šarí. „Dávejte cestou pozor. Ať se vám nic nestane.“

Násir se otočil a spěchal nahoru na rampu. Umíral touhou dostat se z chodby. Umíral touhou vidět sluneční světlo.

Ironií osudu to byla jedna z věcí, jež přivodila jeho smrt.

Když lidé vyjdou ze tmy, chvíli nic nevidí, než si jejich oči zvyknou. Sluneční paprsky jsou zkrátka moc intenzivní, panenky se nedokáží tak rychle přizpůsobit. A cvičený zabiják toho umí využít. Okamžiku, kdy je jeho cíl dočasně oslepen. A slepý cíl je snadný cíl.

Muž klidně čekal, až Násir vyjde z chodby. A pak, než objekt stačil zaostřit zrak, vytáhl zakřivenou arabskou dýku džambíju a přejel mu jí po hrdle. Jeden rychlý řez a bylo po všem. Z Násirových úst se vydral bublavý výkřik provázený krátkým výstřikem krve. Nekladl žádný odpor. Vůbec žádný.

V jedné chvíli objekt žil, v další byl mrtvý.

Mužův precizní výcvik se zúročil. Přesně takhle ho to učili.

Pak prostě odtáhl Násira zpět do chodby a pohodil ho na zem, kde se z něj řinula krev jako ze zapíchnutého prasete. Nebylo třeba skrývat tělo. Nebylo třeba poklízet místo činu. Tím by tento násilný čin pozbyl smysl.

Tato vražda byla vzkaz.

A on chtěl, aby ho viděli.

16

Payne uviděl v květinové zahrádce dřevěnou lavičku. Z opatrnosti ji zkontroloval, jestli pod ní nejsou ukryté zbraně, a pak starci dovolil, aby se posadil.

Payna vychovával jeho dědeček, a tak měl pro starší lidi vyhrazené zvláštní místo v srdci. Věřil, že je dobré je ctít. A naslouchat jim. Dokud byli naživu, snažil se od nich vstřebat co nejvíce moudrosti. Samozřejmě také věděl, že někteří starší občané jsou naprostí parchanti. Proto si předsevzal, že bude zachovávat všechna potřebná opatření, dokud se o tomto muži a jeho minulosti nedozví víc.

„Tak tedy,“ řekl Payne. „Povězte nám o té bráně.“

Stařec na něj hleděl a pozorně si ho měřil. Uběhlo několik vteřin, než se odhodlal promluvit. A když to udělal, v jeho hlase zazníval hořký tón, plný hněvu a jízlivosti: „Tohle není poprvé, co Američané přišli na Čedžu. Jezdíte sem už desítky let. A tím nemyslím turisty, ale vojáky, jako jste vy. Ty, kdo náš ostrov ohrožují.“

Na jedné straně si Payne připadal jako naprostý pitomec, kterému je trapně za to, že tam je. Styděl se, že má toho muže na mušce. Bylo mu hanba za to, že americká armáda během masakru na Čedžu nezakročila. Ale co s tím mohl dělat? Nejdůležitější teď bylo udržet si kontrolu nad situací, proto na sobě nedal nic znát. Žádné emoce. Žádnou reakci. Vůbec nic.

„Byl jsem jeden z těch, které v osmačtyřicátém roce zatkli. Celou moji rodinu vytáhli pod hrozbou zbraní z domu, z tohoto domu. Napřed odvedli ženy, jejich výkřiky se rozléhaly po celou noc. Pak nám dali pásky přes oči a odvlekli nás do nedaleké jeskyně, kde nás další tři roky mlátili, trýznili hladem a mučili. Můj otec, mí strýcové a bratři během té doby všichni zahynuli. Z nás devíti jsem přežil pouze já.“ Stařec si zamnul oči, aby utřel slzy, které se mu řinuly po tvářích. „Chcete vědět, proč mám bránu? To proto mám bránu.“

Kia si sedla vedle něj a pošeptala mu něco korejsky. Něco něžného a uklidňujícího, jak napovídal tón jejího hlasu. Payne neměl ponětí, co říká, ale usoudil, že by nebylo vhodné se ptát. Stařec potřeboval chvíli na uklidněnou a Payne byl ochoten mu ji poskytnout. Alespoň tohle pro něj mohl udělat. A tak si vzal od Kii vidle a nechal je spolu rozmlouvat.

Po několika minutách rozhovoru Kia obrátila pozornost k Payneovi. „Máte nějaké otázky?“

Payne přikývl. Měl jich několik. Ale uvědomoval si, že vše půjde snáze, když se bude ptát někdo jiný. Někdo, komu by stařec důvěřoval. Někdo, kdo ho nedrapl za cop a nestáhl na zem.

„Proč byste ho vlastně nemohla vyslechnout vy? Myslím, že to vy jste toho chlapa našla.“

Kia se usmála; ta možnost ji očividně nadchla. A její vzrušení jako by starci rozjasnilo náladu. Jen před pěti minutami ji ohrožoval rezavými vidlemi. A nyní k sobě měli čím dál blíž.

Začala prostě: „Můžete nám o Američanech povědět víc?“

„Jezdí sem od padesátých let. Většinou uprostřed noci, kdy si myslí, že se nedíváme. Ale my jsme je viděli. Všimli jsme si toho, co dělali. Přiváželi ostatní, tajně je dostávali do lesů.“ Otočil se ke Kie a ztišil hlas do šepotu. „Před pár lety se věci zklidnily. Všichni jsme doufali, že konečně odtáhnou, že si najdou nějaké nové místo. Ale to se změnilo před několika měsíci, kdy se na ostrově zase rozezněly výkřiky. Znovuzrodil se Pchiui čedan.“

„Pchiui čedan?“

Stařec přikývl. „Oltář krve.“

Jones hleděl na doktora Sheldona a pořád nemohl přijít na to, co je zač. Jejich rozhovory zatím připomínaly poker. Samé blafování, samé triky, ale žádný zřejmý vítěz. Sheldon si s ním pohrával – tu utrousil narážku, tu zvýšil sázky – ale odmítal vyložit karty na stůl. Jones věděl, že dokud to neudělá, hra musí pokračovat, ať už se mu to líbí nebo ne.

Bohužel Sheldonova poslední poznámka byla zatím nejvíc matoucí ze všech. Prohlásil, že Trevor Schmidt tomuto zařízení velel. Ale jak by mohl? Vždyť to nedávalo žádný smysl. Schmidt byl voják speciálních sil s vysokými vyznamenáními, vybraný do týmu MANIAC a vycvičený v jejich speciálním způsobu vedení války. Tyto schopnosti nemohly najít uplatnění v nějaké jeskyni. Nemohl přece vykonávat práci hlídače nebo vězeňského dozorce. Aby se plně uplatnil, potřeboval být v terénu.

Jenže plukovník Harrington jim zdůraznil, že Schmidt už není tím mužem, kterým býval. Že po incidentu v Tajfu přestal existovat. Přesně takhle to řekl. Že Schmidt přestal existovat. Jako kdyby při incidentu zemřel spolu s ostatními. Jako kdyby po té tragédii nedokázal nést tu bolest a ztrátu a prostě se vzdal. Jones už viděl hodně vojáků, kteří nevydrželi tlaky války, kteří se nedokázali odpoutat od svých emocionálních jizev a zůstat v aktivní službě. Avšak nikdy to nikdo nepopsal jako Harrington. Jeho přítel přestal existovat.

Jeskyní se rozlehlo hlasité vyzvánění, které Jonese vrátilo zpět do reality. Pohlédl na Sheldona, který mu řekl, že se nemusí ničeho bát. Ten zvuk Sheldonovi oznámil příchod tajného e-mailů. Nejspíš výsledků testu, na které čekal. Jones nevěděl jistě, jestli je smí vidět také, ale rozhodně si tu příležitost nechtěl nechat ujít. Šel za Sheldonem do vedlejší místnosti a nakukoval mu přes rameno v naději, že e-mail alespoň zahlédne. Ale jeho přítomnost nebyla nutná.

Sheldon zprávu oskenoval, načež informace jednou nebo dvakrát ověřil a podal zprávu Jonesovi. Bez nějakých fanfár. Bez vysvětlení. Bez jakýchkoli průtahů. Věděl, že Jones je dost chytrý na to, aby si dal věci dohromady sám, a tak mu dokument prostě předal.

Bohužel zpráva byla mnohem horší, než Jones čekal. Mnohem horší.

Payne se ujistil, jestli slyšel dobře. „Oltář krve?“

Stařec přikývl, ale odmítl se na něj podívat. Místo toho se soustředil na Kiu. „Ať už tam brali kohokoli, ti lidé se vždycky křikem dovolávali svých bohů, prosili je, aby je uchránili od bolesti, kterou museli snášet. Někdy to trvalo několik dní, jindy i několik týdnů. Ale jejich modlitby nebyly nikdy vyslyšeny. Jejich krev byla vždycky prolita.“

Stařec se roztřásl při vzpomínce na dobu, kterou strávil v jeskyni, a na svoji rodinu, o kterou přišel. Kia se ho snažila utěšit, dotýkala se jeho ramene a šeptala mu korejsky slova útěchy. Teprve pak mu položila další otázku: „A ten Oltář se nedávno znovu zrodil?“

„V naší vesnici byl mnoho let klid. Ale před několika měsíci byli ti duchové znovu probuzeni. Znovu se v noci začaly ozývat výkřiky, v jazyce, který jsem ještě nikdy neslyšel. Ve starodávném jazyce. Zní barbarsky. Jako kdyby jejich ústy promlouval ďábel.“ Sklouzl zrakem k Payneovi. Stále mu odmítal pohlédnout do očí, ale potřeboval vědět, že slyší každé jeho slovo prostoupené hněvem. „Jenže ďábel sem nepřišel sám. Vaši lidé ho sem přivezli. Vašim lidem se to vymklo z rukou. Ale byli to moji lidé, kdo trpěl… Proč musí má vesnice pořád trpět?“

Payne mu chtěl říct, že s tím nemá nic společného, že přišel na tento ostrov, aby jeho lidem a vsi pomohl, ale stařec by ho stejně neposlouchal. Bylo tu příliš mnoho hněvu, příliš mnoho historie na to, aby je Payne mohl přemoci. Alespoň se slovy neměl naději. Věci mohl změnit jedině tak, že zjistí, co se stalo, a navždy tu jeskyni uzavře.

Naštěstí Kia pokračovala v kladení těch správných otázek, čímž potvrzovala, že je pro jejich misi neocenitelným přínosem. „Když už je řeč o vaší vesnici, kde všichni jsou?“

„Jsou tam vzadu.“

Stařec bez dalších řečí vstal a zamířil ze své boční zahrádky ven; opatrně našlapoval na ploché, v zemi zasazené kameny. Kia šla těsně za ním, Payne v jejich závěsu jako zadní voj. Zbraň měl tasenou a očima pozorně obhlížel terén, připraven na cokoli. Krajina byla porostlá prořezanými stromy a keři, pečlivě udržovanými, jako kdyby stařec celý život nedělal nic jiného. V letních měsících by tu kvetly květiny, každý kout parčíku by zářil duhovými barvami. Ale v tuto roční dobu vypadal ponuře, jako kdyby celou ves zahalil smutečním závojem. Nebe bylo šedé. Nálada pochmurná.

Payne původně předpokládal, že pach páleného borového dřeva přichází ze starcova komínu, ze kterého se neustále valil sloup dýmu, ale když zahnuli za roh domu, uviděl jeho skutečný zdroj. Uprostřed zadního dvorku bylo vyhloubeno velké ohniště, zvenčí ohrazené sopečnými kameny, jež se vršily do výšky necelého metru, po obvodu čtyřapůlmetrového kruhu. Uvnitř žhnuly dřevěné uhlíky, ze kterých nevycházely žádné plameny, jen intenzivní žár jako z pece. Žádné jiskry. Žádné světlo. Pouze obrovský žár. Byl to druh ohně, na kterém se peče maso.

Na dvorku Payne uviděl staré, notně zrezivělé kolečko, odstavené vedle sekery, krumpáče a mnoha dalších řezných nástrojů. Všechny byly potřísněny týmž odstínem. Tou stejnou rezavou barvou jako kolečko. Payneovi v mžiku došlo, co se stalo, co ten stařec udělal.

„Kde jsou vaši sousedé?“ podivila se Kia. „Myslela jsem, že jsou tady vzadu.“

Stařec přikývl a oči upřené do ohně se mu zalily slzami. „Však jsou.“

17

Za starých časů se těla mrtvých často spalovala hromadně, aby se zabránilo šíření nákazy. Nejčastěji se to dělalo za války, kdy bývala krví nasáklá bojiště posetá tisíci oběťmi, zohavenými vojáky, které často nešlo identifikovat. Tento očistný proces byl tak nezbytný, že někteří generálové hned po bitvě uzavírali příměří, aby měly obě strany čas zbavit se mrtvol, než bude znovu zažehnut plamen války a zmasakrováni další vojáci.

Payne během studia na Námořní akademii četl otřesné texty o praktikách likvidace těl, které dovedly k dokonalosti minulé říše, a modlil se, aby to nikdy neviděl osobně. Přesto stál na půdě Čedžu, malinkého opuštěného ostrůvku, a musel se do toho popela dívat. A možná se jím i probírat, aby zjistil, proč ten starý vyšinutý parchant nakládal těla svých sousedů na kolečko a spaloval je na svém zadním dvorku.

Payne by se nedivil, kdyby totéž provedl i s oběťmi z jeskyně. Tím by se vysvětlilo, kam se všichni poděli. Proč tak náhle zmizeli.

Samozřejmě by to nevysvětlovalo, kdo je zabil ani proč. Ale všechno pěkně popořadě. S těmito detaily si chtěl lámat hlavu později. Prozatím musel toho muže přimět, aby mluvil.

Z těchto myšlenek ho vytrhly vibrace mobilního telefonu. Podíval se na číslo volajícího a uviděl David Jones. Měli své telefony vybavené speciálním kódovacím čipem, a tak se mohli bavit bez obav ze zachycení signálu nebo odposlechu informací. Bezpečně, jako kdyby si šeptali.

Payne přijal hovor a řekl: „Musíme se sejít.“

Jones zasmušile souhlasil. „Kde jsi?“

„Ve vesnici.“

„Tady je nějaká vesnice?“

Payne se zasmál. Přesně tutéž otázku položil odstřelovači, který ho sem přivedl. Popsal tedy Jonesovi směr a dodal: „Až sem půjdeš, vezmi s sebou nějaký posily. Mám tu velkej problém.“

Jones kývl. „To jsme dva.“

Uběhlo dvacet minut a Jones dorazil ke starcově bráně s kolonou terénních aut. Vedl menší tým – bezpečnostní i forenzní. Payne žádného z mužů nepoznával, z čehož vyvodil, že poblíž musí být posádkou celá četa, nejspíš ukrytá někde v lesích, kde čeká, až se něco stane. Na misi, která měla být tajná, tu bylo mnoho potenciálních průsaků informací. Na Payneův vkus až příliš mnoho.

Jones vylezl z prvního auta a zbytek vojáků nechal čekat za sebou. Nikdo z nich se nehýbal. Jen trpělivě seděli a čekali na další instrukce.

„Kdo jsou tvý kámoši?“ zeptal se Payne. „Maj velmi způsobný chování.“

Jones neodpověděl, jen popadl Payna za loket a otočil ho k mužům zády. To pro případ, že by některý z nich uměl odezírat ze rtů. „Věci se změnily.“

„Kruci ne… Je to hodně zlý?“

„Hodně. Ale napřed ty. Jak se máme rozmístit?“

Payne mu vysvětlil základní rozvržení vsi a kde potřebuje vojáky. Chtěl je mít hlavně na obvodu. Daleko od důkazů na dvorku. Alespoň do doby, než bude mít situaci více pod kontrolou. Pokud šlo o soudní experty, museli počkat, dokud nebude oblast zabezpečená.

Jones vyskočil do předního auta a udělil mužům instrukce. Tým v mžiku ožil. Vojáci vyběhli z vozidel a rozptýlili se do čtyř stran vesnice. Za několik vteřin už je nebylo nikde vidět, jak dokonale splynuli s krajinou. Payne jejich přesuny sledoval zpovzdálí, ohromen jejich efektivitou. Buď to byli elitní vojáci, kteří se uměli adaptovat za pochodu, anebo tu už předtím byli a přesně věděli, kam mají jít. Obě možnosti nastolovaly zajímavé otázky, které chtěl s Jonesem probrat později.

Ale napřed museli vyřešit jiné věci.

„Teď je řada na tobě,“ řekl Payne Jonesovi. „Co se změnilo?“

„Parametry naší mise. Právě jsem dostal zprávu od soudních znalců. O Trevorovi.“

Payne přikývl, neboť věděl, co to znamená. Kdesi hluboko uvnitř doufal, že Schmidt je pořád naživu, ale ve chvíli, kdy spatřil všechnu tu krev, vycítil, že to tak není. Bylo jí tam prostě příliš moc. A teď to měli oficiálně. Jeho bývalý žák byl mrtvý. Zabitý neznámými silami z neznámých důvodů. Což znamenalo, že už nebyli na záchranné misi. Bylo to něco mnohem horšího. Vyšetřování vraždy.

Jones pokračoval: „Schmidtův tým, včetně jeho, sestával ze čtyř mužů, jejichž DNA byla zaprotokolována ve spisu plukovníka Harringtona. Soudní tým potvrdil, že to byla jejich krev. A našli jí tolik, že není možný, aby někdo z nich přežil.“

„Ještě něco?“

„Našli ještě další vzorky. Představ si to. Tři z nedávné doby, ale nemají k nim jména. A ne v hlavní jeskyni, ale v jedné ze zadních komor. Tam, kde byli drženi vězni.“

„Takže Sheldon připustil, že to bylo vězení?“

Jones přikývl. „Když se nad tím zamyslíš, dává to smysl. Je to daleko od Ameriky, ale blízko Severní Koreje, která představuje naši největší nukleární hrozbu. Tato lokalita nám zajišťuje možnost popření a spoustu svobody v použití přesvědčovacích metod. Nikdo se jim přes ramena nedíval.“

„A jaká byla Schmidtova role?“

„Sheldon tvrdí, že to řídil.“

„Misi, nebo mučení?“

Jones pokrčil rameny. „Možná obojí.“

Payne sebou při té zprávě trhl. Vybavila se mu léta, která strávil se Schmidtem, všechen ten výcvik a všechny ty mise, a začal přemítat, kde to s ním začalo jít z kopce. Pokud to tak ovšem bylo. Voják speciálních sil měl složitý život, tvořený směsicí agrese a disciplíny, lidskosti a krutosti, jak neustále musel hledat pokojné řešení v ultranásilném světě. Udržet rovnováhu bylo těžké, téměř nemožné, a právě proto byl Payne rád, že zavčasu odešel. Dokud mu ještě zbýval smysl pro humor. Dokud to ještě měl pod kontrolou.

Avšak někteří vojáci takové štěstí neměli. Občas docházelo k tragédiím, které je posunuly moc daleko za dělicí čáru a způsobily, že pozbyli svou lidskost. Svoji mravnost. Schopnost rozpoznat rozdíl mezi správným a špatným. A když se to stalo, armáda zpravidla udělala jednu ze dvou věcí. Buď jim poskytla poradenství ve snaze vyléčit je, anebo změnila jejich služební zařazení v naději, že toho využije.

A právě to se stalo Trevoru Schmidtovi.

Ten incident změnil jeho život. A armáda toho jaksepatří využila.

Podle plukovníka Harringtona se Schmidt zachoval hrdinsky během mise, která se nezdařila. Špatné informace způsobily, že jeho tým vysadili uprostřed obsazeného území, v nepřátelském obklíčení, ale Schmidt dostal své muže do bezpečí bez smrtelných ztrát. Měl mnoho zraněných, ale žádné mrtvé. Novodobý zázrak. Byli vyzvednuti a dopraveni na leteckou základnu Tajf v Saúdské Arábii, kde je ošetřili v nemocnici al-Hada, saúdském zařízení, které poskytovalo péči Zápaďanům. Na povzbuzení jejich morálky nechali ze Států přivézt jejich rodiny, které ubytovali v objektu al-Gaim, aby mohly být svým drahým během zotavování nablízku. Schmidt chtěl udělat vše proto, aby se jeho mužům vedlo lépe.

V den incidentu naložil kyvadlový autobus všemi rodinnými příslušníky – manželkami, rodiči, přítelkyněmi i několika dětmi – a vezl je do nemocnice. Jeho muži leželi v samostatném křídle, kde měli soukromí a mohli volně mluvit o svých misích, aniž by je zaslechl někdo z běžných pacientů. Přede dveřmi stála ochranka a při každém střídání směn noví hlídači křídlo prohledali kvůli odposlechu. Nebylo to ani zdaleka dokonalé, ale muselo to stačit, než se jeho muži zotaví natolik, aby mohli absolvovat převoz domů.

Schmidt zaparkoval na zabezpečeném parkovišti a všechny odvedl k přednímu vchodu, kde je uvítal další člen jeho jednotky, jeden z nezraněných, který je vzal do budovy, přes detektory kovů a ochranku. Schmidt se ujistil, že se každému z jeho mužů vede dobře, načež znovu nasedl do kyvadlového autobusu a jel do Tajfu na schůzku, kde se mělo projednávat, co způsobilo nezdar jeho poslední mise a čí hlava kvůli tomu padne. Někdo musel zaplatit za zbabranou akci, při které málem zahynul celý jeho tým. O to se chtěl postarat stůj co stůj.

Bohužel schůzka trvala necelé tři minuty. Schmidt sotva otevřel pusu, když to v zasedací místnosti začalo dunět. Podlaha se otřásala, zdi se chvěly. Letní oblohu pročísl záblesk. Všichni v místnosti byli ostřílení veteráni, a tak okamžitě věděli, co se stalo. Došlo k explozi. K nějakému útoku. Jediná otázka zněla kde a proč.

Na válce je zvláštní jedna věc, a to, že i uprostřed takového hluku může panovat ticho. Telefony začaly vyzvánět a lidé křičet v kakofonii zvuků, které se nesly na pozadí vzdáleného dunění bortící se budovy, ale Schmidt nic z toho neslyšel. Po úvodním výbuchu k němu nepronikl ani jediný zvuk. Jako by v mozku zmáčkl nějaké tlačítko.

Přesně takhle: kdesi uvnitř to luplo a pak nic.

Schmidt kráčel chodbou a kolem něj panoval šílený chaos. Spouštěly se alarmy, vojáci pobíhali sem a tam. Hněv, který jím ještě před chvílí cloumal, nahradila dočasná otupělost, prosté uvědomění, že jeho stávající život skončí ve chvíli, kdy vyjde z budovy a zjistí, co výbuch zničil. Kolik členů týmu bylo zabito.

U dveří se zarazil, ruku položenou na klice, a pokoušel se prodloužit posledních pár vteřin naděje, než se ho zmocní žízeň po pomstě, žízeň, kterou neuhasí, dokud do jednoho nepotrestá všechny, kdo měli jeho tragédii na svědomí.

Dokud z nich ze všech nevymačká duši.

Pak se ještě naposledy nadechl, jako by svůj osud konečně přijal, a vystoupil do palčivého žáru saudského slunce, v němž zíral na nemocnici hořící v dálce.

A ty plameny rozněcovaly zuřivost v jeho nitru.

18

Kia seděla vedle starce a už se ho nebála. Jmenoval se Dong-min Kim. Poté co mu vysvětlila, kdo je a co tu dělá, omluvil se jí za to, že ji napadl s vidlemi. Kia to odbyla jako něco, co se stává každý den, ale Kim věděl své. Nebyl ani trochu popletený, jak se zprvu bála. Ve skutečnosti měl jasnou hlavu a projevoval o ni starost. Prostě typický vesnický stařešina.

Bavili se spolu korejsky o nezávažných věcech. Nic o ohništi, jeskyni nebo událostech z posledního týdne. S těmito tématy chtěla Kia počkat na Payna a Jonese. Raději vyprávěla o svém dětství na armádní základně u Soulu a vysvětlovala, jaké měla štěstí, že byla v tak útlém věku ovlivněna tolika kulturami, a jakou jí to poskytlo výhodu v její stávající kariéře. Už v desíti uměla mluvit čtyřmi jazyky.

Kima její úspěchy ohromily, zvláště to, že mohla cestovat po světě. On za celý svůj život neopustil ostrov Čedžu. Ani s rybářskou výpravou. Jako malý se málem utopil, když se učil plavat, a pak už měl z moře takový strach, že se raději nikam nevydával. Žádné lodě, žádná letadla. Vůbec žádné cestování. Místo toho hloubal nad knihami a poznával svět v pohodlí svého domova. Bohužel právě to byl hlavní důvod, proč ho přítomnost jeskyně tak dráždila. Kim jen málokdy zabloudil mimo svoji ves, ale nebezpečenství světa si ho našla i tam.

Payne mávl na Kiu, aby si zjednal její pozornost. Kia se Kimovi omluvila a šla na zadní dvorek, kde už na ni u ohniště čekali Payne a Jones. Ve vzduchu se stále vznášel pach dýmu.

„Je při smyslech?“ zeptal se Payne.

Kia přikývla. „Víc než to. Ví naprosto přesně, co se děje.“

„Dobře. Doufáme, že nám bude schopen říct, co se tu stalo. Máte nějakou radu, jak k němu přistupovat?“

„Prosím?“

„Bude přijímat moje otázky, nebo byste rozhovor měla i nadále vést vy?“

„Abych pravdu řekla, pane, podle mne bude nejlepší, když to budu mít v režii já. On Američanům nevěří. A taky si myslím, že mu bude milejší bavit se v korejštině.“

Payne kývl. Souhlasil se vším, co řekla. Bohužel neměl čas sdělovat jí nejnovější informace o Trevoru Schmidtovi, a tak jí jen poskytl krátký seznam otázek, které s Jonesem sestavili, a požádal ji, aby si je prošla. Třicet vteřin nato je měla uloženy v paměti. Byla to jedna z jejích schopností.

„Snažte se, aby to probíhalo v duchu konverzace,“ radil jí Payne s očima upřenýma do ohně, kde hořel seznam otázek, který tam odhodil. „Využijte své psychické vazby, aby se otevřel. Teprve pak, ne dřív, se ho ptejte na důležité věci. Potřebujeme od něj pravdivé odpovědi. Na kecy není čas. Pamatujte, čím déle bude nad odpovědí přemýšlet, tím menší je pravděpodobnost, že řekne pravdu.“

Kia přikývla a pak zamířila zpátky za Kimem. Když přicházela, vřele se na ni usmál. Až na dlouhý cop vypadal jako její dědeček z matčiny strany, který zemřel dlouho před jejím narozením. Jinak by si její matka nesměla vzít Američana.

„Omlouvám se,“ řekla korejsky. „Mí šéfové se mě na vás ptali.“

„A co jste jim řekla?“

„Řekla jsem jim, že vašeho útěku se obávat nemusí.“

Kim se zasmál. „To je pravda. Když jsem neodešel kvůli tomuhle…“ Jeho slova vyzněla doztracena.

„Když už jsme u toho,“ řekla Kia a ignorovala Payneovu radu, že má postupovat pomalu. „Můžete mi říct, co se tady stalo? Nic z toho mi nedává smysl. Ta jeskyně. Prázdná vesnice. Ten oheň.“

„V minulosti jsme nechávali vojáky vždy na pokoji a oni nás taky. Bylo to vzájemné pochopení, které trvalo několik desetiletí. Ale tentokrát zasáhl osud.“

Kia nic neříkala. Doufala, že prázdná místa vyplní sám. „Před pár týdny za mnou přišel vesnický chlapec jménem Jong-su a ptal se mě na ty výkřiky zaznívající z jeskyně. Pověděl jsem mu o minulosti; doufal jsem, že strach z něj vypudí zvědavost. Ale bylo to marné. Minulý víkend se do jeskyně vypravil na vlastní pěst.“

„A co viděl?“

„To nevím jistě,“ připustil stařec. „Ale když se vrátil, byl umazaný krví.“

„Svou krví?“

„Někoho jiného.“

Kia se odmlčela, neboť její mysl zaplavily vzpomínky na jeskyni. Deset vteřin bohatě stačilo, aby se jí udělalo zle. Nedokázala si představit, jak muselo být Jong-suovi, když se vydal do jeskyně úplně sám a nikdo tam nebyl, aby ho ochránil. Muselo to být traumatické.

Zdálo se, že Kim jí čte myšlenky. „Chlapec se vrátil zpátky a nebyl schopen mluvit. Jeho matka naříkala, úplně zděšená, protože nevěděla, co má dělat. Umyla ho a hledala po jeho těle zranění, ale žádná nenašla. Chlapcův otec, ctihodný muž jménem Čung-ho Park, zatím běhal od domu k domu a ptal se, jestli někdo neviděl, co se stalo. Netrvalo dlouho a zjistil to. Chlapec zanechal krvavou stopu všude, kde se pohyboval. Šli jsme po ní na kraj vsi a do lesa. Kap… kap… kap.“

Zvuk jeho hlasu a výraz v jeho tváři Kie říkal, že se začínají vynořovat emoce. Aby starce udržela v klidu, položila mu ruku na rameno a jemně ho hladila. Pokoušela se ho utěšit, aby zůstal soustředěný. Přesto uběhlo několik vteřin, než stařec znovu promluvil.

„Jsem starý muž a mám dlouhou paměť. Vím, jaké zlo se v té jeskyni děje, a tak jsem Čung-hovi řekl, že vesnice už pro něj a jeho syna není bezpečná. K mé velké úlevě se na nic neptal. Jen posadil chlapce do auta a odjeli. Jeho žena se zbytkem rodiny se chystala za nimi, ale už nedostala šanci.“

„Proč ne?“

„Do vsi přišli vojáci, v několika vlnách, oblečení v černém a s maskami na tvářích. Někteří šli podle krve až k chlapcovu domu, ostatní se rozešli po vsi. Slyšel jsem zlostné hlasy a pronikavé výkřiky, ale slova jsem nerozlišoval. Měl jsem co dělat, abych si našel úkryt, takže jsem neposlouchal, co říkají.“

Kia tiše seděla a čekala, až bude pokračovat.

„První výstřel byl nejhlasitější, jako z kanonu, a jeho ozvěna se rozléhala po vesnici. Brzy následovaly další, jeden za druhým, v krátkých, sporadických dávkách, jako když se zapalují prskavky. Můj dům je poslední ve vsi, a tak jsem měl čas, který jsem potřeboval. Po prvním masakru jsem si doma pod podlahou zbudoval malý úkryt, jen pro případ, že by se historie opakovala. Zůstal jsem tam přes čtyři dny, skoro jsem nejedl ani nespal. Do koupelny jsem chodil v kalhotách. Když už jsem to nemohl vydržet, vyklouzl jsem na dvorek a poslouchal. Nic jsem neslyšel. Vyhlédl jsem z branky, ale nikde žádný pohyb. Tehdy jsem pochopil, že odešli.“

„Zavolal jste policii?“

Stařec znechuceně mávl rukou. „Policii? Proč bych volal policii? Ta měla na povel první masakr! Dodnes je půlka mé rodiny někde v té jeskyni, jejich těla jsou namačkaná za hromadami kamení, aby tam shnila. Taková hanba pro jméno mé rodiny, ale já s tím nemůžu nic dělat. Věřte mi, zkoušel jsem to.“

Než mohl pokračovat, musel se zhluboka nadechnout. „Víte o tom, že velikost pohřební parcely v této zemi je větší než průměrná plocha k žití, kterou mají naši občané? Je to pravda. Mrtví mají více prostoru než živí. A cena za všechny ty pohřby? Bylo by to mnohem víc, než bych si mohl dovolit.“

Kia přikývla. Konečně začínala věci vidět z jeho pohledu.

„A tak jsem to vzal do svých rukou. Nejprve jsem šel do domu toho chlapce, ale všichni byli mrtví. Jeho matka, bratr a sestra, jeho teta, jeho bratranci a sestřenice. Všichni. A zbytek vsi totéž. Všichni do jednoho byli zastřeleni. Těla tam ležela v kalužích vlastní krve a puch začínal sílit. Vrátil jsem se tedy na svůj dvorek a rozdělal oheň. Naházel jsem do něj borové jehličí a smůlu, abych přerazil ten smrad. Pak jsem je jednoho po druhém nakládal na své kolečko a dělal, co je správné. Vypouštěl jsem jejich duše k nebi.“

19

Op našel tělo Freda Násira kousek za vchodem do podzemí. Hrdlo měl podříznuté, očividně ho tam nechali zemřít. Dřevěné desky v podlaze pokrývala krev, jež mezitím uschla v pouštním žáru, který sem pronikal zvenčí.

Vypadalo to, že je mrtvý už nejméně hodinu.

Op v panice vyrazil strmou šachtou dolů, odemkl kovovou bránu chránící jejich naleziště a řekl Šarí, co se stalo. Ta v tu ránu zbledla. Jako vedoucí projektu měla činit všechna důležitá rozhodnutí – co budou dělat, kde budou pracovat a podobně – a převzít odpovědnost, kdykoli se něco zvrtne. A až do té chvíle se jí vše dařilo pozoruhodně snadno. Měla patnáctileté zkušenosti v oboru a najali ji pro její vysokou kvalifikaci. Navíc měla štěstí, že sponzor projektu, Arab, který ji zaměstnal, byl ochotný přehlížet fakt, že je žena – což byl v této části světa mimořádný ústupek.

Ale vražda? Něco takového nebyla připravená řešit ani náhodou.

Byla archeolog, ne detektiv.

Šarí věděla, že tuhle situaci sama nezvládne, zvlášť s ohledem na všechny ty choulostivé politické okolnosti. Proto udělala jedinou věc, kterou měla udělat, pokud by se vyskytl větší problém. Zavolala svému šéfovi, Omarovi Abdulu-Chalikovi.

Ten vzal telefon po třetím zazvonění. „Co se děje?“ zeptal se klidným hlasem jako vždy.

Šarí mu vše popsala – doručení zásilky, vraždu, své obavy. On po celou tu dobu mlčel, pouze poslouchal, občas si psal poznámky.

„To je vskutku znepokojivé,“ řekl konečně a znovu se na chvíli odmlčel. „Ale řešit se to dá.“

„Řešit jak?“

„Musíte mě poslouchat a dělat přesně to, co vám řeknu.“ Šarí věděla, že není radno o něm pochybovat. Zatím při každé příležitosti prokázal své kvality. Nejen že celý projekt financoval ze svých hlubokých kapes, z peněz, které jeho rodina vydělala prodejem ropy, ale podařila se mu pozoruhodná věc – získal od saúdské vlády povolení kopat, což se rovnalo menšímu zázraku, protože pracovali přímo pod ulicí u Velké mešity, navíc bez asistence policie. Šarí se ho několikrát chtěla zeptat, jak je to možné, ale uvědomovala si, že je to jedna z otázek, které je lepší nechat nevyřčené. „Dotýkali jste se těla?“

„Ne! Ujistili jsme se, jestli je mrtvý, ale jinak jsme se ničeho nedotkli.“

„Dobře. To je dobře. Na tělo nesmíte ani sáhnout. Nechte ho, jak je.“

Šarí se ušklíbla. „Jak dlouho?“

„Ještě dnes bude odstraněno.“

„Ale –“

Jeho hlas zpřísněl: „Prosím, nechte mě domluvit.“

Šarí kývla – už své chyby litovala.

„Pošlu tam ochranku, tým mužů lépe vybavených na to, aby tuto krizi zvládli. Zůstanou na místě, v noci i přes den. Až přijedou, budete je informovat o situaci. Musí všechno vidět.“

„Jistě.“

„Až dorazí poutníci, aktivita v okolí mešity ještě vzroste. Staré město bude přeplněné, budou tam miliony svědků.“ Abdul-Chalik se odmlčel a chvíli přemýšlel. „Dokud hadždž neskončí, všechna práce na nalezišti bude zastavena. Žádní dělníci, žádné vykopávky, žádná pozornost. Nikdo kromě stráží, které budou hlídat naši práci… Nebo nesouhlasíte?“

Šarí odpověděla opatrně, neboť si uvědomovala, že jeho otázka je záludná. „Ne, takhle to bude nejlepší.“

„A krom toho, vy a váš tým si zasloužíte trochu odpočinku – odměnu za veškeré své úsilí. Pomohu vám na tu tragédii zapomenout… Mekka je historické město, ze kterého jste zatím skoro nic neviděli. Naložte se svým časem rozumně. Bloumejte po ulicích, pozorujte oslavy. To člověk musí vidět.“

Šarí o hadždži a průvodních zvycích věděla docela dost. Během příprav na vykopávky četla několik autentických popisů, příběhů o tragédiích a vítězstvích, o životních ztrátách a spasení, které napsali muži a ženy, jejichž životy tato cesta změnila. V hloubi duše věděla, že jako poutník se nikdy nezúčastní – byla nepraktikující, poloviční muslimka – ale jako akademička si uvědomovala, že bezprostřední postřehy a dojmy budou k nezaplacení.

Možná měl pravdu. Možná to bylo to nejlepší, co mohli dělat. A vzhledem k okolnostem to určitě bylo nejbezpečnější.

„Než to uzavřeme,“ řekl Abdul-Chalik, „musíme spolu probrat ještě jednu věc.“

„Jakou?“

„Doručení mé zásilky. Dorazila v pořádku?“

Šarí držela zapečetěnou obálku v ruce. „Ano. Mám ji přímo tady.“

„Dobře. To je dobře.“ Na chvíli se odmlčel. „Je neotevřená?“

„Zdá se, že ano.“

„Výtečně!“

Šarí umírala touhou zjistit, co je uvnitř, zvláště když muž, který ji doručil, ležel mrtvý v její chodbě. Přesto věděla, že se nemá příliš ptát. „Co s ní mám udělat?“

„Mějte ji pořád u sebe. V nejbližších dnech se bude hodit. Však uvidíte.“

Stráže dorazily dříve, než čekala, necelou hodinu po telefonátu s Abdulem-Chalikem. Byli to tvrdě vycvičení a velmi nespolečenští muži. Se Šarí mluvil pouze jeden z nich, a to jen aby jí řekl, že se jim nemá plést do cesty.

Ze všeho nejdřív si vzali do práce tělo. Jeden z nich prohledal Násirovy kapsy, kde našel klíčky od Toyoty Camry, zatímco druhý zacouval s dodávkou co nejblíže ke vchodu tunelu, až nárazníkem málem vrazil do řetězového plotu, který bránil ve vstupu dovnitř. Vytáhli z něj arabský koberec, zakoupený na některém z okolních bazarů, a rozmotal ho vedle Násira. Dva z mužů ho položili na kraj a pak ho do něj zavinuli jako burrito.

Pár vteřin nato už tělo spočívalo v zadním prostoru dodávky.

Krvavá skvrna představovala ještě menší problém. Jelikož většina krve na prknech v podlaze zaschla, prostě je odnesli a nahradili novými ze stavebního materiálu, který se nacházel na nedalekém prostranství. Dva muži hodili zkrvavené desky na zavinutý koberec, zavřeli dveře dodávky a s odpichem odjeli.

Celý proces trval ani ne pět minut.

„Měl bych vědět ještě něco?“ zeptal se vedoucí ochranky.

Šarí jen zavrtěla hlavou, ohromena jejich chladnokrevností a efektivností.

„V tom případě mě, prosím, zaveďte dolů.“

Šarí ho vzala pod zem a cestou mu poskytla krátkou instruktáž: „Většina vykopávek je z doby ještě předtím, než jsem sem přijela já. Nahoře na ulici pokládali vodovodní potrubí ke komplexu Abrádž al-Bajt, když ten objev učinili. Komplex věžáků je tak rozsáhlý, že museli postavit vlastní čerpací stanici, aby zajistili dodávku vody.“

Šarí ukázala do míst, kde se chodba větvila. „Vodovodní potrubí vede ke komplexu tudy, ale naše naleziště je tady. Museli jsme prokopat jen tenhle malý úsek. Bylo to docela jednoduché.“

Muž naslouchal každému slovu a přitom si prohlížel rozvržení chodeb. Pátral po nějaké slabině.

„Jediným zdrojem vody ve starém městě je pramen, který napájí studnu Zamzam ve Velké mešitě. Slyšel jste o něm?“

Islámská tradice praví, že Hagar, Abrahámova otrokyně, se kterou zplodil Ismáíla, zoufale hledala ve spalujícím žáru údolí vodu pro svého syna. Sedmkrát běžela mezi pahorky Safá a Marwa, aby ji našla. Bůh seslal archanděla Gabriela, který zaryl patou do země a způsobil, že z písku začal vyvěrat pramen. Když ho Hagar našla, začala pro vodu stavět nádrž z kamení.

Poutníci ji během hadždže stále uctívají tím, že sedmkrát projdou mezi Safou a Marwou. Také pijí ze studny Zamzam vodu, která je podle většiny muslimů požehnaná.

„Někteří lidé si tu vodu během pouti stáčejí do lahví a prodávají ji na internetu. Nevěřil byste, kolik stojí.“

Šarí odemykala bránu chránící jejich objev a klíčky v chodbě cinkaly jako zvonek. Už je chtěla schovat do kapsy, když ji muž chňapl za ruku.

„Uděláte lépe, když je necháte u mě.“

Šarí se vztekle vytrhla. „Až odsud odejdu, pořídíte si kopii. Ale do té doby ne.“

Muž na ni upřel oči, které ani jednou nemrkly. V jeho tváři se zračila rozmrzelost, výraz, který říkal, že je zvyklý prosadit si svou, zvláště u žen.

Šarí si náhle uvědomila, že je s ním sama. Několik metrů pod zemí, kde nebylo kam utéct nebo kde se skrýt. Ta myšlenka znervóznila i tak odvážnou ženu, jako byla ona. Hlavou se jí mihlo jedno staré přísloví ze Středního východu, které poukazovalo na její postavení v jejich společnosti. Ženy patří do domu nebo do hrobu.

Sevřela klíče o něco pevněji pro případ, že by je musela použít jako zbraň.

„Co je tam vpředu?“ zeptal se muž tvrdým hlasem.

„Hlavní naleziště.“

„Raději byste měla jít se mnou. Ostatně, tohle tu mám chránit.“

20

Payne a Jones zpovzdálí sledovali rozhovor mezi Kiou a Kimem. Stáli dostatečně daleko, aby jim poskytli prostor, ale zároveň dost blízko na to, aby mohli zasáhnout. V případě nutnosti i násilně.

„Víš jistě, že to zvládne?“ zeptal se Jones.

„Než ses tu ukázal ty, vedla si skvěle. Jen doufejme, že ji nerozptylujou tvý rty.“

Jones přítelův vtípek na své seznámení s Kiou ignoroval. „Dobře. Tak si teď promluvme o naší misi. Přivezli nás sem, abychom zachránili Schmidta, ačkoli po jediným pohledu na tu jeskyni bylo jasný, že už je několik dní mrtvej. Plukovník Harrington to musel vědět dávno předtím, než s náma v Pittsburghu mluvil. Takže otázky zůstávají. Proč nás sem vlastně přivezli?“

„Já bych za tím viděl pomstu. Chladnokrevnou pomstu.“

„Myslíš?“

„Proč by jinak byla vesnice nezabezpečená? Jakmile tu jeskyni objevili, měli sem poslat muže, aby hledali pachatele. A za pár minut by se dozvěděli o tom masakru. Ale hádej co? On chtěl, abychom to objevili my. Jinak by se to tu už dávno hemžilo soudními experty. On však předpokládal, že nás ten objev rozzuří a ještě zvýší naši motivaci. Napřed Schmidt, pak tohle. Chce, abychom dělali jeho špinavou práci.“

Jones vzal tato fakta v úvahu a přemýšlel, jestli může mít Payne pravdu.

„A co ty nesmysly v jeskyni?“ pokračoval Payne. „Nechají nás chodit po místě činu, ale odmítají nám cokoli říct. Jsou to jenom šaškárny. A doktor Sheldon? Nejen že nás bulíkoval, ale ještě se celou dobu usmíval. Jako by si dělal prdel.“

„Takže ty mu nevěříš?“

„Nevěřím mu ani trochu. Abych pravdu řekl, před odchodem jsem si ho vyblejskl a poslal jsem to Randymu Raskinovi. Kdoví co se na něj dozvíme.“

Jones pokyvoval hlavou, spokojený že to Payneovi tak pálí. „A máš už od něj zprávy?“

„Ještě ne. Ale mezitím bych rád nadnesl několik otázek.“

„Jakých?“

„Kdo byli Schmidtovi vězni? Možná to nějak souvisí s tím, proč jsme tady. Možná jsou to lidi, se kterými jsme už měli něco do činění dřív. Kdoví? Možná byl Schmidt Harringtonovi ukradenej. Možná mu jde o ty vězně.“

„A víš, že je to možný?“

Payne se usmál. „To, že seš z nás dvou chytřejší, ještě neznamená, že já jsem pitomec.“

„No, o tomhle si promluvíme jindy. Mezitím bych se tě rád na něco zeptal. Jak chceš postupovat?“

„Ohledně čeho?“

Jones ztišil hlas. „Ohledně Harringtona. Já říkám, abychom pátrali, ale jemu nic neříkali, dokud nebudeme mít pár vlastních odpovědí.“

Kia domluvila s Kimem a pak se dívala, jak ho odvádějí dovnitř, kde si ho vzal na starost ozbrojený strážce. Přestože ona Kimovi důvěřovala, Payne a Jones nikoli. A odmítali na tom něco měnit, dokud nezjistí, co se ve vesnici doopravdy stalo.

Kia jim o všem pověděla – o objevu malého chlapce, o spálení těl v jámě – a oni jí pak začali klást otázky.

Začal Jones: „Vytáhl někoho i z jeskyně?“

„To rozhodně ne. To místo mu nahání šílený strach. Má na něj až příliš mnoho špatných vzpomínek. A navíc si nemyslím, že by byl tak silný, aby vytlačil kolečko do toho kopce. A i kdyby byl, v žádném případě by to neriskoval. Prý tam nahoře pořád hlídkovali vojáci. A krom toho, šlo mu o jeho sousedy a nikoho jiného.“

„Když už je o tom řeč,“ nadhodil Payne, „máte nějaké teorie o tom chlapci a jeho otci?“

„Myslí si, že opustili vesnici, ale ostrov nejspíš ne.“

„A proč?“

„Za prvé je varoval, že si mají dávat pozor, aby nebyli zpozorováni na letišti nebo v některém z větších přístavů. Kim má hrozný strach z orgánů, a tak jim kladl na srdce, aby se vyhýbali všem odjezdovým bodům. Za druhé je přesvědčený, že Čung-ho by svoji rodinu neopustil. Je pravděpodobné, že se chtěli sejít někde poblíž, aby se mohli rozhodnout co dál. Chlapce vzal pryč jen proto, že mu to Kim řekl, ale rozhodně tu nechtěl zbytek rodiny nechat.“

„Takže Kim s nimi mluvil?“ zeptal se Jones.

„S otcem ano, s chlapcem ne. Jong-su byl úplně mimo, pořád jen blábolil něco o černém kameni. Vlastně celou tu dobu o ničem jiném nemluvil.“

Payne se zamračil. „O černém kameni? Co to sakra je?“ Jones na něj pohlédl a pokrčil rameny. Ten pojem slyšel poprvé. „Třeba mluvil o interiéru jeskyně? Není tam nic než sopečná skála.“

Payne přikývl, protože žádné další teorie neměl. „A řekl otec Kimovi něco?“

„Ani ne. Šel za Kimem pro radu, ne naopak.“

„A jak ta rada zněla? Aby okamžitě odešli?“

„Ano,“ řekla Kia. „A vzhledem k tomu, co se stalo pak, se to ukázalo jako rozumné.“

Vibrace mobilu vytrhly Payna ze soustředění. Na displeji se jako volající objevil Randy Raskin, a tak Payne poodešel stranou, zatímco Jones pokračoval v rozhovoru s Kiou. „Randy,“ pozdravil ho, „jak se máš?“

„Jsem přepracovanej. Lidi jako ty pořád potřebujou nějakou laskavost.“

„Sobečtí parchanti. Chceš, abych si je vzal do parády?“

Raskin se zasmál. Jako počítačový expert v Pentagonu měl přístup k mnoha vládním tajemstvím, kupě supertajných informací, které tam prostě byly k mání, pokud ta správná osoba věděla, jak se k nim dostat. Náplní jeho práce bylo, aby se ty nejnovější informace dostávaly v tu nejpříhodnější dobu do těch nejsprávnějších rukou. Jones za ta léta využil jeho služby mnohokrát. Nakonec Raskin navázal přátelství i s Paynem a uvědomil si, že kdyby chtěl, mohl by nejspíš nechat zlikvidovat každého, na koho by ukázal. Samozřejmě že v tom světle vyzněla Payneova poznámka ještě vtipněji.

„Přichází v úvahu i sebevražda? Protože ty mě zdá se otravuješ ze všech nejvíc.“

„Promiň, kámo, už se to nestane. Vím, že jednoho dne skončím v pekle. Ale nemusím si ten lístek kupovat tak brzy.“

„V tom případě si promluvme o tvé zprávě.“ Raskin si na monitoru rozbalil fotografii a chvíli si pohrával s jasem a kontrastem obrazu, až spatřil muže v chirurgické masce stojícího v nějakém podzemním doupěti. „Co chceš vědět?“

„Všechno, co mi můžeš říct. Minulost, specializaci, cokoli. Já si myslím, že není tím, za koho se vydává.“

Raskin ťukl do několika kláves a vyhledal si osobní záznamy na jméno dr. Ernie Sheldon. Ke složce nebyla připojena žádná fotografie, ale člověk nemusel být počítačový génius, aby poznal, v čem je nesrovnalost. „Bod pro tebe, kámo. Právě jsem objevil fakt, kterej je pěkně důležitej.“

„Co to je?“

„Doktor Sheldon je po smrti. Už tři roky.“

Payne přikývl a v hlavě se mu vyrojila celá řada teorií. „Jo, řek bych, že tohle je opravdu důležitý.“

„Proto mi taky platěj velký prachy. Že poukazuju na to, co je zřejmý.“

„A co to, co zřejmý není?“

„Jako co?“

„Vězni v tajných zařízeních.“

Raskin zabručel. „Tohle by mohlo chvíli trvat. V této věci musím prověřit tvý oprávnění.“

„To nemyslíš vážně.“

„Smrtelně vážně. Tohle je jedno z našich extra speciálních tajemství. Takže je možný, že nebudeš splňovat podmínky. Pokud samozřejmě nemáš povolení podepsaný tou správnou osobou.“

Teď pro změnu zabručel Payne. Kdyby se zmínil o plukovníku Harringtonovi, získal by odpověď, kterou potřeboval. Ale zároveň by Harringtonovi poskytl tip, kudy se v současnosti jejich pátrání ubírá, čemuž se chtěl vyhnout. „Ještě se ti v této věci ozvu.“

Raskin kývl na znamení, že vzkaz mezi řádky přečetl. „Ještě něco? Nebo už mě přestaneš zneužívat?“

„Ještě jedna věc a pak tě nechám jít. Máš nějaký informace o něčem, čemu se říká černý kámen?“

Raskin zadal slovní spojení a prohlížel si výsledky. Stovky možností. „Ze který části světa voláš? Nebo je to důvěrný?“

„Z Jižní Koreje.“

Ozvalo se další ťukání a poté dlouhý povzdech. „Kámo, tys mi neřekl, že seš na dovolené. Proč jsi mě nevzal taky? Nikdy mě nikam nevezmeš.“

„O čem to mluvíš?“

„Seš na Čedžu, že?“

Payne povytáhl obočí, neboť ta otázka ho zaskočila. „Jak ses to dozvěděl?“

„Nehraj na mě, že seš blbej.“

„Přísahám, Randy, nic na tebe nehraju. Nemám ponětí, o čem mluvíš.“

Raskin znovu vzdychl. „Jestli mi lžeš, víš, že si to zjistím. Jedním stiskem tlačítka si můžu vyjet výpisy ke tvý kreditní kartě. Můžu ti ty cifry i vymazat. Je mi jedno, jak moc seš bohatej, můžu si s tvou kreditkou pohrát. Nekoupíš si ani hamburger na Sedmsetjedenáctý, pokud –“

„Randy, přísahám, že ti nelžu. Jsem tu na služební cestě. Fakticky!“

„Fajn,“ zabručel Raskin, který mu pořád ještě nevěřil. Napsal si poznámku, že to má prověřit. „Na západním pobřeží Čedžu je zbrusu nový golfový středisko. Slyšel jsem, že je nádherný. PGA tam dokonce pořádala turnaj.“

„Jo? A jak to s čím souvisí?“

„Jmenuje se Černý kámen.“

21

Route 12 je malebná okružní silnice lemující ostrov Čedžu. Vine se v délce 253 kilometrů po skalnatém pobřeží a nabízí některé z nejúchvatnějších výhledů v celé Asii. Terénní auto, které si půjčili od armády, po ní vrnělo rychlostí pětašedesát kilometrů v hodině, těsně pod povoleným limitem. Jones řídil, Payne seděl na sedadle smrti a díval se z okna a Kia na zadním sedadle zdůrazňovala, jak je důležité jet pomalu, protože všude na Čedžu jsou měřící kamery. Turisté a pokuty za rychlost – to jsou totiž dva hlavní zdroje příjmů místní vlády.

Jen před hodinkou by se Payne zmínce o turistech vysmál. Stál uprostřed ponuré vesnice, obklopen šedivými mračny, holými stromy a všudypřítomným pachem smrti, a přemýšlel, co dělat a kam se vydat vzápětí. Představa turistického ruchu by nepřipadla absurdní jen těm nejmorbidnějším příznivcům Stephena Kinga.

Náhle se vše změnilo, skoro jako když se noc přehoupne v den. Díky tipu Randyho Raskina ujížděli k letovisku Black Stone (Černý kámen), podél palem, tropických pláží a architektury, která je k vidění jen na Dálném východě. Nádherným příkladem byl stadion Jeju World Cup, navržený tak, aby vypadal jako oreum – parazitní vulkanický kužel završený velkým kráterem, který je specifickým rysem tohoto ostrova. Stadion zčásti zastřešovala vyklenutá střecha, jež má symbolizovat tradiční rybářské čluny z této oblasti. Payneovi připomněla obří bílou plachtu, napnutou silným nárazovým větrem. Byla ukotvená příčnými kovovými tyčemi a tlustými bílými kabely, které jen umocňovaly vizuální efekt – jako kdyby byl celý stadion pomalu tažen krajinou do nedalekého moře.

O několik minut později zastavovali u vodopádů Čondžejon, trojice půvabných kaskád, které se řinou z jednoho jezírka do druhého až na úroveň oceánu. Legenda praví, že jsou pojmenovány po sedmi nymfách, které sestoupily z nebe, aby si mohly hrát ve zdejších křišťálově čistých vodách. Nymfy se zde pořád uctívají a jsou vytesány na velkém mostě, který se klene nad borovicemi porostlým údolím, kousek pod malým pavilonkem, ze kterého je výhled na hlavní jezero.

Jones vystoupil ze zaparkovaného auta, hned si klekl na kolena a začal nahlížet pod špinavý rám, jestli tam není nějaké sledovací zařízení. Jedno našel u předního levého kola a rychle ho odtrhl. Podal přístroj Payneovi, který ho umístil na nedaleký zájezdový autobus plnící se zpívajícími německými turisty, kteří si ho buď nevšimli, nebo jim to v té rozjařenosti nepřipadlo divné. Jones pátral pořád dál, až nakonec našel druhé zařízení, zastrčené pod základnou palubní desky. Nesloužilo ke sledování, ale pro změnu k odposlechu. Armáda tak chtěla mít přehled o jejich pátrání. Payne si ho opět vzal, ale tentokrát jej hodil do nedaleké rokle.

„Prozatím předpokládejme, že vzduch pořád není čistej,“ řekl Jones, který za Paynem a Kiou přišel k zábradlí. „Bude-li nutné si promluvit, měli bychom jít ven z auta.“

Kia přikývla. Jonesova poznámka jí přišla právě vhod. „A protože venku jsme, mohu mít otázku? Protože něco by mě opravdu zajímalo.“

„Jen do toho.“

„Co bychom jako měli v Black Stone najít?“

Payne i Jones pokrčili rameny, protože žádný neměl po ruce odpověď.

Kia jejich gesto přeložila: „Jinými slovy, nemáte tušení.“

„Ne,“ odvětil Jones.

„Vůbec ne,“ připojil se k němu se smíchem Payne.

Údolím zavál studený vítr a Kie sklouzl do tváře pramen vlasů. Vyrůstala sice v Jižní Koreji, ale časem si zvykla na teplé klima Marshallových ostrovů a ledové zimní poryvy jí nedělaly dobře. Rozechvělá se naklonila blíže k Payneovi, aby vstřebala trochu jeho tělesného tepla. Pokud si toho všiml, nedal to na sobě znát. Jen stál s pohledem upřeným na vodopády a sledoval, jak se voda řine přes skály a dole se rozstřikuje v jezírku.

Vychutnávali si chvilku klidu v jinak příšerném dni.

A doufali, že v jeho druhé půli se to zlepší.

Telefonní hovor byl z Ameriky. Během pár vteřin se signál přenesl přes půl zeměkoule do střediska Black Stone, kde ho přijala hotelová zaměstnankyně. Zkontrolovala klientovo jméno a finanční postavení, načež hovor přepojila na odpovídající klapku. Vzápětí telefon začal zvonit v kanceláři pana Leea.

Ohlásil se anglicky, vřelým a přívětivým hlasem, do nějž se promítala jeho osobnost i profesionální přístup. Všechny podrobnosti si psal v hangulu, korejské abecedě. S mezerami mezi slovy a se západní interpunkcí. V řádcích zleva doprava, ne ve sloupcích shora dolů, jako se to dělávalo dřív. Tradiční způsob zápisu jeho jazyka se postupně amerikanizoval. Ne že by si na to pan Lee stěžoval. K západnímu světu vždycky tíhl, proto také tuto práci vzal. Měl tak možnost setkávat se s těmi nejlepšími a nejoslnivějšími, komunikovat s vlivnými, navazovat kontakty pro budoucnost.

V Leeově letovisku teď měli mimosezonní období. V zimě krajina pozbyla na malebnosti a hrát golf v nízkých teplotách bylo nepříjemné, plachtění pak přímo hrozné kvůli bouřlivým vlnám a bodavé vodní tříšti. Když naopak všechno kvetlo, novomanželé z celé Asie se na jeho ostrov slétali jako kobylky. Nadržené, milující se kobylky. Zastavovali se v jeho letovisku na lázeňskou kúru nebo na nóbl jídla, ale přes noc se kvůli vysokým cenám zdrželi jen zřídka. Tento podnik poskytoval služby bohatým. Lidem, kteří po předložení účtu nemrkali.

A pokud se stalo, že do města zavítal někdo extrémně bohatý, měl pan Lee hovor.

Terénní auto zastavilo před hlavním hotelem, který vypadal spíše jako skotská pevnost než jako korejské rekreační středisko. Tlusté sloupy podpíraly mohutný převis, který chránil přijíždějící hosty před nepříznivým počasím. Interiér tvořily béžové přesně zařezávající se kameny, jako kdyby na ně bylo použito laseru. Zdivo místy ustupovalo klenutým oknům, jež se zvedala ke kamenným zábradlím ve druhém podlaží.

„Pěkný místečko,“ poznamenal při parkování Jones. „Možná až moc.“

Payne mu chtěl přitakat. Chtěl říct, že otec a syn z vesnice si v žádném případě nemohli něco takového dovolit. Že je to jen mrhání časem. Že by se měli raději vydat po dalších stopách a neztrapňovat se uvnitř. Ale než stačil otevřít pusu, kolem jejich auta se vyrojil personál hotelu v dokonale střižených uniformách a bělostných rukavičkách. Na tvářích měli přilepené úsměvy, jako kdyby se právě rozhodl poctít je návštěvou sám korejský král. Všichni se klaněli a vzdávali jim úctu. Bylo to až příšerné.

Dveře na straně spolujezdce rozmáchle otevřel mladý muž, který mumlal korejsky pozdravy a přitom se teatrálně ukláněl. Totéž se dělo u zadních dveří, s tím rozdílem, že Kia se mohla chopit nastrčené ruky v rukavici a vystoupit z auta s její pomocí. Usmívala se, pobavena vší tou pompéznosti. Třetí muž se natáhl po dveřích řidiče, ale Jones se do něj zaryl pohledem a otevřel si je sám. Zvláštní bylo, že zaměstnancův úsměv se v reakci na to ještě více rozšířil – vše si totiž vyložil tak, že Jones s nimi jedná jako se sobě rovnými, ne jako se sluhy.

Payne vystoupil poslední a vzápětí si uvědomil, že má na sobě všední oblečení páchnoucí dýmem a krví. Nemluvě o zacákaném autě. Nic z toho by v nějakém zastrčeném hotelu nehrálo roli. Ale tady jim to jistě vonět nebude, pomyslel si.

Jeho obavy se rozptýlily o chvíli později, kdy z hotelu vyšel pan Lee. Měl na sobě na míru šitý italský oblek, nově nablýskané boty a ve tváři úsměv od ucha k uchu. Muselo mu být zhruba pětatřicet, ale jeho chlapeckou tvář rámovaly smolně černé vlasy. Byl o hlavu menší než Payne, ale to mu nebránilo, aby Payneovi sebejistě pohlédl do očí, s výrazem muže, který je zvyklý jednat s bohatými a slavnými a nenechá se jejich přítomností zastrašit.

S mírnou úklonou mu podal svoji vizitku a přivítal ho v letovisku Black Stone. Payne se při pohledu na jednoduchou kartičku usmál. Stálo na ní pouze Mr. Lee a číslo mobilního telefonu.

„Těší mě, že vás poznávám, pane Lee. Rád bych vám dal svoji vizitku, ale právě mi došly.“

Lee na jeho gesto kývl. „To není nutné, pane Payne. Už vás očekáváme.“

22

Vestibul se pod zapuštěnými světly jen třpytil a černobílý vzor na kamenné podlaze působil díky čerstvé vrstvě vosku trojrozměrně, vytvářel iluzi hloubky. Nad centrálním vestibulem, necelých pět metrů nad hlavní recepcí, se tyčilo kruhové atrium protkané černým dekorativním zábradlím. Dole v řadě čekalo několik hostů, ale pan Lee je všechny ignoroval. Jediní lidé, kteří ho zajímali, byli nově příchozí: Jonathon Payne a jeho skupina.

„To barevné schéma se mi líbí,“ řekl Payne ve snaze navázat řeč. Přestože zdědil velké jmění, mezi nástrahami světa bohatých se necítil dobře. Byl spíše na pivo a hamburgery než na víno a kaviár.

Pan Lee uznale kývl. „Věděl jste, že Hines Ward je Jihokorejec? Když vyhrál superpohár amerického fotbalu, nechali jsme lobby přezdobit v barvách pittsburských ocelářů. Jsme na něj velmi hrdí.“

Payne pohlédl na Jonese a ten zase na něj. Oba byli Leeovým výrokem zaskočeni.

Nakonec se pan Lee dal do smíchu. „Jen jsem žertoval. Barvy se neměnily. Černá a zlatá jsou tu odjakživa. Dělám si legraci, protože fandíte Pittsburghu.“

Payne se zasmál vlastní naivitě. „Jak to víte?“

„Protože pan Lee ví všechno.“

„To rád slyším, pane Lee. Protože mám spoustu otázek, se kterými byste mi mohl pomoct.“

„A já mám zase spoustu odpovědí. Ale napřed mi dovolte, abych vám ukázal váš pokoj. Možná potřebujete jen teplou koupel a gurmánské jídlo, abyste sám přišel na některá řešení.“

Z Payneova „pokoje“ se vyklubal velký apartmán, tři menší ložnice oddělené shrnovacími dveřmi od obývacího pokoje. Byl vybavený plazmovou televizí, několika pohovkami, mokrým barem a menší kuchyňkou. Odstín parketu dokonale splýval se světlým kamenem v jedné společné koupelně. Pod šikmým arkýřovým oknem stála sauna pro dva, jež nabízela široké výhledy na Žluté moře, kde v dálce šuměly mohutné vlny působící uklidňujícím dojmem.

Kia šla do sprchy jako první, poněvadž se nemohla dočkat, až si umyje vlasy a spláchne ze sebe ten zápach. Payne a Jones se zatím odebrali na druhý konec apartmánu a zapnuli televizi, aby jejich rozhovor nebylo slyšet.

Payne si vzal slovo jako první: „Omlouvám se za všechen ten povyk dole. Randy musel do hotelu zavolat a říct jim, že sem jedeme – prostě si potřeboval zavtipkovat.“

„V tom případě by mě nepřekvapilo, kdyby nám na dveře zaklepala nějaká šlapka.“

„Jo, pořádně tlustá.“

Jones se hlasitě zasmál, vychutnával si tu chvíli lehkosti v jinak hrozném dni. Ještě v dobách, kdy sloužili u MANIAC, často spoléhali na smích, který jim pomáhal v těžkých situacích. To byl také jeden z důvodů, proč se na ně ta přezdívka tak hodila. Ať už byli v sebevětší bryndě, humor je nikdy neopouštěl. Vyžívali se v něm tolik, že ostatní týmy je měly za blázny. Vlastně maniaky.

„Takže,“ řekl Payne, aby změnil téma. „Jak to chceš řešit? Budeme čmuchat po hotelu a ptát se na otce a syna? Nebo je to jen ztráta času?“

„Můžeme to zkusit. Ale není se celkem oč opřít. Máme jen fotku.“

Jones vytáhl fotografii Parkovy rodiny, kterou si odnesli z jejich domu před odchodem ze vsi. Trochu se tam i porozhlédli, zkontrolovali skříně a zásuvky, přičemž dávali pozor, aby nešlápli na krev, kdyby snad nakonec dorazila policie.

Z těch malých a stísněných prostor snadno vyvodili, že Parkovi neměli peněz nazbyt. Pokud se dobře dívali, žilo jich devět v domě, který byl stavěný pro čtyři. V Leeově letovisku v žádném případě bydlet nemohli.

„Jaký máme jiný možnosti?“

„Není žádná záruka, že staroch dobře slyšel,“ poznamenal Jones. „Nebo ten pojem mohl špatně přeložit. Nebo ten chlapec mumlal o černých kamenech, který viděl v jeskyni. Jsou desítky vysvětlení, který by dávaly větší smysl než tohle místo.“

Payne si promnul oči a v duchu si říkal, proč si na ten gauč sedal. Byl tak měkký a hebký, že se mu začalo chtít spát. „Vraťme se na chvilku do té jeskyně. Soustřeďme se na tohle. Co o té operaci víme?“

„Schmidtův tým tvořil on a tři členové jeho komanda, kteří nezahynuli v té nemocnici. To znamená, že byli celkem čtyři. Doktor Sheldon říkal, že Trevor to zařízení vedl, že tam prováděli mučení či co. Soudní znalci našli tři vzorky, které nebyly v systému, patrně od vězňů nebo od mužů, kteří zabili Schmidta a jeho lidi.“

„Jinými slovy: od profesionálů.“

„Rozhodně. Jinak by neměli šanci dostat Schmidta.“ Payne vzdychl, neboť tomu stále nemohl přijít na kloub. „Profesionální vojáci znamenají jednu ze dvou věcí: dopadli jsme cizího činitele, kterej byl dost důležitej na to, aby moh bejt zachráněnej. Nebo –“

„Čapli jsme teroristu, kterej zná spoustu tajemství.“

„Přesně tak. Nějaký velký zvíře. Někoho, kdo stál za záchranu.“

„To mi dává větší smysl. Teroristi operujou nezávisle. Není důvod zavádět je do systému. Nebyl by problém je propašovat do jeskyně a nechat Schmidta, aby na nich zapracoval, dokud je nepřiměje mluvit.“ Jones se odmlčel, aby si vše promyslel. „Přiznejme si to, Schmidt a jeho muži by byli na tento druh práce ideální kandidáti. Pořád museli být nasraní po tom útoku na nemocnici.“

„A navíc to vysvětluje tu vesnici.“

„Jak to?“

„Cizí státní příslušník by za sebou nezametal stopy. Když už něco, tu věc s jeskyní by zveřejnil, aby poukázal na zlo v povaze Ameriky. Ale terorista? Ten by chtěl mít všechny mrtvý.“

„Dobrej postřeh.“

„Když už o tom mluvíme, říkal jsem ti, že doktor Sheldon je mrtvej?“

Jones povytáhl obočí. „Ne.“

„Raskin si projel jeho osobní spis a zjistil, že je vedenej jako mrtvej. Zemřel před třemi léty.“

„No tohle. Trochu bledej byl, ale na mrtvýho nevypadal.“

„To, že je někdo bílej, ještě neznamená, že je bledej,“ řekl Payne.

Jones se usmál; rasové poznámky ho nechávaly klidným. „Co ještě v tom spise stálo?“

„Nic moc. Randy se na to má mrknout, jestli mi z toho ještě něco nevytáhne. Možná budeme mít štěstí.“

„Možná ho už máme.“

„Jak to?“

„Vzpomeň si na naši schůzku s plukovníkem Harringtonem. Když mluvil o Schmidtovi, řekl, že po incidentu přestal existovat. Ta slova mi od té doby vrtaj hlavou. Napřed jsem si myslel, že to znamená, že se Schmidt zcvokl. Ale možná to myslel jinak. Možná se to stalo, když ho znovu zverbovali na tajný operace. V jedné chvíli byl v systému, v příští už ne.“

„A ty myslíš, že to samý potkalo Sheldona? Že ho zabili na papíře, aby měl větší svobodu v cizině… To není špatná teorie.“

„Mám svý světlý chvilky,“ zívl Jones. Pojednou se cítil unavený. „Co ještě Randy říkal? Něco o vězních?“

„Bohužel, v týhle věci byl pěkně skoupej na slovo. Naznačil, že oprávnění by nám mohl získat Harrington, ale pokud ti to nevadí, raději bych v tom chvíli jel sólo. Pořád jsem na něj nasranej, že nám toho tolik zatajil. O Schmidtovi nám měl říct hned na samým začátku. Ušetřilo by nám to spoustu práce.“

„Napadá tě, kde bychom mohli ty informace sehnat?“

Payne přikývl. „Žádnej strach. Na někoho myslím.“

Nick Dial byl známý dvěma věcmi: jednou po stránce profesionální, druhou po stránce osobní. Vedl oddělení vražd v Interpolu, jako vůbec první Američan, který se vyšvihl na tak slavný post v agentuře, jež má sídlo ve Francii. Ale mezi svými přáteli byl známý svou bradou. Svou světovou bradou. Takovou, za jakou by filmové hvězdy platily horentní sumy. Vyjímala se v dolní části jeho tváře jako dokonale vytesané mistrovské dílo ze žuly. Herojská brada, jakou měl například Drsňák Dudley.

Měl zvláštní, velmi pohyblivou a pružnou pracovní dobu, která se odvíjela od náplně jeho práce: často létal ze země do země, aby zkrátil byrokratické průtahy, nebo aby řešil pohraniční spory, když se zapletli do nějakého případu. Nikdy nevěděl, kam poletí příště. Ani kdy. Interpol byla celosvětová organizace, což znamenalo, že její povinnosti byly mezinárodní. A Dialovy znalosti rozsáhlé.

Zazvonění telefonu provázelo protáhlé, krajně frustrované zamručení. Dial seděl za svým stolem v Lyonu a snažil se dohnat zameškané papírování. Ale tohle byl jeden z těch dní, kdy telefon ne a ne přestat vyzvánět – v posledních patnácti minutách ho vyrušil šestkrát – a on na něj pouze vrčel, aby ho zastrašil. Doufal, že přestane. Ale ten křáp zvonil pořád dál. Nakonec mu nezbývalo než to vzít.

„Co je?“ vyštěkl.

„A sakra, tady je někdo nasranej.“

Dial se usmál, neboť poznal zvuk Payneova hlasu. „Promiň, Jone. Mám dlouhej den.“

„I já. Začínám bejt na tyhle sračky už starej.“

„Myslíš tím válení v tý tvý továrnický mansardě a počítání prachů? Jo, jo, těžkej život.“

„Kdepak, dnes se neválím. Povolali mě zpátky.“

Žádná další vysvětlování nebyla zapotřebí. Dial přesně věděl, kdo ti dva jsou. Potkal se s Paynem a Jonesem před lety ve Stars & Stripes, evropském baru pro Američany, kteří pracovali v zámoří. V té době sloužili v týmu MANIAC a Dial dělal kariéru v Interpolu. Padli si všichni do oka a od té doby zůstávali v kontaktu – a občas na sebe i narazili na místech, kde by to nikdo neřekl. Naposledy v Itálii. Na letišti.

„Můžu s něčím pomoct?“

„Přijde na to. Jak bezpečná je tahle linka?“

„Počkej.“ Dial vstal z koženého křesla a přešel ke dveřím své kanceláře, které s hlasitým cvaknutím zamkl. „Fajn. Je to dobrý.“

„Jak dobrý?“

„Telefon je zakódovanej. Kancelář je zvukotěsná. A denně ji prohlížíme kvůli štěnicím.“

„To mi stačí.“

Dial se znovu uvelebil v křesle a se zájmem se zeptal: „Copak se děje?“

„Nemůžu zacházet do konkrétností. Ale vypadá to, že nám zabrala velká ryba.“

Ryba byl slangový výraz pro mezinárodního uprchlíka. „Bavíme se o žralokovi?“

„Mluvím o velrybě.“

„To je skvělá zpráva, ne?“

„Byla, než se z háčku vysmek. A strhl hodně rybářů s sebou.“

Dial věděl, že žádné další podrobnosti neuslyší, a tak se ani neobtěžoval ptát. „To mě mrzí, Jone. Jak můžu pomoct?“

„Abych pravdu řekl, některý věci se mi jeví poněkud podezřelý. Ocenil bych, kdybys moh promluvit s některým ze svých zdrojů a dal mi vědět, cos zjistil. Fakta, drby, cokoli.“

„Není problém. Ovšem věci by šly mnohem snáze, kdybych znal jméno.“

„Jo,“ souhlasil Payne. „To jsme dva.“

23

Poprvé od svého příjezdu do Mekky nechtěla být Šarí Šasmínová v podzemní chodbě. Vražda Freda Násira ji vyděsila. Vše ještě zhoršil Abdul-Chalik, který normálně odpovídal na všechno, ale tentokrát jí žádné vysvětlení neposkytl. Ale poslední kapkou bylo, že osaměla s tímto novým strážným. Bylo to nesnesitelné. Něco na něm jí nahánělo hrůzu. Možná to, jak ji chňapl za ruku, když se jí pokusil sebrat klíče. Nebo to, jak se na ni díval.

Ať už to bylo cokoli, Šarí z toho měla husí kůži.

Nejprve si myslela, že ho krátce provede po nalezišti a bude moci odejít. Ale on se v půli výkladu zastavil, aby zavolal jednomu ze svých mužů. Potom dalšímu. A pak dalšímu. Kdekoli jinde by se Šarí prostě sebrala a vrátila zpět do hotelu. Její čas byl drahý a on jím mrhal. Schválně. Jenže v Saúdské Arábii ženy nesměly chodit po ulicích samý. Musely se pohybovat buď ve společnosti blízkého mužského příbuzného, který byl s to chránit jejich čest, nebo několika dalších žen, které mohly chránit jejich pověst. Abdul-Chalik jí poskytl falešné dokumenty, podle nichž byla příbuznou ostatních amerických vědců – to proto mohla pracovat v jejich těsné blízkosti. Ale vedoucí ochranky hned po příjezdu poslal její kolegy pryč a neměli se vrátit dřív, než je zavolá.

To znamenalo, že Šarí teď byla uvězněná v podzemní chodbě, dokud jí neřekne, že může odejít.

Aby si ukrátila čas, zamířila na hlavní naleziště a ujišťovala se, že je vše v pořádku. Jako starostlivá matka, která se chystá odjet na víkend a má obavy, zda nenechává v cizích rukou něco cenného.

A navíc místo chtěla naposledy vidět, než ho na týden opustí.

Chtěla si pořídit mentální foto výsledku své práce.

Zrovna teď komora nevypadala kdovíjak, jen jako pouhá vnější skořápka, v níž objevili dokumenty. Byla prostého vzhledu, postavená z kamenů vytěžených v téže lokalitě a otesaných muslimskými kameníky, aby pak po staletí spočívala pod zemí jako sejf. Přesně jak tvrdila tradice. Její tým v kryptě kopal a odkryl čtyři její strany, které šlo měřit, fotografovat a testovat. Předběžný výzkum ukázal, že komora byla postavená v sedmém století – podle biblických měřítek tedy nebyla stará, avšak její věk se dokonale shodoval s jejich představami o tom, co tam chtěli najít.

Šarí se rozhlížela kolem a vzpomínala na první telefonát Abdula-Chalika. Zajímal se o její výzkum. Ptal se na její vzdělání a původ. A nakonec jí nabídl, aby se účastnila vykopávek. Týden nato už letěla přes půl zeměkoule, aby se stala vedoucí projektu v samém srdci islámského světa, přímo pod cestou, u níž stojí jeho nejsvětější svatyně. O takové příležitosti každý archeolog sní.

Korán je ústřední náboženský text islámu. Muslimové věří, že je to doslovné slovo Boží, jež bylo vyjeveno Muhammadovi v posledních třiadvaceti letech jeho života. Zatímco křesťané věří, že Ježíš je Syn Boží, muslimové Muhammada neuctívají jako božstvo, ale spíše jako nejvýznamnějšího proroka, muže, který se zasadil o zavedení islámu v jeho nejčistší podobě.

Podle islámských učenců se Muhammad narodil v Mekce roku 570 n.l. V šesti letech osiřel a nakonec žil se svým strýcem, Abú Tálibem, který stál v čele Banú Hášim, jednoho z klanů v kmeni Kurajšovců. Mekka v té době byla vzkvétajícím hospodářským centrem, zčásti díky Ka’bě, velké, dodnes uctívané islámské svatyni, která během poutního období přitahovala davy obchodníků, neboť nepřátelství mezi kmeny bylo v té době zákonem zakázané. Muhammad se posléze také stal obchodníkem a cestoval do Sýrie a dalších končin světa, kde poznával různá náboženství a kultury.

Ve středních letech se Muhammad často uchyloval na horu Džabal an-Núr, kde se postil a meditoval. V roce 610, při pobytu v jeskyni Hirá, obdržel první zjevení Boží, které mu předal archanděl Gabriel. Zpočátku se většina lidí stavěla k poselství skepticky – včetně samotného Muhammada – ale když zjevení pokračovala, začal kázat a po čase shromáždil menší skupinu přívrženců, která se rozrůstala až do jeho smrti.

Přestože vyrůstal jako privilegované dítě, Muhammad se nikdy nenaučil číst a psát. Proto úkol zaznamenat jeho výroky připadl na jeho společníky, kteří je často psali na volné kusy pergamenu či jiné materiály, jež byly právě po ruce, jako například řapíky datlových palem a lopatkové kosti. Je zvláštní, že za jeho života nebyla Muhammadova zjevení nikdy vyvázána do jedné knihy.

Současná podoba koránu je obecně připisována Usmánu ibn Affánovi, třetímu islámskému chalífovi, který jmenoval komisi, jež měla dát dohromady standardní verzi této svaté knihy, na základě všech promluv, které v té době posbírali. Po jejím dokončení někdy kolem roku 650 Usmán rozeslal kopie do všech muslimských měst a nařídil všechny další verze koránu zničit, aby zajistil jednotnou formu poselství.

Avšak navzdory tvrzení ortodoxních kruhů mnoho současných historiků pochybuje, že by se některé z původních Usmánových kopií dochovaly dodnes. Někteří zastávají názor, že nejstarší existující korán byl napsán v osmém století, téměř sto let po rozeslání Usmánovy verze. V měřítku lidské evoluce je to sotva bliknutí na obrazovce radaru, ale v náboženské historii to znamená širokou propast. Není divu, že mnozí islámští učenci si kladli otázku, k jakým změnám mohlo během tohoto století dojít. Dokonce i ta nejmenší změna syntaxe mohla Muhammadovo původní poselství výrazně pozměnit, a tím ovlivnit celé náboženství.

Mezi tyto vědce patřila i Šarí Šasmínová, která léta pátrala po některém z Usmánových koránů, jen aby její sen pokaždé ztroskotal. Totiž až do chvíle, kdy se jí ozval Abdul-Chalik, který naznačoval, že by mohl objevit ještě něco lepšího.

Něco tak ohromujícího, že to, po čem pátrala, proti tomu nebylo nic.

Vedoucí ochranky prováděl prostřednictvím zakódovaného telefonu všechna opatření. Hovořil se svým týmem. Objednával vybavení. Koordinoval jednotlivé aktivity. Pokud to mělo vyjít, nesmělo docházet k žádným chybám. Nic se nesmělo přehlédnout. Vše muselo být dokonalé.

Pohlédl na hodinky a zaznamenal si čas.

Vše běželo přesně podle plánu.

Teď jen potřeboval vymyslet, co udělat s tou protivnou archeoložkou. Představovala problém – to cítil už teď. To, jak se vzepřela, když se jí pokusil vzít klíče. To, jak na něj hleděla, vzdorovitě, nepoddajně. Byla přesný opak toho, co od muslimky očekával. Copak by se neměly podřizovat autoritě mužů?

V dokonalém světě by jí podřízl hrdlo a pohodil ji na stejné místo, kde sebrali Násira. Věci by tak byly mnohem snazší a on by měl všechen čas, který potřeboval na splnění své mise. Ale její smrt by vyvolala příliš mnoho otázek. Otázek, na které neměl čas odpovídat, alespoň prozatím. To se v blízké budoucnosti mělo změnit a on byl rozhodnutý, že až k tomu dojde, uštědří jí lekci o svrchovaném postavení mužů.

Do té doby musel prostě pracovat v její přítomnosti.

24

Payne zavřel oči jenom na chvilku. Když se probudil, měl na hodinkách o dvě hodiny víc a před ním stála Kia potichu šeptající jeho jméno. Vlasy měla umyté, make-up dokonalý. Ve vzduchu kolem ní se vznášela lehká květinová vůně. Oblečená byla v obepnutém černém svetříku a ještě obepnutějších džínách, jež dávaly vyniknout její ženské postavě – které si Payne až do této chvíle nevšiml. Její ohoz doplňovaly stylové černé boty a jednoduché náušnice.

„No ne,“ zvolal Payne a hledal vhodné přívlastky. „Vypadáte báječně.“

Kia takový kompliment nečekala a celá se rozzářila. „Díky.“

Payne na ni ještě chvíli hleděl a nenacházel slov, zčásti vlivem otupělosti a zčásti nečekaných myšlenek. „Jak dlouho jsem byl mimo?“

„Ne tak dlouho jako D.J. Pořád ještě spí ve vedlejším pokoji.“

„To proto, že je starej a zchátralej. Žádnej prvotřídní sportovec jako já.“ Napřáhl k ní ruce, aby se jí chytil. „A teď mi prokažte laskavost a pomozte mi vstát.“

Kia zabrala a přehnaně úpěla, jako by ji to stálo všechny síly. I na vysokých podpatcích byla pořád o několik palců menší než on. „Nemáte hlad?“

„Jako vlk.“

„A co se takhle umýt, upravit a vzít mě na večeři?“

Payne se zasmál. „Jejda, vy na to jdete trochu zhurta, ne?“

„Ani ne. To vy mě zvete na večeři. Takže jste to vy, kdo vybočuje z řady.“

Payne se usmál. „No to asi jo.“

„Ale žádný strach, nebudu to na vás hlásit. Přece jste mi dneska zachránil život.“

* * *

Třicet minut nato vcházeli do jedné z restaurací v objektu Black Stone, kde je posadili k oknu s výhledem na Žluté moře. Byla to pozornost pana Leea. Payne byl pohodlně oblečený v džínách a smokingové košili, ne tak formálně jako ostatní hosté, ale nikomu to zřejmě nevadilo. Všichni se věnovali jídlu a pití, nasávali okolní atmosféru a jich si nevšímali. Celá jídelna tonula v mihotavé záři svíček a romantickém přítmí.

„Díky bohu, že jsme sami,“ vtipkoval Payne, když Kie pomáhal se židlí. „Kdyby tu byl D.J., nejspíš by se zpumprlíkoval a chtěl by mě líbat.“

„To mi, prosím, nepřipomínejte. Když jsme byli tam, udělal to mně.“

„No jo. Na ten polibek jsem málem zapomněl! Kdy to vlastně bylo? Před necelými dvěma dny?“

Kia chvíli počítala v hlavě. „Panečku. Zdá se mi to už tak dávno. Jen dva dny, to snad není možný. Možná tak dva týdny, ale ne dva dny.“

„No, na to si časem zvyknete. Hodiny v terénu ubíhají jinak.“

Kia se odmlčela a počkala, až jim číšník naleje do sklenic vodu. „Když už je řeč o terénu, ráda bych se oficiálně omluvila za své chování. Neměla jsem z té jeskyně odejít, aniž jsem vám řekla, kam jdu. Postavila jsem vás do svízelné situace, musel jste se přihnat a zachraňovat mě. Něco takového jsem neměla nikdy připustit.“

„S tím se netrapte. Vlastně bych vám měl za vaše snahy poděkovat. Bez vaší pomoci bychom Kima nikdy nepřiměli mluvit. Otevřel se jen díky vám.“

Kia se usmála, jeho chvála ji potěšila.

„To samozřejmě nemění nic na tom, že v blízké budoucnosti byste se mohla držet o trochu blíž.“

Její úsměv se ještě rozšířil. „A proč si myslíte, že jsem tady?“

Byla to řečnická otázka, ale přesto dobrá. Pravda byla, že Payne nevěděl, proč tam Kia je. Poslední hodinu spolu sice trochu flirtovali, ale do té doby ji pokládal jen za členku týmu. Nic víc. A teď náhle seděl naproti ní, hleděl na ni ve světle svíček, zatímco venku se vlny tříštily o skalnaté pobřeží a podbarvovaly romantické myšlenky, které mu táhly hlavou. Nikdy předtím v takové situaci nebyl, nikdy tak úzce nespolupracoval s krásnou ženou. Nevěděl jistě, kde vymezit hranici.

K čertu, vlastně ani nevěděl, jestli je nějaká hranice nutná.

Ve skutečnosti už v armádě nebyl, což znamenalo, že už nebyl ani vázán jejími přísnými předpisy a zákony týkajícími se sociální interakce. Přesto ho Kia pokládala za nadřízeného, o tom nebylo pochyb. Jenže Payne přemítal nad tím, zda je to při tak krátkodobé operaci vůbec důležité. Pokud věděl, jejich oficiální mise – záchrana Schmidta a jeho lidí – už skončila. Kdyby tedy mezi nimi k něčemu došlo, bylo by to opravdu na škodu?

Ale než by k něčemu svolil, potřeboval mít tuhle otázku jednoznačně zodpovězenou.

„Víte,“ přerušila ticho Kia, „tohle není moje první cesta na Čedžu. Když jsem byla malá, otec mě sem vzal, abych viděla henjo, zdejší ženy potápěčky.“ Ukázala z okna na Žluté moře, kde se v houstnoucí tmě pohupovaly tři jachty, jejichž světla se třpytila na obzoru. „Sledovat je při práci bylo úchvatné. Většinou jim bylo čtyřicet nebo padesát, ale některým i šedesát nebo sedmdesát. Uvazovaly si k pasům kameny a skákaly do hluboké vody, někdy i přes dvacet metrů, aby na oceánském dně sbíraly ušně a ježovky a mnohé další poklady. Zůstávaly tam několik minut, déle než jsem si myslela, že člověk dokáže zadržovat dech, a pak kameny odvázaly a plavaly zpět k hladině s koši plnými zboží.“

Kia se napila vody a pokračovala: „Z nějakého důvodu platí na ostrově zákaz, aby jakékoli potápění provozovali muži. Nikdo neví jistě proč. Podle některých je to proto, že ženy mají na tělech více tuku, což jim umožňuje lépe snášet nízké teploty v hloubce. Jiní tvrdí, že ženy mají větší nadnášivost a díky ní po naplnění košů vyplavou rychleji k hladině. Ale ať už je ten důvod jakýkoli, patří mezi nejlepší potápěčky na světě. Vlastně potápěče obecně.“

Payne souhlasně přikyvoval. Příběhy o korejských potápěčkách slyšel, ale nevěděl, že působí i tady. Někteří muži ze speciálních jednotek amerického námořnictva SEAL dokonce používali jejich dýchací techniky.

„Abych se přiznala,“ pokračovala Kia, „je to i jeden z důvodů, proč jsem tak chtěla získat místo v téhle misi. Jako tlumočnice pracuji už řadu let, působila jsem na vojenských základnách po celém světě, ale vždycky jsem chtěla pracovat v terénu. Bohužel, nikdy jsem neměla kuráž se na nějakou misi přihlásit, dokud se nenaskytla tahle. Jakmile jsem uslyšela slovo Čedžu, cítila jsem, že mi nějaká vyšší mocnost chce něco říct. Můj otec mě sem vzal, abych se od těchto odvážných žen přiučila. A teď se mi naskytla šance prokázat svou vlastní odvahu.“

Payne se při poslouchání Kiina příběhu usmíval. Byl rád, že ví o její minulosti něco, co by nenašel v osobním spise. „Musím se přiznat, že zpočátku jsem byl skeptický. Ale po pravdě, věci se zatím vyvíjely dobře. Samozřejmě že pořád nevím, jak jste přesvědčila Harringtona, aby vám dal šanci. Musely být desítky dalších uchazečů, kteří mluví korejsky.“

„To asi byly. Ale na rozdíl od většiny z nich umím taky hodně dobře arabsky.“

Payne ztuhl. Jeho varovné senzory se aktivovaly. „Prosím?“

„Mluvím korejsky, arabsky, japonsky –“

„Počkat.“ Payne se rozhlédl kolem, aby se ujistil, že nikdo neposlouchá. Pro jistotu ještě ztišil hlas. „Jedním z požadavků byla i arabština?“

Kia přikývla. „Korejština a arabština, i když nevím, proč tak bazírovali na arabštině. V této části světa moc rozšířená není.“

„Ten parchant!“ zamumlal Payne. Právě mu zapadl na místo velký kus skládačky a on musel okamžitě jednat. „Kio, je mi líto, ale na večeři nemáme čas.“

„Že ne?“

„Ne,“ odvětil, když už vstával od stolu. „Musíme okamžitě odjet.“

25

Payne se přihnal zpátky do svého apartmánu, kde vzbudil Jonese. Kiu mezitím poslal, aby šla najít pana Leea, jehož znalosti místních poměrů se jim mohly hodit. Jones řekl: „Chceš mi říct, že požadavkem na její místo byla arabština?“

Payne kývl. „Což znamená, že Harrington počítal s arabskými svědky.“

„Nebo vězni.“

„Což podporuje naši teorii o teroristech. Taky to vysvětluje něco z toho, co říkal Kim. Zmínil se, že slyšel hlasy mluvící starodávným jazykem, jako kdyby jejich ústy promlouval ďábel. Tak by mohla arabština znít někomu, kdo ji nikdy předtím neslyšel.“

Jones souhlasil. Pak si šel do koupelny vyčistit zuby. Než usnul, osprchoval se, a tak byl připravený okamžitě odejít. „Máš nějaký zprávy od Diala?“

„Zatím ne. Ale je to teprve pár hodin. Nick je dobrej, ale až tak zase ne.“

„Bohužel arabština nám seznam kandidátů právě nezužuje.“

„Ale jo,“ odvětil žertem Payne. „Arabština je mateřský jazyk asi jen tří set milionů lidí. Právě jsme vyloučili několik miliard podezřelých ve světě.“

Jones vyplachující si nad umyvadlem zachrchlal: „D-d-d-d-d-d-óóóóbrej postřeh.“ A na důraz vodu vyplivl.

„Nejvíc mě na tom všem mate Harrington. Nač všechny ty hry? Zavlekl nás sem pod falešnejma záminkama, pak nám dal jen půlku informací, který jsme potřebovali k úspěšnýmu završení mise. To mi nedává smysl. Proč nás sem tahal, když chce, abychom selhali?“ Payne se odmlčel a vybavil si jejich cestu letadlem s Harringtonem. „Pamatuješ, co říkal, když ses ho ptal na Schmidtovy poslední mise? Řekl, že je ti po tom hovno. To nám mělo už tehdy něco říct. Zadržuje před námi informace od samotnýho začátku.“

Jones se vynořil z koupelny. „Pokud to ovšem není jinak.“

„Co tím myslíš?“

„Kdoví? Možná si s náma Harrington hraje. Ale můžou být i jiný možnosti.“

„A to?“

„Možná je to mizernej plukovník.“

Payne se zasmál. „Mizernej plukovník?“

„Třeba nás neudržuje v nevědomosti. Třeba o ničem nemá ani páru.“

„Promiň, ale v Pittsburghu jsem z něho takovej dojem neměl. Připadal mi pěkně bystrej.“

„Fajn. Tak je za tím možná ještě něco.“

„Jako co?“

Jones se zarazil a pokoušel se přijít na něco jiného. „Možná žije v nevědomosti i on.“

„V jakým smyslu?“

„Přece jsme taky dřív vedli tajný operace. Jak často jsme podávali hlášení našim nadřízeným?“

Payne se usmál. „Ne tak často, jak bychom měli.“

„Přesně! A možná se totéž stalo tady. Možná se Schmidt řídil naším příkladem a neřekl svýmu šéfovi, co se děje. Dny ubíhaj a Harrington na něj nakonec někoho nasadí. A až se tam dotyčnej dostane, najde jeskyni pokrytou krví.“

„Víš, že to nezní špatně?“

Jones se usmál, ohromen vlastní teorií. „Vlastně by se tím hodně vysvětlovalo. Předtím jsem se Harringtona ptal, kdy byl Schmidt naposledy viděnej, a on řekl, že neví. Pak jsem se ho zeptal kde a on nevěděl ani to. To mi připomíná vojáka, kterej moc často nepodává hlášení. Jako my za starejch časů.“

„Což by mohlo vysvětlovat Harringtonovu poznámku o mužích z MANIAC. Řekl, že nás nasadili, protože uvažujeme jinak než normální vojáci. Musel si říkat, že informace o Schmidtově poslední misi poskládáme dohromady sami a možná vrhneme i trochu světla na to, co se tu děje.“

„V tom případě,“ dodal Jones, „pravděpodobně nevěděl, že Schmidt je mrtvej, dokud neobdržel výsledky testů krve. Z toho, co víme, si mohl opravdu myslet, že je to záchranná mise. Přesně jak nám říkal od samotnýho začátku.“

„Sakra!“ zvolal Payne. „Možná jsem toho chlapa odhad špatně.“

Zmatený Payne vyšel z ložnice a šel rovnou do kuchyňky, kde stál v koutě malý košík s mandarinkami, opatřený cedulkou Vypěstováno na Čedžu. Dvě si vzal a jednu hodil Jonesovi, který ji chytil jako baseballový lapač. Kdykoli Payne dostal hlad, zjistil, že mu to špatně myslí. A zrovna teď měl hlad jako vlk a v žaludku mu kručelo jako v porouchaném výfukovém tlumiči.

Začal ovoce loupat. „Takže ty mi chceš říct, že Harrington si s náma možná nehraje?“

„Možná ne.“ Jones si kousl a vzápětí toho litoval, neboť mandarinka nešla se zubní pastou příliš dohromady. „Přesto nám měl říct o té arabštině. Pokud si myslel, že je tak důležitý, aby naše tlumočnice tuto schopnost měla, měli jsme o tom vědět.“

„To je jasný.“

V té chvíli začal pípat elektrický zámek. Někdo vcházel do pokoje.

Pravděpodobně Kia a pan Lee.

Jones ztišil hlas do šepotu: „Pokud ti to nevadí, pana Leea ti přenechám. Chce líbat prdel tobě, ne mně.“

Payne šel do kuchyně a smyl si z prstů šťávu od mandarinek při vědomí, že nic nemůže schůzku zhatit víc než lepkavá ruka při pozdravu. Kia vešla první a za ní pan Lee, který se rozhlížel po pokoji a ujišťoval se, že vše odpovídá jeho kritériím. Pozdravil Jonese a pak si všiml Payna v kuchyni.

„Dobrý večer, pane Lee. Dal byste si něco k pití? Připravím sklenici vody.“

Úsměv na tváři pana Leea se ještě více rozšířil. Cítil se poctěn, že si Payne zapamatoval jeho jméno, ba co víc, dokonce mu na důkaz svého respektu nabízel nápoj. Zdvořile odmítl a popošel k divanům, kde stál a trpělivě čekal, až se všichni posadí. Payne a Kia si sedli na jeden a Jones s ním na druhý.

Payne řekl: „Vím, že jste zaneprázdněný člověk, proto bych vám rád poděkoval, že jste sem v tak krátkém čase přišel. My všichni si vašeho času ceníme.“

Pan Lee se mírně poklonil na znamení úcty.

„My tři jsme přijeli na Čedžu v jisté osobní záležitosti, ale okolnosti způsobily, že jsme zmatení. Hledáme chlapce, který žije v malé vísce na úpatí hory Hally. Bez potíží jsme našli jeho domov, ale on tam nebyl. Jeden z jeho sousedů slyšel, jak hoch mluvil o Černém kameni v den, kdy se svým otcem zmizel. Avšak přepychovost vašeho letoviska nás vede k přesvědčení, že se mýlil. Jsou to totiž chudí lidé s omezenými prostředky.“

Jones podal panu Leeovi fotografii Jong-sua Parka a jeho otce Čung-hoa. Lee si jejich tváře pozorně prohlížel, ale nikoho nepoznával.

„Žádný z nás není expert na Čedžu ani zdejší zvyky. Proto se zdráháme pátrat veřejně, aby snad lidé naše otázky nevnímali jako obtěžování. Kia ovládá jazyk – vlastně se v Jižní Koreji narodila – ale bez průvodce se na naší cestě asi neobejdeme.“

Pan Lee kývl na znamení, že situaci pochopil. „Bylo by mi ctí pomoci vám ve vašem pátrání… Je-li to přípustné, mohu vám položit otázku?“

„Ale jistě,“ odvětil Payne. „Ptejte se, na co chcete.“

„Myslel bych si, že člověk vašeho postavení je zde na užitečné misi, která nemůže otci nebo synovi nijak ublížit.“ Payne se zpříma střetl s jeho pohledem, aby ho ujistil o své slušnosti a poctivosti. „Jsme tady, abychom pomohli, ne ublížili.“

„Ale přesto do toho nechcete zatahovat orgány?“

„V této chvíli si myslíme, že se Parkovi před orgány ukrývají.“

Pan Lee se při vyslovení jejich příjmení zamračil. „Jmenují se Parkovi?“

Payne přikývl. „Je to snad problém?“

„Možná. Deset procent všech Jihokorejců se jmenuje Park.“

„Vážně?“ vyhrkl Jones. „To je tedy hodně Parků.“

„No, mohlo by to být ještě horší. Dvacet procent z nás se jmenuje Kim.“

Payne se poznámce zasmál, potěšený, že pan Lee je veselá kopa. „Pokud byste chtěl, rádi bychom vám napsali vše, co máme. Jména, adresy a všechno, co nás ještě napadne. A navíc si můžete pořídit kopii jejich fotografie, pokud si myslíte, že to pomůže.“

Pan Lee vstal a mírně se uklonil. „Udělám to hned.“

„A budou-li z toho pro vás plynout nějaké výdaje –“

Pan Lee zvedl ruku, aby Payna přerušil. „Žádné výdaje nebudou. Je mi ctí, že mohu pomoci.“

„Víte to jistě? Protože –“

„Ano,“ odvětil důrazně. „Vím to jistě.“

A než Payne stačil něco dodat, pan Lee vzal fotografii a rychlým krokem z apartmánu odešel. Bezpečí otce a syna teď spočívalo v jeho rukou.

26

Neděle 31. prosince

Na počátku své vojenské kariéry zažil Payne chvíle, které ho doháněly k šílenství. Nešlo o cvičení či o dlouhé hodiny permanentního ohrožení života. Šlo o čekání. Vleklé hodiny v průběhu misí, kdy se nic nedělo a on mohl akorát tak sedět na zadku a zírat na hodinky. Odporovalo to všemu, v co věřil.

Payneův dědeček byl ten největší dříč, s jakým se kdy setkal. V pittsburských ocelárnách pracoval na dvě směny a snažil se vydělat dostatek peněz, aby si mohl otevřít vlastní firmu a umožnit své rodině lepší život. Jeho malá investice se vyplatila a Payne Industries se staly jedním z nejznámějších výrobců oceli na světě. Děda si stále nařizoval budík na čtyři ráno, poněvadž nepřicházelo v úvahu, aby ho v práci kdokoli předčil. Pro něj byla lenost smrtelný hřích.

Jak Payne dorůstal, vštěpovali mu pracovní morálku. Bylo to krédo, podle kterého žil. Umožnilo mu stát se špičkovým studentem, ještě lepším sportovcem a jedním z nejlepších vojáků na světě. Avšak realita vojenského života neměla nic společného s filmy nebo s reklamami na odvody, které viděl v televizi. Hlavně jedna, která razila slogan: Před šestou ranní vykonáme více než většina lidí za celý den. Payne rád žertem říkal, že je to pravda, ale jen z toho důvodu, že celou noc chlastají a masturbují.

Pak se stal velitelem vlastní jednotky a začal vidět věci jinak. To když pochopil, kolik času a příprav mise zabere. Jak dlouho trvá získávání informací ze zahraničí. Shromažďování zásob. Čekání, až nepřítel udělá chybu. A když to jednou začal chápat, pocit viny se vytratil a vyčkávací hra se stala mnohem snesitelnější. Během pár měsíců se proměnil z příliš horlivého bojovníka v trpělivého. Uměl jíst, spát, bavit se a čekat, až nastane ten správný okamžik.

Ale jakmile nastal, byl jako posedlý.

* * *

Před svítáním zazvonil telefon. Payne už byl vzhůru. Ležel v posteli, rozebíral příští kroky a přitom čekal na další informace, ať už od Raskina, Diala nebo pana Leea. Na drátě překvapivě nebyl nikdo z nich. Ve sluchátku se ozval neznámý hlas. Nikdy předtím jej neslyšel. Byl to muž, nesporně Korejec. Mluvil potichu.

„To je pan Payne?“

„Ano,“ řekl Payne a posadil se na posteli. „Kdo volá?“

„Hledáte toho otce se synem?“

„Kdo je to?“ opakoval Payne.

„Za dvacet minut přijďte dolů. I s vašimi přáteli.“

„Nezavěšujte! Nikam nepůjdem, dokud –“

Klap. Zavěsil. Nepředstavil se. Nepodal žádné vysvětlení. Ani další instrukce. Jen měli za dvacet minut přijít dolů. Payne zavěsil telefon, načež se v chodbě ozvaly kroky. Objevil se Jones a za ním Kia. Oba byli zcela vzhůru, připraveni fungovat.

„Kdo to byl?“ zeptal se Jones.

„To neřekl.“

„Co chtěl?“

Payne se na ně zmateně podíval. „Nás.“

Většině lidí je dvacet minut málo. Ale právě na tento typ nepředvídaných situací Payna jeho výcvik připravil. Když vešel do nějaké místnosti, pátral po východech, nebezpečných zónách a slepých úhlech. Někdy to ani nedělal vědomě. Jeho mysl automaticky zvažovala možnosti, jako když počítač chroustá data. Zapisoval si do mozku všechny detaily, aby je mohl použít, pokud bude třeba. A dnes tomu tak bylo.

Vyšel ven přesně v sedm hodin, čtyřicet minut před svítáním. Pofukoval vítr a bylo čerstvo, chladněji, než když na Čedžu před čtyřiadvaceti hodinami dorazil. Oblékl si džíny, tlustý svetr a zimní kabát. Skryla se pod ním zbraň i neprůstřelná vesta. Anonymní telefonáty byly v jeho práci raritou. Proto musel podniknout všechna bezpečnostní opatření.

Hlavní vstup Payne nepoužil. Byl příliš na ráně, příliš předvídatelný, zkrátka skvělé místo k přepadení. Proto hotel opustil jedním z vchodů pro zaměstnance, prošel za stromy a keři, až se dostal před hotel. V předjitřním šeru byl prakticky neviditelný.

Ale žádné auto tam na něj nečekalo. Nikdo neobcházel okolo. I členové personálu se zdržovali uvnitř v teple, aby neprochladli. Někomu by to možná nahnalo strach, ale Payneovi ne. Měl to takhle radši. Čím méně rozptýlení, tím lépe. Ať je tam jen on sám a ten, kdo se s ním chce sejít.

Takhle byl dřív zvyklý riskovat dennodenně.

Auto uslyšel dřív, než ho spatřil. Burácení, chrchlání, občas zaskřípění převodovky. Rozléhalo se to tmou jako ranní kokrhání kohouta. Konečně se auto objevilo. Vjelo na hotelový pozemek a minulo ze dřeva vytesanou vstupní ceduli, která se zaleskla v záři z jeho světel. Byl to americký náklaďák, desítky let starý. Nejspíš pozůstatek z korejské války, ale i tehdy už to musela být stará rachotina, vhodná nanejvýš k převážení proviantu v týlu. Jak mohla být stále v provozu i po tolika letech, to byla záhada. S chrchláním a prskáním se ploužila kolem pěstěných keříků a přitom chrlila mračna dýmu.

Muž za volantem vypadal ještě starší než auto. Ve světle luxusních lamp se mu ve tváři ostře rýsovaly vrásky. Měl bílé vlasy, vyzáblý obličej, místo očí jen štěrbiny – zčásti proto, že byl Asiat, ale hlavně proto, že musel mhouřit oči, aby vůbec viděl. Jestli někdy nějaký muž a jeho auto patřili neodmyslitelně k sobě, pak to byli právě tito dva.

Payne se díval, jak stařec jede do kopce, projíždí přes vyvýšené parkoviště a na druhé straně zastavuje na již klesající vozovce, jako by se pak potřeboval rozjet, aby auto znovu naskočilo. Vzadu na korbě měl množství rybářského náčiní – pruty a navijáky, několik sítí, dva velké chladicí boxy, nejspíš na lososy. Nic z toho nebylo nové ani drahé. Samé jednoduché náčiní, evidentně používané na nějakém vysloužilém plavidle.

Muž vystoupil z auta a motor nechal běžet. Měl na sobě umouněné staré šaty, které páchly mořem. Byl celý shrbený a na kůži měl plno skvrn od slunce. Stál tam, roztržitě si hvízdal a snažil se rozpoznat čas na kapesních hodinkách, které držel až u nosu. Nervózně čekal, očividně se měl s někým sejít.

Payne obezřele vystoupil na světlo, jen tak daleko, aby byl vidět. „Dobré ráno.“

Stařec ztuhl. Pak v šeru rozeznal Payna. Pomalu se vlekl směrem k němu, a až byl dostatečně blízko, zašeptal stejným hlasem jako předtím v telefonu: „Jste Payne?“

„Možná. Kdo jste vy?“

Starý muž se naklonil blíž. „Přítel pana Leea.“

„V tom případě jsem Jonathon Payne.“

Starý muž se usmál, potěšený tím, že ho našel tak snadno. „Jsou s vámi vaši přátelé?“

„To záleží na okolnostech. Kam pojedeme?“

„Najít chlapce.“

Payne povytáhl obočí. „O kterém chlapci mluvíte?“ Stařec vytáhl okopírovanou fotografii, tentýž snímek, který si Payne odnesl z Parkova domu. Zkroucenými mozolnatými prsty na ni ukázal a řekl: „Jong-su.“

„Vy víte, kde je?“

„Vím, kde byl. Je to to nejlepší, co pro vás mohu udělat.“

Payne se zamyslel nad jeho odpovědí a snažil se číst mezi řádky. Pokoušel se přijít na to, jak s tím vším ten muž souvisí. Byl to příbuzný Parkových? Nebo přítel? Čí šlo o nějaký trik, jak odlákat Payneovu pozornost, aby nepostřehl nebezpečí číhající za rohem? Instinkt mu sice říkal, že je v bezpečí, že mu nic vážného nehrozí, ale zároveň věděl, že vyslechnout si mínění druhého není nikdy na škodu.

Rozepnul si tedy nenuceně kabát, aby dal znamení Jonesovi, a čekal na odezvu.

Za tři vteřiny mu zazvonil mobil. Jednou rukou jej vzal a druhou dával muži znamení, aby počkal. Velmi klidně a nenuceně, jako kdyby seděl ve své kanceláři.

„Haló?“ řekl Payne do telefonu.

Jones stál na střeše hotelu, odkud měl výhled na hotelové pozemky, silnici i moře. Viditelnost byla kvůli nedostatku slunečního světla špatná a golfové hřiště pokrývala tenká vrstva mlhy, ale ze své pozorovací pozice neviděl nic podezřelého. „Vzduch je čistej.“

„Haló?“ zopakoval Payne, jako kdyby měl špatné spojení. Alespoň nemusel předstírat konverzaci. Také to Jonesovi umožňovalo zavolat rovnou zpátky, kdyby se cokoli změnilo. „Haló?“

Stařec se rozesmál. „Potřeboval byste nový telefon.“ Payne pokrčil rameny a usmál se. „A vy nové auto.“

Muž se zasmál ještě hlasitěji. „Asi máte pravdu.“

„Tak tedy,“ řekl Payne, „jak moc toho chlapce znáte?“

„Neznám ho. Nikdy jsem se s ním nesetkal. Jsem jen chudý rybář žijící u moře.“

„Pak tomu ovšem nerozumím.“

„Ale můj syn,“ vysvětloval stařec, „to on tomu chlapci pomohl. Zná jeho otce. Pomáhal mu, když to potřeboval.“

„Aha. Moc rád bych si tedy promluvil s ním.“

„Tak pojeďme. Čeká nás dlouhá cesta.“

„Nemůžeme mu zavolat?“

„Vaším telefonem ne. Ten nefunguje.“ Stařec se potichu zachichotal. „A krom toho, syn se s vámi potřebuje sejít osobně. Musí se vám podívat do očí, aby posoudil váš charakter.“

Payne přikývl. Byl ochoten to risknout. „V tom případě bych se s ním rád setkal. Ale pojedu svým vlastním autem. Budu se cítit bezpečněji.“

„Jak je libo,“ řekl stařec. „Ale moje auto nás stejně všechny přežije.“

27

Muž, který připravoval útok, měl zdravý strach z počítačů. Respektoval jejich místo ve světě, chápal, že v jistých situacích jsou důležité, ale během posledního desetiletí viděl až příliš často, jak jeho kolegy kvůli počítačům zatkli nebo zabili. Ať už měli jeho lidé sebelepší výcvik, stejně se nemohli rovnat americkým agenturám, které vydávaly miliardy dolarů na nejnovější technologie vyvíjené proto, aby mohli být dopadeni přímo při činu.

Jeho lidé to vždycky jaksi zpackali. Nepřátelé zachytávali a luštili jejich informace a získávali důkazy.

Tušil, že tato mise se musí lišit od všech ostatních. Měla mít globální dopad, zasáhnout všechny kouty světa tak, jak se o to nikdo ještě nepokusil. Klíčem ke všemu byl podvod. Všichni museli věřit v jednu věc – přičemž pravdou byl pravý opak. Ale to by nebylo možné, pokud by orgánům zanechával stopu v podobě střípků elektronických informací, jako když trousí drobty chleba. Člověk tak nikdy nevěděl, co nebo kdy ti šťouralové zjistí.

A tak už na samém začátku dospěl k odvážnému rozhodnutí. Všechny informace týkající se této mise měly být doručovány osobně, předávány z ruky do ruky na těch nejpitomějších místech jen kvůli dokumentaci. Neboť on, na rozdíl od většiny zločinců, chtěl vést záznamy o všem, co se bude dít, protože to nakonec mělo být pro dobro jeho věci.

A pak, až nazraje čas, dá orgánům víc než jen drobty. Dá jim celý bochník chleba.

Podle vojákových zdrojů mělo být zařízení po dobu hadždže opuštěné. Kolem se mohlo potulovat nanejvýš pár hlídačů, ale jeho tým si nemusel dělat starosti s inženýry, techniky nebo správci. Ne že by na tom jeho mužům nějak nezáleželo. Měli rozkaz zabít každého, koho najdou uvnitř, a oni by to také nelítostně provedli. Jednoho. Deset. Dvacet. Jaký v tom byl rozdíl?

V blízké budoucnosti jich měli zabít mnohem víc.

Voják obhlížel pozorně horizont a jel se svou dodávkou vpřed. Pod pneumatikami křupal štěrk na příjezdové cestě, kterou ve zdejší vyprahlé krajině položili pro těžká nákladní auta, jež se tu ploužila v obou směrech hustě jako mravenci. Před ním, uprostřed pustiny, která se táhla až k Mekce, stála hlavní budova zahalená příkrovem tmy Ačkoli stavba skončila před třemi měsíci, objekt ještě stále nebyl plně funkční.

Jistě, to se mělo změnit, až tu jeho muži skončí.

Vystoupili z dodávky, celí v černém a po zuby ozbrojení. Velitel pohlédl na svůj seznam a zadal na číselníku u hlavního vchodu bezpečnostní kód. Dveře se s bzučením otevřely. Všichni vojáci se jeden po druhém nahrnuli do haly, kde se každý potichu rozběhl jiným směrem, takže jejich kroky nebyly téměř slyšet. Komunikace měla probíhat pomocí sluchátek s mikrofony; každá sada byla vybavená speciálním vysílačem, který umožňoval mluvit i poslouchat a zároveň signály kódoval, aby je nezachytily venkovní přijímače.

Velitel týmu z nich byl nejzkušenější, takže mu připadl nejdůležitější úkol. Měl na starost kancelář ochranky, která se nacházela na konci dlouhé chodby v prvním podlaží. Monitory vrhaly na jeho tvář přízračné světlo, když si prohlížel obrazy blikající v potemnělé místnosti. Bylo tam celkem dvacet čtyři obrazovek a každá nabízela pohled na jinou část zařízení.

Velitel si sedl na židli a chvíli si hrál s tlačítky. Zanedlouho uměl přibližovat a oddalovat různé kamery. A mohl své muže v případě nutnosti varovat. V rámci opatření obdržel každý z nich krycí jméno, které měl používat v terénu. Mělo to být něco prostého, něco snadno zapamatovatelného. Muži se v tomto případě rozhodli pro jména čtyř apoštolů, kteří napsali evangelia v Novém zákoně. Připadlo mu jen příhodné používat křesťanská jména, když se chystali poškodit islámský svět.

„Matouš?“

„Zde.“

„Marek?“

„Zde.“

„Lukáš?“

Velitel týmu Jan si prohlížel obrazovky a pátral po případných problémech. Po chvíli spatřil v zadní části závodu člena ochranky kráčejícího po chodníku. „Marku, máme tu živý objekt. Dvě místnosti nalevo od tebe. Jde tvým směrem.“

„Je ozbrojený?“

Velitel si muže přiblížil. „V ruce nic nemá. Možná za opaskem.“

„Dám ti vědět.“

Marek vklouzl za velký generátor a trpělivě čekal, až se jeho objekt přiblíží. Uběhlo dvacet vteřin, než se znovu pohnul. A provedl to rychle a potichu. Beze zbraně. Stačilo jen zakrýt rukou ústa a prudce škubnout hlavou. Hlídač byl na místě mrtvý. Jan se při sledování té scény dmul hrdostí. „Vzduch čistej.“

„Prohledej tělo, pak ho schovej.“

Marek mrtvého hlídače prošacoval a našel pistoli v ukrytém pouzdře. Podržel ji před kamerou, aby Jan mohl varovat ostatní.

„Dávejte pozor, ten hlídač měl zbraň.“

„Rozumím,“ zněla odpověď dalších dvou.

Ne že by je to zneklidnilo.

Jan se mezitím znovu zaměřil na videoobrazovky. Napřed se ujistil, že kamery nesnímají žádné další stráže, a pak si prohlížel budovu jako takovou. Půlku místností zaplňovaly ventily a čerpadla, většinou v zadní části objektu. Některá potrubí procházela zdmi a vedla nahoru do prázdných nádrží. K těm se ve finále museli dostat, ale právě teď měli jiné starosti. Za prvé najít hlavní řídící místnost. Měla být někde na prvním podlaží, chráněná dalšími kódy.

Ohlásil se Matouš: „Myslím, že ji vidím.“

Jan zmáčkl několik tlačítek a přiblížil si místnost, na kterou Matouš ukazoval. Spatřil další číselník, hned nalevo od kovových dveří, ale ceduli nedokázal přečíst, protože byla psaná arabsky. Betonové zdi byly zesílené a navíc chyběla okna. Jan usoudil, že to musí být místnost, kterou hledají. Proč by přidávali další ochranné prvky, kdyby nebyla důležitá?

„Co si o tom myslíš?“

Matouš pohlédl do kamery a pokrčil rameny.

„Neslyšíš něco?“

Matouš přiložil ucho ke dveřím. Neslyšel nic.

Lehl si na podlahu a nahlížel pod dveře. Jenže v místnosti byla tma, alespoň se to tak jevilo z jeho omezeného úhlu. Matouš se zvedl na kolena a znovu pokrčil rameny.

„Dokud klečíš, pomodli se k Alláhovi. Protože jestli vyťukáme špatnej kód, mohli bychom spustit alarm.“

Matouš pohlédl do kamery a ukázal vztyčený prostředníček.

„To bylo na mě, nebo na Alláha?“

Matouš otázku ignoroval. „Poslyš, tenhle systém nemůže být jen na jeden pokus. Musí existovat chybová tolerance. Lidi přece pořád mačkaj špatný tlačítka.“

„Asi máš pravdu.“

„Tak mi dej ten kód. Vyzkouším ho hned. Pokud to nezabere, můžeme zkusit něco jinýho.“

Jan kývl a pohlédl na svůj seznam. Pak čísla přečetl nahlas.

Matouš je opatrně vyťukával na číselníku a pokaždé se ozvalo krátké pípnutí.

Jedna. Píp.

Devět. Píp.

Osm. Píp.

Sedm. Píp.

A pak, jako když mávne kouzelným proutkem, se dveře s tichým cvaknutím otevřely.

28

Den předtím Kia varovala Payna a Jonese před pokutami za rychlost, neboť podél Route 12 byly rovnoměrně rozmístěny dopravní kamery a radary. Ale to tento den nehrálo roli, alespoň dokud jeli za starým mužem s jeho náklaďákem, který dýmil a supěl častěji než ohnivý drak postižený astmatem. Jet rychle prostě nešlo.

Jones opět řídil, Payne studoval silniční mapu ostrova. Kia se mu nakláněla přes rameno, zodpovídala dotazy a vysvětlovala význam jistých oblastí, jako byl turistický komplex Čungmun, který se táhl v délce několika kilometrů podél jihozápadního pobřeží Čedžu. Nabízel několik desítek atrakcí – mezi nimi vodopády Čondžejon, kde udělali zastávku den předtím – s amerikanizovanými názvy, které šlo stěží přečíst, natož vyslovit.

Botanická zahrada Jomidži je údajně největší v Asii: na 125 000 metrech čtverečních, na vnitřních i venkovních plochách, tu roste přes dvě stě tisíc druhů tropických a subtropických rostlin. To vše je soustředěno kolem pozorovatelny, která ční do výšky 38 metrů. Dole u silnice je útes Čusang, řada osmnáctimetrových kamenných sloupů, které se utvořily při výronu lávy z hory Hally do rozbouřeného moře. Nedaleké pobřeží je lemováno pláží, jejíž bělostný písek ostře kontrastuje s okolním černým úbočím, kde se nachází Hesikkul, přírodní mořská jeskyně, jež pro svou malebnou krásu figurovala již v desítkách filmů.

Avšak žádné z těchto míst nebylo ze silnice vidět, protože ve výhledu zacláněly parazitní krátery a hustě rostoucí stromy, neskutečná směsice borovic a palem vyrůstajících z černého jádra ostrova. Payne podle silničních ukazatelů sledoval, kudy jedou; jezdil prstem po mapě a hledal vedlejší cesty pro případ, že by museli prchat.

Tak pořád jeli po Route 12, až se stařec přiblížil k výjezdu na loviště Teju. Sjel na vedlejší cestu a zamířil na sever k úpatí hor Hally, jejíž zasněžený vrchol se zvedá do výšky devatenácti set padesáti metrů nad skalnatým pobřežím.

Jones pohlédl na horu a vzdychl. „Vsadím se s tebou o deset babek, že tohle nezvládne.“

Payne se zasmál i navzdory úzkosti, která se ho zmocnila vůbec poprvé od odjezdu z letoviska. Loviště pro něj znamenalo zbraně. Spousty zbraní. Legálně ozbrojených lidí, kteří nosí zbraně všem na očích. A nedalo se s tím nic dělat. Nebyl čas na předběžný průzkum, nebylo jak zabezpečit obvod. Ve třech čelili celé řadě potenciálních hrozeb. Neměli tušení, odkud by mohl přijít osudový výstřel.

Payne se obrátil ke Kie. „Co o tomhle místě víte?“

„Nic moc. Nikdy předtím jsem tu nebyla.“ Zalistovala průvodcem, aby našla nějaké užitečné informace. „Stojí tu, že je to jediné oficiální loviště v celé Asii. Loví se tu ptáci, střílí se na hliněné holuby, jsou zde střelnice pro pistole i pušky. Můžete si půjčit zbraně. A najmout průvodce. Půjčí vám dokonce i ohaře. A navíc je tu chovná farma s více než padesáti tisíci bažanty.“

„Zatraceně!“ řekl Jones. „To je spousta ptáků.“

„Já se spíš obávám těch zbraní.“

„I já. Ale přesto je to spousta ptáků. Mám na mysli Hitchcocka.“

Payne si ho nevšímal. „Jaký tu platí omezení?“

Kia chvíli hledala. „Žádná. Je to soukromé středisko. Začátečníci jsou vítaní.“

„Žádný licence ani povolení?“

„Podle této knihy ne.“

„Dobře.“

„A proč je to dobře?“

Payne se usmál. „Protože my žádný nemáme.“

Hlavní budova byla přímo před nimi, alespoň podle ukazatele. Ale stařec místo aby pokračoval v jízdě rovně, odbočil na úzkou terénní cestu, která se stáčela doprava a ztrácela se mezi stromy. Jeho rachotina se po opuštění pevného povrchu hlučně natřásala a hrabala sjetými pneumatikami v blátě a spadaném listí. Přesto ani jednou nezastavila a vytrvale supěla dál.

Jones odbočil za ní. Payne stáhl okénko a poslouchal směsici výstřelů, které se rozléhaly ve vzduchu. Nalevo práskaly pušky, napravo pistole. A všechny nepříjemně blízko. Payne si nenápadně nastavil boční zrcátko a díval se, jestli se za nimi někdo neobjevil, což by bylo jisté znamení blížící se léčky. Cesta naštěstí zůstala volná.

Ujeli asi čtyři sta metrů a v dohledu se objevil velký lovecký srub, ztrácející se uprostřed borového háje. Ve dveřích stál Korejec v khaki kalhotách a košili a plédovém přehozu. Usmál se a zamával na svého otce, který vjel na příjezdovou cestu, natřikrát se otočil a pak zamířil zpět k Payneovi a Jonesovi. Ti zůstali stát v očekávání, že stařec zastaví vedle nich, aby jim sdělil další instrukce, ale on na ně jen mávl a pokračoval v jízdě. Už tak jel pozdě na ryby.

Payne pokrčil rameny. „Asi má naspěch.“

„Až budeš takhle starej, taky nebudeš mít času nazbyt,“ opáčil žertem Jones a zacouval na parkovací plochu, čistě pro případ, že by se vyskytly potíže. „Jak chceš sehrát tohle?“

„Já budu mluvit, ty čmuchat. Kia se bude držet u mě.“

Všichni tři vystoupili z auta a vyšli na přední verandu, kde je přivítal Čong Čchi-gon, zhruba pětačtyřicátník hovořící plynně anglicky. Byl majitelem loveckého a rybářského zařízení, které úzce spolupracovalo s ostatními letovisky na ostrově a pronajímalo turistům čluny, průvodce a vše ostatní, co potřebovali. Všechno řídil ze svého srubu, odkud to měl blízko k hoře Haile a lovišti Teju, ale poznamenal, že turisté se u něj zastavují jen zřídka. Byla to jeho osobní kancelář, nic víc. Většina jeho zaměstnanců se vyskytovala všude po ostrově, jako zástupci firmy ve Stáncích v hotelových vestibulech nebo jako průvodci v terénu.

Čung zavedl Payna a Kiu do svého prostorného srubu, který zdobila sbírka zvířecích lebek jako v kterékoli hájovně v Evropě či Americe. Jones se zatím rozhodl zůstat venku s odůvodněním, že se po dlouhé jízdě z Black Stone potřebuje nadýchat čerstvého vzduchu. Ve skutečnosti se chtěl porozhlédnout kolem a ujistit se, že jsou sami. Aby své druhy upozornil na případná nebezpečí a aby je ochránil před vetřelci.

„Jak jste se seznámil s panem Leem?“ zeptal se Payne, když si sedal na židli před Čungovým stolem. „Přes obchody?“

„Ano,“ odvětil Čung s úsměvem. „Pan Lee je báječný člověk, který se o své hosty umí postarat. Pomáháme si navzájem už léta. Přeposíláme si klienty a tak.“

„A on vám kvůli mně volal?“

Čung přikývl a úsměv z tváře mu rychle zmizel. „Volal mi včera v noci a žádal mě o pomoc. Chtěl, abych odfaxoval fotografii Parkových všem svým průvodcům. Abychom po nich mohli pátrat ve všech lokalitách.“ Odmlčel se, aby si promyslel, co řekne vzápětí. „Ale já jsem mu řekl, že to není nutné. Už jsem totiž věděl, kde jsou.“

„Vy jste to věděl? Jak je to možné?“

„Přišli za mnou už někdy v týdnu a chtěli průvodce.“

„Průvodce? Proč chtěli průvodce?“

„Abych pravdu řekl,“ odvětil Čung, „měli v úmyslu zmizet.“

„A vy jste jim v tom mohl pomoct?“

Následovala delší odmlka. „Ano.“

Payne přikývl. Přitom si všiml napětí v Čungově tváři, úzkosti v jeho hlase, nerozhodnosti v očích. Ve vteřince se změnil ze srdečného hostitele v nervózního a tato proměna Payna znepokojila. Kdyby se Čung vylekal, mohl by lhát a poskytnout jim o chlapci špatné informace. A to by mohlo mít katastrofální následky.

Proto se rozhodl použít něco, co se v praxi naučil při jednání s vystrašenými svědky. Jednoduchý trik, který však docela dobře zabíral. Spočíval v zavedení řeči na nějaké méně závažné a nebezpečné téma, aby Čunga uklidnil a trochu mu rozjasnil náladu. A v tomto případě to byla první neškodná věc, která mu vytanula v hlavě, něco pro pobavení Jonese.

„Jen se chci zeptat,“ začal Payne, „co to má být s tím náklaďákem vašeho otce?“

Na Čungovu tvář se zase vrátil úsměv. „Je s tou věcí úplně srostlý. Ta rachotina je mnohem starší než já.“

„To jsem si myslel. Po pravdě, nevěděl jsem, co si mám myslet, když jsem ho dnes ráno viděl vjíždět do hotelu Black Stone. Zvlášť po tom jeho telefonátu. Byl jsem z toho celý nesvůj.“

„Můj otec vás znervóznil?“ smál se Čung a teprve po chvíli dokázal pokračovat: „Jak vás mohl takový malý človíček znervóznit?“

„V telefonu se nezdálo, že je malý. Nařídil mi, ať jsem za dvacet minut v hale. A když jsem se chtěl na něco zeptat, zavěsil mi. Myslel jsem si, že ten chlap je šílený.“

Čung se zasmál ještě hlasitěji. „Můj otec není šílený. Zavěšuje i mně! Skoro totiž neslyší. Pochybuju, že slyšel slovo z toho, co říkáte!“

„Aha,“ zabručel Payne v předstíraných rozpacích. „To by hodně vysvětlovalo.“

„Omlouvám se, jestli jsem vám způsobil starosti. Byl bych se s vámi sešel sám, ale v tuto roční dobu jsem pořád v jednom kole. Nejen že je lovecká sezona, ale navíc se sem hrnou tisíce turistů na novoroční oslavy. A turisté znamenají peníze.“

Payne mávl rukou. „To nic. Jsem moc rád, že došlo k tak šťastnému zlomu. Nevěděl jsem, na koho se obrátit, dokud mi pan Lee nenabídl pomoc. Je to náš zachránce.“

„Povím mu, co jste o něm říkal. Bude velmi poctěn.“

„Jsem to já, kdo je poctěn. Oba jste se zachovali tak laskavě a přátelsky.“

Čung se poklonil na znamení, že si toho váží. „Každopádně vím, že jste zaneprázdněný člověk, a cítím se provinile, že vás okrádám o tolik času.“

„To není problém, pane Payne. Jsem rád, že můžu pomoct.“ Čung se odmlčel a opět chvíli hledal správná slova. „Ale než to udělám, musím se vás na něco zeptat. Proč toho chlapce hledáte?“

Tuto otázku Payne čekal, dokonce o ní celou noc přemýšlel. Konstatoval, že má dvě možnosti: mohl říci pravdu, nebo si vymyslet nějaký příběh. Obojí samozřejmě obnášelo rizika. Čím méně lidí o vesnici vědělo, tím lépe. Nejen z hlediska národní bezpečnosti, ale i mezinárodních vztahů. Byla zde možnost, že jihokorejská vláda ví, co se v jeskyni stalo, ale pokud ne, Payne nechtěl být zodpovědný za vyzrazení tajemství. Na druhé straně, kdyby otec a syn Čungovi pověděli o zvěrstvech ve vsi, nemohl si dovolit lhát. Stačil jeden chybný krok a Čung by ho nasměroval špatným směrem. Nebo by zpravil Parkovy. Nebo obojí.

Nakonec mu v rozhodování pomohlo něco, co mu předtím řekl stařec. Řekl, že jeho syn mu potřebuje vidět do očí. Že musí posoudit jeho charakter. Proto se také nemohli bavit po telefonu. Než by se rozhodl promluvit, musel mu Čung důvěřovat.

S ohledem na to učinil Payne instinktivní rozhodnutí a rozhodl se pro pravdu.

„Nedávno uprchl z amerického držení vězeň a zabil několik ostrovanů, mezi nimi několik členů Parkovy rodiny. Myslíme si, že Jong-su se stal svědkem toho násilí. Pomohlo by vše, co by nám o tom mohl říct, a to nejen při dopadení vraha, ale i za účelem ochrany Parkových a všech lidí na ostrově. Čím dříve bude zneškodněn, tím bezpečnější Čedžu bude.“

Čung mlčel a prohlížel si Payna ještě dlouho poté, co domluvil. Uběhlo několik vteřin – několik trýznivých vteřin – než kývl na souhlas. Bylo vidět, že Payneovým slovům věří. „Znáte Songsan? Je to mohutný vrchol na východní straně Čedžu.“

Do řeči se vložila Kia: „Já vím, kde to je.“

„Dnes se tam koná důležitá slavnost na počest Nového roku. Celé pobřeží budou lemovat lodě z Japonska a Koreje. Takhle chtějí Parkovi opustit Čedžu. Maskováni velkým davem. Pod příkrovem tmy.“

„Víte to jistě?“ zeptal se Payne.

Čung přikývl. „Naprosto. Půjčili si moji loď.“

29

Celý hotel byl zamluvený, ale na první pohled to vypadalo, že je zavřený. Vestibul byl prakticky prázdný, stejně jako recepce, obchod se suvenýry, novinový stánek a kavárna. Občas tudy prošla menší skupinka turistů, kteří si mezi sebou šeptali, jako kdyby tam nesměli být, pak hned zase vyklouzli otáčivými dveřmi v průčelí budovy a všude opět zavládl klid. Jediný zvuk vydával ustavičně hučící eskalátor, který spojoval hlavní foyer s nealkoholickou restaurací.

Doktor Drew Hennessy odešel z business centra, kde vyhledával na internetu, a vstoupil do prázdného výtahu. Jen před pár dny tu stál téměř deset minut frontu, protože tu čekalo tolik lidí, kteří se chtěli nechat vyvézt do jejich podlaží. Dnes však ne. Skoro všichni hoteloví hosté se účastnili hadždže, každoroční islámské pouti, což znamenalo, že v té době nebyli v Mekce. Pokoje byly plné oblečení a osobních věcí, ale jinak byl hotel až strašidelně prázdný.

Hennessy vešel do apartmánu ve dvanáctém podlaží a zamkl za sebou dveře. Šarí seděla na fialovém plyšovém divanu, nohy zastrčené pod sebou, a prohlížela si štos poznámkových bloků, které během svého pobytu v Mekce popsala. Doktor Milton Wheeler zatím pracoval u snídaňového stolu, čistil meč, který našli na místě vykopávek. Doufal, že arabský nápis odhalí totožnost kostry a důvod, proč byla v kryptě zavřená.

„Dobrá zpráva,“ prohlásil Hennessy „Dostal jsem pár skvělých informací.“

Posadil se vedle Šarí a otevřel složku obsahující výsledky celého jeho výzkumu. Wheeler s mečem v ruce přešel místnost, aby si to poslechl. Sedí si na vedlejší židli a čekal, až se s ním kolega podělí o některé ze svých informací.

„Jak oba víte,“ řekl Hennessy, „islám je náboženství, které káže mír. Ale Muhammad se v posledních deseti letech svého života prezentoval jako nelítostný vojevůdce, jenž vedl své lidi do nájezdů a obléhání, které vyústily ve stovky mrtvých. Většina muslimů tvrdí, že jednal v sebeobraně, že to bylo naprosto nutné k zachování jejich náboženství. Avšak mnozí nemuslimové si myslí, že byl agresor, který vnucoval islám nevěřícím. Ať už to bylo jakkoli, jedna věc je jistá. Muhammad byl mužem meče.“

Hennessy listoval mezi svými dokumenty, až našel, co hledal. „Muhammad za svůj život shromáždil udivující sbírku mečů, z nichž mnohé dostaly jména. Existuje al-Ma’thúr, meč, který měl u sebe, když obdržel první zjevení od Alláha. Odkázal mu ho jeho otec. Pak je to Hatf, slavná zbraň, kterou vlastnil král David. A můj nejoblíbenější je al-Battar, známý též jako ‚meč proroků‘.“

„Proč ho tak nazvali?“ podivila se Šarí.

„Protože na něm byla vyrytá jména Davida, Šalomouna, Mojžíše, Árona, Jóšuy, Zachariáše, Jana, Ježíše a Muhammada. Navíc se tento meč vyznačuje jednou docela jedinečnou zvláštností. Dole pod rukojetí je dětská kresba, na níž David odřezává hlavu Goliášovi. Ve skutečnosti se říká, že meč původně patřil Goliášovi a byl mu sebrán jako kořist.“

„To je jen nějaká fáma.“

„Ale kupodivu ne ta nejlepší. Podle legendy je al-Battar také mečem, který Ježíš použije, až se vrátí na Zem, aby zabil Antikrista, kterému se říká také al-Dadždžal, neboli Podvodník.“

„Ježíš použije Muhammadův meč?“

Hennessy žertem odvětil: „Pro mě osobně je těžké představit si Ježíše jako válečníka s mečem, ale na druhé straně, ten chlapík uměl chodit po vodě, takže ho raději nebudu podceňovat.“

Šarí poznámku přešla bez povšimnutí. „Zjistil jsi ještě něco?“

Hennessy přikývl. „Zadal jsem na internetu slova vznešený a Muhammad, protože se objevila v nápise na našem meči, a ejhle – zásah.“

„Jaký zásah? Protože v době, kdys byl pryč, dokončil Milton překlad.“

„Vážně?“ zeptal se Hennessy a pohlédl na šedovlasého profesora. „A co tam stojí?“

Wheeler pohlédl na čepel a usmál se. „Tohle je vznešený meč z rodu proroka Muhammada, apoštola Božího.“

Hennessy zůstal užasle sedět. „Panebože, tomu nebudete věřit, ale já ten nápis znám.“

„Jak to?“ zeptala se Šarí.

„Viděl jsem tentýž nápis na jiném meči.“ Zalovil ve své složce, až našel dokument, který hledal. „Ten meč se jmenuje Kal’i. V současné době je vystavený v muzeu Topkapi v Istanbulu. Je to jeden ze trojice dochovaných mečů, které Muhammad získal jako kořist od Banú Kajnuká, židovského kmene, který byl v sedmém století vyhnán z Medíny.“ Otočil stránku a upřel zrak na zrnitou černobílou fotografii meče Kal’i. Šarí mu pohlédla přes rameno a usmála se. Čepel a rukojeť se tvarem podobaly zbrani, kterou držel v ruce Wheeler. Nebyly identické, ale dost podobné na to, aby si je člověk na první pohled spletl. Když vzali v úvahu ještě nápis, bylo docela dobře možné, že našli pravý meč, který kdysi vlastnil Muhammad.

„Co slovo Kal’i znamená?“ zeptala se Šarí.

Wheeler odpověděl za Hennessyho: „Znamená bílé olovo.“

„Olovo?“

Hennessy Wheelerův překlad kývnutím potvrdil. „Je to jedna z teorií. Další experti si myslí, že byl pojmenován po jednom posvátném místě v Sýrii. Ale pravda je, že to nikdo neví jistě.“

Ve skutečnosti panuje kolem Banú Kajnuká značná nejistota, není znám ani důvod, proč byli vyhnáni z Medíny, města zvaného v té době Játrib. Mnozí odborníci tvrdili, že rozepře začala roku 624 kvůli jedné muslimce, které se stala křivda na kajnucké tržnici. Podle historiků jeden židovský kupec přišpendlil ženě šaty tak, aby je ze sebe při odchodu strhla a zůstala nahá. Na její obranu se postavil jeden muslim a kupce zabil. Židé v reakci na to zabili muslima a událost nakonec eskalovala do řady pomstou motivovaných vražd. Zanedlouho byla celá komunita ve válečném stavu.

Šarí tento příběh dobře znala. Některé její kolegyně dokonce žertovaly, že ta žena představovala muslimskou obdobu Heleny z Tróje.

„Pokud si dobře pamatuju, neuprchl Banú Kajnuká po vyhnání do Sýrie? Možná proto je tu menší rozpor kvůli jménu Kal’i.“

Wheeler přikývl. „Možné to je. Samozřejmě že pro nás je opravdu důležité pouze jméno Muhammad. A protože na našem meči je stejný nápis jako na meči Kal’i, je docela možné, že jeho majitelem byl některý z Muhammadových nejvěrnějších válečníků.“

„A pokud to tak je,“ řekla Šarí, „pak je docela možné, že jsme našli místo, které jsme hledali.“

30

Songsan, neboli hora Song, je půvabná zemská masa na východním konci Čedžu, která vznikla před více než sto tisíci lety, kdy pod mořem vybuchla sopka. Vzniklý vrchol se tyčí 180 metrů nad modrou vodní hladinou a jeho kráter zaujímá plochu téměř 3200 metrů čtverečních. Po svém vnějším obvodu je zdobený 99 přírodními štíty, které vytvářejí iluzi majestátní koruny – tento obraz nejlépe vynikne brzy zrána, kdy nad Korejskou úžinou vyjde slunce a zaplaví vulkanický kužel zlatou září. Je to tak úchvatná podívaná, že byla popsána už před téměř osmi sty lety v Tripitaka Koreana, nejucelenější sbírce buddhistických textů, které se dochovaly dodnes.

Každý rok se do vesnice na úpatí hory nahrnou tisíce lidí, aby se účastnili obřadu východu slunce nad Songsanem, rozsáhlých oslav, které začínají na Nový rok rituálem, při němž šaman nabízí duchům obětiny, a pokračují ještě dlouho po východu slunce. To vše samozřejmě obnáší spoustu jídla, pití, her a ohňostrojů, avšak Payne a Jones se na nic z toho těšit nemohli. Jejich jediným cílem bylo najít co nejdříve Parkový a shromáždit co nejvíce informací.

Čong Čchi-gon jim dal mapu přístavu pod Songsanem a vysvětlil jim, kde kotví jeho člun a jak se tam mají dostat. Chlapec a jeho otec měli dorazit o půlnoci, uprostřed největšího chaosu, s jehož pomocí chtěli nepozorovaně proklouznout na palubu. O hodinu později je měl jeden z nejspolehlivějších Čungových průvodců vyvézt na otevřené moře. Ráno měli připlout do jistého menšího přístavu na jižním pobřeží Jižní Koreje, odkud chtěli zmizet na venkov. Alespoň takhle Čung jejich plány pochopil.

Bohužel neměl o Parkových další informace. Neznal adresu žádného hotelu, žádné telefonní číslo, ba ani náhradní plán. Prostě vklopýtali do loveckého zámečku na pozemcích Teju, ptali se po průvodci a dostali Čungovu navštívenku. V jeho srubu se objevili neohlášení, řekli mu, co potřebují, a dali mu menší zálohu v hotovosti. Chlapec za celou tu dobu vůbec nepromluvil. Jen stál po boku otce a držel ho za ruku nebo kolem pasu, spíše jako nemluvně než osmiletý hoch. Čung viděl, že je něco v nepořádku, ale kdykoli se Parka zeptal, ten se rozčílil. Chvíli se choval agresivně, chvíli ochranářsky. Čung to nakonec v náznacích pochopil a přestal se ptát.

To bylo před dvěma dny a od té doby o nich neslyšel.

Payne s Jonesem a Kiou přijeli do Songsanu před večeří. Vesnice se hemžila turisty a začínala pulzovat slavnostní atmosférou.

Měli štěstí a podařilo se jim zaparkovat hned u přístavu, pět minut chůze od vstupu do jachtařského přístavu. Čungův člun byl přesně tam, kde měl být, uvázaný na konci dlouhého dřevěného doku. Na palubě nikdo. Nikde nic podezřelého. Payne pohlédl na hodinky a zaznamenal si čas. Za dvě hodiny se sem měli vrátit, čistě pro případ, že by se někdo ukázal dřív.

Ale do té doby měli spoustu času na to, aby se porozhlédli kolem.

Úzké silnice lemovaly desítky pouličních stánků, kde se vařilo a prodávalo korejské jídlo. Od kovových vozíků stoupala oblaka páry a ve vzduchu se vznášela vůně koření. Payne a Jones si prohlíželi seznamy jídel a Kia jim je překládala. Byly tam kimpapy (rýžové rolky), sundae (korejské klobásy v pálivé omáčce), ttokpokki (rýžové koláčky v paprikové omáčce) a odengy (vařené rybí karbenátky na jehle). A taky celá řada pokrmů, které poznávali. Vaječné rolky, knedlíky, lívanečky, maso na špízu – ačkoli nikdo už nevěděl, co je to za maso. Payne si objednal okdom, rybu, která se vyskytuje pouze u pobřeží Čedžu a Japonska. Pekla se v sezamovém oleji a podávala s omeletou s přísadou jarní cibulky. Jones si dal míchaný talíř, grilovaného bažanta, na pánvi opražené kimčchi (nakládanou zeleninu) plus vaječnou rolku s mořskými plody. Kia si zatím dopřávala sladkosti, konkrétně tomelový koktejl a malou taštičku jungwy (celozrnných sušenek), což byly pochoutky, které měla ráda jako malá, když vyrůstala poblíž Soulu.

Odnesli si jídlo k nedalekému stánku, kde v poklidu jedli a dívali se, jak se lidé promenují kolem v záři zapadajícího slunce. Co chvíli v dálce vyšlehly ohňostroje. Prásk, prásk, prásk, neslo se nocí nad přístavem jako výstřely z pušek. Kia sebou zpočátku pokaždé trhla, ale nakonec si na ty zvuky zvykla s tím, že nepředstavují žádné ohrožení. Payne a Jones se za celou tu dobu ani nehnuli, neboť měli smysly vytříbené léty zkušeností.

Zčistajasna, jako na povel, vesničané rozsvítili stovky papírových luceren rozvěšených v oknech a na stromech a na vrcholu kráteru se rozzářila veliká vatra. Do noci jako z nitra vulkánu vylétly jiskry a popel. V mžiku se celá ves koupala ve světle z ohně a všichni přesunuli pozornost na venkovní pódium na úpatí vrcholu. Drama ještě umocňovalo dunění korejského bubnu, v rytmu tak precizním a sugestivním, jako kdyby se na Songsanu chystala přistát mateřská loď, jež ve filmu Blízká setkání dosedla na Ďáblovu věž. Z řady reflektorů vyšlehla záplava barev a začalo vystoupení domorodé taneční skupiny v bílých maskách a historických kostýmech. Tanečníci hopsali a vířili na hudbu korejského orchestru ukrytého v postranních křídlech. Turisté se hrnuli dopředu a strkali se mezi sebou, aby co nejlépe viděli a aby do sebe nasáli slavnostní atmosféru panující na hlavním pódiu.

Kia překřičela okolní hluk: „To je teprve začátek. Slavnost trvá až do zítřejšího rána, kdy uvítáme Nový rok. Nejdůležitějším bodem je ve skutečnosti východ slunce.“

Jones žertem prohodil: „Řek bych, že proto se tomu taky říká Slavnost východu slunce.“

Kia se usmála. „Asi to tak bude.“

Payne se zeptal: „Chcete říct, že o půlnoci se tu nebude nic dít? Čung říkal, že to bude nářez.“

„Nebojte, bude. Celá noc bude jeden divoký rej.“

„Jo, přesně z toho mám strach.“

Prodírali se davem a rozhlíželi se po Parkových, přestože najít je v té změti rozjařených lidí by se rovnalo menšímu zázraku. Kamkoli se podívali, viděli tančící a zpívající Korejce pod klobouky a kápěmi, jimiž se chránili před nočním chladem. Jiní na sobě měli složité, zářivými barvami pomalované masky, které utajovaly jejich totožnost.

Jediní dva lidé, kteří poutali pozornost, byli paradoxně Payne a Jones. Ne kvůli svému počínání, ale kvůli svým genům. Payne téměř o hlavu převyšoval většinu Asiatů, které míjel, a většina těch, kdo ho viděli po boku Jonese – černocha v moři nečerných lidí – si myslela, že jsou američtí sportovci. Kia se zprvu smála, když si je chtěl někdo vyfotit, dokonce je i pobízela a po straně korejsky šeptala, že jsou to hvězdy z NBA, které nemají rády obtěžování. Payne to hrál spolu s ní, dokonce svým „fanouškům“ rozdával falešné autogramy, ale potom se dav začal nekontrolovaně rozrůstat a on si uvědomil, že by to mohlo mít nepříznivý dopad na jejich misi. Proto se omluvili a našli si stůl, od kterého měli dobrý výhled na přístav.

Bylo necelých jedenáct. Do akce pořád zbývala hodina. Třicet minut nato začal Payneovi vibrovat telefon. Na displeji se objevilo, že volá Nick Dial, jeho přítel z Interpolu. Payne se s omluvou vzdálil a vzal hovor.

„Ahoj, Nicku, šťastnej Novej rok.“

„Tobě taky, Jone… Zní to, jako by sis vyrazil na party.“

„Jo, kéž by. Ve skutečnosti jsem na číhané.“

„Na číhané, jo? Nevěděl jsem, že vojáci chodí na číhanou.“

„Možná proto to tak žeru. Celej večer tu rozdávám autogramy.“

„Co děláš?“

Payne mu začal vysvětlovat situaci a zatím se snažil na dřevěném molu najít nějaké klidné místo, kde by se posadil. Sice pochyboval, že ho někdo poslouchá, ale mohl být v tom otevřeném prostoru vystavený parabolickým mikrofonům. „No a co tvý pátrání? Měls štěstí?“

„Záleží na tom, jak štěstí definuješ. Já svůj nedávnej úspěch připisuju tomu, že jsem tak zatraceně dobrej.“ Dial se svému vtipu zasmál a pokračoval: „Každopádně jsem mluvil s několika zdroji, kteří mě zasvětili do toho, co se teď povídá kolem. V posledních několika měsících nám z hledáčku vypadlo několik velkejch ryb. Není divu, protože jsou to teroristi. Samozřejmě nevíme, jestli je někdo zabil, jestli hrajou bingo v suterénu nějaké mešity nebo jestli jsme jen zachrápali a ztratili je.“

„To je u teroristů ten problém. Nikdy nám nic neřeknou.“

„Po pravdě,“ opravil ho Dial, „občas řeknou. Před dvěma měsíci francouzská vláda sbalila muslima jménem Abdul al-Amín, právě když se snažil propašovat střelnou zbraň do jednoho uměleckého muzea v Paříži. Proč? To nemám ponětí. Říkám si, že to muselo nějak souviset se Šifrou mistra Leonarda.“

„Pokračuj.“

„Každopádně Abdulovy papíry se zdály bejt v pořádku, a tak se Frantíci rozhodli, že ho jen klepnou přes prsty a nechají jít. Ale než ho stačili propustit, ten idiot začal blábolit, že patří k aktivní teroristické skupině Alláhovi vojáci a že je ochotnej vyzradit důležitý informace, když mu zařídí propuštění.“

Payne se zasmál. „To je ale idiot.“

„Jo, úplnej Einstein. Ale teď se dostáváme k tomu, co je na tom dobrý. Francouzi si brzy pozjišťovali, že Alláhovi vojáci spáchali většinu teroristických akcí v Americe. Co tedy udělali? Zavolali Interpolu a požádali nás, abychom se do toho zapojili. Když to všechno shrnu, získal jsem přístup k velký spoustě informací.“

„Je něco z toho užitečný?“

„Záleží na tobě. Abdul byl přesně to, co o sobě tvrdil: řadovej blbec z Alláhových vojáků. Sdělil nám jména, data, lokality – prostě typ informací, který by mohl mít jenom člen. Něco z toho nám přišlo docela vhod. Dokonce jsme rozbili pár menších buněk.“

„To je dobrý.“

„Ale ne zas tolik. Řekli jsme Abdulovi, že ho nepustíme, dokud nám nedá nějaký informace o jejich vůdci, Arabovi jménem Hakim Salam.“

Payne se zamračil. „O tom jsem nikdy neslyšel.“

„Ani já ne. A tak jsem zavolal jednomu svýmu kámošovi na ministerstvu vnitra, abych si sehnal nějaký základní informace, a když jsem vyslovil to jméno, málem si ho vytáh. Vážně jsem si myslel, že upustí sluchátko a přímo na místě se udělá. Ukázalo se, že Salam figuruje na špici jednoho z jejich speciálních seznamů. Myslím extra speciálních. Seš připravenej? Je to chlap, kterýmu říkaj Velkej Tit.“

„Řekls cit?“

„Znamená to Turbanový islámský terorista. Abys věděl, já si nevymýšlím. Půlka z těch maníků na ministerstvu vnitra jsou rasističtí parchanti. Tvrdí, že tyhle šprýmy jim ulehčují jejich práci.“

„Pokračuj. Řekl ti ještě něco?“

„Ve skutečnosti po mně chtěl, abych mu řekl, co vím. Ukazuje se, že Salam a jeho hlavní poradci zmizeli týden po tom incidentu v muzeu. Šup, jako kdyby se vypařili. Neví se proč ani kam, ale nikdo o nich od té doby neslyšel.“

Payne sebou trhl. Jen před třemi dny plukovník Harrington použil podobná slova, aby popsal zmizení Schmidta a jeho oddílu. Zmizeli, ale nikdo neví proč ani kam. A nyní zaznělo totéž o Salamovi a jeho poradcích. V čem spočíval hlavní rozdíl? Teroristé zmizeli před několika týdny, v době, kdy Schmidt vedl pod Harringtonem tajnou operaci v Perském zálivu. Něco, o čem se mu nechtělo mluvit, když se ho na to Jones ptal.

Shoda náhod? Nejspíš ne.

Payne si představoval nejpravděpodobnější scénář. Schmidt vysleduje Salama a jeho muže, odvleče je do tajné jeskyně a tam z nich mučením páčí informace. Alespoň do doby, než se něco zvrtne. Nyní jsou Schmidt a jeho muži po smrti, Salam pohřešovaný a jediným svědkem je osmiletý chlapec, kterému se podařilo zmizet.

„Kde je Abdul teď?“

„Dobrá otázka,“ řekl Dial. „Bohužel, k této informaci nemám přístup.“

„Proč ne?“

„Protože už není ve vazbě Interpolu.“

„Byl propuštěn?“

„Sakra ne. My teroristy nepouštíme. Ani ty hloupý.“

„A tak co se stalo?“

„Asi před týdnem jsme uzavřeli dohodu s jednou zemí, která si Abdula převzala. Nevím jistě, kdo to byl, protože dokumenty o předání byly zapečetěný. Ale jako první kandidát se nabízí Amerika.“

31

Jones trůnil na piknikovém stole a hledal v davu otce a syny. Jediný nápadnější pár se nacházel na druhé straně ulice u jednoho z herních stánků. Buclatý klučina neměl víc než dva roky a na sobě měl oranžovou lyžařskou kombinézu, ve které vypadal jako dýně. Hráči, kteří si dítě nejspíš pletli s Buddhou, si u něj pro štěstí nechávali sázky na karty, které rozdával chlapcův otec, očividně hrdý na to, že syn se po jeho vzoru zapojuje do rodinné firmy. Chlapec se co chvíli nechal unést vzrušením a rozhodil všechny peníze do vzduchu. Mezi hráči se pak rozpoutala divoká strkanice.

Byla to komická scéna v jinak napjaté noci.

Za několik minut se ke stolu vrátil Payne. Pověděl Jonesovi a Kie o telefonátu s Nickem Dialem a vysvětlil svoji teorii o Hakímu Salamovi. Z jeho pohledu do sebe všechny kousky skládačky zapadaly. Schmidtova tajná operace v Perském zálivu. Požadavek, aby Kia mluvila arabsky. A vše další, co ho napadlo. Pořád si nebyl jistý, co se stalo ve vesnici, avšak doufal, že podrobnosti jim sdělí Jong-su Park.

Totiž, pokud se tu objeví se svým otcem, jak by měl.

„Mohu položit jednu otázku?“ zeptala se Kia. „Řekl jste, že Salam a jeho poradci nedávno zmizeli. Znamená to, že víme, kde byli předtím? A pokud ano, proč jsme je už tehdy nesbalili?“

„No,“ zabručel Jones, „kéž by to bylo tak snadný. Tohle je na válce proti teroru právě nejvíc frustrující. Občas o někom víme, že jsou to teroristi – kvůli jejich stykům, obchodním jednáním a ideologiím – ale u soudu to dokázat nemůžeme. V takových případech máme svázaný ruce, zvlášť když žijí mimo oblast pod americkou jurisdikcí. Můžeme jen sledovat jejich pohyb a doufat, že to zbabrají.“

Payne se k němu připojil: „Je to trochu podobné jako s mafií. Dlouho víme, kdo ti zlí hoši jsou. Dokonce i víme, kde žijí. Ale nemůžeme je zatknout, dokud nenajdeme usvědčující důkaz.“

Jones mu přitakal: „To je skvělý přirovnání, protože organizovaný zločin má stejnou základní strukturu. Smyslem systému teroristických buněk je chránit větší organizaci. Skupina A neví nic o skupině B a tak dále. Vůdci vědí, co se děje – to oni tahaj za provázky – ale pěšáci o dlouhodobých cílech nemají potuchy. Vše se udržuje rozškatulkovaný pro případ, že by skupinu někdo infiltroval.“

„A někteří teroristi jsou chránění tolika právníky, že nemáme šanci něco dokázat. To znamená, že si mohou klidně chodit po ulicích a my je nemůžeme zatknout. Ani jim pohrozit. Když to někdy uděláme, jsme to my, koho pak pranýřujou.“

„A kdo?“ podivila se Kia.

„OSN, média, jeho rodná země. Všichni od nás čekají, že budeme fungovat jako strážci celosvětovýho pořádku, ale nikdo nechce, abychom si ušpinili ruce. A řekněme si to upřímně: není to zrovna praktický. Abychom mohli konat svoji práci, musíme občas překročit čáru.“

„Myslíte jako v té jeskyni?“

Payne se zamračil. „To je samozřejmě extrémní příklad. Ale ano –“

„Moment!“ zašeptal Jones.

Pokynul hlavou doleva, aby je upozornil na dva lidi, kteří právě otevřeli branku do jachtařského přístavu. Jeden byl vysoký, druhý malý. Oba měli na sobě zimní pláště a lovecké čepice zapnuté pod bradami. Tiskli se jeden ke druhému, jako by byli z jedné rodiny. Možná kvůli teplu, možná ze strachu. Potmě je nešlo jednoznačně identifikovat, ale zdálo se, že jsou to oni.

Payne zkontroloval hodinky. Blížila se půlnoc.

„Kio,“ nařídil, „vy zůstanete tady. D.J.ji, ty pojď se mnou.“

Jako by tomu štěstí chtělo, jachtařský přístav se nacházel na konci slepé uličky. Vcházelo se dovnitř stejnou cestou jako ven. Přímo u branky začínalo dřevěné molo, možná padesát metrů dlouhé. Většina úvazišť na něm byla prázdná – jejich majitelé odpluli s loděmi do přístavu, aby lépe viděli na oslavy – a tak Parkovi neměli kam jít. Byli v pasti – pokud by se ovšem nerozhodli v ledové zimní vodě plavat. Což bylo dost nepravděpodobné.

Payne a Jones se rozhodli jít na věc v klidu. Kráčeli pomalu jako turisté, bavili se spolu a ukazovali si na památky. Kdo mohl vědět, jak je otec zoufalý? A jestli není ozbrojený? A jestli se nezachová iracionálně? Po tom všem, čím si prošel, se nedalo příliš čekat, že by mohlo dojít k pokojné konverzaci. To znamenalo, že se k nim museli přiblížit co nejvíc, než budou jednat. A i potom hrozilo, že se vše zkomplikuje. Že se to neobejde bez křiku a kopání. A to byla řeč jen o Jonesovi.

Nikdo nemohl vědět, jak bude reagovat otec.

Payne dostoupil na první prkno ve chvíli, kdy hodiny odbily půlnoc. Do toho zazněl jásot davu a nebe pročísl záblesk. Pak další. A pak další. Ale místo zahřmění obloha explodovala v záplavě barev, jak se nad štítem Songsanu rozprskávaly ohňostroje. Zatímco planoucí uhlíky se snášely k vodě, všechny čluny v přístavu zapnuly světla a hvízdaly na píšťaly, aby pozdravily Nový rok drsnou symfonií světel a zvuků.

Dva podezřelí se kousek před nimi zastavili na molu a obdivovali tu nádheru. Stáli a otáčeli se, jako všichni turisté ve vsi. Usmívali se, tleskali a vychutnávali si ty slavnostní okamžiky. A tehdy si Payne uvědomil, že udělali chybu.

Vydali se za nesprávnými lidmi.

Natáhl se po Jonesově rameni, ale nebylo třeba. Jones mezitím zjistil totéž. Rychle se otočili v naději, že se stihnou vrátit dřív, než přijdou skuteční Parkovi. Ale jeden letmý pohled potvrdil, že je pozdě. Otec a syn tam už byli a v panice je sledovali zpoza branky.

A otec měl zbraň.

První výstřel vyšel bez varování. U hlavně se zablýsklo a kousek od Payneových nohou šplouchla voda. Zdravý rozum napovídal, aby utíkali na druhou stranu. Ale k čemu by to bylo dobré? Potřebovali mluvit s chlapcem a toho mohli docílit jen přemožením otce. A tak zareagovali iracionálně. Rozběhli se směrem k nebezpečí.

Zazněl druhý výstřel, tentokrát mnohem blíž. Kulka prosvištěla mezi nimi a zaryla se do mola. Dřevo se roztříštilo v oblaku dýmu a dva turisté se vrhli do vody.

Byla to rozumná reakce na šílenou situaci.

Otec vypálil znovu a tentokrát zasáhl Jonese do paže. Kulka prolétla kabátem a kůží, podšívka a krev se rozlétly do všech stran. Jones se zkroutil, náraz ho vychýlil z rovnováhy. V jedné chvíli se hnal vpřed, a v příští se na kluzkém dřevě kácel dozadu. Dopadl na levý bok a poté na poraněnou ruku a levou tvář. Zásah ho neomráčil, ale zůstal po něm omámený.

Payne se smykem zastavil. Měl větší starost o přítele než o podezřelého, který náhle přestal střílet a rozběhl se do davu. Z Jonesova levého bicepsu prosakovala krev, ale nestříkala, což je u každého poranění dobré znamení. Bylo jasné, že Jones bude mít jizvu, ale přežije. O něj se strachovat nemusel.

„Mazej odsud,“ zamručel Jones. „Jsem v pořádku.“

„Víš to jistě?“

„Jo.“ Jones několikrát zamrkal, po pádu stále dezorientovaný. „Ale pořád vidím blýskající světla.“

Payne se zasmál. „To jsou ohňostroje.“

„Aj… pak jsem v pohodě.“

Z rozhovoru je vytrhlo zaskřípění branky. Payne zvedl zbraň, ještě než stačil vyhodnotit nebezpečí, ale byl to falešný poplach. Přiběhla za nimi Kia.

„Ach bože! Je v pořádku?“

Payne její otázku ignoroval. „Kde jsou?“

„Doprava. Běželi doprava.“

„Zůstaňte u něj,“ rozkázal Payne, když ji míjel. Aniž přerušil krok, švihl nohama do strany a branku přeskočil, načež zamířil do vlnícího se davu. Parkovi měli náskok, ale v rychlosti se Payneovi rovnat nemohli. Uhýbal lidem, kde to šlo, srážel je, kde to nešlo, ale ani na chvíli nezpomalil, dokud je nespatřil, jak se ženou směrem k venkovnímu pódiu.

Prskající ohňostroje a hvízdající lodní píšťaly stále maskovaly drama, které se v této malé vísce odehrávalo. To vše se změnilo ve chvíli, kdy otec znovu pozvedl zbraň – tentokrát vypálil k nočnímu nebi. Lidé se otáčeli a vyjeveně zírali. Nevěděli, jestli je to další ohňostroj nebo něco nebezpečnějšího. A pohled, který se jim naskytl, vyvolal paniku. Po cestě běžel svalnatý běloch, jenž srážel všechny v cestě a mával velkou střelnou zbraní. Nezáleželo na tom, že nic neudělal. Že výstřel vyšel ze zbraně někoho jiného. Věděli jen, že je třeba ho zastavit.

Vše se ještě zkomplikovalo, když pan Park začal křičet. „Pokouší se zabít mého syna!“ volal korejsky. „Chce zabít mého syna!“

Jako by přilil oleje do ohně. Rázem měl Payne proti sobě celou vesnici.

Chvíli předtím účinkovala na hlavním pódiu šestice mužů, kteří předváděli bojová umění v rámci představení s názvem Útok tygra. Všichni měli černý oděv a podmračené výrazy. Tři z nich třímali meče, ostatní nunčaky. Nyní se jako jeden muž rozběhli k Payneovi, aby ho pouhou svou početní silou přemohli. Mysleli, že svým dokonale secvičeným vystoupením mu nahnali jaksepatří strach a že se vzdá.

Avšak spletli se.

Payne začal loktem, který vymrštil s takovou silou a přesností, že roztříštil nosní můstek a lícní kost prvního nindži, než vůbec stačil pozvednout meč. Ten dopadl na zem s hlasitým zařinčením, po němž se davem rozlehlo ještě hlasitější vyjeknutí. Rozběhnutý Payne vymrštil nohu vzhůru a kruhovým kopem zasáhl do brady druhou oběť. Hlava jí cukla dozadu jako při kolizi aut a narazila do třetího útočníka, který posrážel několik židlí, načež odpelášil pryč.

Čtvrtý muž byl mnohem chytřejší a vrhl se do boje chráněn hrotem meče. Plynulým kroucením zápěstí jím švihal sem a tam, aby se blýskl svou precizností a elegancí. Takové efektní triky vyhrávají ceny na soutěžích, nejsou však příliš efektivní v pouličním boji. Payne namířil zbraň, zmáčkl spoušť a zezadu muži prostřelil čéšku. Vzápětí noc proťal jeho řev a protivník se zhroutil na zem do kaluže vlastní krve.

Zbylí dva nemeškali a přihnali se k Payneovi zezadu, než se stihl otočit. Jeden mu zasadil tvrdý úder nunčaky do žeber. Ještě že ho kabát a neprůstřelná vesta ztlumily, a to natolik, že Payne mohl zbraň chytit a přitáhnout si útočníka blíž. Vzápětí kopl kolenem vzhůru a praštil muže do slabin tak strašně, až mu rozdrtil koule. Jakmile se muž zlomil v pase bolestí, Payne ho drapl zezadu za vlasy a úderem kolene do tváře ho omráčil. Nenechal ho však padnout na zem a místo toho jej mrštil proti poslednímu útočníkovi, který se dopustil chyby v tom, že se přítele pokusil zachytit. Než se poslední protivník stačil vzpamatovat, Payne se vrhl vpřed a pažbou své zbraně ho zasáhl do úst. Zuby zapraštěly, nervy se roztřepily. Payne se otočil na patě a čekal na protiútok.

Ale žádný nepřišel.

Payne stál vzpřímený uprostřed šesti mužů, kteří se všichni svíjeli v různých stupních bolesti. Nikdo už ho nechtěl testovat. Totéž se dalo říci o davu, který se zatím rozptýlil do všech stran.

Payne tam stál dočista sám a hleděl na otce a syna.

Otec jeho pohled opětoval a v ruce pořád držel zbraň.

Byl připraven položit za syna život.

32

Džidda, Saúdská Arábie

(66 kilometrů západně od Mekky)

Hakím Salam byl terorista už jako malý kluk, kdy vyrůstal v Medině. Tomuto řemeslu se vyučil u svého otce, který vždy hájil své přesvědčení, i když v jeho rodné Saúdské Arábii nebylo právě populární. Někdy za použití násilí, jindy mečem. Otec dělal zkrátka vše, co pokládal za nutné, aby zajistil, že jeho poselství bude slyšet.

Ve věku, kdy se většina chlapců učí hrát nejrůznější sporty, se Salam učil shromažďovat zbraně a vyrábět výbušniny z domácích chemikálií. A také, jak zosnovat tajný útok v městském prostředí a jak poté utéci. Neviděl na tom nic divného. Byl to jediný život, který poznal, a svého otce obdivoval jako vzor. Pokud něco, tak pouze litoval ostatní arabské děti, které marnily čas posloucháním hudby a hraním hloupých her, místo aby měnily svět.

Copak nevěděly, k jaké to vede zkaženosti?

Zemí, které za to dával největší vinu, byly Spojené státy. Sémě tohoto přesvědčení do něj zasel otec v nejútlejším dětství a s každým rokem sílilo. Vše na jejich kultuře bylo nemorální. To jejich pití. Ta jejich zkaženost. Ta jejich absence náboženské struktury. To, jak ve svých knihách a filmech vynášeli sex a drogy. Polonahé ženy promenující se na veřejnosti. A mladé dívky taky.

A co s tím dělala jejich vláda? Nic.

Byla příliš zaneprázdněná vedením válek v místech, kde neměli co dělat.

Před deseti lety Salam založil Alláhovy vojáky, organizaci předurčenou k tomu, aby se stala jednou z nejobávanějších teroristických skupin na světě. Začal v malém, získal několik spolehlivých zástupců, kteří kázali jeho slovo a zároveň chránili jeho totožnost. Starali se zkrátka o to, aby jeho osobu neustále obestíral závoj tajemství.

Neboť Salam, na rozdíl od některých teroristů, netoužil po osobní popularitě. Toužil po výsledcích.

Když začínal, měl konkrétní program: chránit náboženství islám. Dospěl k závěru, že nejlépe toho cíle dosáhne ztrestáním těch, kdo ho kazili. Donutí je platit za podlomení arabského lidu a jeho morálky. Přesně jak to udělal Muhammad, když očistil Ka’bu zničením všech falešných model, které se tam uctívaly.

Salamova skupina se zaměřila na Spojené státy, které označila za největší hrozbu ze všech. Bral si je i jejich spojence na mušku při každé příležitosti, která se naskytla. Dodával zbraně. Vyhazoval do povětří ambasády. Útočil na autobusy a metra. Dělal vše, co mohl, aby svému nepříteli ublížil, to vše v naději, že sjednotí svůj lid v boji za společnou věc. V naději, že svou vášní všechny nakazí.

Leč jeho snahy vycházely vniveč. Svět islámu pořád zůstával rozdělený.

Salam si nakonec uvědomil, že musí svůj přístup změnit. Musel vymyslet způsob, jak přemostit trhliny, které jeho lid rozdělovaly, trhliny, které byly vskutku závažné. Ve světě bylo rozptýlených přes 1,2 miliardy muslimů, což z islámu činilo druhé největší náboženství hned po křesťanství. Avšak islám se neomezoval jen na Střední východ. Ve skutečnosti bylo více asijských než arabských muslimů – jen v Indonésii jich žilo přes 150 milionů. Nemluvě o velkém počtu muslimů ve Spojených státech, dvakrát převyšujícím množství tamních židů.

Nicméně kulturní a jazykové odlišnosti představovaly jen část problému.

Největší překážkou byla rozdílnost věrouk. Byli tu sunnité, největší podskupina, tvořená více než osmdesáti procenty muslimů, kteří vyznávali jednu školu islámského myšlení. A šiíté, kteří vyznávali druhou. Pak wahhábovci, jejichž vliv se rychle šířil, plus všechny ty drobné, na podružných detailech lpící sekty, které by od sebe ani nedokázal rozlišit.

Jak měl všechny tyto lidi sjednotit pod jedním praporem, když většina by spolu ani nevydržela v téže místnosti?

Salam věděl, že na to by bylo zapotřebí zázraku.

Na ten nápad ho paradoxně přivedl New York.

V úžasu sledoval, jak se v televizi odvíjejí události jedenáctého září. Jak letadla narazila do Dvojčat a poslala je v záplavě ohně a popela k zemi. Jak lidé utíkali, aby si zachránili holé životy, a jak truchlili pro ty, kdo nepřežili. Bylo ohromné to pozorovat u tak odlišného národa. Způsob, jakým se Američané a jejich spojenci semkli a vytvořili jednotnou frontu. Muži a ženy. Mladí a staří. Bohatí a chudí. Černí a bílí. Demokraté a republikáni. Nezáleželo na tom, kdo je kdo, náhle si byli všichni rovni.

V čase tragédie se sjednotili.

Salam zmizel na několik dní do hor, kde meditoval jako kdysi Muhammad a promýšlel svůj problém ze všech možných úhlů. Zvažoval pozitiva a negativa a snažil se přijít na nejlepší způsob, jak využít toho, co právě viděl v Americe.

Dospěl k závěru, že stačí najít mezi všemi muslimy jedno společné vlákno, a jakmile se to podaří, škubne jím. Jejich přirozenou reakcí bude semknout se dohromady. Sjednotit se. Jestli z lásky, smutku nebo strachu, na tom nezáleželo, jen když povstanou jako jeden muž.

Samozřejmě že napřed musel najít to vlákno.

A pak mu svitlo. Existovala jen jedna věc, na níž se všichni muslimové – sunnité, šiíté a všechny ty sekty – shodovali. Jedna věc, za kterou by bojovali. Jedno místo, na kterém jim záleželo.

Rodiště jejich největšího proroka.

Místo, kde stála jejich nejposvátnější mešita.

Středobod islámu.

33

Chlapec zabořil tvář otci do stehna, aby se nemusel dívat na tu krev. Minulý týden jí viděl tolik, že mu to stačilo na celý život.

Otec ho k sobě rozechvěle přitiskl. Jedna jeho ruka spočívala na Jong-suově hlavě, ve druhé držel zbraň. Snažil se na Payna mířit, ale nešlo mu to. V tom rozrušení se celý třásl. Emoce jej úplně rozhodily a po tvářích se mu řinuly slzy. Přesto se snažil pochopit situaci. Čtyři vypálené výstřely. Jeden muž zasažený. A on sám, zahnaný do kouta bez možnosti útěku. Žádná další možnost v dohledu.

Payne naštěstí poznal, v jakém rozpoložení se nachází. Viděl to zoufalství, ten pocit beznaděje. Mnozí jeho bývalí nepřátelé si připadali úplně stejně. Proto věděl, jak postupovat.

„Čung-ho,“ oslovil ho klidným, vyrovnaným hlasem. „Jmenuju se Jonathon Payne a přišel jsem pomoct. Vím, že to tak nepůsobí, ale je to pravda.“

Čekal na odpověď, ale žádná nepřicházela.

„Rozumíte mi? Mluvíte anglicky?“

Uběhlo dalších pár vteřin, než Čung-ho kývl.

„Dobře. To je dobře.“ Payne na důkaz dobré vůle spustil o kousek níž zbraň. „Váš soused pan Kim mi řekl, co se vám stalo. Moc s vámi cítím. Opravdu.“

Park neříkal nic.

„Kim se obává o vaše bezpečí. A o Jong-suovo taky.“

„O mém synovi vy nemluvit! Nechte ho být!“

„Jistě. Omlouvám se. Nechtěl jsem…“ Payne mírně sklopil hlavu. „Omlouvám se.“

„Jak jste mě našel?“

„Mluvil jsem s Čong Čchi-gonem, mužem, od kterého jste si půjčil loď. Řekl mi, kde vás najdu.“

„Proč? Co chcete?“

„Chci pomoct. Prostě chci pomoct. Nepřišel jsem, abych vám ublížil. Přísahám, že ne.“

„Vy tak nevypadat! Podívejte, co jste mi udělal!“

„Neměl jsem na výběr. To vy jste střelil mého partnera. To vy jste rozpoutal ten chaos. Musel jsem se bránit.“

„Ne!“ vykřikl Čung-ho. „Já se bránit!“

Payne přikývl a popošel o krůček k němu. „Já vím, že ano. To proto nejsem naštvaný. Byl jste vyděšený, proto jste dělal, co jste mohl, abyste se ubránil. Na tom není nic špatného. Vlastně je to instinktivní. Cítil jste se ohrožený, a tak jste se bránil.“

Park na něj upřeně hleděl, zatímco zbraň v ruce se mu pořád chvěla.

„Bohužel, problém někdy může tak přerůst, že ho sám nezvládnete. Občas potřebujete pomoct, abyste přežil. A právě proto jsem tady. Jsem tady, abych pomohl.“

„Jak mi pomůžete?“

Payne popošel ještě blíž. „Za prvé vás můžu odvést do bezpečí. To je teď nejdůležitější. Kam budete chtít. Na pevninu. Do Japonska. Do Států. Kamkoli byste rád.“

Odmlčel se, aby Park mohl jeho slova vstřebat. „A pak, jakmile budu vědět, že jste v pořádku, vydám se po stopě mužů, kteří přepadli vaši vesnici. Ať je to kdokoli, ať se skrývá kdekoli, vypátrám je. A až je najdu…“ Na chvíli se odmlčel. „Stačí říct, že to, co se tu stalo dnes v noci, bude nic v porovnání s tím, co udělám jim. To vám slibuju.“

Nocí se rozlehlo kvílení sirén, které přehlušilo ohňostroje, výstřely a jekot davu. Payne ten zvuk uslyšel a pochopil, co znamená: Park se musel okamžitě rozhodnout. Zásah policie nemohli v žádném případě riskovat. Zvlášť když teď bylo tolik v sázce. Jen bohužel nevěděl, jestli to Park vidí stejně. Mohl by v policistech spatřovat lepší, bezpečnější možnost než rozmluvu s ním. A tohle riziko si Payne nemohl dovolit.

„Pan Kim mi vyprávěl hrůzné příběhy o vaší vesnici a o všech zvěrstvech, která se děla v jeskyni. Ale ze všeho nejvíc mě překvapilo, jak moc nenávidí místní policii. To, jak během masakru zabíjeli nevinné, to, jak své vlastní lidi zradili. Až do té chvíle jsem nechápal, proč jste se rozhodl utéci. Pak mi to do sebe zapadlo. Tahle země pro vás není bezpečná. A není bezpečná ani pro vašeho syna.“

Houkání sirén zesílilo a v dálce se objevila blikající světla.

„Já vím, že mi nevěříte. A pravda je, že byste ani neměl, když uvážím, co všechno vás minulý týden potkalo. Ale v hloubi duše vím, že důvěřujete svému sousedovi, panu Kimovi. To proto jste v kritické chvíli běžel za ním. Důvěřoval jste jeho moudrosti a vedení víc než vlastnímu úsudku.“

Payne se rozhodl riskovat a spustil zbraň k tělu.

„A tak mi řekněte tohle. Kdyby tu teď byl, co by doporučil? Policii, nebo mě?“

Korejská národní policejní agentura (KNPA) byla jedinou policejní organizací v Jižní Koreji. Její ústředí se nacházelo v Soulu a podléhalo mu čtrnáct místních policejních poboček, včetně té na Čedžu.

Během Slavnosti východu slunce měla většina službu konajících důstojníků za úkol udržovat pořádek v davu, řídit dopravu, zatýkat opilce a vůbec dělat vše proto, aby oslavy proběhly v bezpečí. Songsan byla malá vesnice s velmi nízkou zločinností, a tak to poslední, co policisté čekali, byla série výstřelů. V jachtařském přístavu ještě snad, ale u hlavního pódia?

Než obdrželi potřebné informace, byly promarněny drahocenné minuty a vše teď ještě komplikovaly davy lidí, kteří blokovali silnice. Sirény houkaly a majáky blikaly, ale zdejší ulice byly tak úzké, že lidé neměli kam uhnout. Cesta, která obvykle trvala minutu, nyní zabrala deset, což byla příliš dlouhá doba na to, aby mohli zasáhnout včas.

První důstojníci, kteří dorazili, se honosili novými policejní odznaky s orlem východním, nesoucím v zobáku ibyšel syrský. Nejprve prohledali pódium a okolí a pak běželi na pomoc šesti obětem, které měly na sobě černé nindžovské oděvy a spousty pohmožděnin. Jednomu chybělo koleno a ostatní se viditelně nacházeli v šoku.

Ani jako tým se skvěle nacvičeným vystoupením na zdatnějšího protivníka nestačili.

Policisté zadrželi ještě další svědky. Několik Korejců, několik Japonců, dokonce i pár Evropanů. Při výslechu vypovídali všichni stejně. Bitku začal nepříčetný Američan. Vysoký, svalnatý chlap, který měl zbraň a skosil půlku davu.

Ale zároveň zdůrazňovali, že tak násilné chování se dalo čekat.

Proč? Protože byl hráčem NBA.

Payne věděl, že hlavní cesty budou brzy zablokované. Proto zamířili ze vsi na východ a vypluli s Čungovým rybářským člunem na otevřené moře.

Nejtěžších na celé cestě bylo prvních třicet minut: museli propašovat do přístavu Parkovy a přesvědčit Jonese, jenž krvácel z bicepsu, aby se choval hezky k muži, který ho právě postřelil. Pak museli za pomocí drátků nastartovat motor, poněvadž čekat na Čunga už nešlo, a udržet v klidu Parkovy, zatímco Payne kormidloval podél stovek člunů, které zaplnily přístav. Posledního úkolu se výborně zhostila Kia, která s nimi mluvila korejsky a dělala vše, aby je ujistila, že jsou v bezpečí. Ale i přes všechno její snažení se Čung-ho odmítl rozloučit se zbraní.

Jednou rukou držel pistoli, druhou svého syna.

O vodách v Korejské úžině se ví, že jsou těžko splavné, zvláště pak v noci. Moře bylo hluboké, proudy silné a všechny palubní ukazatele v korejštině, a tak s překladem musela pomoci Kia. Poté si Payne zavolal ke kormidlu Jonese.

„Co ruka?“

„Dobrý. Našel jsem tu lékárničku a ovázal si to. Právě posílám účet Harringtonovi.“

Payne se zasmál. Byl rád, že přítele neopustil smysl pro humor. „Nemáš problémy s pohyblivostí?“

„Jone,“ zdůraznil. „Jsem v pohodě.“

„Dobře. To rád slyším. Protože se musíme rozhodnout.“ Payne vytáhl mapu Východního moře. „Moc možností nemáme. Buď Japonsko, korejskou pevninu, nebo některý z ostrovů na trase.“

„Na ostrovy zapomeň. Tam bychom nikdy nezapadli.“

„A co Korea? To bychom zmákli za pár hodin.“

„Přijde na to. Kolik lidí jsi tam zranil? Slyšel jsem, že v korejských věznicích to maj pěkní kluci, jako seš ty, sakra těžký.“

„Dobrej postřeh. Takže co Japonsko?“

Jones si prohlížel hlavní přístavy podél Korejské úžiny. Nabízelo se několik možností. „Největší velký město je Fukuoka. Zhruba dva miliony lidí. Spousta míst, kde se dá proklouznout na břeh. To by mohla bejt nejlepší možnost… Ale co budeme dělat, až se tam dostaneme?“

Payne však nedostal možnost odpovědět.

Vyrušila ho helikoptéra, která se jim vznášela nad hlavou.

34

Pondělí 1. ledna

Hučení helikoptéry zaniklo v rachotu motoru Čungovy lodi, až bylo pozdě. Vítr a bouřící moře hluk ještě umocnily, takže Payne si jí všiml, až když se k nim přiblížila na sto metrů. Ale i kdyby o ní věděl dřív, co by mohl dělat? Ta potvora se tam vznášela a blokovala mu cestu, bez hnutí a bez světel. Jako ledovec uprostřed noci, jen čekající na Titanik.

Payne zaklel, zpomalil loď a pak zastavil. Všem na lodi řekl, aby nepanikařili, že bude vše v pořádku. Ale hluboko uvnitř si tak jistý nebyl. Prakticky vzato, nacházeli se na kradené lodi a prchali ze země, kde Payne jednoho člověka postřelil a pět dalších zmlátil. Park měl s sebou zbraň, ze které v přeplněných ulicích Songsanu několikrát vystřelil. Jones krvácel. Chlapec byl traumatizovaný. A Kia o všem věděla.

Jo, pěkně to zbabrali.

A bylo ještě hůř, když helikoptéra rozsvítila svůj obrovský reflektor přímo na jejich loď. Payne si zastínil oči a snažil se rozpoznat, s kým mají tu čest. S policií? Pobřežní hlídkou? Korejským námořnictvem? Cokoli z toho by mu pokazilo Nový rok.

Náhle do noci zahřměl hlas – jako kdyby promluvil Bůh. Hovořil anglicky přes amplion helikoptéry, který přehlušil řev turbín. „Nelekejte se… nehýbejte se… připravte se. Sestoupíme na palubu.“

Jones se zašklebil. „To zní nepříjemně.“

„Snad to tak hrozný nebude,“ řekl Payne a šel k panu Parkovi, který seděl na zádi lodi. Promluvil mu přímo do ucha: „Jestli chcete svému synovi pomoct, hoďte zbraň přes palubu. Pokud ji ve vašich rukou uvidí, zatknou vás. Nebo ještě něco horšího.“

Park přikývl, že rozumí.

O chvíli později už pistole klesala na mořské dno.

V příštích několika minutách následovala smršť překvapení. Helikoptéra se zvedla o kus výše nad vodu a pak pomalu popoletěla vpřed, až zůstala viset přímo nad přeplněnou palubou. Payne uslyšel dunění velkého navijáku. Spouštěli na palubu dva muže.

Oba byli v černém a na obličejích měli masky.

Žádné nášivky, odznaky ani insignie.

Neměli ani zbraně.

Payne zmateně stál a hodnotil situaci. Věděl, že se nacházejí v korejských vodách, avšak nikdo z helikoptéry neprozradil, pro koho pracuje. Rozkazy udíleli v angličtině, ne korejsky. A muži stojící naproti němu byli vysocí a svalnatí, spíše jako on než jako Park.

Něco mu na tom nesedělo.

Ještě podivnější bylo, když jeden z nich vytáhl mobil a čekal na zazvonění, což se za chvíli stalo. Ale místo aby do telefonu promluvil, a musel tak sundat helmu a ukázat obličej, popošel k Payneovi a podal mu mobil.

„To je pro vás,“ řekl.

„Vážně?“ Payne vzal telefon a ohlásil se: „Haló?“

Hlas na druhém konci patřil Američanovi. Muži. Zněl stroze a věcně. „Poslali nás, abychom vás a vaše přátele evakuovali.“

„Kdo je tam?“

Ale hlas jeho otázku nepovažoval za důležitou, jednoduše ji ignoroval. „Vytáhneme vás nahoru jednoho po druhém. První půjde Jones, pak ostatní, pak vy. Později budete v soukromí informováni. Je to jasné?“

„Naprosto.“

„Dobře. Mí muži zůstanou na palubě. Povězte jim, kde mají loď zanechat, a oni to udělají.“

Spojené státy a Korejská republika podepsaly v roce 1966 smlouvu o umístění vojenských sil (SOFA), jež garantovala přítomnost americké vojenské posádky za účelem ochrany země před vnějšími hrozbami. V současné době dlelo v Koreji více než 30 000 amerických vojáků, kteří byli rozmístění na několika oficiálních základnách. A ještě na pár dalších, neoficiálních.

Payna s jeho týmem poslali na jednu z nich, zastrčenou mezi zvlněnými kopci provincie Čolla namdo, poblíž jihozápadního výběžku poloostrova. Oficiálně byla základna už před deseti lety vyřazena z provozu, ale přesto zde stále sídlilo dost vojáků na to, aby mohli rozpoutat menší válku. Zvenku vypadalo zařízení opuštěně – byly tu řady zničených hangárů a skladišť, jež měly být dávno srovnány se zemí – ale uvnitř se všechno mělo jinak.

Samý cvrkot.

Od nástupu do helikoptéry až do doby, kdy je zavedli do malé místnosti na severním konci objektu, měli Parkovi pásky na očích. Kia seděla po celý čas vedle nich a šeptem je korejsky ujišťovala, že je to vše pro jejich bezpečí. Tak to pokračovalo až do příletu na základnu. Odmítla se od nich vzdálit i poté, co jim pásky sundali a zavřeli je v zadržovací cele, jež budila dojem levného hotelového pokoje – byla tu postel, psací stůl, televize i koupelna. Ve vzdálenějším rohu byla namontovaná kamera, díky níž je hlídka mohla celou dobu sledovat.

Payna a Jonese mezitím odvedli do jiné budovy v centru tábora, kde se v maličké kanceláři s betonovými zdmi a jedinou dekorací v podobě americké vlajky setkali se služebně starším poradcem. Jmenoval se Crawford a měl hodnost hlavního seržanta. Oblečený byl v béžovém tričku a v nedávno žehlených maskáčích. Vlasy vypadaly jako hnědé, ale měl je oholené tak nakrátko, že mohly být klidně modré a barvy by si člověk nevšiml. Byl to typ chlápka, co se směje tak vzácně, že když se o to opravdu pokusí, působí dojmem, že má větry.

Payne Crawfordův hlas poznal, jakmile promluvil – byl to tentýž muž, který mu volal na Čungovu loď. „Doufám, že si uvědomujete, do jaké situace jste nás dostali, když jsme vám uprostřed noci museli zachraňovat krky. Takové publicity si moc neceníme.“

„Prosím?“

„Slyšel jste dobře. O téhle operaci se předpokládá, že proběhne v tichosti a nenápadně.“

„Jo,“ odsekl Payne. „To jsem pochopil z dekoru vaší kanceláře. Myslím tím to zachraňování mýho krku. O žádnou záchranu jsem nežádal.“

„Pentagon říkal něco jiného.“ Crawford otevřel spis, který mu ležel na stole. „Ve dvě ráno nám byla ohlášena pravděpodobná lékařská evakuace na ostrově Čedžu. Detaily měly následovat. V jedenáct hodin změnili lékařskou evakuaci na osobní. Tři vojáci, dva civilisté. Vzdušné zdroje byly ze cvičné mise v Korejské úžině přesměrovány k Songsanu. V pět odpoledne místo našeho setkání aktualizovali, zachytili totiž vaši loď satelitem.“ Vzhlédl od spisu a zíral na ně. „Mám pokračovat?“

Jones promluvil první: „Můžete tu část o lékařské evakuaci zopakovat? To bylo šíleně vzrušující!“

„Myslíte si, že je to legrace?“

„Ne,“ řekl Payne, „to ne. Ale pokud nemáte žádné zápisy o neoprávněném vysílání z naší strany, bude myslím nejlepší, když od svého postoje upustíte. Když jsem si to naposledy prověřoval, hlavní seržanti byli pár stupínků pod kapitánem.“ Crawford vstal ze židle. „Možná. Ale když jsem si to naposledy prověřoval já, byl jste ve výslužbě.“

Přešel ke dveřím kanceláře a pak se zastavil. „Zůstaňte tady. Zavolám do Washingtonu.“

Payne a Jones čekali, až Crawford zavře dveře. Pak se teprve začali bavit, ale tlumeně, aby je nikdo nezaslechl.

Jones se zeptal: „Tys jim volal kvůli evakuaci, když mě postřelili?“

„Šílíš? Letěl jsem po ulici a pronásledoval toho gangstera. Kdy bych asi měl čas volat?“

„A co Kia?“

„Co je s ní? Dávala pozor na tebe. Použila snad tvůj telefon?“

Jones zavrtěl hlavou. Byla taky v jednom kole. „Ale přesto někdo volal.“

Payne zmateně kývl. „Jo, ale otázka je kdo.“

35

Crawford se vrátil za dvacet minut. Nic neříkal, jen zmáčkl několik tlačítek na svém konferenčním telefonu. V reproduktoru to zapraskalo.

Zamumlal: „Na drátě je Washington. Až domluvíte, zavěste.“

Pak se otočil a bez vysvětlení odešel z místnosti. Žádné jméno či náznak toho, co mělo následovat. Payne nemohl říct, jestli je Crawford vzteklý, v rozpacích nebo spokojený sám se sebou, poněvadž ten mizera neměl ve tváři žádný výraz. Jako hráč pokeru. Nebo někdo, kdo má v obličeji napíchaný botox.

Payne si přitáhl telefon k sobě, aby měl blíž mikrofon. „Tady je Jonathon Payne. S kým mluvím?“

Následovala dlouhá prodleva, načež se ozval drsný hlas: „Randy Raskin. Pentagon.“

Jones se rozesmál. Byl rád, že slyší přítele. „Hergot, Randy, vyděsils nás k smrti. Mysleli jsme, že je to někdo důležitej.“

„Díky, chlape. Vážím si toho. Taky tě miluju.“

Payne řekl: „Ty víš, jak to myslel.“

„Vím, vím.“ V pozadí bylo slyšet notoricky známé cvakání Raskinovy klávesnice. Byl to typ člověka, který dokázal dělat mnoho věcí najednou. „Soudím, že váš hostitel v místnosti není.“

„Jo. Vzduch je čistej.“

„Díky bohu! Ten chlap je idiot. Celý tři poslední hodiny jsem byl nucenej zachovávat úřední tón. Ať jsem řekl nebo udělal cokoli, pořád mi citoval pravidla a předpisy. Bla, bla, bla. Dokonce i když postřelili D.J.e, musel jsem poslouchat žvásty o evakuaci.“

Jones se naklonil dopředu. „Mimochodem, jsem v pořádku. Dík za optání.“

„Aha, tak už je mi to jasný,“ posmíval se Raskin. „Vy mě nepokládáte za důležitýho, ale chcete, abych se staral o vaše zdraví? Tak to pardon, hoši. Oboje mít nemůžete… A krom toho, už jsem věděl, že jste v pořádku. Sledoval jsem vás celou noc.“

Payne se zamračil. „Jak to?“

„Na Koreji je úžasná ta jejich technologie. Co se týče provedení, jsou na míle před námi. Svým způsobem to člověku nahání hrůzu. Něco jako Velkej bratr.“

„Co to znamená?“

„Věděli jste, že na Čedžu je přes šest tisíc dopravních kamer? Zmáčkl jsem knoflík, napíchl se na jejich server a sledoval váš pohyb po celým ostrově. Povím vám, bylo to úžasný. Jako ve filmu! A když tě napadli nindžové, člověče, z toho šla hrůza! Kopance, rány, střelba! A ten chlápek – hmmmm! Jen jsem neslyšel, jak řve, protože ty jejich kamery nemaj zvuk.“

„Skončils?“

„Ještě ne. Jestli chcete, můžu vám vypálit kopii na DVD. Víte, něco jako domácí kino.“

„Já bych jednu bral,“ řekl Jones. „Pošli ji, prosím tě –“

Ale Payne ho přerušil. „Vlastně bych byl radši, kdybys všechny naše záznamy z jejich systému vymazal. Jestli Korea ten film uvidí –“

„Já vím, já vím. Neboj. Už jsem se o to postaral. Všechny záběry ze Songsanu jsem zničil. Jejich počítače to vyhodnotí jako přepětí v elektrické síti, ale my víme, jak to bylo.“

„Dík,“ řekl Payne. „Jsi jednička.“

„To vím taky.“

„Takže,“ řekl Jones, „voláš nám z nějakýho důvodu? Nebo ses chtěl jenom pochlubit?“

„Hergot! Toho chlapa v jedné chvíli postřelí a v příští už bez problémů funguje.“ Raskin chvíli bušil do klávesnice, až se na obrazovce objevil ten správný soubor. „Chtěli jste, abych prověřil doktora Ernieho Sheldona. Našel jsem nějaký zajímavý věcičky. Můžu vám to někam poslat, nebo to musí jít přes Crawforda?“

„Pověz nám to radši hned,“ řekl Payne. „Přes něj to můžeš poslat později.“

Raskin skenoval údaje. „Asi mě budete chtít zabít, ale když jsme spolu posledně mluvili, dal jsem vám mylnou informaci. Ukázalo se, že doktor Sheldon možná není mrtvý. Vlastně jsem si tím docela jistej. Ve svým oficiálním spisu je vedenej jako zesnulej. Já si k němu ale našel zadní vrátka a zjistil jsem, že byl poměrně nedávno pověřen úkolem. Poslední tři roky pracuje jako koordinátor speciálních projektů ve Fort Huachuce.“

Fort Huachuca byla velká vojenská základna v Arizoně, která se v roce 1971 stala působištěm Zpravodajského centra a školy americké armády. Od té doby se její status několikrát změnil, ale přesto posledních třicet let zůstala jedna věc stejná. Pokud se chtěl voják kvalifikovat jako vyšetřovatel, odešel do Fort Huachucy. Tam ho naučili vše potřebné, aby se z něj stal 97E (97 echo), zkrátka vše od vyšetřovatelských postupů až po podvodné praktiky.

Payne i Jones tohle zařízení důvěrně znali. Oba si tam prožili své, když je připravovali na službu u MANIAC. Cvičení bylo občas příšerné, hraničící s nelidskostí.

Ale připravilo je na věci, kterým později čelili jako příslušníci speciálních sil. A na to, jak se s nimi vypořádat. Payne řekl: „Popiš ty speciální projekty přesně.“

„Zahrnujou všechno od nejnovějších mučících technik po experimenty s ovládáním mysli. A taky jsem slyšel, že tam dělaj pokroky s gama-aminobutyrickou kyselinou. Za pomocí GABA drog v kombinaci s fyzickým vyčerpáním vytahujou z lidí přiznání.“ Raskin si odkašlal, jako kdyby chtěl sám sebe zarazit, než odhalí příliš mnoho. „Jistě, nejspíš to budou jenom nepodložený fámy. Nevím přesně, na čem Sheldon dělal.“

„A tyhle projekty,“ přemítal Payne, „používají se v terénu?“

„Upřímně, Jone, já fakt nevím. Sedím celej den za kancelářským stolem a buším do klávesnice. To ty se pohybuješ ve skutečným světě, takže bys mi měl být schopnej říct, jestli se ty techniky používají.“

Payne věděl, že odpověď zní ano. Mučení tu bylo stejně dlouho jako bolest a v nejbližší době to nebude jinak. Problém spočíval v tom, že mučení se ukázalo jako nespolehlivé, neboť všichni vězni nakonec promluvili, třebaže to, co řekli, bylo často vymyšlené. Mozek tak prostě chránil tělo před dalším týráním.

Proto muži jako doktor Sheldon vedli takový výzkum. Hledali lepší způsob, jak získávat informace.

Nedávné studie ukázaly, že některé z nejjednodušších technik – vyčerpání, připravení o spánek, dlouhodobé vystavení horku či zimě – jsou nejúčinnější. V posledních letech se ve zprávách nejvíc mluvilo o simulovaném topení, neboli waterboardingu. Viceprezident Dick Cheney se o něm dokonce zmínil v rozhovoru v Bílém domě. Nazval to „velmi důležitou pomůckou“.

Vězeň se stáhne lany nebo provazy. Nohy se trochu naklopí, aby hlava byla pod nimi. Okolo obličeje se omotá celofán a pak se na něj pouští voda. Téměř okamžitě se dostaví dávivý reflex a vězeň zpanikaří a začne se bát utopení. Povídá se, že několik pracovníků CIA se tomuto martyriu dobrovolně podrobilo, aby si sami udělali obraz o fyziologické devastaci. V průměru vydrželi čtrnáct vteřin.

Payne všechny tyhle informace důvěrně znal. Nechápal ale, jakou roli v tom všem hrál doktor Sheldon. Přizvali ho jako odborníka, aby ohledal místo činu? Nebo byla jeskyně jedním z jeho pokusů, které se nepovedly? A pokud ano, kdo byl tou zamýšlenou obětí?

„Obraťme list,“ řekl Payne a změnil téma rozhovoru. „Když jsme spolu naposledy mluvili, ptal jsem se na jména vězňů v tajných zařízeních. Bohužel jsi nám nemohl pomoct. Takže já se na to podívám z jinýho úhlu. Jeden z mých zdrojů mi nedávno poskytl jméno známého teroristy, o němž si myslíme, že by se na tom mohl podílet. Když ti řeknu jeho jméno, budeš schopen potvrdit nebo popřít jeho zatčení?“

Raskin opatrně volil slova: „V zásadě bych nemohl potvrdit něčí zatčení bez náležitého povolení. Ale rád bych popřel jakékoli fámy, které by mohly vaši misi ohrozit.“

„Fajn. Jméno, které jsme slyšeli, zní Hakim Salam.“

Raskin příštích patnáct vteřin mlčel.

„Děkuju,“ řekl Payne, neboť vzkaz pochopil. „Moc jsi nám pomohl.“

„Rádo se stalo. A teď, pokud nemáte nic dalšího, předejte prosím telefon zpět hlavnímu seržantovi. Chci si s ním něco vyjasnit, než se vrátím k práci.“

Ať už Raskin řekl Crawfordovi cokoli, mělo to účinek, protože od té chvíle se choval jako milius. Zavedl Payna a Jonese k soukromému počítačovému terminálu, kde si mohli stáhnout spis doktora Sheldona a vytisknout pár fotografií, které si vyžádali.

S novými informacemi je pak doprovodili do budovy na druhé straně objektu, kde drželi Parkový. Zavolali si Kiu na krátkou instruktáž a ta jim referovala, co se posledních pár hodin dělo, co se říkalo na lodi, v helikoptéře a v zadržovací cele. A přesně jako pan Kim ve vsi se Parkovi pro Kiu v krátké době nadchli – což bylo vzhledem k okolnostem neuvěřitelné.

„Mluví ten chlapec?“ zeptal se Payne.

„O jeskyni ne, ale mluví o jiných věcech. Je to báječný kluk, hodně si prožil. Divím se, že je vůbec při smyslech.“

„A co otec?“

„Je vyděšený, rozzlobený, plný úzkosti a emocí. Ale co taky můžete čekat od muže, který ztratil rodinu a neví proč.“

„Co radíte?“

„Ohledně čeho?“

„Ohledně toho, co jim říct. Potřebujeme se dozvědět, co vědí oni. Neprodleně.“

„Ale Jone –“

„Já vím,“ zarazil ji Payne, aby nezačala s citovými výlevy. Za dané situace by se nenechal odradit za nic na světě. „Věřte mi, pochopil jsem, že nejsou připraveni o tom mluvit a ještě nějaký čas nebudou. Bohužel, tento rozhovor nepočká. Obdrželi jsme některé nové informace a potřebujeme okamžitě jednat. A to lze jedině tak, že si s nimi promluvíme. Takže ať už u toho budete vy, já nebo my všichni dohromady, tento rozhovor musí proběhnout teď hned.“

36

Kia zavedla Parkovy do vyšetřovací místnosti a připravila je na nadcházející rozhovor. Ujistila je, že Payne je slušný člověk a neublížil by jim. Řekla, že při násilnostech v jeskyni ztratil dobrého přítele a že potřebuje jejich výpověď, aby zjistil, kdo je za to zodpovědný. Čung-ho pochopil, jak se věci mají, a zatoužil jim pomoct, i když věděl, že to pro něj i pro syna bude bolestné. Byla to pro něj otázka cti.

Potom přišel Payne. Choval se zdvořile, uctivě, emfaticky. Nic z toho nepředstíral. Když chodil na střední školu, přišel vinou opilého řidiče o rodiče, takže dobře věděl, co taková ztráta znamená. Roky, které strávil jako voják obklopený smrtí a zkázou, žádný z těch pocitů neutlumily a ani nikdy neutlumí.

Navždy zůstanou jeho součástí.

„Vím, že některé otázky budou těžké, nejspíš to budou ty poslední věci na světě, na které máte chuť odpovídat, ale kdyby nebyly tak důležité, neptal bych se na ně.“ Payne se odmlčel. Přemýšlel, jak co nejlépe navázat hovor. „Zřejmě by pro vás bylo příjemnější mluvit korejsky. Můžeme Kiu využít jako tlumočnici.“

Čung-ho zavrtěl hlavou. „Mluvím dobře anglicky. A syn také. Mluvíme dobře.“

„Ano, to ano. Mnohem lépe než já korejsky.“ Payne se usmál v naději, že to pomůže udržet přátelskou atmosféru. „Nejjednodušší by bylo začít s vámi. Usoudil jsem, že čím více mi povíte vy, tím méně se budu muset ptát vašeho syna. Tak to bude nejlepší pro nás pro všechny, co říkáte?“ Čung-ho chápavě přikývl, vděčný za Payneovu laskavost. Jong-su zatím seděl na židli v zadním rohu místnosti a nepřítomně civěl do země. Kia seděla vedle něj, vyprávěla mu o svém dětství v Koreji a občas mu mateřsky odhrnula černé vlasy z očí. Záleželo jí více na něm než na rozhovoru, který probíhal tři metry od nich.

„Pokud je to možné,“ řekl Payne, „rád bych si promluvil o minulé sobotě.“

Čung-ho popsal, co si pamatoval. Jong-su doklopýtal z jeskyně domů celý zkrvavený. Když se ujistili, že není zraněný, chodil Čung-ho od souseda k sousedovi a vyptával se, jestli něco neviděli, ale nikdo nic. Brzy objevili krvavou stopu, která vedla k jeskyni. Čung-ho v panice spěchal ke Kimovi a ptal se, co má dělat. Kim mu poradil, ať vezme syna a okamžitě odjede ze vsi. A on to udělal. Manželka s rodinou měla do hodiny odjet za nimi, aby se setkali na smluveném místě. Ale lidé z jeskyně tomu zabránili.

„Byl jste od té doby ve vesnici?“

„Ne. Je to nebezpečné.“ Čung-ho se ohlédl na syna a opatrně volil slova. „Když má žena nepřijela, zavolal jsem z automatu panu Kimovi. Pověděl mi, co se ve vesnici stalo. Řekl mi, abych se tam už nikdy nevracel a abych nevolal policii. Že se o všechno postará.“

Kim se předtím o telefonátu nezmínil, ale nyní Payne pochopil, proč se Čung-ho nikdy nevrátil a nepátral po své ženě a zbytku rodiny. Věděl už, co se jim stalo.

„Viděl jste ten den někoho z jeskyně?“

„Ne.“

„A co předtím? Třeba nějakého cizince v lese?“

„Nic jsem neviděl. My jsme ve vsi. A oni v jeskyni. Žádní cizinci tam nebyli.“

„Ale váš syn,“ řekl Payne jemně, „ten nějaké lidi viděl, ne?“

Čung-ho se otočil a podíval se na syna.

„Řekl vám, co viděl?“

Zhluboka se nadechl a pak přikývl. „Viděl krev. Lidi v jeskyni s krví.“

„Myslíte mrtvé lidi?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Ti lidé stále žili. Mluvili.“

Payne se zmateně odmlčel. Doposud předpokládal, že Jong-su se na místě činu objevil, až když byli všichni mrtví. Že možná zaslechl vrahy, jak se na odchodu z jeskyně baví o černém kameni. Ale teď mu otec tvrdil pravý opak. Jong-su tam byl, když ti lidé ještě žili.

Payne si uvědomil, že je nutné změnit směr, kterým se rozhovor ubírá.

Připomněl si jeskyni a vzpomínal, jak to vypadalo v první komnatě. Uprostřed byl psací stůl a židle přišroubované k podlaze. Ze sopečné skály visela jediná žárovka, s připíchnutou miniaturní kamerou. Všechno plavalo v krvi – podlaha, strop i stěny. Viděno z té lepší stránky, když už tam krev byla, nacházela se především v této místnosti, tedy tam, kde se konaly výslechy. A vzhledem k tomu, že Jong-su byl celý od krve, musel být v ní. Možná při mučení. A pokud ano, kdo mohl vědět, co vypoví?

Možností bylo nekonečně mnoho.

Payne si v hlavě třídil všechny otázky – koho mučili, co se tam říkalo, kdo zabil Schmidta a jeho lidi – a snažil se přijít na to, která z nich je nejdůležitější. Nakonec si uvědomil, že nejpalčivější otázka je ta, na kterou Čung-ho odpovědět nemohl.

Potřeboval mluvit přímo s chlapcem.

Payne řekl Kie, ať s ním jde ven. Na chodbě se setkali s Jonesem, který rozhovor sledoval ve vedlejší místnosti. Jones by se rád zapojil aktivněji, ale zároveň věděl, že díra po kulce v jeho ruce by Čung-hoa možná znepokojila, protože to on zmáčkl spoušť.

Jones promluvil první. „Je třeba prohodit pár slov s tím dítětem.“

„Já vím,“ odpověděl Payne. „Ale neměl bych to být já.“

Oba pohlédli na Kiu, kterou ta myšlenka zřejmě nenadchla.

„No výborně,“ zasténala. „Na co se mám ptát?“

Jones jí podal konopnou obálku plnou fotografií, které mu poslal Randy Raskin. „Potřebujeme vědět, koho to dítě vidělo. Kdo žil, kdo byl mrtvý, koho mučili a tak dále. Potom se budeme mít čeho chytit.“

„Zatím máme docela zmatek v časové posloupnosti,“ připustil Payne. „Prcek jde do jeskyně a vidí lidi od krve, ale tvrdí, že byli živí. Pokud to tak bylo, kde se na něm vzalo tolik krve? Možná viděl vrahy až potom. Nebo možná vešel dovnitř v průběhu výslechu. V každém případě potřebujeme vědět, koho viděl, abychom zjistili, co se stalo.“

Kia se ušklíbla. „Víte, ono to nepůjde tak snadno. Stěží dokážu přimět toho špunta mluvit, a pokud ano, bavíme se o hloupostech. Co rád jí, co ho baví. A teď po mně chcete, abych se ho vyptávala na jeskyni?“ Zhluboka se nadechla. „Můžete mi nějak poradit?“

Payne kývl. „Jo. Udělejte z toho hru.“

„Hru?“

„Je mu osm a vyděsilo ho to. Čím víc to zlehčíte, tím lépe.“

„To se lehko řekne, ale hůř udělá.“

„To chápu, ale vy to s ním báječně umíte. Mám k vám maximální důvěru.“

„Já taky,“ řekl Jones. „Pozoroval jsem vás a ten kluk vás má opravdu rád. Chováte se přirozeně.“

„Díky. Ale přesto jsem nervózní.“

„Nebojte. To zvládnete… Ale pokud myslíte, že by to pomohlo, rád vás políbím pro štěstí.“

Kia se s úlevou zasmála.

„Já jsem to tak nemyslel.“ Jones vyrazil chodbou pryč, ale ještě dodal: „Ovšem kdybyste změnila názor, dejte mi vědět. Stačí mrknout do kamery a já přiběhnu.“

Payne s Kiou seděli na jedné straně stolu, Parkovi na druhé. Kia před Jong-suem rozložila dvacet fotografií a řekla mu, že si zahrají hru. Pravidla byla jednoduchá. Někteří z mužů na fotografiích na Čedžu byli, ostatní ne. Za každého správně určeného dostane sladkost – své nejoblíbenější jídlo. Naproti tomu za každého, kterého řekne špatně, mu jeden kousek odeberou.

„Rozumíš?“ zeptala se Kia. „Když si u někoho nebudeš jistý, hádat nemusíš. Pouze vyber ty, u kterých to budeš vědět naprosto jistě. Jasné?“

Jong-su letmo pohlédl na fotky a kývl.

Už v puse cítil chuť sladkostí.

37

Před incidentem byl Jong-su normální osmiletý chlapec, dobrodružné povahy, aktivní a pěkný špindíra. Jeho černé vlasy příliš rychle rostly a padaly mu do očí, když si je nenechal jednou týdně zastřihnout. Chyběly mu tři přední zuby – dva nahoře, jeden dole – takže měl krásný kolozubý úsměv, který je v jeho věku běžný.

Ovšem v posledních devíti dnech mnoho důvodů k usmívání neměl. Jakmile vyklopýtal z krvavé jeskyně, byl z něj jiný člověk. Zasažený šokem. A žalem. Přišel do styku s věcmi, které by zničily většinu dospělých.

Ale on přežil. Seděl tu, díval se na všechny ty obrázky a hrál s Kiou její hru.

Těšil se na všechny ty sladkosti, které získá.

Ve složitém světě jsou to občas prosté radosti, které nám pomáhají všechno zvládnout.

Chlapec si obrázky několik vteřin prohlížel a vybíral lidi, které v jeskyni viděl. Prošel si je napřed v hlavě, aby nic nespletl. Nakonec beze slova vzal jednu fotografii. Pak další. A další. Dvě tady, tři támhle. Shromažďoval je v ruce jako paklík karet. Klepal jimi o stůl a rovnal je, aby pěkně zařezávaly. Celkem šestnáct snímků. Někteří byli Američané, někteří Arabové. V širokém věkovém rozmezí.

Když skončil, podal paklík Kie. Byl mnohem větší, než čekala.

„Tys všechny ty lidi viděl?“ zeptala se.

Jong-su zavrtěl hlavou a ukázal na stůl. „Ne, tyhle lidi.“

Na stole zůstaly čtyři fotografie. Payne je okamžitě poznal.

Byl to Trevor Schmidt a jeho tým.

„Můžeš nám říct, kdes je viděl?“ chtěla vědět Kia.

Chlapec přikývl a pak začal vyprávět, co se toho dne stalo.

Jong-su si hrál v lese, když náhle ucítil krev. Silný, štiplavý zápach, který v něm probudil zvědavost a dodal mu odvahu prozkoumat místo, kam měl zakázáno chodit. Jong-su věděl, že by se měl otočit a běžet na druhou stranu, ale nemohl si pomoct. K tomu místu ho to táhlo. Musel ho vidět na vlastní oči.

A tak se opatrně plížil do kopce. Poslouchal, jestli neuslyší výkřiky, které občas slýchal v noci. Ale toho rána panoval všude klid, což posilovalo jeho kuráž jít dál.

Vchod do jeskyně byl temný, skoro černý. Jediný náznak světla se mihotal kdesi nahoře, vrhala ho žárovka visící na stropě. Chlapec napínal sluch, zda nezaslechne hlasy, ale žádné neslyšel. Jeskyně byla ztichlá, pokojná. Slyšet bylo jen občasné zakřupání kamení pod jeho nohama – a i to znělo jen jako šepot. Jediné, co se mu nezdálo, byl ten zápach. Vzduch jím byl prosycený, hnilobným smradem, jenž chlapci připomněl loveckou výpravu, kterou jednou absolvoval s tátou.

První komora mu vyrazila dech, nic takového ještě nikdy neviděl. Skoro celá podlaha a části zdí byly nasáklé krví. Ne pomazané, ale doslova potečené. Jako kdyby někdo řízl do země a ta začala krvácet. Jong-su přistoupil k nejbližší zdi a dotkl se jí, přejel po ní prsty. Žárovka svítila slabě, ale dost na to, aby viděl, že si to nepředstavuje.

Ruku měl karmínově rudou. A tvář náhle bledou.

V tom okamžiku uslyšel hlas. Nejprve si myslel, že se mu to jen zdá, v hrůze z té tekutiny, která mu pokrývala ruku. Ale pak uslyšel druhý. A třetí. Hlasy přicházely z hloubi jeskyně. Jong-su se v panice otočil, aby utekl, ale smekla se mu noha na kluzké podlaze. Zakrátko měl kůži i oděv pomazané krví – barvou, která mu zachránila život.

Zaběhl do vzdáleného kouta jeskyně a stočil se do klubíčka, zčásti krytý puklinou ve skále a zčásti maskovaný krví. Ve slabém světle byl pro jejich oči téměř neviditelný, zvlášť když ho nehledaly. Kdyby ano, nepochybně by ho hned našly. Místnost byla malá a tohle byli cvičení vojáci, avšak v té chvíli si mysleli, že jsou sami. To až mnohem později si všimli jeho stop a uvědomili si, že do zařízení někdo pronikl a jejich tajemství vyšlo na světlo. Tehdy byli nuceni vtrhnout do nedaleké vsi a zabít každého, koho našli.

Jejich mise pro ne byla příliš důležitá na to, aby se nechali vykolejit soucitem.

Jong-su ze svého kouta viděl, jak ti čtyři přistoupili ke stolu a židli, které stály uprostřed místnosti, přišroubované k zemi. Každý nesl krabičku. A každá ta krabička obsahovala tři plastové sáčky. Každý sáček byl plný krve. Muži se smáli a vtipkovali, přitom noži propichovali sáčky a cákali krev všude kolem. Už podruhé toho dne. Na zem, na strop, na zdi. Vymačkávali sáček za sáčkem, až se jeskyně v matném světle žárovky třpytila rubínovým odstínem.

Toho posledního rána se žádné násilí ani mučení nekonalo. To jen tihle chytří muži zinscenovali své vlastní vraždy s pomocí pytlíků své krve, tekutiny, kterou několik dní sbírali a skladovali v jeskyni.

Testy DNA měly prokázat jejich smrt, kdežto ve skutečnosti jim zajistily život.

Payne se omluvil a sešel se s Jonesem mezi čtyřma očima. Oba byli ohromeni tím, co si právě vyslechli. Poslední dva dny žili v dojmu, že Trevor Schmidt a jeho muži byli zavražděni uvnitř jeskyně. Zmasakrováni a rozcupováni nějakou neznámou skupinou, která se pokoušela zachránit teroristu. Ale teď, díky svědectví osmiletého chlapce, znali o jeskyni pravdu. Schmidt nejen že žil, ale jeho tým měl pravděpodobně na svědomí masakr ve vsi.

Předtím chtěl Payne pomstít přítelovu smrt. A nyní ho chtěl zabít.

„Schmidt už přece tajnou operaci vedl,“ řekl Payne. „Nikdo nevěděl, kde je nebo co dělá. Tak proč by měl sakra inscenovat svoji smrt?“

„Kdybych měl hádat, řek bych, že proto, aby se ukryl před mužem, pro kterýho makal.“

„Před plukovníkem Harringtonem?“

Jones přikývl. „Jen si vzpomeň, jaký to bylo u MANIAC. Když jsme vyráželi na mise, dávali nám spoustu volnosti. Když jsme se včas nehlásili, žádnej velkej problém. To u nás do jisté míry předpokládali. Ale hluboko uvnitř jsme věděli, že existuje čára, kterou nesmíme překročit. A že kdybychom ji překročili, někoho by na nás poslali – ať už by se nám to líbilo nebo ne.“

„A Schmidt svou smrtí tu čáru smazal.“

„Už žádnej Harrington. Už žádný hlášení. Je svobodnej a může si dělat, co chce.“

„Což není dobrý.“

„Ne, to není. Jeden z mých instruktorů na Akademii mi řekl: ‚Vojáci by měli za svobodu bojovat, ale neměli by ji mít.‘ Nevěděl jsem, jak to myslel, dokud jsem nejel do zámoří a na vlastní oči neviděl, co se děje, když se nikdo nedívá.“ Odmlčel se a chvíli přemýšlel. „Organizace je na místě z určitýho důvodu. Velitelé jsou na místě z určitýho důvodu. Bez nich je voják jako Schmidt schopnej napáchat spousty škod.“

„Předpokládám, že už napáchal.“

„Myslíš tu vesnici?“

Payne přikývl. „Necelou hodinu poté, co zinscenoval svoji smrt, zabil kolik nevinných? A z jakýho důvodu? Aby měl jistotu, že nikdo nebude vědět, že je naživu?“ Na chvíli se odmlčel. „Ledaže –“

„Ledaže co?“

„Možná je nezabil proto, aby udržel v tajnosti pravdu o své smrti. Možná je zabil proto, aby udržel v tajnosti svou misi. Evidentně viděl Jong-suovy krvavé stopy před jeskyní. A co když Schmidt mluvil o své misi, když tam ten hoch byl?

Víš zatraceně dobře, že by ten průsak musel utěsnit, než by se to rozneslo.“

„A ten černej kámen,“ poznamenal Jones. „Chlapec pořád drmolil něco o černým kameni. Možná to má větší význam, než si myslíme.“

Deset minut nato měli zjistit nakolik.

38

Payne vešel do hovorny se sáčkem bonbonů. Bylo to vůbec poprvé za jeho kariéru, co se uchýlil k uplácení sladkostmi. Jong-suovi se rozzářily oči, když uviděl ten pestrý výběr dobrot, které si Payne vypůjčil z Crawfordova stolu.

„No, moc se nevzrušuj. Zatím jsi získal jen čtyři.“

Jong-su přikývl a usmál se, ale vzápětí se po sáčku tak vrhl, že málem převrátil stůl.

„Jejdanánku! Ty seš vážně na sladký, viď?“

Hoch znovu s úsměvem přikývl.

„V tom případě, co kdybychom spolu uzavřeli dohodu?“ Payne pohlédl na Čung-hoa, aby si vyžádal jeho svolení. „Pokud by to tvýmu tátovi nevadilo, rád bych ti položil pár dalších otázek. Když odpovíš správně, můžeme ti odměnu zdvojnásobit.“

„Víš, kolik sladkostí to je?“ zeptala se Kia.

Jong-su napřáhl obě ruce před sebe a roztáhl doširoka prsty.

„Správně! Osm!“

„Pane,“ zeptal se Čung-hoa Payne, „jste pro?“

Čung-ho přikývl. Byl moc rád, že Jong-su má z něčeho radost.

„Výborně!“ řekl Payne a zatřásl sáčkem ve vzduchu. Chlapec na něj hleděl jako pitbul na vepřovou kotletu. „Tak začneme.“

Fotografie Schmidta a jeho týmu ležely pořád na stole. Payne je postrčil blíže k chlapci, aby na ně lépe viděl. „Když jsem mluvil s vaším sousedem panem Kimem, řekl mi, že jsi ty muže v jeskyni slyšel mluvit. Pamatuješ si, co říkali?“ Jong-su kývl.

„Pamatuješ, kdo mluvil nejvíc?“

Jong-su znovu kývl a tentokrát ukázal na jednu fotografii. Byl na ní Trevor Schmidt.

„To je skvělé, opravdu skvělé. Přesně jak jsem si myslel.“ Payne sebral ostatní tři fotografie a dal je stranou, aby se Jong-su mohl soustředit pouze na osobu, která ho zajímala. „Fajn, teď přijde ta zábavná část, při které zdvojnásobíš počet všech svých sladkostí. Chtěl bych, abys mi řekl, o čem ten muž mluvil.“

Jong-su pohlédl na tátu, který mu něco pošeptal korejsky. Payne nevěděl, jestli to byla otcovská rada nebo jestli chlapci připomínal, co mu už řekl v týdnu. Ale ať to bylo cokoli, mělo to účinek, neboť Jong-su začal mluvit.

„Muž říká černý kámen.“

„Černý kámen?“

„Říká černý kámen přijít z nebe.“

„Přišel z nebe?“

„Ale on ho pošle do pekla.“

Payne se ušklíbl. „Chtěl poslat černý kámen do pekla?“ Jong-su kývl. „Já teď dostat sladkosti.“

„Za chviličku,“ řekla Kia, aby měl Payne čas popřemýšlet. „Jakmile pán skončí s ptaním, dostaneš své sladkosti.“

„Dobře. Já počkat.“

Problém spočíval v tom, že Payne nevěděl, na co se má nyní zeptat. Nevěděl, co je černý kámen ani proč ho Schmidt chce poslat do pekla. Očividně nemluvil o hotelu na Čedžu, ale mohlo to být cokoli jiného – možná i kód, kterému rozuměli jen Schmidt a jeho muži. Černý kámen mohl být klidně i název jeho mise.

Ale pokud by to tak bylo, jak s tím souviselo nebe a peklo? Payne se na chvíli odmlčel a zběžně listoval ve svém zápisníčku, kde měl poznámky, které kvůli utajení psal svým vlastním těsnopisem. Ovšem v případě této mise by bylo jedno, kdyby je někdo četl, neboť jeho teorie měly příliš mnoho děr na to, aby některá dávala smysl. Z neveselých myšlenek ho vytrhlo zaklepání na dveře.

Payne podal Kie sáček se slovy, že má dát Jong-suovi jednu sladkost za dobré chování. Věděl, že jinak by chlapec mohl začít hryzat stůl. Ještě nikdy neviděl dítě, které by tolik milovalo sladkosti. Říkal si, že nejspíš i proto mu chybí tři zuby.

Pak otevřel dveře a ke svému údivu v nich spatřil Jonese. Stál tam a usmíval se ještě víc než Jong-su s tyčinkou Mars. A ten úsměv Payneovi říkal, že se přihodilo něco dobrého.

„Tohle musíš vidět.“

„Vidět co?“

Jones ho zavedl do sousedních dveří, kde rozhovor sledoval na jednom z monitorů. „Zatímco sis prohlížel svý poznámky, já jsem si vyhledal odkazy na ‚černý kámen‘ a slovo ‚nebe‘. A hádej co? Trefa! Vyjelo mi něco, co dává hodně velkej smysl.“

Ukázal na obrazovku počítače, kde byla zobrazená starobylá kamenná budova a kolem ní moře lidí v bílých pláštích. „Co víš o islámu?“

Payne pokrčil rameny a posadil se před počítač.

Jones řekl: „Tohle je interiér Velké mešity v Mekce. Stručně řečeno, je to centrum islámského světa. Když se muslimové modlí, obracejí tvář tím směrem. Nejen k mešitě jako takové, ale k té starobylé kamenné budově uvnitř. Říká se jí Ka’ba. Je to jejich nejsvětější svatyně.“

Payne hleděl na obrázek a soustředil se na mohutnou žulovou krychli, jež se tyčila nad tisíci lidí, kteří zaplňovali nádvoří. Měřila téměř patnáct metrů na výšku a byla pokrytá černou hedvábnou látkou, zdobenou zlatými výšivkami v podobě kaligrafického arabského písma.

„Pokračuj.“

Jones klepl na několik kláves a přiblížil si jeden z rohových kamenů. „Podle islámské tradice postavil Ka’bu Abrahám se svým synem Ismâ’ilem, ano, ti proroci ze Starého zákona. Když v horách u Mekky hledali kamení na stavbu, narazili na čistě bílý kámen a hned rozpoznali jeho kvality. Měl pro ně takovou cenu, že ho dokonce použili k ukotvení budovy.“

Přiblížil obraz ještě víc, aby Payneovi ukázal černý oválný kámen, který byl zasazený asi metr a půl nad zemí ve východním rohu Ka’by. Měřil asi třicet centimetrů v průměru a měl kolem sebe stříbrný rám, přichycený stříbrnými hřebíky.

„Zajímavé je, že kámen měnil během staletí barvu. Z někdejší čistě bílé je teď čistě černá. Někteří věřící to připisují všem hříchům, které za ta léta vstřebal. Většina vědců samozřejmě zastává pragmatičtější názor.“

„A to?“

Jones se opřel o opěradlo židle. „Je to meteorit.“

„Oni uctívají meteorit?“

„Vlastně ho neuctívají, ale je pro ně posvátný.“

„Skutečný meteorit?“

„Tak zní teorie. Ale bez zkoušek nevíme nic jistě – přičemž k těm strážci mešity nikdy nesvolí. Přesto je to v souladu se všemi fakty. Po čase spousta meteoritů mění vlivem oxidace barvu z bílé na černou. A navíc je ve Wabaru, v blízkosti Mekky, velký impaktní kráter. Když meteorit dopadl do pouště, vymrštil roztavený písek vysoko do vzduchu, kde se ochladil a padal zpátky na zem v podobě kousků skla. Doslova tak pršelo sklo.“

„Sklo?“

„Někteří vědci si myslí, že Černý kámen je ta substance, které se říká impaktní sklo. Jiní zastávají názor, že je to přímo součást meteoritu. Ať tak či onak, Černý kámen spadl z nebe.“

„Přesně jak říkal Schmidt.“

Jones přikývl. „Bohužel to není všechno, co říkal. Zmínil se také o tom, že ho chce poslat do pekla. A právě tohle mi dělá starosti.“

„Jak to?“

„Ten kámen je uprostřed veliké mešity v centru chráněného města. Je neustále obklopený ozbrojenými strážemi a tisíci věrných muslimů, kteří by bojovali na život a na smrt, aby ho ubránili. Schmidt se tedy určitě nechystá na nějakou přestřelku.“

„To je pravda.“

„Proto mu podle mě zbývá pouze jedna reálná možnost.“

„Jaká?“

„Chystá se to vyhodit do vzduchu.“

39

V Saúdské Arábii, kde je ropa životní mízou ekonomie, jsou nákladní auta s cisternami běžným jevem. Projíždějí tudy ve dne v noci, jako neustálá připomínka bohatství země a jejího postavení na celosvětovém trhu. Auta s cisternami jsou tak všudypřítomná, že tvoří součást krajiny podobně jako pouštní vegetace a člověk si jich stěží všimne, když v dlouhých kolonách projíždějí kolem.

A to i v případě, že míří někam, kam nemají.

Právě na to Trevor Schmidt a jeho muži spoléhali, když minulou noc pronikli do vodárny v komplexu Abrádž al-Bajt. Akce měla pozoruhodně snadný průběh. Jen jeden ozbrojený strážce v průběhu přepadení. A druhý při střídání směn. Žádní další zaměstnanci uvnitř nebyli kvůli oslavám hadždže a kvůli tomu, že zařízení mělo být otevřeno až za šest měsíců. Vše tam bylo funkční – generátory, nádrže, kompresory – chyběla jen tekutina, kterou měly čerpat.

Ale to mělo být brzy napraveno.

Jeden člen Schmidtova týmu, muž zvaný Matouš, získal před nástupem do armády inženýrský diplom na Stanfordově univerzitě. S jeho vzděláním se pro tento úkol počítalo. Vše se plánovalo týdny předem a nyní stačilo jen postupovat podle jednoduchých dílčích instrukcí a pak se dostat do podzemní chodby v Mekce, kde měla proběhnout finální fáze.

Ale to už měla být hračka. Napřed museli dokončit svou práci tady.

Matouš šel do řídící místnosti, kde zkontroloval ukazatele. Mezitím projížděly hlavní bránou cisterny a mířily do zadní části zařízení, kde začaly přečerpávat svůj hořlavý náklad do systému, který byl navržený pro vodu. Samotná chemikálie, obsažená ve válcových nádržích o objemu 32 000 litrů, byl ropný produkt srovnatelný s tryskovým palivem, ovšem upravený několika důležitými způsoby. Pro omezení účinků statické elektřiny do něj přidali dinonylnaftalensulfonovou kyselinu, aby nedošlo k jiskření a předčasnému vzplanutí. V malých koncentracích byly přidány inhibitory koroze, běžná přísada do paliva vojenských strojů, která má zabránit poškození potrubního systému a možným průsakům do země. A také antioxidanty proti rosolovatění.

Schmidt na monitorech v kanceláři ochranky sledoval, jak jedno auto za druhým vyprazdňuje obsah nádrží do systému, a na malém kousku papíru ověřoval všechna jejich čísla. Měl nějaké zkušenosti s létáním, a tak věděl, že větší komerční trysková letadla, jako je Boeing 767, vezou při startu přibližně 80 000 litrů paliva. To znamenalo, že pět aut se rovnalo dvěma letadlům, což bylo množství, které přivodilo zhroucení Dvojčat v obří kouli plamenů.

A oni, díky jednomu z jejich kontaktů, měli těchto aut více.

Arab se díval skrz telefotografický objektiv a spokojeně se usmíval.

Obdržel závratnou sumu v dolarech za to, aby vše zdokumentoval, a zatím nikdo nic netušil.

Sledoval Freda Násira na leteckou základnu Tajf a cestou pořídil desítky fotografií. Momentky, které se jeho šéfovi budou líbit. Násira hovořícího s americkými vojáky. Násira při návštěvě al-Gaimu. Násira jedoucího do Mekky. A konečně Násira vstupujícího do podzemní chodby nedaleko mešity.

Byla to tak snadná práce, že si připadal jako zloděj.

Tento pocit přetrvával i u vodárenského zařízení. Nejprve pořádně nevěděl, na co se má připravit, obával se, že izolace uprostřed mekské pouště bude problém. Ale ukázalo se to být mnohem snazší, než čekal. Přikryl se světlehnědou dekou, jež odstínem splývala s okolním terénem, a používal speciální objektiv na fotografování potmě.

Pořídil snímky Schmidta a jeho týmu.

Všech aut s cisternami při průjezdu přední bránou.

Všeho, co potřeboval.

A co bylo důležitější, všeho, co si žádal jeho šéf.

Šarí Šasmínová byla celý den poslušná holka. Šlo o její profesionální pověst.

Slíbila Omaru Abdulu-Chalikovi, že se po zbytek hadždže bude držet od tunelu stranou. Ale čím déle seděla ve svém hotelovém pokoji, tím víc se jí zmocňovala podrážděnost. Ta izolace jí nedávala žádný smysl. Proč tak záleželo na tom, že do ulic starého města se nahrnou miliony lidí? Ona přece pracovala pod zemí, daleko od slídivých zraků. Pokud něco, v podzemní chodbě si připadala bezpečněji než v ulicích Mekky, kde se pořád musela bát, že udělá nebo řekne něco, čím se prozradí jako nepraktikující muslimka.

Na druhé straně se netěšila, až bude zpátky v chodbě s tím velitelem ochranky. Od samého začátku jí naháněl hrůzu. To, jak se dotkl její ruky, když si chtěla ponechat své klíče.

Byla z toho nesvá.

Jistě, s muži jako on si poradila už nejednou předtím. Většinou v barech, těsně po zavírací hodině, kdy deštíky zoufalců bloumaly kolem a hledaly něco, co by opíchaly. Šarí si říkala, že když si dokázala poradit s nimi, poradí si i s ním. Jen pro jistotu u sebe nosila lahvičku pepřového spreje, kterou jí koupil Hennessy na mekském bazaru pro případ, že by došlo k dalšímu násilí. Paradoxní na tom bylo, že Šarí měla větší strach ze člena ochranky než z kohokoli, kdo by naleziště ohrožoval.

Její hotel se nacházel několik kilometrů od podzemní chodby, tedy příliš daleko na to, aby k němu došla sama. Neboť mutawwi’ín rejdila v ulicích v plné síle a hledala muslimy, kteří by slavili hadždž nevhodným způsobem. Hennessy se naštěstí nabídl, že ji na místo odveze a zůstane s ní po dobu, co bude pracovat. Šarí první část nabídky přijala, ale druhou už odmítla, jelikož věděla, že až by muslimové vycházeli z mešity, jejich auto by nadlouho uvízlo v davu. Rozhodování měla o to snazší, když si uvědomila, že nová ochranka, které se chtěla vyhnout, nikde není.

Normálně by ji to naštvalo. Ochranka tam měla být dvacet čtyři hodin denně a dohlížet na to, že je vše v pořádku. Měla její převzácné naleziště chránit.

Ale toho večera brala její nepřítomnost jako požehnání.

Znamenalo to, že mohla pracovat sama.

Rozloučila se se svým přítelem a sestoupila po skřípajících prknech na dno chodby. Její stín se roztančil na podlaze pokaždé, když procházela pod některou stropní žárovkou. Nechávali je svítit dvacet čtyři hodin, takže nemusela zapínat žádné vypínače ani nahazovat generátory. Ve skutečnosti místo vypadalo ve dne i v noci pořád stejně. Stejná světla. Stejné teploty. Stejné všechno. To byla jedna z výhod práce pod zemí. Konstanta, ve které nacházela útěchu. Venku měla pořád plno starostí kvůli větru a počasí, které mohly ohrozit její objevy a rozvrátit časový plán.

Ale uvnitř měli prostředí pod kontrolou. Ideální podmínky pro precizní práci.

To Šarí ještě netušila, že za několik hodin bude všude kolem panovat chaos.

40

Letecká základna Tajf

Tajf, Saúdská Arábie

Letěli dlouho, nad Čínou, Indií a několika dalšími zeměmi, než dosedli na letecké základně Tajf, šedesát šest kilometrů východně od Mekky. Časová pásma zapracovala v jejich prospěch, a tak přistáli v Saudské Arábii jen pár hodin podle ciferníku poté, co odstartovali z Jižní Koreje.

Pořád bylo 1. ledna. Pořád bylo před polednem.

Pořád věřili, že ještě mají čas věci změnit.

Během letu zavolali Payne a Jones plukovníku Harringtonovi a pověděli mu o Trevoru Schmidtovi, krvavé jeskyni a možném teroristickém útoku ve Velké mešitě. Drželi ho mimo hru už docela dlouho a uvědomovali si, že pokud mají mít šanci zastavit Schmidta, bez Harringtona se neobejdou.

Harrington se k tomu zprvu stavěl skepticky. Jeho nejlepší lidé ho ujistili, že Schmidt je mrtvý, že to prokázaly testy DNA a velké množství nalezené krve, ale když poslouchal podrobnosti Jong-suova svědectví, docházelo mu, že se mýlil. Schmidt je všechny oklamal.

Všechny kromě Payna a Jonese.

Toto odhalení změnilo Harringtonův náhled na míru jejich zapojení do mise. Až dosud jim poskytoval minimální informace a nutil je, aby si fakta dávali dohromady sami. Chtěl je tak prověřit pod tlakem a zároveň zachovat integritu své původní tajné operace. Umožnil jim přístup do jeskyně, ale odmítl už prozradit její skutečný účel a také to, koho tam Schmidt vodil na mučení. Umožnil jim mluvit s doktorem Sheldonem, ale jeho samotného instruoval, aby o svém skutečném pověření pomlčel. Harrington chtěl Payna a Jonese přimět, aby využili své vlastní kontakty, svůj vlastní jedinečný styl k odhalení jedné nebo dvou cenných informací o Schmidtovi. A možná i k vybarvení některých šedých partií Schmidtovy operace, které Harringtona od samého začátku hnětly. Ale v žádném případě nečekal, že přispějí takhle.

Na přistávací dráze čekal na letadlo džíp. Payne, Jones a Kia do něj nasedli a nechali se odvézt do téže vyšetřovací místnosti, kde seděl Trevor Schmidt v době, kdy v nemocnici al-Hada explodovala bomba a zabila většinu jeho mužů. Právě tento incident uvedl věci do pohybu, právě tato událost v něm probudila zuřivost. A teď se ho chystali zastavit.

U dveří je pozdravil přísně se tvářící plukovník Harrington v pouštních maskáčích a uvedl je k zasedacímu stolu, kolem kterého už seděl další personál z Tajfu. Nenabídl jim žádné omluvy – plukovníci se podřízeným neomlouvají – ale jeho vděčnost řekla Payneovi vše, co potřeboval vědět. Získali si plukovníkovu úctu.

„Pánové,“ pronesl Harrington na úvod porady, „v současné době čekáme na zprávu z Washingtonu, ale tlačí nás čas, a tak musíme začít.“

Při řeči se rozhlížel po místnosti a navazoval oční kontakt s každým přítomným, aby je ujistil o vážnosti situace a o tom, jak důležitá je jejich role v zastavení Schmidta. „V minulosti jsme obdrželi stovky zpráv o možných teroristických útocích, ale pokud si pamatuji, nikdy nám nepřišla taková, jako je tato. Podle našich zdrojů plánuje skupina amerických vojáků útok na půdě Mekky. Tito muži jsou prvotřídně vycvičení a vysoce motivovaní, aby tuto misi provedli. Prozatím neznáme přesný časový rámec. Avšak je-li jejich cílem maximální zkáza, podle našich nejlepších odhadů to bude provedeno dnes.“

To byla pro Payna novina. „Z čeho tak vyvozujete?“

Harrington ukázal na postaršího muže, který měl na sobě civilní košili a vázanku, ne vojenskou uniformu jako ostatní přítomný personál ze základny Tajf. Muž měl bílé vlasy a tmavou kůži a nejspíš pocházel ze Středního východu, ale nemluvil s přízvukem, pokud právě nepoužíval arabské pojmy, které mu vycházely z úst s plynulostí rodilého mluvčího.

„Zrovna teď máme polovinu dhú al-hidždže, nejposvátnějšího měsíce islámského kalendáře. V překladu do angličtiny to znamená Pán pouti. Je to doba, kdy se muslimové scházejí v Mekce, aby absolvovali hadždž, jeden z pěti pilířů islámské víry. Je to cesta, kterou má každý muslim jednou za život vykonat.“

Muž ťukl do několika kláves na laptopu, který měl před sebou, a na velké videoobrazovce na protější zdi se objevil grafický seznam islámských měsíců. Všichni se otočili, aby lépe viděli.

„Na rozdíl od gregoriánského kalendáře, který používáme v Americe, je islámský kalendář lunární. Je zhruba o jedenáct dní kratší než náš kalendář, což značí, že islámské svátky se slaví o jedenáct dní dříve než předchozí rok – alespoň podle našeho kalendáře. Tento rok začal dhú al-hidždža 23. prosince.“

Payna to datum okamžitě trklo. Byl to den, kdy Schmidt zinscenoval svoji smrt.

Shodovalo se se začátkem období hadždže.

„Možná se divíte, proč je toto datum tak důležité? Odpověď je docela prostá. Hadždž je velmi strukturovaná událost. Poutníci musí v konkrétních dnech vykonávat konkrétní úkoly, jinak nedostojí svým posvátným závazkům. To znamená, že v každý uvedený den a v každou uvedenou hodinu přesně víme, kde většina poutníků bude.“

„O kolika lidech tu mluvíme?“ zeptal se Jones.

„Podle ministerstva hadždže, které právě zveřejnilo oficiální údaje, je letos v Mekce na 2,4 milionu poutníků, z toho téměř 1,7 milionu z jiných zemí, než je Saúdská Arábie.“

Ozvalo se kliknutí a na obrazovce se objevil nový obrázek, ilustrující průběh pouti den za dnem.

„Hadždž jako taková začíná až osmého dne v měsíci, kdy všichni poutníci z Mekky jdou pět kilometrů do vesnice Mina, kde přenocují ve 44 000 ohnivzdorných stanech, které poskytla saúdská vláda. Všechny ty stany jsou bílé, ale cedule jsou barevně odlišené podle národnosti, aby poutníci mohli být se svými. Kvůli modlitbě a bezpečí.“

„Definujte bezpečí,“ řekl Payne.

„Saúdové by moc rádi věřili, že hadždž je bezpečná pouť, ale to je dezinformace. Pravda je, že o každé hadždži ve stanovém městě několik lidí zemře. V minulosti bývaly vždy největší obavy z požáru. Každý rok se tábořištěm prohnaly plameny, dokud pořadatelé nezajistili ohnivzdorné stany. Teď jsou největším problémem nemoci. Takové množství lidí, kteří se sejdou ze všech těch zemí a shromáždí se na jednom místě? Z těch čísel zůstává rozum stát. V průměru spí v každém stanu přes padesát lidí.“

Další kliknutí. Na obrazovku naskočil snímek stanového města. Bílé stany se v rovných řadách táhly, kam až oko dohlédlo, jako zasněžené vrcholky v pouštním písku.

„Odsud hadždž pokračuje dál. Ale poutníci se do stanového města na zpáteční cestě do Mekky vrátí.“

Klik. Na další fotografii se prostírala velká pláň obklopující žulový kopec.

„Den číslo dvě začíná před rozedněním. Putují na Arafatskou pláň, kde prosí Alláha za odpuštění všech svých hříchů. Na pozadí můžete vidět horu Arafat. Tady Muhammad roku 632 pronesl své kázání na rozloučenou. Muslimové také věří, že Adam a Eva se na tomto kopci sešli dvě stě let po svém odloučení, které následovalo jako trest za jejich neposlušnost.“

„Myslíte toho Adama a Evu?“ zeptal se Payne.

„Ano, nikoho jiného. Většina lidí se tomu diví, ale muslimové a křesťané mají ve svých vírách mnoho základních kamenů společných – včetně téhož boha. Matoucí je, že každá skupina vzývá své postavy pod jiným jménem. Křesťané říkají Bůh. Muslimové Alláh. Ale je to jedno a totéž božstvo. Kdybyste si prošli Korán, našli byste několik stejných jmen, ač s odlišnou výslovností, která se vyskytují i ve Starém zákoně. Adam, Eva, Abrahám, Ismâ’il, Hagar a tak dále.“

Harrington si odkašlal. „Profesore, prosím, pojďme k jádru věci.“

„Jistě, pane.“ Profesor kliknutím rozbalil další fotografii. Ukazovala dlouhou kamennou zeď obklopenou poutníky, kteří byli všichni v bílém. „Dnes je třetí den hadždže. Poutníci budou po polední modlitbě provádět Ramj al-Džamarát, rituál Kamenování ďábla. Mají házet kameny, které nasbírali minulou noc v Muzdalifě, na tři kamenné zdi symbolizující pokušení Satanova. Až donedávna házeli kameny na tři velké pilíře zvané Džamarát, ale davy se v posledních letech tak rozrostly, že se rozhodli postavit dlouhé zdi, aby se lidé rozmístili podél nich, a ne aby se shlukovali kolem pilířů. V minulosti tak byly stovky lidí ušlapány a zabity.“

Další fotografie zobrazovala jatka v Mině, plná jehňat, krav, velbloudů a koz.

„Po kamenování mají poutníci porazit své nejlepší zvíře, zvané udhíja. Symbolizuje oběť, kterou chtěl Abrahám podstoupit, když mu Bůh nařídil, ať obětuje svého syna Ismâ’ila.

V minulosti je poutníci zabíjeli sami nebo na tento proces přímo dozírali. Ale dnes si mohou zakoupit obětní kupon, který je zárukou, že zvíře bude usmrceno jejich jménem. Dnes bude poraženo přes čtyři sta tisíc zvířat.“

Klik. Na obrazovce se objevila mapa cesty hadždže, se všemi lokalitami, které profesor právě popsal. Šipky ukazovaly proud lidí opouštějící Mekku, mířící do Miny a na Arafatskou pláň a pak se zase vracející do Miny. Poslední šipka směřovala zpátky k Mekce.

„Rituální porážka symbolizuje začátek íd al-adhá, Slavnosti oběti. Slaví se po celém islámském světě, drží ji dokonce i muslimové, kteří nejsou v Mekce. Putující muži si při této příležitosti holí hlavy, na znamení očištění od svých hříchů během hadždže.“

Klik. Fotografie Ka’by a Černého kamene.

„Dnes v průběhu dne poutníci zahájí zpáteční cestu do Masdžídu al-Harám, Svaté mešity, aby dokončili rituál zvaný Tawaf az-Zijára. Pak musí proti směru chodu hodinových ručiček sedmkrát obejít Ka’bu, což symbolizuje jednotu všech muslimů v uctívání jednoho boha. Středem je Černý kámen, k němuž se při každé obchůzce snaží přiblížit o něco víc. Ti skutečně požehnaní si na něj sáhnou nebo ho dokonce políbí.“

Klik. Celkový pohled na Velkou mešitu.

„Pak budou poutníci uctívat Agařino hledání vody tím, že budou chodit sem a tam mezi dvěma pahorky Safá a Marwa. Tyto pahorky se ve skutečnosti nacházejí uvnitř mešity, budovy tak veliké, že pojme téměř jeden milion lidí.“

„Řekl jste milion?“ zeptal se jeden z důstojníků. Přednášející přikývl. „A to nemluvím o dalším zhruba milionu lidí, kteří budou stát před mešitou a čekat, až se dostanou dovnitř.“

„A to se děje dnes?“

Profesor znovu kývl. „Víc než dva miliony muslimů v jednom městském bloku a všichni s jedním cílem. Dostat se co nejblíže k Černému kameni.“

41

Pentagon

Arlington, Virginie

Bílý dům byl o situaci zpraven, ale převedl odpovědnost na Pentagon se slovy, že na řešení takovýchto krizí je lépe vybavený Ať už to tak bylo nebo ne, Pentagon dostal hodinu na to, aby se v tomto politickém pařeništi zorientoval a učinil rozhodnutí.

Navenek se volba jevila jako snadná. Zlí američtí vojáci plánovali útok na Saúdskou Arábii, kde se 15 000 Američanů účastnilo hadždže. Nad čím by se tu měl člověk rozmýšlet? V Pentagonu věděli, že i malá exploze, pokud by k ní došlo ve Velké mešitě na tom správném místě, by usmrtila mnohem víc lidí než 11. září a vzniklá panika by vedla k masovému útěku takových rozměrů, jaké lidstvo ještě nezažilo. Bylo by tolik mrtvých a raněných, že vojenští experti se ani nedokázali shodnout na přibližné cifře.

A to by se stalo při menší explozi.

Pokud se Schmidt dostal k něčemu většímu, zkáza by snadno překonala Hirošimu, kde při úvodním výbuchu zahynulo odhadem 45 000 lidí.

A to by pro něj neměl být problém. Muselo se s tím něco neprodleně udělat.

Ale čím déle diskuse trvala, tím složitější věci byly.

Mekka byla město s omezeným přístupem a Američany by do něj nepustili, i kdyby předložili sebelepší argument. To znamenalo, že dostat vojáky do města by šlo pouze silou – což zase nechtěli riskovat, poněvadž Saúdskou Arábii, největšího světového vývozce ropy, si nemohli dovolit pohněvat – anebo tajně, což by mohli uskutečnit jen v případě, že by měli dost času. Shodovali se však na tom, že tento typ operace nelze zorganizovat za několik hodin.

Z politického hlediska by nezdařená mise byla mnohem horší než žádná.

Věci dále komplikoval faktor náboženství. Kdyby se rozneslo, že znesvětili nejposvátnější město islámu během jeho nejposvátnějšího svátku, USA by v příštích letech musely čelit hněvu všech islámských zemí. Ministerstvo vnitra by muselo vyhlásit stav ohrožení, mnohem vážnější než takzvaný „červený poplach“, protože všichni teroristé ve světě by prahnuli po pomstě.

Jistě, Pentagon si uvědomoval, že by ty tisíce lidí v Saúdské Arábii mohli – s důrazem na slovo mohli – zachránit, ale kolik Američanů by v budoucnu zahynulo proto, že USA vtrhly do Mekky? Kolika městy by otřásly pumové atentáty? Kolika školami?

A to byl skutečně závažný argument.

Nakonec však rozhodnutí záviselo na jednom stěžejním faktoru. Kdyby Pentagon věděl s absolutní jistotou, že Trevor Schmidt plánuje útok na ten den, svůj souhlas k provedení preventivní operace by dal. Ale s ohledem na stávající informace a všechny ty negativní důsledky v případě, že by se mýlili, prostě nebyli ochotni riskovat.

Tento verdikt plukovníka Harringtona nepřekvapil. Od chvíle, co zmizel Trevor Schmidt, tušil, že se schyluje k průšvihu celosvětových rozměrů. Samozřejmě si nemyslel, že by situace vygradovala tak rychle. Kdyby ano, byl by k Payneovi a Jonesovi od začátku upřímnější. Kdoví? Možná by se věci vyvíjely jinak. Možná by si dali vše dohromady dřív. Možná by se tomuto problému dalo ještě zabránit.

Bohužel, muži v jeho postavení se často ocitali v situacích, ze kterých nešlo vyjít vítězně. Museli v zájmu své země zachovávat tajemství, která občas kolidovala s dalšími sliby, jež byly rovněž důležité. V některém bodě se museli rozhodnout pro to nebo ono, a to bývala jen zřídka snadná volba. Museli před rozhodnutím promyslet všechny následky, zvážit pozitiva a negativa jak z hlediska dlouhodobého, tak krátkodobého.

Ale tentokrát, kdy na vlásku visely miliony životů, nebylo nic z toho nutné.

Harrington věděl, že pokud chce Schmidta zastavit, musí okamžitě s pravdou ven.

Poslal ze zasedací místnosti všechny pryč a zůstali jen on, Payne a Jones. Sedli si na vzdálený konec dlouhého stolu a bavili se tlumenými hlasy, aby je z chodby nemohli slyšet.

„Právě jsem dostal zprávu z Washingtonu,“ řekl Harrington. „Řekli nám, že nemáme nic dělat.“

Payne bez hnutí brvy řekl: „To mě nepřekvapuje. Přesně to jsme čekali.“

„Souhlasíte s tím?“

„Kdyby jo, neletěli bychom sem až z Koreje.“

„Takže jste byli ochotní jít do Mekky?“

Payne přikývl. „Jsem pořád ochotnej jít do Mekky.“

Jones přitakal a poznamenal: „Slyšel jsem, že v tuto roční dobu je tam krásně.“

„V tom případě,“ navázal Harrington, „je tu pár věcí, které o Schmidtovi musíte vědět. Věcí, které jsem vám měl říct už dávno, ale nesměl jsem. Sakra, pořád nesmím. Ale pokud pojedete zabránit té tragédii, musíte vědět všechno.“

Na chvíli se odmlčel a přemýšlel, kde začít.

„Počátkem listopadu francouzské orgány dopadly teroristu jménem Abdul al-Amín, člena Alláhových vojáků. Zabásli ho kvůli pašování zbraní, nic velkého, ale on z nějakého důvodu začal zpívat. Uvedl jména, místa, přesná data budoucích útoků. Typ informací, se kterými se už dá něco dělat. Samozřejmě že zpočátku jsme to brali skepticky – chci říct, že se to zdálo až příliš snadné – ale kdykoli se nám něco doneslo, mohli jsme si to ověřit. Maličkosti, velké věci, všechno sedělo.“

Payne kývl. Totéž už slyšel od Nicka Diala.

„Věděli jsme, že každá země na světě měla spadeno na Abdulovy bossy, muže, kteří mají na svědomí stovky mrtvých po celé zeměkouli, nemluvě o mnohamilionových škodách. Ale to jsme přece nemohli dovolit! Jsme země, na kterou se zaměřují nejvíc. Nemohli jsme kruci připustit, aby nám ty chlapy vyfoukla nějaká podřadná zemička.“

Odmlčel se, aby se zklidnil. „Dozvěděli jsme se, že Hakím Salam a všichni jeho hlavní poradci mají mít schůzku v Kuvajtu. Pokud by to byla pravda, byla to příležitost, která se nabízí jednou za deset let, protože nikdo z nás ani nevěděl, jak Salam vypadá, a on byl přece klíčem k té organizaci. Naštěstí jsme měli celkem aktuální fotografie jeho poradců, a tak jsme si řekli, že když vystopujeme je, zavedou nás přímo k Salamovi.“

„A tu misi vedl Schmidt?“ zeptal se Jones.

Harrington přikývl. „Vše šlo jako na drátkách. Zatkli jsme Salama a dva z jeho kolegů. Sbalili jsme je čistě. A jeli jsme s nimi přes Perský záliv rovnou na Čedžu.“

„Proč tam?“ podivil se Payne.

„A proč ne? Řekli jsme si, že v Koreji tři Araby nikdo hledat nebude, a o to nám taky šlo. Nikdo se nesměl dozvědět, že jsme ty chlapy čapli. Ani ministerstvo vnitra. Ani CIA. Nikdo. Ten rozkaz vydali přímo mí nadřízení. To my jsme ty parchanty dopadli, takže jsme se je chystali zmáčknout, než šanci dostane někdo jiný.“

„A tady nám do hry vstupuje Sheldon?“

Harrington zavrtěl hlavou. „Vím, že s doktorem Sheldonem máte problém. Řekl mi o vašem vzplanutí v jeskyni. Ale věřte mi, ten chlap se ve své práci vyzná. Právě proto jsem ho vybral, aby místo činu ohledal. Říkal jsem si, že by mohl vrhnout trochu světla na pár věcí.“

„A na co?“

„Na to, co se tam doopravdy stalo,“ odvětil bez obalu Harrington. „Zpočátku šly výslechy dobře. Schmidt mi pravidelně podával hlášení, většinou docela cenné informace. Zabásli jsme několik menších buněk, zarazili pár dodávek zbraní a takové ty věci. Ale pořád nic velkého. Žádné grandiózní plány, které jsme si od toho slibovali.“

„Jak to?“ zeptal se Jones.

„Protože Salam nemluvil. Schmidt řekl, že ať s ním dělal cokoli, ať se snažil sebevíc, nedařilo se mu Salama přimět, aby promluvil o něčem důležitém. A jak víte, to se ve skutečném světě nestává. Není to jako v nějakým podělaným filmu. Pokud chceme, abys mluvil, přimějeme tě mluvit. To byste, hoši, měli vědět.“

Harrington se na chvíli odmlčel a přemýšlel, kolik by jim toho měl říct.

„Nakonec Schmidt v zoufalství zašel příliš daleko. Připoutal želízky Salama k jednomu z jeho poradců – k muži, který zpíval od samého začátku – a střelil toho bastarda do hlavy. Prostě ho chladnokrevně zabil. Pak je Schmidt strčil do cely a nechal je tam několik dní. Jednoho živýho, jednoho mrtvýho, ale pořád připoutané k sobě.“

„Ježiši,“ zašeptal Payne v ohromení, že to mohlo zajít až tak daleko. „A to vám řekl sám?“

Harrington zavrtěl hlavou. „Dozvěděli jsme se o tom později. Schmidt si měl vést videodeník, který by dokumentoval všechny metody, jaké použil, a výsledky, kterých dosáhl. Když jsme přijeli na Čedžu, našli jsme pár jeho spisů, velkou spoustu krve a tři mrtvé Araby v jedné zadní cele.“

„Včetně Salama?“

„To jsme si zpočátku mysleli,“ řekl tajemně Harrington. „Vzpomeňte si, že jsme nevěděli, jak Salam vypadá. Měli jsme přibližný popis – věk, národnost a tak – ale nemohli jsme ho na místě identifikovat. Věděli jsme jen, že má schůzku se svými hlavními poradci v Kuvajtu, a zadrželi jsme všechny, kdo v místnosti byli. A tak jsme předpokládali, že je to on.“

„A dále?“

„Jakmile jsme vytáhli těla z jeskyně, provedli jsme předběžné testy – balistické, DNA atd. – a dospěli jsme ke skličujícímu závěru: ten mrtvej chlap nebyl Hakím Salam.“

„Jak to víte?“

„Protože jsme ho identifikovali. A dovolte mi říct, že jsme to s ním pěkně zbabrali. Ten chlap nejen že nebyl terorista, ale byl to saúdský činitel pracující pro ministerstvo vnitra.“

Payne sebou trhl. Uvědomoval si, že Schmidt musel zjistit, koho dopadli, už velmi brzy po zahájení výslechů. Pokud to ovšem nevěděl od samého začátku. To znamenalo, že několik dní mučil vládního činitele a získával důvěrné informace o mnoha věcech. V Saúdské Arábii mělo ministerstvo vnitra na starost veřejnou bezpečnost na mnoha úrovních, včetně policie, požárního sboru, celní a pasové služby a civilní obrany. Kromě toho dohlíželo na bezpečnost v mnoha významných lokalitách, jako je Muhammadova hrobka v Medině a především Velká mešita v Mekce.

„Nemůžeme samozřejmě vědět,“ připustil Harringon, „co se Schmidt dozvěděl. Ale podle doktora Sheldona máme docela dobrou představu o tom, jak to chce využít.“

42

Na obrazovce v zasedací místnosti základny Tajf, téže obrazovce, kde předtím promítali průběh hadždže, se objevil doktor Sheldon. Nacházel se někde v bezpečnostním zařízení, nyní už bez masky, kterou nosil v jeskyni, a to doslova i obrazně. Harrington mu konečně poskytl svolení, aby mohl mluvit o své práci.

„Posledních pár let,“ řekl Sheldon, „jsme prováděli experimenty s lidmi v táborech po celém světě. Hledali jsme způsoby, jak získávat informace, a metody, jak je chránit. Někteří si myslí, že naším největším zájmem je vytáhnout z nepřítele tajné informace. Někdy je ale důležitější chránit si své vlastní.“

Usmál se a v koutcích očí se mu objevily vrásky.

„V zájmu srozumitelnosti vědecké termíny zkrátím. Není třeba plést vám hlavu složitými formulacemi, když potřebujete jen to základní. Před třiceti lety Číňané vyvinuli proceduru, při které izolovali v testovaném člověku specifickou emoci a chemicky i slovně ji zesílili.“

Payne promluvil na kameru: „Myslíte vymývání mozků.“

„Ne skutečné vymývání mozků. Nedovedli sebrat selskou holku a udělat z ní posedlou vražedkyni. Nicméně uměli využít lidi, kteří měli nějakou předpojatost – řekněme nesnášeli hrášek – a zesílit tuto nesnášenlivost na nezdravou míru. Pokud například onen člověk ještě někdy spatřil hrášek, byl schopen někoho zabít, jen aby se dostal od hrášku pryč.“

Jones zašeptal: „Takhle já to mám s brokolicí.“

„Z prostých začátků se vyvinula prvotřídní věda,“ prohlásil Sheldon. „V průběhu posledních třiceti let stavěla vědecká komunita krůček po krůčku na těchto experimentech a nakonec dosáhla bodu, kdy lze podchytit nespoutanou zuřivost a zaměřit ji na přesně stanovený cíl. Různé země pro to mají různé názvy, ale my tomu rádi říkáme indukce.“

„Indukce?“ otázal se Payne. „Můžete nám uvést nějaký příklad? Nějaký, který se netýká hrášku.“

Sheldon se znovu usmál. „Samozřejmě že mohu. Ostatně, proč bychom nemohli probrat podrobnosti? Promluvme si o tom, proč tu vlastně všichni jsme.“

Payne pohlédl na Jonese. Ani jednomu se nelíbilo, kam debata směřuje.

„Pokud někdy existoval vhodný kandidát pro indukci, pak to byl Trevor Schmidt. Sžírala ho zloba a pocit viny za teroristický útok, který zabil jeho muže, nemluvě o tom, že propásl šanci mu zabránit.“

„Jakou šanci?“ zeptal se Harringtona Payne.

Harrington odpověděl: „V den, kdy došlo k pumovému atentátu, vzal Schmidt rodiny svých mužů a sám je odvezl do nemocnice. Na cestě dovnitř minuli několik modlících se muslimů. Tohle je Saúdská Arábie, takže je to docela obvyklé. Obvyklá ale nebyla ta denní doba. Nešlo o normální předepsanou dobu k modlení. Tito muži se modlili z vlastní iniciativy a prosili o odvahu, aby mohli dokončit svou misi.“

Jones pochopil. „Prošel přímo kolem atentátníků.“

„Přesně tak,“ řekl Harrington. „99,9 procent populace by těm modlícím nepřikládalo žádnou důležitost a nevšimlo by si jich, ale Schmidt měl pocit viny za to, že on nebyl tím 0,1 procentem. Byl přesvědčený, že jeho úkolem je takové věci rozpoznat. Že je to jeho povinnost.“

„Od té doby,“ pokračoval Sheldon, „byl citově vyřízený. Chytil se chlastu a dal se na drogy, párkrát se porval. Hrozil mu vyhazov z armády.“

Harrington souhlasil: „Schmidta právě zatkli za další napadení a vojenskou policii už nebavilo ty jeho průsery řešit. Takže jsem kontaktoval doktora Sheldona. Věděl jsem, že se specializuje na změny chování, a viděl jsem v tom mnohem lepší možnost než vězení.“

„Lepší pro koho?“ zeptal se Payne.

„Pro Schmidta. Víte zatraceně dobře, že armádu miloval, a všem kolem bylo jasné, že musíme udělat nějaké drastické opatření, jinak všechno posere. Usoudil jsem, že tento plán mu dá šanci se s tím vypořádat.“

Payne si nebyl jistý, zda tomu Harrington věří, ale teď nebyl čas s ním o tom diskutovat. Měli na práci důležitější věci.

Sheldon pokračoval: „Jak už jsem řekl, Trevora sžírala zlost a pocit viny, ale neměl jak dát těmto emocím průchod. Totéž se dalo říct o jeho oddílu. Byli to elitní vojáci, vycvičení k úžasným věcem, ale jejich emoce negativně ovlivňovaly jejich výkon. Můj program, kombinace léků a podprahových sugescí, jim pomohl ten hněv přesměrovat. Dal jim jiný cíl.“

„A jaký?“ zeptal se Payne.

„Islámské teroristy.“ Sheldon se usmál, hrdý na svou práci. „Nezapomeňte, že já do nich tu nenávist nezasadil. Ta už v nich byla. Vryla se jim do mozků ve chvíli, kdy v nemocnici explodovala bomba. Já ji jen zaostřil. Dal jsem jí směr.“ Harrington mu skočil do řeči: „A výsledky byly úžasné. Od chvíle, co absolvovali program, stali se z nich perfektní vojáci. Zadal jsem jim úkol a oni jej splnili a na nic se neptali. A všechny ty další pitomosti – chlast, rvačky a drogy – okamžitě přestaly.“

„Třeba proto, že měli vymytý mozky,“ neodpustil si Jones.

„Neměli vymytý mozky,“ hájil se Sheldon. „Byli –“

„Doktore,“ přerušil ho Payne, „to je jen slovíčkaření. Nezáleží na tom, jak tomu říkáte. Faktem je, že to musíme zastavit. A to co nejrychleji, poněvadž jste to pěkně zavařil. Vytvořil jste muže, kteří mají výjimečné Schopnosti, dokáží konat opravdu strašné věci, ale nemají svědomí, které by korigovalo jejich jednání. Možná jste to na začátku neměl úplně přesně v plánu, jenže taková je realita. Tudíž, pokud vám to nevadí, se vás musím zeptat: dá se to nějak zastavit?“

„Prosím?“

„Jinak řečeno, jestliže Schmidta najdu a budu s ním mluvit o samotě, je nějaký způsob, jak k němu proniknout? Můžete mi doporučit nějakou taktiku?“

„To je těžká otázka.“

„Jenže já potřebuju snadnou odpověď. Můžu ho přesvědčit, aby s tím přestal?“

Sheldon se zamračil a ve tváři se mu usadil poraženecký výraz. „Mám to říct upřímně? Šance je celkem mizivá. Pokud Trevor vážně věří, že útok na Mekku je nejlepší způsob, jak zničit teroristy, pak to udělá.“

„I kdyby byli zabiti Američané?“

„Ale to je právě ono. On v nich nebude vidět Američany, ale muslimy. A to je z jeho pohledu důležitější.“

Videokonference skončila a Payne s Jonesem se zaměřili na nadcházející úkol. Neměli týdny ani dny na to, aby misi naplánovali, měli jen pár hodin. A nějaký čas museli strávit na cestě. Základna Tajf se nacházela hodinu cesty od Mekky. Když k tomu připočetli ještě kontrolní stanoviště a davy poutníků, neměli času nazbyt. Museli okamžitě vyrazit.

Harrington byl naštěstí o krok před nimi. Jeho štáb připravil dopravní prostředky, zbraně, informace a všechno ostatní, co potřebovali. Včetně čtyř vojáků, kteří byli ochotni riskovat svůj život, aby tragédii zabránili.

Největším problémem bylo přijít na to, jakým způsobem se Schmidt a jeho oddíl chystají na Mekku zaútočit. Na trase hadždže byly rozmístěny tisíce saúdských bezpečnostních hlídek, a to nejen na zemi, ale i ve vzduchu. Spousty ozbrojených helikoptér monitorujících pohyb poutníků je doslova hnaly skrz zúžené úseky cesty. Velkou mešitu navíc celou dobu chránila elitní jednotka. Tato povinnost nabyla důležitosti po 20. listopadu 1979, kdy místo obsadili ozbrojení islámští fundamentalisté a konečná bilance byla tři sta mrtvých a sedm set zraněných.

Payne a Jones nakonec k věci přistoupili z jiného úhlu. Místo plánování protiútoku, při kterém by museli hádat, kde Schmidt je a co se chystá udělat, se rozhodli naplánovat vlastní útok. Ptali se sami sebe, jak by mešitu napadli, kdyby to měli za úkol. Pokud by měli dostatek času, zřídili by si blízko místa obchod, aby měli kde shromažďovat zbraně a mohli zkoumat okolní oblast. Jones studoval mapu starého města, čtvrti, jež obklopovala mešitu, a uvědomil si, že většinu domů nedávno zbourali, aby uvolnily místo obchodním projektům, které na jeho mapě ještě vyznačené nebyly.

Přesto jim stará mapa nakonec přinesla štěstí, které je při takto nakvap plánovaných misích zapotřebí. Když Harringtonův štáb prohledával katastrální záznamy vztahující se k nedávno spuštěným projektům, udeřilo je do očí jedno jméno: Omar Abdul-Chalik. Nejen že vlastnil pořádnou parcelu na ulici vedoucí od mešity, ale také se povídalo, že má finanční vazby na Alláhovy vojáky.

Podle zpráv americké rozvědky byl dokonce jejich největším sponzorem.

43

Plánování mělo snazší průběh, než čekal. Hakím Salam měl dostatek času a peněz a mohl si koupit každého a všechno, co potřeboval. Ale když nyní v saúdské televizi sledoval průběh hadždže, přesto si dělal starosti kvůli detailům.

Jako trenér, který zpovzdálí sleduje velký zápas.

V určitých ohledech se to nelišilo od ostatních teroristických útoků, které uskutečnil v uplynulých deseti letech. On sám měl na starost přípravy, Omar Abdul-Chalik poskytoval peníze a jeho oddaní vojáci prováděli mise, při nichž pro jeho věc nezřídka položili život. Normálně se zaměřovali na Spojené státy, zemi, jíž kladl za vinu většinu problémů ve světě. Ráno před útokem si vždy klekl na kolena a pomodlil se k Alláhovi, aby si vyprosil Jeho požehnání, až budou konat svoji povinnost. Spoléhal na nedbalost Američanů, ať už policie, občanů nebo armády – prostě každého, kdo by mohl jeho plány narušit.

Ale dnešek byl jiný. Dnešní mise byla jiná než kterákoli z těch, které kdy naplánoval.

Dnes se modlil za Američany. Spoléhal na jejich schopnosti v úloze najatých vrahů.

To vše při vědomí, že čím více škody napáchají, tím snazší pak bude sjednotit islámský svět.

Tato myšlenka Salama napadla poté, co sledoval události jedenáctého září. Odešel do pouště meditovat a dospěl k závěru, že nejlepší způsob, jak všechny muslimy spojit, je dát jim společného nepřítele. Možnost, která se nabízela ze všeho nejvíc, byla zároveň ta, která se mu nejvíc protivila. Věděl, že kdyby se mu podařilo Američany nějak navnadit, aby spáchali neslýchaný čin v nejposvátnějším islámském městě, pak by mohl svoje lidi přimět, aby proti nim povstali jako jeden muž. Vnitřní rozbroje, k nimž docházelo mezi sunnity, šiíty a dalšími islámskými skupinami, by v tu ránu skončily a nahradila by je společná nenávist vůči Spojeným státům.

Ale jak Američany přimět, aby spolupracovali?

A jak dokázat, že to udělali?

Pokud chtěl, aby jeho plán vyšel, musel tyto problémy vyřešit ze všeho nejdřív.

Salam věděl, že prvního úkolu nejlépe docílí vnitřním vměšováním, což byla metoda, která se v minulosti osvědčila nejednou. Ali Muhammad, agent al-Kájdy, který provedl pumové atentáty na americké ambasády v Keni a Tanzánii, byl egyptský voják, který získal v polovině 80. let americké občanství díky sňatku s Američankou z Kalifornie. Pak vstoupil do americké armády a nakonec se stal výcvikovým instruktorem ve Fort Braggu. Později vedl kurzy o arabské kultuře na Středisku speciální války Johna F. Kennedyho, škole, která připravovala personál pro armádní jednotky pověřené speciálními operacemi. Mezitím jako vedlejší činnost provozoval výcvik teroristů, mezi nimiž bylo i několik mužů, kteří měli na svědomí atentát z roku 1993 na Světové obchodní centrum.

Jak mohli být ti Američané tak pošetilí?

Salam znal mnoho mužů jako Muhammad – islámských agentů, kteří stále působili uvnitř systému, jejž se chystali zničit. Každému z nich by bylo ctí jim pomoct. Zároveň si však uvědomoval, že nikoho z nich by nemohl přímo zapojit do útoku proti Mekce. Jinak by média jejich účast vypátrala a tvrdila by, že muslimové nesou stejnou odpovědnost jako Američané, a to si Salam nemohl dovolit.

Jeho poselství muselo být čisté. Jednoznačné.

Jistě, mohl využít islámské agenty, aby mu dodávali informace – dělali to už léta. Ale útok jako takový musel provést Američan.

Někdo, koho by nemohli vydávat za cizince. Někdo, koho by Spojené státy nemohly popřít. Jedině tak to mohlo vyjít.

Ale otázka zněla – kdo?

Odpověď mu poskytl jeden z jeho zdrojů na Středním východě, Arab, který pracoval v Rijádu pod Americkou vojenskou výcvikovou misí. Slyšel zvěsti o novém programu, v jehož rámci probíhala hypnotizace Američanů za účelem boje s teroristy. Tato koncepce zněla jako výplod sci-fi, dokud mu vše neobjasnil jeden z jeho kontaktů ve Fort Huachuce, který potvrdil, že indukovaní vojáci jsou již v terénu a dosahují udivujících výsledků. V zákulisí už dokonce měli svoji přezdívku. Těmto vojákům, kteří bojovali jako Rambo a dopadávali islámské teroristy, se žertem říkalo „Islambos“.

Salam okamžitě pochopil, že přesně tento typ mužů by mohl využít. Vojáky, kteří byli podprahově motivováni k útokům na konkrétní skupinu, by nebylo těžké přesvědčit, že největší hrozbu představuje Mekka – zvlášť když to tak doopravdy bylo. Islámské skupiny po léta využívaly nedotknutelnosti svatého města a prováděly zde nábory teroristů. Do Velké mešity se každoročně hrnuli ti nejoddanější poutníci, aby očistili svou duši a zůstali na Muhammadově spravedlivé cestě. Události jako hadždž se využívaly k vytipování potenciálních členů, kteří byli ochotni položit za Alláha život. Salam usoudil, že když ti správní lidé tuto informaci pošeptají do těch správných uší, nakonec se zpráva donese až k oněm speciálně cvičeným vojákům, kteří se už o zbytek postarají sami.

Při přípravě Salamovi pomáhal jeden Arab, který pracoval jako práskač pro americkou armádu a na požádání poskytoval Američanům falešné informace. Zároveň shromažďoval údaje ze svých pravých zdrojů a prodával je Salamovi za vysoké obnosy v dolarech.

Ve světě terorismu si lze nejlepší informace vždycky koupit.

Šest měsíců po spuštění Salamova plánu byl u Velké mešity spatřen na průzkumu americký voják Morrison, agent speciálních sil, který předtím vedl mise ze základy Tajf, než většina jeho jednotky zahynula při teroristickém útoku. Z tajných zdrojů si zjistili jména všech mužů i to, že jednotce velel Trevor Schmidt. Při podrobnějším pátrání vyšlo najevo, že Schmidt se narodil v Ohiu, prodělal výcvik jako MANIAC a prokázal své kvality jako válečný hrdina. V jeho rodokmenu se nenašel nikdo, kdo by pocházel ze Středního východu. Ani u nikoho z jeho jednotky.

Salam viděl, že tito muži budou ideální obětní beránci.

Nyní musel pouze zajistit, aby ve své misi uspěli.

Ochranka byla pryč celou noc. Když se vrátili, nesli s sebou množství nástrojů.

Šarí Šasmínová je uslyšela hlučet v chodbě. Kov řinčel o kov a jejich hlasy se rozléhaly ve tmě. Mluvili arabsky, pořád dokola se bavili o časových plánech, místech dodávek a všech těch penězích, které za svou práci shrábnou. Nic z toho jí nedávalo smysl, dokud neuviděla, že jdou jejím směrem.

Šarí hleděla na jejich krumpáče a páčidla a srdce se jí svíralo hrůzou.

Lupnutí klíče při odemykání zámku znělo jako rozsudek smrti. Muži z ochranky byli skvěle vycvičení a zvyklí na násilí. Ona měla na obranu jen malou lahvičku pepřového spreje, kterou svírala v ruce. A oni blokovali její jedinou cestu ven.

Šarí si v té chvíli uvědomila, že nemá na výběr, že se musí skrýt. Skrčila se mezi stíny na pozadí a doufala, že ji nezahlédnou, modlila se, aby ty nástroje jen upustili na zem a šli ven pro další věci. V tom případě by mohla vklouznout do servisní šachty, která se odpojovala z hlavní chodby kousek od úpatí strmé vstupní šachty. Tam by mohla v tichosti počkat, až projdou bránou zpátky dolů a zamknou ji. Při troše štěstí by pak mohla vyběhnout po rampě nahoru a přivolat si pomoc.

Ale koho by vlastně volala?

Mutawwi’ín by ji nejspíš zatkla za to, že je na veřejnosti bez doprovodu. Její kolegové se nacházeli v hotelu, několik bloků odsud, a na násilí byli ještě méně zvyklí než ona. Šarí věděla, že vždycky může zavolat Omarovi-Abdulu-Chalikovi, ale pravda byla, že tyto stráže najal on. To on jí přece řekl, ať se drží pár dní stranou, zatímco tito muži budou naleziště hlídat. Buď to byla z jeho strany hrozná chyba, anebo to všechno dělal vědomě.

Šarí nevěděla přesně, jak to je.

Jistě, o tom všem mohla přemítat až později. Pokud se jí podaří uprchnout.

Avšak její šance poklesly, když muži vešli do komory a bránu zamkli. Byli čtyři a nikam se nechystali. Jejich velitel jim nařídil, aby se pustili do práce, a sám začal instalovat nějaké zařízení, na které Šarí neviděla, protože se krčila na podlaze. Největší z mužů přejížděl rukou po kamenných stěnách a snažil se zjistit, kde má udeřit, aby způsobil co největší škodu. Našel místo u předního okraje a zvedl krumpáč nad hlavu.

Šarí si řekla: Teď, nebo nikdy.

Vymrštila se ze země a nastříkala mu pepř přímo do očí. Muž hlasitě zakvílel a upustil krumpáč na podlahu. Než ostatní stačili zareagovat, Šarí popadla dřevěnou násadu a vší silou se ohnala po nejbližším hlídači. Špice mu zajela do levého boku nad pasem a zůstala tam trčet jako šipka z kuše. Muž se zhroutil na zem, kde se divoce kroutil bolestí a přitom jí vyrval zbraň z rukou.

Náhle byla neozbrojená a v pasti.

Teď už to byla jen otázka času.

Rozzuřený vůdce se vrhl vší silou proti ní. Šarí zvedla ruce, aby se bránila, ale muž byl moc silný – jako býk ve skoku, jenž za rudou muletou odhalil matadora. Ale místo aby ji nabral na rohy, zkroutil její pravý loket a praštil ji do nosního můstku tak surově, že Šarí upadla do bezvědomí.

44

Jen ten den mělo být v Mekce u příležitosti Íd al-Adhá, neboli Slavnosti oběti, poraženo na čtyři sta tisíc zvířat – na počest Abraháma, který byl připraven obětovat svého syna Ismâ’ila. Po rituálním usmrcení muslimové posílají část masa rodině a přátelům, ale většina připadne chudým na důkaz jejich ochoty vzdát se něčeho cenného.

Dobročinnost je jeden z pilířů islámu, a tak se od poutníků očekává štědrost.

Do města vjely tisíce chladírenských vozů, aby naložily to nepřeberné množství jehňat, krav, velbloudů a koz. Ale ne všechny tyto vozy byly stejné. Dva byly navrženy s jiným záměrem: přivézt bylo v tomto případě důležitější než odvézt.

Payne a Jones seděli v zadní části jednoho z těchto aut, ukrytí za falešným panelem a několika lepenkovými krabicemi, které byly naplněné rychle se kazícími potravinami a pytli s ledem. Maskování bylo ne právě ideální, nicméně nejlepší, s jakým dokázal plukovník Harrington v tak krátkém čase přijít.

Tajné kupé osvětlovaly dvě žárovky, aby Payne a Jones mohli studovat mapy, učit se nazpaměť fakta ze spisů o Schmidtově skupině a zformulovat plán útoku. Jeli s nimi čtyři další vojáci – dva seděli v zadní části druhého vozu a další dva byli řidiči, oba Američané arabského původu s dokonale zfalšovanými dokumenty. Bez nich by se do Mekky nikdo z nich nedostal.

Jones se zabalil do deky, aby ve studeném prostředí neprochladl. Část hadždže, kdy poutníci nosí ihrám, už naštěstí skončila, takže na sobě nemuseli mít tradiční oděv sestávající ze dvou kusů sešité bílé látky a sandálů, aby splynuli s davem. Jednak by byl problém ukrýt pod ním zbraň, a jednak Jones bledl hrůzou z představy, že by vyrážel do boje bez spodního prádla.

„Nejspíš ti to nedochází,“ řekl Payneovi, „ale budeme možná první lidi v historii, kteří si uženou omrzliny v poušti.“

Payne, rodák z Pittsburghu, odbyl zmínku o chladu pokrčením ramen. „Ty seš ale hňup,“ prohodil.

„Počkej! Tak já se tu plížím do zakázanýho města, abych zachránil dva miliony lidí, a jsem podle tebe hňup?“

Payne kývl. „Musí to bejt dobrej pocit, když si to člověk konečně přizná, ne?“

Jones se uchechtl. „Debile.“

„Fajn. Teď když je to fifty fifty, pojďme konečně na věc.“ Payne mu podržel před očima letecký snímek Velké mešity, který před necelými dvěma týdny pořídil špionážní satelit. Ukázal na protáhlý pozemek západně od jedné z hlavních bran. „Tohle je majetek Omara Abdula-Chalika. Ze vzduchu to vypadá jako jedno velký staveniště. Ale při bližším pohledu se zdá, že tu něco důležitýho chybí.“

„A to jako co?“

„Stavba.“

Jones mu snímek vytrhl a podíval se pozorněji. Viděl velké hromady hlíny a kamení a několik těžkých strojů, ale žádné náznaky základů. Žádná budova tam nevznikala. „Možná to něco znamená, možná ne. To zjistíme, až se tam dostaneme.“

„Jistý je, že spojení mezi Schmidtem a Omarem je pěkně nejasný. Můžeme si spojit Omara se Salamem prostřednictvím toku peněz a Salama se Schmidtem díky jeho poradcům v jeskyni. Ale abych pravdu řekl, jsem docela na vážkách, jestli mají Schmidt a Omar něco společnýho. Vlastně mě víc zajímá ten činitel z ministerstva vnitra. Co dělal v Kuvajtu se Salamovými muži? A proč by ho měl Schmidt mučit?“

Jones začal spekulovat: „Důvodů by mohla být celá řada. Od ochranky v mešitě až po reakční dobu policie. A to nemluvím o částech městské infrastruktury, který by se daly využít, jako jsou silnice, voda, elektřina, telekomunikace. Pokud Schmidt čapnul toho správnýho chlapa, měl by přístup ke všemu, k čemu my ne, možná i k pár bezpečnostním kódům a plánkům budov.“

Payne potichu zaklel. Už tak to měli těžké – museli bojovat s časem a skvěle vycvičenou jednotkou mužů, kteří spolu pracovali už léta. A teď se to ještě více komplikovalo. Protivníci měli nejen několik měsíců na přípravu mise, ale i přístup k důvěrným informacím. To prostě nebylo fér.

Ale navzdory tomu všemu, navzdory všem faktorům, které hrály proti nim, měli Payne a Jones jednu důležitou výhodu, kterou Schmidt se svým týmem neměl.

Moment překvapení.

Šarí měla roztříštěný nos a v ústech cítila krev. Místnost se s ní divoce točila.

Pokusila se vstát, ale nohy ji nechtěly poslechnout. Vše vypovídalo službu – tělo, mysl i paměť. Jako kdyby se probouzela v časně ranní mlze, aniž by doopravdy usnula. Několikrát zamrkala, aby lépe viděla, aby se mohla soustředit na něco, co by jí pomohlo si vzpomenout. Podlahu, strop, třeštění v hlavě. Ale nic nepomáhalo. Šarí nevěděla, co se stalo. V její hlavě zela jedna velká prázdnota.

Mžourala ve tmě, ale nemohla nic rozpoznat, pouze řadu svislých rozplizlých čar v dálce. Byly silné a masivní, kombinace světla a stínu, černé a bílé, jedno se střídalo s druhým. Šarí na ně zírala a snažila se pochopit, k čemu jsou, snažila se zjistit, co to je. Ale nic z toho jí nedávalo smysl.

Jak dlouho byla v bezvědomí?

Jak se tam dostala?

Proč nemohla dýchat nosem?

Její zmatek trval asi deset minut a pak se začaly vynořovat podrobnosti.

Ze všeho nejdřív vzala na vědomí lano. Měla ho omotané kolem kotníků, tak pevně, že od sebe vůbec nemohla odtáhnout nohy. I ruce měla svázané, za zády, kde byly ukotvené ke kovovému očku zasazenému ve tvrdé podlaze. Ať tahala nebo škubala sebevíc, nemohla s ním hnout.

Jakmile její oči uvykly šeru, začínala pozvolna vidět. Soustředila se na svislé čáry a uvědomila si, že je to velká železná brána podsvícená řadou matných žárovek, jediným zdrojem světla v její cele.

Počkat! Ta brána jí byla povědomá. Viděla ji už předtím.

Náhle se jí v hlavě vynořily vzpomínky. Byla v podzemní chodbě, svázaná v zadní komoře, kde na ni zaútočily stráže.

Naleziště!

Ach bože, oni přišli vyloupit naleziště!

V návalu paniky se pokusila přehodit nohy na druhou stranu a zkroutit tělo tak, aby viděla, jestli je relikvie pořád uvnitř. Ale přitom zvířila nohama prach, který jí pronikl do plic. Ihned se rozkašlala. Jak lapala po dechu, z nosu jí vyhrkla krev a sliz a hlava vzápětí explodovala bolestí, tepající v rytmu s jejím divoce bušícím srdcem.

Po tváři se jí řinuly slzy, které jí znovu zatemnily zrak.

Byla sama. V bolestech. Uprostřed tmy. Stěží mohla dýchat.

Nenapadlo by ji, že to může být ještě horší.

Avšak mýlila se.

Trevor Schmidt a jeho muži vklouzli neslyšně do chodby. Všichni měli na ramenou batohy a v rukou zbraně. Na to, jak byli urostlí, běželi velmi tiše. Roky výcviku je naučily, jak se pokradmu pohybovat. A tato schopnost jim v závěrečné části mise měla přijít vhod.

Hluk měl být od té chvíle omezen na minimum. Dorozumívat se měli ručními signály. Hodinky si seřídili na milisekundy, což je zprošťovalo nutnosti mluvit. Některé akce se měly provádět v závislosti na čase, ne slovním příkazu. Měli postupovat přesně podle časového plánu bez ohledu na to, jestli jsou ostatní připraveni nebo ne.

V tom spočívala výhoda vícehrotého útoku.

I kdyby byl někdo dopaden nebo zabit, ostatní členové stále mohli dotáhnout akci do konce.

Schmidt v jejich čele se vytrvalým krokem plížil po rampě dolů. Oni ho v jednostupu následovali, udržujíce rozestupy pro případ, že by se rozezněl alarm, bouchla mina nebo se stalo něco, s čím nepočítali. Vše sice hovořilo proti tomu – jejich zdroj se v infrastruktuře Mekky velmi dobře vyznal – ale oni čekali i nečekané. Byli zkrátka připraveni na vše.

Vlastně, skoro na vše.

Když sestoupili po rampě dolů, Schmidt poslal jednoho z mužů, aby prověřil zadní část chodby, a ostatní dva si vzali na starost servisní šachtu, která vedla opačným směrem. Voják zapnul svítilnu a zmizel ve tmě, jen aby se o minutu později vrátil se zmateným výrazem ve tváři.

„Co je?“ zeptal se Schmidt.

„To musíte vidět.“

„Co je to?“

„To sakra netuším. Právě proto to musíte vidět.“

Schmidt zpozorněl, naznačil ostatním, ať pokračují v práci, a vydal se zkoumat zadní chodbu. Byla precizně vytesaná v kameni a osvětlená stejnými žárovkami, jako byly ty, které lemovaly vstupní rampu, ale přepažená mohutnou železnou mříží vetknutou ve stropě a v podlaze. Bránila jim postupovat dál. Schmidt nevěděl, proč tam je. Ale pokud šlo o něj, příliš na tom nezáleželo. Stejně měli jít opačným směrem.

„Chtěls, abych viděl tohle?“ zeptal se.

Voják zavrtěl hlavou. „Chtěl jsem, abys viděl tohle.“

Strčil svítilnu mezi mříže a posvítil do zadní části místnosti. Na podlaze ležely střepy z rozbitých žárovek mísící se s většími kusy kamene a suti. Voják nasměroval paprsek vzhůru a posvítil na kamenný oltář, do kterého musel nedávno někdo tesat. Zůstala jen velká díra, několik kubických decimetrů prázdného prostoru v místě, kde předtím bylo něco uschováno.

Schmit chtěl vidět víc, a tak zapnul svítilnu také. „Co to je?“

„Řekl bych, že hrobka.“

„Hrobka? Proč si to myslíš?“

Muž místo odpovědi sklouzl paprskem do vzdáleného kouta místnosti, kde na zemi nehnutě ležela Šarí Šasmínová. Oči měla zavřené, ruce a nohy spoutané, tváře a oblečení umazané od krve. Vypadala jako mrtvola.

Schmidt naklopil hlavu, aby lépe viděl. „Je mrtvá?“

„To se odsud nedá poznat. Jestli chcete, můžu ji střelit, abychom měli jistotu.“

Schmidt pohlédl na hodinky. Měli na práci důležitější věci.

„Proč s ní ztrácet čas? Pokud není mrtvá teď, za chvíli stejně bude.“

45

Zaparkovali svá auta v uličce, několik bloků jižně od Velké mešity.

Dále už žádná vozidla nesměla. Mekka je multietnické město plné lidí všech ras a národností. Ale aby mezi ně zapadli, museli se Payne a Jones náležitě obléci. Měli na sobě bílé saúdské thawby (dlouhé bavlněné hávy, které se při chůzi téměř dotýkaly země) a bílé čapky. Arabskoameričtí vojáci si k tomu vzali ještě několik doplňků. Jeden měl červenobílou ghutru (pokrývku hlavy), upevněnou černým iqálem (pletenou šňůrkou), druhý si přes thawb přehodil světle hnědý bišt (plášť). Zbylí dva měli béžové čapky takíja (bez krempy, zdobené bílou výšivkou) a thawby téže barvy.

Na obou kotnících měli pouzdra na pistole, přichycená stahovacími obinadly. Další munici měli v opascích schovaných pod thawbami. V uších měli nenápadně zastrčené miniaturní bezdrátové vysílačky.

Veškeré další vybavení se lišilo podle osobního vkusu. Payne dával přednost nožům – na každém předloktí měl v černém koženém pouzdře zastrčený jeden. Jones si s sebou vzal menší sadu nástrojů pro případ, že by musel deaktivovat bombu nebo otevřít zámek.

Kráčeli rychlým krokem, ale nikdy neběželi. Ve dvojicích se proplétali davem turistů, kteří stáli houfně na chodnících a ve starobylých ulicích. Poutníci měli přijít do města od východu po příhodně pojmenované Chodecké cestě – zpočátku po malých skupinkách, než nakonec dorazí hlavní masa, bělostné moře valící se pouští jako povodeň pod dohledem tisíců stráží a desítek helikoptér. Payne věděl, že Schmidt bude někde jinde; nejspíš se bude ukrývat v blízkosti mešity a trpělivě čekat, až k němu jeho kořist přijde.

Pokud by ovšem neumístili výbušninu předem, vybavenou časovačem nebo dálkovým odpalovacím zařízením, a nenacházeli se už v bezpečné vzdálenosti od Mekky. V takovém případě by to byl konec, protože Payne a Jones neměli čas, lidi ani pravomoc na to, aby spustili rozsáhlé pátrání. Jejich jediná naděje spočívala v tom, že Schmidta uvidí a sejmou ještě před zahájením útoku.

Jones řekl: „Omarova parcela by měla být tam vpředu.“

Payne přikývl. Pozorně obhlížel okolí a pátral po případných potížích. Sledoval lidi, okna, střechy. Doufal, že spatří něco, co by sem nezapadalo. Město jako takové bylo jiné, než čekal. Dřív po Středním východě hodně cestoval a měl obvykle dojem, jako kdyby prošel časovým portálem a skočil do jiné éry v minulosti. Starobylé budovy. Starobylé ulice. Ale tady se zdálo, že staré a nové je rovnoměrně promísené.

Staré tradice, ale moderní komfort.

Paradoxní bylo, že čím více se blížili k mešitě, tím modernější infrastruktura se před nimi objevovala. Všude kolem na ně vykukovaly stavební projekty, oblasti oplocené za účelem demolice a nové výstavby. Sklápěcí nákladní auta, buldozery, jeřáby a lešení, kamení a písek. Toto uzavřené město bylo očividně otevřené pro obchod – hlavně pro americké korporace. V jednom bloku viděli poutače na Hilton Towers, Sheraton Hotel a McDonald.

„Kam se máme postavit?“ zeptal se arabský voják z prostřední dvojice, která měla číslo dvě. Payne a Jones byli tým číslo jedna a poslední dva tým číslo tři. Dva Araboameričany, kteří se domluvili arabsky, rozdělili pro případ, že by bylo zapotřebí jejich schopností.

Payne uslyšel otázku ve sluchátku. „Týme dvě, zůstaňte na ulici. Týme tři, pokračujte vpřed na náměstí s mešitou. Ale držte se poblíž.“

Jones pokynul hlavou směrem k pozemku Omara Abdula-Chalika. Vypadal prakticky stejně jako na dva týdny starém satelitním snímku, který si prohlíželi v autě. Jeden roh parcely zaplňovaly hromady kamení a hlíny. Vzadu u malé překližkové kůlny byly uloženy stavební materiály, chráněné řetězovým plotem. Payne sešel z chodníku a prohlížel si terén. Ve vyprahlé zemi uviděl stopy pneumatik, očividně nedávné.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Jonese.

„Myslím, žes měl pravdu. Nic se tu nestaví.“

„A co tu teda dělají ty kameny?“ Byly rozbité a umazané od hlíny, jako kdyby je právě vykopali ze země. „Musejí odněkud pocházet.“

Jones souhlasil. Pozemek tak blízko mešity by nesloužil jako skládka, byl příliš cenný pro komerční využití. Ale pokud dobře viděl, na místě se žádné vykopávky neprováděly. Zvědavě zamířil k řetězovému plotu a všiml si, že ke kůlně a z ní vedou desítky stop. „Možná něco mám.“

Payne zatím přejížděl zrakem ulici, jestli je nesledují nějací svědkové. Ale nikdo si jich nevšímal. „Můžeš.“

Jones vytáhl z kotníkového pouzdra zbraň, proklouzl nezamčenou brankou a opatrně se blížil ke kůlně, která vypadala spíše jako dlouhé hospodářské stavení než stavební kancelář. Ale z nějakého důvodu se podél pravé stěny táhly tlusté elektrické kabely, které se používají ve velkých průmyslových objektech, ne u malých kůlen. Dveře byly z překližky a visely na železných pantech. Jones do nich volnou rukou strčil a nakoukl dovnitř.

Chvíli zaostřoval a pak se mu oči rozšířily v úžasu nad tím, co vidí.

„Co je tam?“ zeptal se Payne.

„Je to chodba. Sakra velká chodba… Budeme potřebovat víc mužů.“

Payne si pospíšil za ním, ale zbraň vytáhl až u dveří. Nahlédl dovnitř a pak řekl: „Máme možnou lokalitu. Potřebujeme všechny muže, mějte oči na stopkách. Týme dvě, následujte nás dovnitř. Týme tři, hlídejte dvůr. Připravte se, na můj povel se k nám připojíte.“

Jones dychtivě čekal, až domluví. „Připraven?“

Payne kývl. „Jdu první.“

S pozvednutými zbraněmi vešli dovnitř a vytrvale postupovali vpřed, zatímco jejich oči uvykaly tmě. Po patnácti metrech narazili v chodbě na odbočku. Oběma směry se táhly stropní žárovky. Podlaha byla vyztužená prkny. Payne a Jones počkali, až k nim dorazí tým číslo dvě. Payne jim naznačil, ať jdou doprava, a sám zamířil s Jonesem doleva. Neprohodili mezi sebou ani slovo.

Payne sestupoval levou chodbou jako první. Vypadala podobně jako hlavní šachta, jen o něco nověji. Jako kdyby ji prokopali v posledních týdnech. Mohlo odsud pocházet všechno to kamení a hlína, které viděli nahoře. Pokud ano, někdo si musel dát velkou práci – chodba byla totiž ražená s mimořádnou precizností.

Ale proč? Co to k čertu bylo za místo?

Záhada se ještě prohloubila, když došli k železné bráně. Byla nejen zamčená, ale náhle tu končily žárovky, které jim až dosud svítily na cestu. V komoře před nimi byla tma. Jones si sáhl pod thawb a vytáhl malou svítilnu. Zapnul ji a jeho pohled padl na rozbité sklo. A kusy suti. A něco, co vypadalo jako…

„Není to tělo?“ zeptal se a natočil hlavu, aby lépe viděl. „Jone, já myslím, že je to tělo.“

Payne pohlédl přes mříže a přikývl. Paprsek sotva dosáhl k zadní stěně, ale on v jeho světle rozeznával tvar ženského těla, ležícího ve fetální poloze, s rukama uvázanýma k nohám. Vzal si od Jonese svítilnu a zkontroloval obvod brány. Žádné alarmy ani senzory. Žádné nástrahy. Nic jim nebránilo dostat se dovnitř. „Odemkni to.“

Jones se zazubil. „S radostí.“

Vytáhl malou sadu nástrojů a pustil se do práce. Na otvírání zámků měl obzvlášť velký talent – v minulosti je odemykal i pod vodou a se zavázanýma očima – a rád stavěl své schopnosti na odiv. Třicet vteřin nato bránu s tlumeným vrznutím otevřel.

Payne šel první, se svítilnou v jedné ruce a se zbraní ve druhé. Pod nohama jim při každém kroku křupalo sklo. Potom posvítil na ženskou tvář a všiml si dvou věcí.

Za prvé, byla celá zkrvavená.

Za druhé, ještě žila.

46

Když se k ní Payne přiblížil, začala se s ním Šarí prát. Bála se, že je jeden z hlídačů, kteří ji napadli, nebo z mužů, kteří se bavili o tom, že ji zastřelí. Payne jí však vysvětlil, že jsou američtí vojáci, kteří přišli na pomoc, a Šarí se trochu uvolnila.

Žádné slzy ani zmatené citové výlevy. Tahle žena byla bojovnice.

Payne jí přeřezal provazy na rukou a nohou a pomohl jí postavit se. Šarí chvíli vrávorala a opírala se o něj a přitom jim vše líčila. Mluvila o podzemní chodbě, o vykradení naleziště i o svém vůdci: Omarovi Abdulu-Chalikovi.

„On je v Mekce?“ divil se Jones.

„Já nevím, kde je. Nikdy jsem se s ním nesetkala. Všechno se odehrává po telefonu. Když jsme spolu před dvěma dny naposledy mluvili, zjednal si novou ochranku tohoto místa. Stala se tam vražda a –“

Payne ji přerušil: „Vražda?“

Šarí přikývla. „Nějaký kurýr tu nechal zásilku a cestou ven ho zabili.“

„Jakou zásilku?“

„Nějakou obálku pro Omara. Požádal mě, abych ji měla celou dobu u sebe. Zdálo se, že se o ni docela bojí.“

„A máte ji ještě?“

„Měla bych ji mít.“ Šarí sáhla pod abáju a vytáhla pás hadždž (velký vak pro poutníky), který měla plný peněz, klíčů a cestovních dokladů. Podala Payneovi obálku. „Ještě je zalepená. Řekl mi, abych ji neotevírala.“

„A kdy –“ Payne v půli věty zmlkl, přerušen švitořením v uchu. Hlásil se tým číslo dvě. Payne zvedl ukazováček, aby chvíli počkala.

„Týme jedna, našli jsme další podzemní chodbu. Opakuji, další chodbu. Povolíte nám vstup?“

Payne mrkl na Jonese, který vysílání slyšel také. „Běž to prověřit.“

Jones kývl a odběhl.

Payne odpověděl: „Týme dvě, vstup odepřen. Opakuji, odepřen. Tým jedna se k vám při vstupu připojí. Domluvte si s námi schůzku.“

Hlasy ve sluchátku dále brebentily, ale Payne se obrátil zpět k Šarí. Byla zakrvácená a zbitá, ale jinak docela odolná. „Jak dlouho jste tu pracovala?“

„Nejspíš o pár dní déle, než jsem měla.“

Payne se usmál. Její neústupnost ho zaujala. „Když tak uvažuji o tom, co se tu stalo, jsem si jistý, že byste odsud ráda vypadla. Ale než odejdete, rád bych vás požádal o malou laskavost. Nevadilo by vám, kdybyste mě vzala na prohlídku?“

„Na prohlídku?“

Payne kývl. Vykročili volným krokem k bráně. „Hledám jednoho starého kamaráda, který tudy možná prošel. Čím víc toho budu o tomto místě vědět, tím lépe.“

„Jednoho kamaráda, nebo víc?“

„Proč se ptáte?“

„Poněvadž jsem slyšela, že v podzemní chodbě pracovali lidé. Jeden z nich mě zahlédl a chtěl se ujistit, jestli jsem mrtvá, ale jiný mu řekl, že stejně za chvíli umřu.“

Payne kývl. To jim bylo podobné. „Jak je to dlouho?“

Šarí chvíli přemýšlela. „Ani ne hodinu. Dělali něco na druhém konci chodby. Poblíž servisní šachty.“

„A kam vede?“

„K tomu komplexu nahoře na silnici. Museli si uprostřed pouště postavit vlastní vodárnu kvůli zásobování vodou. Trubky vedou tudy a naše chodba je spojená s tou jejich.“

„Vy myslíte mešitu?“

Zavrtěla hlavou. „Věžáky Abrádž al-Bajt. Postavili je vedle mešity. Až budou hotové, budou to největší budovy na světě.“

„To jsou ty naproti mešitě?“

Šarí přikývla. „Některým lidem to připadá jako svatokrádež. Hlavně kvůli jejich majiteli.“

„A kdo je majitel?“

„Bin Laden Group.“

Payne sebou trhl. Tohle jméno nečekal. „Myslíte Usámu bin Ládina?“

„Je to firma jeho rodiny. Společnost založil jeho otec Mohammed.“

Navzdory svému neslavnému příjmení měli bin Ládinové úzký vztah se saúdskou královskou rodinou, díky výstavbě, kterou prováděli v královském paláci v Džiddě. Krále Abdula Azíze jejich zručnost tak zaujala, že jim dal exkluzivní práva na všechny náboženské stavby v Mekce a Medině, dvou nejposvátnějších městech Saúdské Arábie. Dokonce je požádal, aby opravili samotnou Velkou mešitu. Od té doby bin Ládinové svoje impérium rozšiřovali. Budovali tunely, přehrady a tisíce kilometrů saúdských silnic, přičemž si založili pobočky i v několika jiných oblastech. Mezi ně patří elektrárenství, chemický a strojírenský průmysl, telekomunikace a nemovitosti.

Nicméně jejich poslední projekt měl být ten nejdůležitější.

Po dokončení měly být věže Abrádž al-Bajt největší stavbou světa. Ne sice nejvyšší – její hlavní věž měla mít výšku 485 metrů, což je o 25 metrů méně, než měří obchodní centrum Tajpej na Tchaj-wanu – ale největší, co se týče celkové masy, rozprostřené na rozloze 1 500 000 metrů čtverečních. Komplex měl sestávat ze sedmi navzájem propojených budov, jež měly pojmout pětihvězdičkový hotel, obchodní kongresové centrum, modlitebnu pro 3800 lidí, čtyřpodlažní nákupní středisko postavené tak, aby se podobalo venkovním arabským tržištím, dva heliporty, parkovací garáže pro tisíc aut, samostatný přepravní systém a několik obytných věží. Jeho celková kapacita činila více než 65 000 osob.

Odhadované náklady na výstavbu činily 1,5 miliardy dolarů.

Ekonomičtí analytici přesto očekávali, že projekt bude po finanční stránce zlatý důl, který bude vydělávat na milionech muslimů navštěvujících během roku Velkou mešitu. Návštěvníci z celého světa budou shlížet z hotelových oken na Ka’bu, nejposvátnější svatyni ve světě islámu. Uvnitř klimatizovaných pokojů budou poslouchat svolávání muezínů k modlitbě, venku budou ve dne v noci bloumat ulicemi a líbat Černý kámen. Sen poutníků se tak měl stát skutečností.

Pokud by se tam ovšem Trevor Schmidt nedostal jako první.

* * *

Payne se setkal s Jonesem u vchodu do servisní šachty. Velké vzduchotěsné dveře, které vypadaly jako vstup do ponorky, byly před jejich příchodem vypáčeny. Šarí usoudila, že to byl ten hluk, který slyšela v chodbě, protože obvykle byla dvířka zamčená.

„Kam to vede?“ zeptal se Jones.

„K ideálnímu cíli,“ odpověděl Payne. Vysvětlil mu, co se tu staví, a hlavně kdo to staví. „K Usámovi se jeho rodina už léta nehlásí, ale pro Schmidta v tom nebude žádný rozdíl. Připomene si všechny členy rodin, kteří zemřeli při výbuchu bomby v nemocnici, a zaměří se na jméno bin Ládin. Jediným útokem tak může pomstít smrt své jednotky i jedenácté září, zabít tisíce muslimů a zničit jejich nejposvátnější místo.“

„To mi dává smysl.“

„Otázka zní, jak to chce provést.“

Jones pohlédl na Šarí. „Byla jste uvnitř komplexu?“

„Ne. Ještě zdaleka není hotový. A příští dva roky ani nebude.“

„Takže až na stavbaře bude prázdný?“

„Měl by být prázdný úplně. Dnes je náboženský svátek. Nikdo v práci nebude.“

„A co zabezpečení? Kamery? Poplašná zařízení?“

„Nemám tušení,“ připustila Šarí. „Byla jsem celou dobu tady dole, ne venku. Kromě servisního tunelu se mé znalosti o věžácích zakládají pouze na dohadech. Bin Ládinové jsou nechvalně známí tím, že své projekty drží v tajnosti. Mimo architektů a několika vládních úředníků nemá k jejich plánům nikdo přístup.“

V roce 1979 pracovali bin Ládinové na několika náboženských projektech v Mekce, na základě exkluzivních práv, která jim udělila královská rodina. Díky tomuto vztahu mohla nákladní auta bin Ládinových přijíždět i odjíždět, aniž by je někdo prohlížel. Z toho těžili islámští povstalci a bez vědomí bin Ládinů používali nákladní auta k pašování stovek zbraní do města. Včetně těch, které byly použity při povstání, jež skončilo obsazením Velké mešity.

Paradoxní na tom byla jedna věc. Jelikož bin Ládinové vedli obnovu města včetně okolí mešity, vlastnili jako jediní mapy podzemního systému pod Mekkou. Takže bez ohledu na to, že povstalci použili jejich auta, musela se saúdská policie se žádostí o pomoc obrátit na ně.

„Kteří vládní úředníci mají být o jejich plánech informováni?“ zeptal se Jones.

„Ministerstvo vnitra.“

„A sakra,“ zamumlal. „To sedí.“

„Cože?“ zeptala se zmateně Šarí.

Payne jí to vysvětlil: „Chlap, po kterém jdeme, mučil jednoho z jeho činitelů. Nebyli jsme si jistí proč, ale teď už to dává smysl. Chtěl se dozvědět něco o věžácích.“

47

Přístupová cesta byla přesně taková, jak jim ji popsali. Vedla podél trubek přímo do suterénu, do přízemí pak stoupalo schodiště. Odtud byl ke všem sedmi věžím přístup přes rampy a zevní stavební výtahy. Zabezpečení prakticky neexistovalo, jelikož většina stráží měla být venku, hlídat náměstí a nepouštět lidi do pracovní zóny. Neměli důvod být uvnitř a strachovat se kvůli teroristům.

Posledního půl roku Schmidt pilně studoval stavební plány a podnikl do Mekky tři cesty, aby ji prozkoumal. Ale aby plně pochopil, jak velký komplex je, musel stanout uvnitř a spatřit na vlastní oči ty tuny betonu a oceli, které ho obklopovaly ze všech stran.

Aby se daly věžáky Abrádž al-Bajt vůbec postavit, museli kopat velkou jámu, dokud nenarazili na skalní podloží. Nacházelo se ani ne třicet metrů pod Mekkou, tedy docela blízko zemského povrchu. U některých projektů, například u věžáků Petronas v Kuala Lumpuru, museli dělníci kopat až do hloubky 120 metrů a položit základy tam. Byl to náročný podnik, který stál miliony dolarů. Potom v jámě ukotvili základové patky, aby rozložili váhu, skoro jako u pyramidy. Ty pak zalili betonem a vytvořili tak spodní podlaží. Veliké jeřáby tam zasadily vertikální podpůrné nosníky a horizontální ocelové traverzy, které držely budovu pohromadě a tvořily obrovitou kostru. Nakonec zvenku připevnili závěsnou stěnu vyrobenou ze skla a betonu. Byla odolná proti vodě a větru a vylepšila celkový estetický dojem projektu.

Pak se pracovalo na interiéru. Pět tisíc kilometrů elektrických kabelů. Čtyřicet pět tisíc kilometrů potrubí. Vytápěcí a chladicí systémy. Dřevo, mramor, kámen, sklo. To vše se kompletovalo na etapy v rozmezí několika let, pěkně kousek po kousku, dokud nebude stavba konečně hotová.

Začalo se v roce 2004 a nemělo se skončit dříve než v roce 2009.

Ale pokud šlo o Schmidta, vše, co potřeboval, už bylo na místě.

* * *

Podzemní chodba byla úzká, vybetonovaná a plná tlustých trubek, které se zdály pokračovat do nekonečna. Nebylo kam se ukrýt ani kam se rozptýlit. Šli jeden za druhým a jejich kroky znásobovala ozvěna. Na cestu jim svítila fluorescenční světla, krytá kovovými stínidly a přišroubovaná ke stropu. Ale i přes vnější osvětlení v podstatě tápali ve tmě.

Neměli žádný předsunutý průzkum ani znalosti o budově. Nevěděli nic.

Payne šel v čele, za ním Jones a pak další dva týmy. Od chvíle, kdy vešli do dveří, pokračovali stále stejným tempem, až se dostali na konec chodby. Otvírala se do širokého prostoru posetého různým náčiním, stavebními materiály a kosterními základy budov. Muži se rychle rozptýlili a pátrali po architektonických plánech, schématech nebo mapách – zkrátka po čemkoliv, co by jim pomohlo najít cestu v okolním bludišti.

Asi za tři minuty něco objevili. Byla to jednoduchá, arabsky a anglicky psaná brožura popisující budoucí komfort věžáků, jež obsahovala i barevné ilustrace komplexu po jeho dokončení. Celkem tam stálo sedm budov, všechny čelem k Velké mešitě. Pět tvořilo tvar gigantické podkovy a prostor mezi nimi vyplňoval mnohaposchoďový obchodní areál. Zbylé dva věžáky vyčnívaly z oblouku podkovy – na každé straně stál jeden, ale byly propojené řadou nadchodů a mostů.

Uprostřed stála nejvýstavnější budova, které se říkalo jednoduše Hotelový věžák (Hotel Tower). Měřila skoro pět set metrů, byla lemovaná zlatem a na vrcholu zdobená srpkem měsíce, významným symbolem islámské víry. Byla téměř dvakrát vyšší než ostatní budovy, jak vyplývalo z výšek přiřazených k názvům.

1. Hotelový věžák, 485 m

2. Hadžar, 260 m

3. Zamzam, 260 m

4. Kibla, 240 m

5. Sarah, 240 m

6. Marwa, 240 m

7. Safá, 240 m

Kromě Hotelového věžáku měly všechny názvy původ v islámu. Hadžar (Agar) a Sarah (Sára) byly ženy v koránu. Zamzam byl slavný pramen uvnitř Velké mešity. Kibla byl směr modlení k Mekce a Marwa a Safá byly pahorky, mezi kterými museli poutníci sedmkrát přejít.

Podle brožury se každá budova pojímala jako samostatný projekt. Všechny byly vzájemně propojené, ale měly být dokončeny v různých termínech. Dva obytné věžáky měly být hotové ještě toho roku, hotel do konce desetiletí.

Payne o tom uvažoval a přitom plánoval další postup. Mezitím se jeho muži kolem něj shromáždili jako hráči amerického fotbalu, čekající, až zahájí hru.

„Je nás šest a vnějších budov je taky šest,“ řekl Payne. „Nevíme, kde budou ani co dělají. Předpokládáme, že jsou rozptýlení po celém komplexu. Nejlepší způsob, jak pokrýt tak velkou plochu, je rozdělit se. Často se hlaste, soustřeďte se na technické zóny a místa, kde by výbušnina napáchala největší škody. Nemáme čas chodit od místnosti k místnosti. Prostě se řiďte svým instinktem a možná budeme mít štěstí.“

Ukazoval na muže a pak na budovy a každému přiděloval číslo z brožury. „Ty čtyřka, ty pětka, ty šestka a ty sedmička. D.J. a já si vezmeme ty dva věžáky nejblíže hotelu. Když něco uvidíte, dejte nám vědět. Rozdělíme znovu síly, jak bude třeba.“

Vojáci se v párech rozptýlili. Budovy se sudými čísly stály nalevo, s lichými napravo. Muži měli postupovat společně, dokud nebudou nuceni se rozdělit.

Payne s Jonesem odcházeli poslední. Ještě minutku zůstali v podzemí a pátrali po něčem, co by jejich šance zvýšilo. Doufali, že třeba najdou lepší mapu, nějakou s plány podlaží či s technickými nákresy. Cokoliv, co by poukázalo na nějakou slabinu, které si možná Schmidt všiml, když to tu zkoumal.

Nebyl to však žádný předmět, co způsobilo průlom, ale zvuk. Obyčejný zvuk. Pouhé kapání tekutiny na beton, jako když na chodník pleská déšť. Jones se rozhlížel kolem po pláncích, když to uslyšel. Ve většině případů by to ignoroval jako zvuky okolního světa. Ale tentokrát mu smysly pracovaly naplno. Adrenalin stoupal a všechno kolem byla součást mnohem větší skládanky.

Zvuk mohl být třeba krok, zvuk mu mohl přinést smrt.

Kap. Někde po jeho levici.

Kap. Poblíž servisní šachty.

Kap. Co to bylo za zápach?

Jeho zvědavost vzrostla dvojnásob. Nejen že to působilo hluk, ale navíc to páchlo. Byl to důvěrně známý zápach, který mu připomněl léta strávená v armádě, když létal v letadlech a helikoptérách, zabíjel čas v hangárech a čekal, kdy začne další mise.

Popošel pár kroků dopředu a prohlížel podlahu i strop, pátraje po vlhkosti. Konečně to uviděl. Malou louži pod masivním vodovodním potrubím, podél kterého šli od vchodu do podzemí. Byla čirá jako voda, ale výrazně zapáchala jako chemikálie. Přiblížil k ní nos a přičichl.

„Jone,“ zavolal přes rameno. „Pojď sem.“

Payne spatřil Jonese v pozici baseballového lapače, jak zkoumá kaluž na zemi. Nechápal, co jeho přítel dělá. „Prosím tě, přísahej, že si zase neděláš srandu.“

Jones ho ignoroval. „Řek bych, že je to palivo.“

„Co tím myslíš?“

„Řek bych, že z toho potrubí prosakuje palivo.“

„Ale to je vodovodní potrubí.“

Jones kývl. „To vím. Ale říkám ti, že tohle není voda.“

Payne se pochybovačně naklonil blíž a nasál nosem. Jeho chřípí zaplnil ostrý smrad, který ho zaštípal v krku, až se mu udělalo na zvracení.

„Říkal jsem ti, že to není voda.“

Payne chvíli kašlal a snažil se popadnout dech. „A co to sakra je?“

Ale Jones neodpověděl. Místo toho se o kousek vrátil do servisní šachty a snažil se to rozlousknout. Pohlédl podél potrubí do suterénu a pak zase na šachtu, ale pořád mu to nedocházelo. „Kam ty trubky vedou?“ zeptal se.

„Do nějakého soukromého zařízení v poušti. Šarí říkala, že věžáky jsou tak velké, že potřebují vlastní stanici na čerpání vody.“

„Ale tohle není voda.“

„Já vím, že to není voda. Ještě pořád se dusím.“ Payne se na chvíli odmlčel. Všechny ty strašné možnosti mu začaly docházet. „Počkej. A co si myslíš, že to je?“

„Leteckej benzin.“

48

Šarí Šasmínová se radovala, že je naživu. Byla brutálně zmlácena a ponechána napospas smrti, ale nějak se jí podařilo přežít. Bohužel, na nějakou euforii nebyl čas.

Musela co nejdříve utéct.

Stála v podzemní chodbě, necelých osm set metrů od východu na povrch. Payne a Jones jí odmítli říct, co se děje, ale Šarí cítila, že je to něco velkého. Američtí vojáci by se nevkradli do Mekky uprostřed hadždže jen tak bezdůvodně. Když si ještě vybavila výraz v Payneově tváři poté, co se zmínila o bin Ládinovi, sama si dokázala dát vše zhruba dohromady.

Musela se dostat co nejdále odsud.

Jediná otázka zněla jak.

Tvář měla pokrytou zaschlou krví, abáju potřísněnou a roztrhanou. A neměla doprovod v den, kdy se venku rojila v plné síle mutawwi’ín a pátrala po sebemenších přestupcích proti zákonu šaría. Říkala si, že kdyby hodinu počkala, poutníci by zaplnili ulice a ona by splynula s mohutným davem, což by jí útěk mohlo usnadnit. Ale zároveň si i přes mírný otřes mozku uvědomovala, že je to plán víc než pošetilý. Jako kdyby člověk odhodil padák s tím, že by řítící se letadlo mohlo bezpečně přistát v nedalekém minovém poli.

Neboť dav by se mohl stát terčem útoku, možná pumového. Nebo by mohl zpanikařit.

Ne, bylo lepší odejít teď hned, dokud ještě měla šanci.

Dokud ještě měla věci jakžtakž pod kontrolou.

Šarí šmátrala v chodbě a hledala něco, co by jí mohlo pomoct. Jako první našla velkou nádobu s vodou, kterou během vykopávek každé ráno dolévali. Byla z tlustého plastu a měla objem několika litrů. V posledních několika dnech, co sem její tým nesměl, ji nikdo nečistil ani nedoléval, ale Šarí by se v té chvíli s radostí napila i z akvária. Byla hrozně dehydrovaná a jazyk měla zhrublý jako smirkový papír.

Nastrčila ústa pod vývod, otočila kohoutkem a nechala si vodu vtékat do hrdla. S každým hltem ožívala, jako kdyby to byla protilátka na jed, který jí z těla vysál skoro všechny síly. Pak si vodou opláchla tvář a pokoušela se z ní setřít zaschlou krev. Nebyla to zrovna lázeňská pleťová kúra, ale Šarí se vdávat stejně ještě nechtěla. Doufala jen, že se vyhne odhalení. Čím obyčejněji bude vypadat, tím pro ni bude snazší zapadnout v davu.

Pak se ještě jednou rozhlédla v chodbě, při vědomí, že je to zřejmě naposledy, co tam je. Zaměřila se na komoru, kde ležela svázaná, a prohlížela si oltář, který po několik staletí chránil jejich artefakt. Hledala na kamenech nějaké nápisy nebo nápovědy, které by mohly mít historický význam. Litovala, že u sebe nemá fotoaparát, aby mohla vše zdokumentovat, pořídit obrazy, které by časem v její paměti nevybledly a které by mohla v hotelu ukázat svým kolegům.

„Počkat,“ mumlala si pro sebe. Náhle jí svitlo, že stále neví, jak dlouho byla v bezvědomí. Věděla, že její kolegové o ni budou mít strach a mohli by ji sem přijít hledat. V tom případě už určitě mířili k mešitě, směrem k hrozícímu nebezpečí.

Šarí si povyhrnula abáju a spěchala k východu z chodby. Náhlá fyzická námaha spolu s návalem adrenalinu způsobily, že jí začala třeštit hlava. Přeražený nos měla ucpaný krví a hlenem, takže musela dýchat ústy, která měla zakrytá závojem. Paradoxně to bylo poprvé v životě, co byla vděčná za islámský kodex oblékání, protože jí umožňoval uniknout pozornosti mutawwi’ín. Díky obličejovému závoji, který halil její po ramena dlouhé vlasy, mohla skrýt i většinu svých zranění. A to bylo důležité, pokud se chtěla vyhnout odhalení.

Když se přiblížila k východu, musela si zakrýt oči před intenzivní září odpoledního slunce a chvíli počkat, než si její oči zvyknou. Jak tam stála, došlo jí, že vše se začalo hroutit právě na tom místě. Právě sem pohodili tělo Freda Násira, právě zde se potkala s hlídači, kteří ji napadli, právě zde nakládali mrtvolu do dodávky a později i artefakt, který z jejího naleziště ukradli. Nyní tam opět stála a přemýšlela, co dělat.

Jen doufala, že to není špatné znamení.

Déle už nemeškala. Strčila do dveří a vyšla do horkého pouštního vzduchu, který ostře kontrastoval s chladem v podzemí, kde ji předtím uvěznili. V zákrytu stavebních materiálů mohla zkoumat terén a vybrat si nejbezpečnější cestu do hotelu. Velká mešita stála napravo od ní, v opačném směru, než chtěla jít. Jenže většina pěších mířila právě k tomuto svatostánku. Nebyli to ještě poutníci, kteří měli přijít do města od východu. Většinu davu tvořili gratulanti, muslimové, kteří se neúčastnili rituálů hadždže, ale chtěli tu podívanou vidět.

Šarí dav zpovzdálí pozorovala a trpělivě čekala za řetězovým plotem, dokud nespatří skupinu žen, které by mířily proti proudu lidí. Naštěstí dokázala poznat, ze které země jsou, jen podle jejich šatů. Egypťanky nosily většinou džallábíje, sukně po kotníky, Maročanky zase kaftany Íránky si zpravidla oblékaly dlouhé šaty s názvem libás a bílé plachetky zvané čadory. A burky, které zahalovaly každou píď ženského těla včetně tváře a očí, byly běžně k vidění v těch nejpřísnějších regionech islámského světa.

Naopak některé Zápaďanky (Severoameričanky a Evropanky) se ukazovaly v džínách a košilích s dlouhými rukávy, které sice splňovaly základní požadavky slušného oblékání, ale v některých částech tradiční muslimské společnosti se setkávaly s nelibostí.

S ohledem na to si Šarí řekla, že udělá nejlépe, když se svým americkým spoluobčankám vyhne. Stala by se terčem jejich pozornosti a nejspíš by jí kladly otázky ohledně její minulosti a proč má potřísněnou a potrhanou abáju. A nedej bože, aby si všimly krve na její tváři nebo rozbitého nosu. Nejspíš by jí chtěly přivolat pomoc, což v dané chvíli potřebovala ze všeho nejméně.

V tomto případě by byla pomoc na závadu.

A dalo se čekat, že by ji stála život.

49

Při návrhu mrakodrapu je třeba vyřešit jeden závažný problém, a sice vodní tlak. Velká čerpadla v suterénu obvykle obsluhují několik dolních podlaží. Je však nepraktické pumpovat vodu přímo až do střešního bytu, situovaného desítky metrů ve vzduchu. Většina staveb je zhruba každých deset pater vybavená technickými podlažími, kde se nachází vše od klimatizace po větrací systémy. A tam jsou také instalovaná mezilehlá čerpadla, jež tlačí vodu z jednoho patra do druhého, až se kapalina dostane do nejvyššího bodu.

Bohužel, tento systém je neúčinný u nejvyšších budov, kde čerpadla závisejí jedno na druhém. Stačí jedna mechanická porucha a voda v patrech nahoře přestane téct. To je velký problém v nouzových situacích, kdy rozstřikovací systémy nesmí selhat, poněvadž pozemní hasičské vybavení dostříkne vodu jen do určitých výšek.

Aby se této situaci předešlo, na horních podlažích často instalují nádrže, kde se voda skladuje pro případ potřeby. Občas jsou to nádrže malé, nacházející se v každém technickém patře budovy, a jindy velké, které jsou rozmístěny v různých částech systému, podle přesně stanovených kritérií. A někdy, u opravdu velkých projektů, jako jsou věžáky Abrádž al-Bajt, se konstruktéři rozhodnou pro ještě jiné řešení.

V technickém střešním podlaží, na vrcholu každého věžáku v komplexu tvořeném sedmi budovami, spočívá vodní nádrž o objemu 150 000 litrů. Inženýři tyto nádrže navrhovali s ohledem na dvě věci. V prvé řadě proto, že mohou zásobovat vodou 65 000 hostů, kteří se ve věžácích ubytují, a všechny další lidi, kteří využijí nákupní areál, kongresové centrum a modlitební sály. A za druhé tyto nádrže slouží jako masové tlumiče, které absorbují vibrace způsobené výškovými větry a možnými zemětřeseními – nemluvě o 2,4 milionu lidí, kteří během sezóny hadždže procházejí mekskou pouští. Tak pomáhají zachovat konstrukční pevnost jádra budovy.

Tyto nádrže byly nainstalovány proto, aby věžáky stabilizovaly, ale ironií osudu právě ony mohly přivodit jejich pád.

Trevor Schmidt se usmíval, když u základny vodní nádrže umísťoval výbušninu.

Byla to perfektní volba pro perfektně připravenou misi.

C-4, zkratka pro Composition 4, je vojenská plastická trhavina, kterou využívají americké speciální síly kvůli ideální rychlosti detonace u kovových těles. Je nejen poddajná, takže z ní lze vytvářet konkrétní tvary nebo ji vecpat do těch nejužších škvír, ale také vysoce stabilní. Můžete ji upustit, odkopnout, prostřelit nebo i hodit do ohně, ale bez rozbušky neexploduje. Schmidt ji nosil už několik hodin v batohu na zádech, dobré dva a půl kilogramu, a za tu dobu ho ani nenapadlo, že by mohla vybuchnout předčasně.

Samozřejmě existovaly i jiné důvody, proč si pro tuto konkrétní práci vybral C-4.

Osobní důvody.

Díky vysoké přesnosti ji často využívali teroristé, například při atentátu na americký torpédoborec Cole tankující v Jemenu nebo při odpálení Chobarských věží, bytového projektu americké armády v Saúdské Arábii, kde zahynulo devatenáct vojáků. Byly to strašné tragédie, které si zasluhovaly být pomstěny, ale v očích Schmidta bledly ve srovnání s incidentem v nemocnici al-Hada, kde teroristé použili C-4 k odpálení palivové cisterny parkující před soukromým křídlem, v němž se léčili jeho muži.

Právě tento útok v něm probudil zuřivý hněv.

Ten strašlivý den se mu znovu vybavil při přípravě rozbušky. Byla to pro něj jednoduchá procedura, kterou už dělal v minulosti tolikrát, že mu přešla do krve asi jako čištění zubů nebo zavazování bot. Nebyl nervózní ani se nechvěl. Jeho ruce dělaly prostě to, co byly naučené.

Stejně jako on.

* * *

Payne s Jonesem vyběhli po schodech nahoru a Payne odvysílal vzkaz: „Všechny týmy, hlaste se před aktualizací priorit. Opakuji, před aktualizací priorit.“

Jeho muži jeden po druhém odpověděli a čekali na příjem informací.

„V potrubí objeveno tryskové palivo. Opakuji, uvnitř potrubí. Zaměřte své pátrání na technická podlaží. Hlavní cíle jsou nádrže a čerpadla. Hledejte trhaviny.“

Následovala třívteřinová odmlka, po níž jeden z jeho mužů zareagoval: „Jsou známa čísla podlaží?“

„Ne,“ odpověděl Payne. „Čísla podlaží jsou neznámá. Ale kde to půjde, jděte podle potrubí. Poslouchejte zvuky strojů. Vše, co by poukazovalo na činnost.“

Jones dodal: „Na schodištích nebo ve výtazích mohou být vyvěšené mapy. Před vstupem do patra se vždy ujistěte.“ Payne přikývl. Podnětný návrh. „Mnoho štěstí.“

Muž řečený Lukáš se nacházel vysoko nad hlavním náměstím a z této ptačí perspektivy se mu otevíral výhled na celý komplex. Tam nahoře si připadal jako Bůh, jenž sedí na zlatém trůnu a rozhoduje o tom, kdo bude žít a kdo zemře.

S pohledem upřeným do puškohledu učinil rozhodnutí. Smrt přijde rychle. Koncem ukazováčku zlehounka zmáčkl spoušť, přičemž dával pozor, aby puškou neškubl. Kulka vylétla rychlostí 900 kilometrů v hodině a zasáhla cíl do základny lebky, pronikla do malého mozku a okamžitě ochromila jeho motoriku. V hale se rozprskla růžová mlha a jeden z Payneových vojáků se skácel na podlahu.

Lukáš škubl zápěstím, aby vyhodil použitou nábojnici, načež nabil novou.

Arabskoamerický voják výstřel vůbec neslyšel. V jedné chvíli před ním jeho partner běžel a v příští padal k zemi v gejzíru krve.

V ohromení zareagoval tak, jak by reagovala většina lidí: rozběhl se ke svému příteli, aby mu pomohl. Bohužel, toto rozhodnutí ho stálo život.

Druhá kulka dorazila jen pár vteřin poté. S toutéž dokonalou přesností, s toutéž maximální ničivostí. Prošla červenobílou pokrývkou hlavy, vnikla do lebky a na druhé straně vylétla, provázena kousky mozku.

Dva mrtví na jedné kupě rukou a nohou.

Payne je přes halu zahlédl a postrčil Jonese za silný kamenný pilíř, který je chránil před frontálním útokem. Po chvíli vykoukli zpoza rohu, prohlíželi si detaily a snažili se pochopit, co se stalo.

„Sniper,“ odtušil Jones, jenž techniky odstřelovačů znal, protože tento výcvik u MANIAC prodělal. Obhlížel terén a pátral po možném umístění. „Někde vysoko, ale ne moc. Vzdálenost je těžké určit.“

Payne poslouchal a s tichým klením si vyčítal jejich smrt.

„Možná je v hotelu. Nejspíš blízko exitu.“

„Cože?“ zeptal se Payne ve snaze soustředit se na to, co Jones řekl. „Jakého exitu?“

Jones ukázal na věžák tyčící se nad nimi. Ze všech budov byl nejméně dokončený. Jeho železobetonová kostra se tyčila do 150 metrů, ani ne třetiny zamýšlené výšky. „Je někde tam nahoře.“

Payne pohlédl vzhůru. Ve výhledu na většinu budov mu bránil velký převis, který měl v budoucnu podpírat atrium nákupního centra. Ještě tam nebylo žádné sklo, jen prázdný prostor otvírající se směrem k nebi. „Jak se tam dostal?“

„Stavebním výtahem. Vyjít tam rozhodně nemohl. Odstřelovači musí mít pod kontrolou dech kvůli přesnosti střelby. Zadýchanej nemáš šanci něco trefit.“

„Takže on si tam jen sedí a čeká, aby nás moh oddělat?“

„Nejspíš jo.“

„Což znamená, že neklade trhavinu?“

„Nejspíš ne.“

„Pak ho musíme vynechat,“ řekl Payne s lítostí. „V dané chvíli rozhoduje jen matematika. Bomby můžou zabít mnohem víc lidí než jeden sniper, takže se musíme zaměřit na bomby.“

Jones kývl na souhlas. „Kam mám jít?“

„Vezmi si budovu číslo tři. Já varuju muže a pak proklouznu do budovy dvě.“

Jones se otočil k odchodu, ale pak se ještě zastavil. „Hej, Jone.“

„No?“

„Jestli najdeš Schmidta, na minulost zapomeň. Neváhej.“

Payne zavrtěl hlavou. „Žádnej strach. Nebudu.“

50

Hrnuli se k Mekce jako mračno prachu ženoucí se z pouště. Začalo to jako malý potůček, jen několik stovek lidí, kteří opustili stanové město hned po vykonání povinností. A v jejich závěsu se pohyboval hotový příval v počtu dvou milionů čtyř set tisíc poutníků. Všichni se nemohli dočkat, až splní své závazky, které jim předepisovala hadždž.

Payne je viděl zdálky, jak jdou po Chodecké cestě, hlavní trase od hory Arafat. Sledoval je ze stoupajícího stavebního výtahu, který byl připevněný k východnímu konci Hadžar (budovy číslo dvě). Pohyb davu byl jako tikot hodin – Payne věděl, že Schmidt zkoordinuje svůj útok s jejich příchodem. Naštěstí byli poutníci ještě téměř dva kilometry daleko, takže Payneovi zbývalo dvacet minut na to, aby našel výbušniny a zneškodnil je.

Stavební výtah neustále stoupal a Payneovi se před očima míhala jednotlivá podlaží. Když se blížil k hornímu podlaží ve výšce 240 metrů nad náměstím, pomocí dálkového ovladače přibrzdil a sevřel v druhé ruce zbraň. Před výstupem obhlížel střechu, soustředil se na rohy a ujišťoval se, že nejde do léčky.

„Kontroluju střechu číslo dvě,“ zašeptal.

Každých pár vteřin mu ve sluchátku zabzučely nejnovější informace od mužů z oddílu. Zatím v žádné z věží štěstí neměli. Žádná pozorování. Žádné objevy. Žádné výbušniny. Jen dva mrtví vojáci a nic, čím by jejich smrt mohli odůvodnit.

Čas se neúprosně krátil.

Payne se zhluboka nadechl a sprintem vyrazil přes béžovou střechu, aby se co nejrychleji dostal k technickému střešnímu patru. Ačkoli tato budova byla v současnosti nejvyšší v Mekce, obklopovalo ho osm výškových jeřábů, kde by se snadno mohl ukrývat sniper. Payne se smykem zastavil za hromadou ozdobných kamenů, otočil se a pohlédl na nejbližší stožár, který ho převyšoval o šedesát metrů a jehož pracovní rameno mělo nosnost dvacet tun. Nahoře naštěstí nikdo nebyl, ale byl to typ stroje, který by dokázal uzvednout obří vodní nádrž a posadit ji na místo.

„Jdu na to,“ zašeptal.

Vstupní dveře byly masivní a nezamčené. Payne otočil klikou a na škvíru je pootevřel, jen tak, aby mohl nahlédnout dovnitř. Ve stínech pod ním se ztrácelo kovové schodiště. Jediným zdrojem světla bylo slunce, které mu nakukovalo přes rameno. Času měl zoufale málo, proto se nerozmýšlel. Proklouzl mezerou a zavřel za sebou dveře. V tu ránu ho pohltila temnota.

Instinkt mu říkal, že se nemá čeho bát, že Schmidt a jeho muži by tu neseděli potmě a nečekali, až budou moci udeřit. Na to jich bylo příliš málo. Payne tedy klouzal rukou po zdi, dokud nenašel vypínač. Cvrnkl prstem a místnost zaplavilo fluorescenční světlo.

Se zbraní v ruce scházel po schodech krok za krokem dolů a cestou pátral po možných nástrahách. Pak se zaměřil na místnost jako takovou. Podél obvodové zdi leželo nejrůznější vybavení a materiály, tedy nic, co by představovalo hrozbu nebo působilo nemístně. Teprve pak přesunul pozornost dovnitř, na předmět, který se vyjímal uprostřed místnosti.

Vodní nádrž byla velká asi jako menší autobus. Zajištěná ocelovými lany, která byla přichycená ke kostře budovy, vypadala, jako by se vznášela v prostoru. Payne znal základní principy masových tlumičů. Mrakodrapy se ve větru občas kymácely až v rozpětí několika decimetrů a masové tlumiče to měly vyvažovat, podobně jako kyvadlo. Ale Payne ještě nikdy neviděl takový, jako byl tenhle.

Pokud Schmidt naplnil jeden z nich tryskovým palivem, exploze by měla katastrofické následky. A to nejen díky bezprostřední síle výbuchu, ale i dlouhodobějším účinkům hořícího paliva, které by se přelilo přes střechu jako ohnivý vodopád a zmáčelo statisíce poutníků – doslova by je v ulicích roztavilo. Dlouhotrvající žár by byl tak intenzivní, že ocelové sloupy ve věžáku by se začaly tavit a kroutit. Když k tomu připočetl ještě kymácení nefunkčního masového tlumiče, došlo by k „palačinkovému efektu“. Jedno podlaží by padalo na druhé, až by se celá budova zhroutila v hromadě suti. Přesně jako Světové obchodní centrum.

Náraz, trosky, panika a požár by proměnily Velkou mešitu ve válečnou zónu. Nikdo by nebyl v bezpečí. Nikdo by nemohl spoléhat na ochranu. Ve městě by zavládl šílený chaos.

Byla by to nejhorší člověkem způsobená katastrofa v historii.

Payne tyto myšlenky silou vůle zapudil a pátral v místnosti po výbušninách. Netrvalo dlouho a jednu našel. Byla to C-4, přilepená k severní straně nádrže a vybavená časovou rozbuškou. Na první pohled se zdálo, že je to jednoduché provedení, že bude pouze stačit oddělit výbušninu od rozbušky. Avšak Payne věděl, že věci nejsou vždy takové, jaké se jeví, zvlášť pokud šlo o výbušniny.

Kdo mohl vědět, jaký aktivační mechanismus se v tom skrývá?

Pro jistotu se tedy rozhodl, že se poradí.

„Zařízení lokalizováno. Opakuji, zařízení lokalizováno v budově číslo dvě.“

Následovala krátká odmlka, po níž se ve sluchátku ozval Jonesův hlas: „Umístění?“

„Připevněno k vodní nádrži v technickém střešním podlaží.“

V uchu mu chvíli zněla další hlášení, jak zbylí vojáci urychleně kontrolovali střešní nádrže ve svých přidělených budovách. Jakmile zavládl klid, ozval se znovu Jones.

„Typ zařízení?“

„C-4. Vybavené časovou rozbuškou.“

„Kolik času zbývá?“

Payne pohlédl na mechanismus. „Dobrá otázka. Časovač je ukrytý v pouzdře.“

„Nějaké aktivační mechanismy?“

„To mi řekni tý.“

Jones se odmlčel. „Promiň, odsud žádné nevidím.“

„Sakra že ne. Chtěl jsem vědět, co mám hledat.“

„Jsi ve střešním patře, že? Ze rtuťových spínačů nebo náklonových detonátorů strach mít nemusíš. Tam nahoře se to dost kymácí, tohle by neriskovali.“

„Co bys použil ty?“

„Skrytý nástražný drát. Připevnil bych ho k vodní nádrži zezadu pouzdra. Kdyby někdo zařízení oddělal, došlo by k detonaci.“

Payne se podíval blíž a uviděl vše, co mu popisoval Jones. Ze zařízení vedl tenký mírně prověšený drátek zelené barvy, který byl nějakým druhem epoxidu připevněný k nádrži. „Fajn, jeden jsem našel.“

„Fakt? Pak mi dlužíš oběd, protože jsem nám právě zachránil krk.“

„Není problém. Řekni mi, co mám dělat, a krokety budou na mě.“

„Máš u sebe nějaký nástroje? Třeba šroubovák nebo něco?“

Payne se usmál. Hmátl do rukávu a vytáhl z pouzdra nůž. „Mám nůž.“

„To ti věřím,“ odvětil se smíchem Jones, který o jeho posedlosti dýkami a noži dobře věděl. „Teď drát jednou rukou přidrž u pouzdra. Nesmí se odtrhnout.“

„Fajn.“

„Do druhé vezmi nůž a musíš drát od nádrže odpáčit.“

„To je vše?“

„Ale hlavně drát neřež.“

„Nebudu.“

„Ani nedovol, aby se odtrhl od pouzdra.“

„Tos už říkal.“

„Vím, ale já mám na ty krokety vážně chuť.“

Payne se usmál. Byl vděčný za vtípek, který trochu zmírnil napětí. „Máš k tomu ještě něco?“

„Ne, to je vše. Prostě udělej, co jsem ti řekl, a budeš v pohodě.“

Payne přikývl a zhluboka se nadechl. „V tom případě hybaj zpátky do práce. Já musím udělat tohle a ty musíš prohledat svoji věž.“

51

Šarí se po několika minutách dočkala. Uviděla velký hlouček žen, samých bělošek v konzervativních šatech, které šly proti proudu mířícímu k mešitě. Na chvíli se zastavily, aby pořídily skupinové foto, a Šarí zatím opustila staveniště a vklouzla za ně. Zapadla mezi ně, jako kdyby k nim patřila.

Ženy pokračovaly v cestě, ale šly hodně pomalým krokem, protože se musely prodírat davem. Navíc se ubíraly labyrintem jednosměrných ulic, takže Šarí měla co chvíli pocit, že jdou špatně. A na rozdíl od jiných částí světa, kde by se muži chovali galantně a nechali ženy bez zábran projít, zde platila úplně jiná pravidla. Saúdská Arábie byla patriarchální země, kde muži byli vůdci a ženy ne. Šarí v této kultuře samozřejmě nevyrostla, a tak toho zanedlouho měla dost a řekla si, že musí věci urychlit.

Pohlédla do jedné postranní uličky a všimla si tří telefonních automatů. Měly jasně rudý nátěr, mléčné skleněné výplně a vpředu je zdobily arabské nápisy, hned pod univerzálním znakem telefonu – to pro případ, že by někdo byl tak hloupý a nevěděl, jak vypadá telefonní budka. Z prostředního telefonu volala nějaká Indonésanka, zatímco čtyři její přítelkyně stály na chodníku za ní.

Šarí věděla, že tímto tempem by se do hotelu dostala až za několik hodin, tedy příliš pozdě na to, aby mohla své kolegy varovat. V dané chvíli musela udělat vše, co bylo v její moci, aby svůj tým udržela co nejdále od mešity. To znamenalo zavolat jim.

Nenuceným krokem, jako kdyby byla doma na Floridě, se odpojila od skupiny žen a zamířila k automatu. Hmátla pod abáju a vylovila z poutnického kapsáře několik mincí. Telefonní seznam v plastové vazbě, chránící jej před nepříznivým počasím, visel na silné šňůře pod kovovou policí. Šarí už ho chtěla otevřít, když si uvědomila, že to není nutné. Zalovila znovu v kapsáři a tentokrát vytáhla klíč od hotelového pokoje. Na plastové visačce bylo vyražené jméno hotelu a telefonní číslo. Za chvíli už ji přepojovali do jednoho z jejich pokojů.

„Haló,“ ohlásil se Hennessy.

„Drewe, tady Šarí.“

„Kde jsi?“ zeptal se ustaraně. „Bylas pryč celou noc.“

„Žádný strach. Jsem v pořádku. Řešila jsem nějaké věci na nalezišti.“

„Jaké věci?“

„Špatné, obávám se.“

Ohlédla se přes rameno, aby se ujistila, že ji nikdo nesleduje ani neposlouchá. Indonésanka stojící vedle něco drmolila jazykem, kterému Šarí nerozuměla. Ostatní ženy mezi sebou tlachaly a jí si nevšímaly. Přesto se Šarí bála říkat vše po telefonu, zvláště pak pravdu. Raději se rozhodla použít lež, jen aby svůj tým dostala do bezpečí. V dané chvíli jí na ničem jiném nezáleželo.

Pravdu jim poví později, až budou v bezpečí mimo Saúdskou Arábii.

„Požádali nás, abychom naleziště opustili,“ lhala. „Orgány se o incidentu dozvěděly a nařídily nám okamžitě odejít.“

„Ale –“

„Poslouchej mě,“ přerušila ho, „tohle bychom neměli rozebírat po telefonu. Jen mě poslouchej a dělej, co ti řeknu, jo?“

„Jistě.“

„Vezmi ostatní, sbalte naše věci a co nejdříve vypadněte z Mekky. K nalezišti ani mešitě se vůbec nepřibližujte. Zatímco tu spolu mluvíme, celou tu oblast uzavírají.“ Na chvíli se odmlčela, aby si promyslela, co řekne vzápětí. „Vím, že máš asi spoustu otázek, ale v tomhle mi musíš věřit. Okamžitě vypadněte z města. Později vám vše vysvětlím.“

„Počkat,“ řekl Hennessy. „Ty nejdeš s námi?“

Šarí zavrtěla hlavou, neboť věděla, že její potlučená tvář by na každém kontrolním stanovišti na Středním východě vyvolala akorát problémy. A otázky, které by její tým stavěly do ohrožení, protože byli nemuslimové cestující s falešnými doklady. „Nemůžu, musím tu zůstat a řešit ty politické patálie. Ale nestrachuj se, budu v pořádku. To ti slibuju.“

„Víš to jistě? Protože –“

„Věř mi, budu v pohodě.“

Šarí zavěsila, ale v pohodě se necítila. To ani zdaleka. Byla zraněná v cizí zemi a Omar Abdul-Chalik, muž, který ji prve zaměstnal, si najal hrdlořezy, aby ukradli výsledky její práce a při té příležitosti ji zlikvidovali. Nacházela se uprostřed zakázaného města, bez práce, bez přátel a bez dopravního prostředku. A co hůře, ve Velké mešitě se schylovalo k nějakému teroristickému útoku.

Když se nad tím zamyslela, byl to pěkně podělaný den. Její nálada se mírně zlepšila, když spatřila fotoaparát. Ležel na kovové polici v prostřední budce, ze které před chvílí volala Indonésanka. Šarí pohlédla do ulice, jestli některou z žen ještě nezahlédne, ale ty mezitím zmizely v proudu lidí, kteří se řinuli po hlavní ulici směrem ke Ka’bě.

Opatrně vzala pouzdro a otevřela ho. Uvnitř spočíval zbrusu nový digitální fotoaparát, vybavený nejnovějšími výdobytky techniky a plně nabitou baterií. Paměťová karta byla skoro prázdná, což znamenalo, že mohla natočit několik minut videa nebo pořídit stovky snímků.

Šarí věděla, že je to hrozná neopatrnost a že může být dopadena nebo zabita, ale tomu pokušení prostě nemohla odolat. Pod jejím závojem se objevil vykutálený úsměv. Šarí byla rozhodnutá. Vrátí se na naleziště, aby nafilmovala vše, co z komory zbylo, než Mekku navždy opustí.

52

Payne uchopil nůž jako chirurg – sebejistě, ale s krajní opatrností a soustředěností.

Levou rukou přidržel zelený drátek u pouzdra a pravou vedl nůž. Klouzal špičkou podél okraje nádrže, až ucítil epoxidový škraloup. Věděl, že různé druhy se vyznačují různou silou. Některé drží hůře než modelářské lepidlo, jiné se používají ve výrobě letadel a družic. Payne samozřejmě doufal, že narazil na první z nich.

Malinko zabral a zajel nožem do pryskyřice, aby drátek odpáčil. Trochu se chvěl, jak Payne pomalu odlupoval pečeť, pod kterou vězel.

Napřed se objevila štěrbinka. Pak prasklina. A poté následoval mohutný výdech, jak drát odskočil od nádrže, ale zůstal vězet v rozbušce. Přesně jak říkal Jones.

Sakra. Dlužím mu krokety.

Payne se při té představě usmál. Říkal si, že tento dluh rád zaplatí, pokud se mu podaří vyváznout z města živý. Ale ještě nebyl připravený odejít. To ani zdaleka. Nástražný drát byla jedna věc, ale bomba jako taková byla něco úplně jiného. Nyní musel nejen zneškodnit časový mechanismus, ale také vymyslet, co udělat s C-4, aby nebyla použita někým jiným. Ať už Schmidtem nebo Saúdy, či nějakou teroristickou skupinou, která v této oblasti operovala.

Což znamenalo, že musel udělat mnohem víc než jen zneškodnit bombu.

Musel tu zatracenou věc vzít s sebou.

Jones skončil s prohlídkou budovy číslo tři, ale odešel s prázdnou, a to doslova.

Na technickém střešním podlaží sice vodní nádrž byla, přesně jak popisoval Payne u budovy číslo dvě, ale uvnitř se žádná tekutina nenacházela. Mohutná nádrž byla úplně suchá, nebyla v ní ani kapka vody nebo tryskového paliva. Když na ni Jones z boku poklepal, znělo to dutě jako buben.

„Trojka je v pořádku,“ ohlásil.

Pak rychle přeběhl střechu a nastoupil do stavebního výtahu.

Protože jim dva vojáci zahynuli, stále ještě zbývalo prohlédnout dvě věže. Budova číslo pět (Sarah) stála západně od něj, v zadním koutě komplexu. Ze strategického hlediska to byl nejméně pravděpodobný cíl, protože představoval nejmenší ohrožení. Naproti tomu budova číslo sedm (Safá) stála hned vpředu a shlížela na hlavní ulici, po níž se brzy měli řinout poutníci. Jones si říkal, že je to pravděpodobný cíl, dokud na ni z výtahu nepohlédl a nezjistil, že horní patra se teprve staví. Žádná vodní nádrž ani technické střešní podlaží tam nebyly, ani střecha ne. Pokud by tedy Schmidt neobjevil nějakou další slabinu v nižších patrech, vše hovořilo proti útoku na tuto stavbu.

Jonesovi připadla nejzranitelnější budova číslo šest (Marwa). Stála nejblíže od Velké mešity, hned severně od Payneovy věže, a zdálo se, že její výstavba zatím pokročila nejvíc. Jones viděl okna, kamenné obložení a taky malby. Všechny ty drobnosti, které přicházejí na řadu po dokončení hrubé stavby včetně instalace potrubí a vodních nádrží.

„Budova šest, jak jsi na tom?“

Následovala krátká odmlka. „Výtah je rozbitý, a tak šlapu pěšky do střešního podlaží.“

„Stávající pozice?“

„Podlaží devět.“

„Devět? Co tě zdržuje?“

„Všude jsou lešení a já pořád zakopávám o ten podělanej hábit.“

Payne přenos slyšel a byl by vyprskl smíchy, nebýt vážnosti situace. „Jestli Nancy potřebuje moji pomoc, jsem k dispozici.“ Jones se usmál; byl rád, že Payne je pořád naživu. „Je dvojka čistá?“

„Dvojka je konečně čistá.“

„To rád slyším.“

Payne pokračoval: „Zahlédl jsem nadchod, který spojuje mou budovu se šestkou. Můžu se do střešního patra dostat dřív než on.“

„Kde ho chceš mít?“

„Pošli ho do některé ze zbývajících věží. Do té, která je nejblíž mešity.“

„Posílám ho do sedmičky.“

„Kam míříš tý?“

„Já jdu do…“ Jones se v půli věty zarazil. Uběhlo několik vteřin, než promluvil znovu. „Myslím, že vidím toho snipera.“

Vojáci s krycími jmény Matouš a Marek začínali být nervózní. Podle hodinek už měli směřovat na místo schůzky, a ne zápolit s rozbuškou v budově číslo šest. Výbušnina už byla umístěná a palivo v nádrži, přesně jak to mělo být. Ale když se Marek pokoušel nastavit časovač u rozbušky, nechtěl naskočit. Byl buď vadný nebo polámaný nebo měl vybitou baterii.

Ale ať už to bylo jakkoli, ta zatracená věc ne a ne fungovat.

V dané chvíli mnoho možností neměli. Ostatní zařízení měla za necelých dvacet minut explodovat a oni se do té doby museli od komplexu vzdálit.

Čas se neúprosně krátil a napětí narůstalo.

Žádná další zdržení si už nemohli dovolit.

To, že zahlédl odstřelovače, byla šťastná náhoda. Jones se nacházel ve stavebním výtahu u budovy tři, hovořil s Paynem a prohlížel si rozvržení komplexu, když náhle v budově číslo jedna zahlédl pohyb. Hotelový věžák měl být po dokončení dvakrát vyšší než ostatní, ale v dané chvíli to byla jen nedokončená skořápka, dosahující třetiny plánované výšky.

Jones výtah zpomalil, aby se podíval pozorněji a své původní pozorování potvrdil.

U severozápadního rohu byl muž s puškou v palebné pozici. Balil si věci a chystal se odejít. Možná aby si našel lepší místo. Ale pravděpodobnější bylo, že se chtěl z místa zavčasu vypařit. Ať tak či onak, Jones věděl, že se mu nabízí nejlepší šance, jak ho zastavit.

Payne se zmínil o lávce mezi budovami dvě a šest a Jones věděl, že tentýž nadchod existuje mezi jedničkou a trojkou. Vlastně všechny budovy byly propojené řadou mostů a chodeb. Dvojka byla spojená se čtyřkou a šestkou, trojka s pětkou a sedmičkou. A jednička s dvojkou a trojkou.

Sedm budov, ale člověk nemusel procházet přes vestibul, aby se mezi nimi mohl přesouvat.

Alespoň tak to mělo vypadat, až bude komplex dokončený. V dané chvíli byly jednička a trojka spojené řadou dlouhých ocelových nosníků, mezi kterými by propadlo auto. Žádná podlaha, žádný strop, žádná okna. Jen spousta otevřeného prostoru a stopadesátimetrový pád, kdyby Jones udělal chybný krok nebo kdyby si vítr umanul, že ho silným poryvem shodí. V tom případě by přistál na centrálním náměstí a nadělal mnohem větší svinčík než dva vojáci, které zabil odstřelovač.

Seru na to, pomyslel si. Ten chlap je můj.

Jones vyšel z výtahu a šel k ocelovému okraji. Říkal si, že v zájmu zachování klidu bude nejlepší jít hned na věc, než stačí znervóznět. A tak si vytáhl thawb nad kolena, aby nezakopl, zhluboka se nadechl a vkročil na úzkou traverzu. Pod nohama cítil, jak je pevná, připadal Si, jako by šel po obrubníku.

Krok za krokem se opatrně, ale vytrvale sunul vpřed. Ani jednou se nepodíval dolů, pořád se soustředil na bod metr a půl před sebou. Když tam došel, postupoval k dalšímu. Klíčem byly malé úseky. Nikdy ne velké. Jedině tak se mohl vyhnout závrati.

Celý přechod mu trval třicet vteřin. Na konci mu srdce bilo jako splašené a levá ruka se chvěla pod náporem adrenalinu. Jones s ní několikrát zacvičil, zhluboka se nadechl a šel dál. Ani se neohlédl, aby viděl, co zdolal.

Větší starost mu dělala nebezpečí, která číhala za rohem.

Payne se kradl podél vnější zdi střešního technického podlaží. Zevnitř slyšel hlasy. Nějaké výkřiky. Slova nerozeznal, protože kolem hvízdal vítr a někdo právě ve sluchátkách podával hlášení o budově sedm, ale určitě to byla hádka.

Něco, čeho se muselo využít.

Payne se zbraní v ruce otevřel kovový průlez a vklouzl dovnitř. Vzduchem létala zlostná slova. Dva muži se hádali kvůli odpovědnosti. Jeden říkal, že musí práci dokončit, druhý nesouhlasil. Rozbuška je prý polámaná a v příštích patnácti minutách ji nespraví, protože s sebou nemají nástroje ani náhradní díly.

Prostě rajská hudba pro Payneovy uši.

Přikrčil se na schodech a poslouchal, o čem je řeč, aby získal co nejvíce informací. Žádný z hlasů nepatřil Schmidtovi – to by bylo příliš velké štěstí – ale dva muži tvořili půlku jeho týmu. Byli to dva z těch, kteří měli na svědomí násilí v jeskyni, vraždy ve vesnici, spiknutí za účelem odpálení Mekky.

Payne poslouchal, jak nejdéle to šlo, a chystal se jít na věc.

Byl rozhodnutý, že ti dva za své zločiny draze zaplatí.

53

Jones dorazil do severovýchodního rohu budovy, ale odstřelovač už tam nebyl. Spakoval si věci a před malou chvílí odešel.

Tak už to s odstřelovači chodilo. Byli to úskoční parchanti.

Jones tiše zaklel a rozhlížel se po východech. V této výšce připadaly v úvahu především výtahy. Jones věděl, že na každé straně Hotelové věže je jeden. Přední šachta byla jasně vidět z náměstí, odstřelovač by se jí určitě chtěl vyhnout. Musel mít zájem na tom zkrátit expozici na minimum. Méně expozice znamenalo méně svědků.

Zbylé tři výtahy se nacházely mimo dohled z hlavní ulice a ten nejbližší byl na východní straně věže. Zčásti ho zakrývala budova číslo dvě a Jones stál necelých třicet vteřin od něj. Proto to risknul a vyrazil sprintem k němu, musel však kličkovat mezi stroji a materiály, které se v tomto rozlehlém prostoru vyskytovaly snad na každém metru. Když k výtahu přibíhal, uslyšel vrzání lan od plošiny, která už zmizela pod úrovní patra. Jones nemeškal, protáhl se mezi mřížemi do kruhové šachty a skočil. Několik metrů letěl, než přistál na střeše výtahu.

Odstřelovač až do té chvíle nevěděl, že po něm Jones jde. Spíše ho zajímaly cíle dole než někdo, kdo by číhal nahoře. A teď hleděl tváří v tvář černému supermanovi. Alespoň takhle Jones vypadal, když stál na řítící se ocelové kleci a bílý thawb na něm ve větru vlál, jako kdyby letěl.

Odstřelovač stačil vykřiknout jediné slovo – SAKRA! – než Jones zmáčkl spoušť.

Z mutawwi’ín měli strach po celé Saudské Arábii, kde její příslušníci dohlíželi na dodržování šaríi, sbírky přísných náboženských zákonů vycházejících z koránu.

Na rozdíl od normální policie měla mutawwi’ín plnou moc vstupovat do domů, vyslýchat podezřelé a trestat na místě ty, kdo zákon porušili. Občas to byly tresty jednoduché, míněné jako výstraha, jindy mnohem krutější. Podle zákona šaría se smilstvo trestá ukamenováním. Není-li žádný z přistižených sezdaný, vyváznou snadno: se sto ranami bičem před očima veřejnosti. Zloději jdou za první přestupek obvykle do vězení (nebyla-li ukradená věc drahá), ale recidivisté se trestají amputací ruky nebo nohy. Důležitější část těla se pak odřezává, je-li muž nebo žena přistižen při sexuálním aktu se stejným pohlavím. A každý, kdo by byl dopaden při hájení práv gayů, má být veřejně sťat.

Avšak mutawwi’ín o tak důležitém náboženském svátku nepátrala po závažných přečinech, jako jsou tyhle. Při hlídkování v ulicích kolem Velké mešity se zaměřovala spíše na světské prohřešky, které se množily, když Mekku zaplavili návštěvníci ze Západu. Na přestupky proti kodexu oblékání. Konzumaci alkoholu. Vlastnictví neislámských věcí, jako jsou americké filmy nebo cédéčka.

To poslední, co by čekali, byl zvuk střelby.

A přicházel z komplexu Abrádž al-Bajt.

Payne zbrocený krví opustil technické střešní patro se dvěma ranci na ramenou a zbraní pořád v ruce. Zamířil k severnímu okraji střechy a nakoukl přes silnou zeď, která ho dělila od pádu do hloubky 240 metrů.

Tuto příležitost si nemohl nechat ujít.

Pod ním se prostírala Velká mešita, řady oblouků a sloupů z šedého kamene, vytěženého v místních horách. K nebi se tam tyčilo několik zeleně lemovaných věží, zakončených zlatými věžičkami ve tvaru půlměsíců. Vrhaly stíny na poutníky, kteří stáli v řadě před hlavní bránou a trpělivě čekali, až je vpustí dovnitř, aby mohli splnit závazky, které jim předepisovala hadždž. Payne přesunul pozornost doprostřed otevřeného nádvoří a spatřil Ka’bu, v černé látce zahalenou posvátnou krychli, kterou uctívali všichni muslimové. Černý kámen, který se v posledních dnech těšil takové pozornosti, z té výšky neviděl, ale věděl, že tam je, zasazený ve východním rohu svatyně.

Díky Payneovi byl před nebezpečím prozatím uchráněn.

„Šestka je čistá,“ oznámil do mikrofonu, zatímco spěchal ke stavebnímu výtahu, který byl údajně polámaný – alespoň podle jeho mužů. Pravda byla taková, že Schmidtovi muži ovladače odpojili, aby výtah zůstal ve střešním podlaží, až budou konat svou práci. Byl to z jejich strany chytrý tah, ale Payneovi teď přišel vhod. Cvrnkl do vypínače a uvedl výtah znovu do provozu. Nyní mohl sjet až dolů na náměstí.

Na místě, kde se měli setkat, nikdo nebyl. Trevor Schmidt vycítil potíže. Jeho muži byli přesní jako hodinky, naučení dostavit se vždycky včas – zvláště v takových situacích. Čas se neúprosně krátil a jejich útěk závisel na přesném dodržení časového plánu.

Schmidt pohlédl na hodinky. Nálože měly explodovat za necelých deset minut.

Museli se co nejrychleji dostat do podzemní chodby.

Schmidt obhlížel náměstí a uviděl dva mrtvé hlídače, které sejmul Lukáš. Měli na sobě arabské hávy a leželi v kalužích krve, jež odstínem ladila s ručníkem na hlavě jednoho z nich. Schmidt se při pohledu na ten výjev usmál. Podle jeho zdrojů se v komplexu žádné hlídky vyskytovat neměly, ale on s nečekanými událostmi vždycky počítal. Proto také umístil svého nejlepšího odstřelovače do Hotelové věže. Měl jednotku chránit, dokud nesplní svůj úkol.

„Lukáši, kde jsi?“

Schmidt si uvědomil, že Lukáš se mu neozval od chvíle, co ohlásil střelbu. To nebylo nic neobvyklého. Odstřelovač má vždy plno práce s hledáním nového cíle, než aby se zatěžoval podáváním hlášení. Jenže Lukáš se nedostavil ani na určené místo srazu, což už bylo mírně znepokojivé.

Totéž se týkalo ostatních. Už několik minut se mu neozvali.

„Matouši? Marku? Hlaste polohu!“

Žádná odpověď. Ani slůvko.

Marek se naposledy ohlásil, když měl problémy s rozbuškou. Schmidt volal Matoušovi, inženýrovi, který se nacházel v řídící místnosti, aby se ujistil, že palivo bylo načerpáno ve správném množství do správných nádrží. Pak mu řekl, aby šel na střechu a pomohl Markovi se zapojením drátů, poněvadž po nastavení hladin měl spoustu času. Matouš oznámil, že mění pozici, aby po něm Lukáš nestřílel, a pak běžel do budovy číslo šest.

Ale to už bylo před nějakou dobou.

Od té chvíle se neozval. Žádné další informace. Žádné stížnosti. Nic.

Schmidt celou tu dobu předpokládal, že prostě nemá problémy. Ale teď už si tak jistý nebyl. Možná se kolem pohybovaly další hlídky, o kterých nevěděl. Možná v některé z věží někdo uvízl. Nebo se mu možná, ale opravdu jen možná, porouchala vysílačka. Stalo se mu to už jednou, při misi před pár lety, a Matouš o tom nevěděl, dokud Schmidt neposlal vojáka, aby ho našel. Bylo to opravdu trapné, odvolávat takhle muže z terénu, ale co jiného mohl dělat?

„Haló?“ zamumlal Schmidt do vysílačky. Jen doufal, že nedošlo k podobnému incidentu. „Slyší mě někdo?“

Zezadu ho zaskočil hlas. „Já tě slyším.“

54

Trevor Schmidt se pomalu otočil. V první chvíli nevěděl jistě, jestli se mu to nezdálo. Nacházel se v srdci Mekky, zakázaného města v Saúdské Arábii, na tajné misi, avšak hlas, který slyšel, byl hlasem z jeho minulosti. Jako kdyby vzal ovladač a převinul posledních pět let svého života, do doby předtím, než měl svou vlastní jednotku, do doby, kdy sloužil u MANIAC a pořád se učil od těch nejlepších.

Posledních několik měsíců měl problémy s dlouhodobou pamětí. Nebylo to nic, co by ovlivňovalo jeho každodenní efektivitu, ale přesto jej to znepokojovalo. Útržky minulosti – události z dětství, poučení od rodičů, dokonce i rady od bývalého velitele – se prostě někam vypařily. Schmidt se je snažil přitáhnout zpátky, použít je při konání svých rozhodnutí, ale ony prostě nebyly k dispozici. Jako spisy, ke kterým už neměl přístup.

Jako kdyby si někdo pohrál s jeho mozkovými obvody.

Jistě, nikdy nebyl žádný citlivka, emoce mu prostě překážely. Vždycky se pokládal za pragmatika, který se soustředí spíše na výsledky než na metody či následky. Tyhle sračky nechme Kongresu, říkával.

Dejte mi jen zbraň a cíl a já se o zbytek postarám.

Ale tenhle pohled na svět v posledních týdnech z nějakého důvodu vystoupil do popředí. Náhle bylo všechno černé nebo bílé. Správné nebo špatné. Dobré nebo zlé. My proti nim.

Šedá už ve světě neexistovala.

Nějak se prostě vytratila.

Schmidt několikrát zamrkal, aby se ujistil, že se mu nic nezdá. Bylo to už hodně let, co svého bývalého učitele naposledy viděl. A nyní stál kapitán Payne před ním, na sobě bílý háv potřísněný krví a v ruce zbraň. U nohou mu ležely dva batůžky.

„Je to už dlouho,“ řekl Payne.

Schmidt přikývl, ale pořád nevěděl jistě, jestli je to skutečnost nebo představa. Dostal strach, že mu vypovídá mysl těsně předtím, než mají bomby explodovat.

„Nenapíšeš. Nezavoláš.“

Nebyla to jeho vina? Psychická manifestace viny? „Schmidte!“ vyštěkl Payne, jako to dělával dřív. „To ti nestojím za odpověď?“

„Pane?“

„Co je to za sráčskou odpověď? Odpověz, jak se patří.“

„Pane, ano, pane.“

„Líp. Mnohem líp.“

Schmidt na něj zmateně zíral. „Co tady děláte?“

„Přišel jsem si pro tebe. Abych tě vzal domů.“

„Ale –“

„Ale nic. Slyšel jsem, že máš potíže, a přišel jsem si pro tebe. Případ uzavřen.“

Schmidt si pohrával se zbraní, kterou držel v ruce. Mířila naprosto neškodně na zem. Sem tam s ní klepl nepřítomně o bok, jako by úplně zapomněl, že ji má. „Myslel jsem, že jste ve výslužbě.“

„To jsem. Ale vše se změnilo, když jsem se dozvěděl o tobě. Přišel jsem tě stáhnout z akce.“

„My oba jsme tě přišli stáhnout,“ řekl Jones, který se vynořil na druhé straně náměstí. Stál dost daleko od Payna, aby měli Schmidta mezi sebou, čistě pro případ, že by slova nezabrala. Řekli si, že když už mají bomby pod kontrolou, za pokus to stojí. „Letěli jsme sem celou noc.“

„D.J.?“ vybreptal ještě popleteněji Schmidt. „Já to nechápu. Jak jste se dozvěděli, kde jsem?“

„Dal si to dohromady Pentagon,“ zalhal Payne. „Prej měli pár stop, který jsi zanechal v Jižní Koreji. Jedna vedla ke druhé, a pak nás požádali, abychom tě vytáhli. Jako za starých časů.“

„Oni vědí, že tu jsem?“

„Sakra že jo,“ odvětil Jones. „A tvý iniciativě tleskaj. Zmasakrovat všechny ty Araby je podle nich geniální plán. Bohužel se o tom dozvěděl ňákej politik a byl z toho průser. Víš, jak to chodí. Vyslat oddíl vojáků, aby ti pomoh ven, prostě nešlo – co kdyby je chytili? Jen pomysli na následky. Proto požádali o pomoc nás. Aby všechno mohli popřít.“ Schmidt zavrtěl hlavou. „Já ale pomoc nepotřebuju. Všechno je pod kontrolou.“

Payne mu oponoval: „Ne, není. Je tu problém. Velkej problém.“

„Pane?“

„Chvíli poté, cos přešel do utajení,“ lhal Payne, „CIA obdržela pár hroznejch zpráv. Jedna islámská skupina se dostala k několika atomovkám a my máme podezření, že je ukrývají v Mekce. Nejspíš někde poblíž mešity. Myslíme si, že se teď účastní hadždže, očišťujou se od všech hříchů, aby mohli brzy udeřit.“

„A v čem je teda problém? Tak ty sráče pojďme zlikvidovat.“

„To taky chceme,“ řekl Jones. „Ale to není ten problém. Problém je vítr.“

„Vítr?“

Payne přikývl. „V tuto roční dobu fouká vítr na východ, přímo přes tu podělanou poušť. Pokud podnikneme útok a ty atomovky bouchnou, hádej co?“

Schmidt se zarazil a chvíli přemýšlel. „Do hajzlu.“

„Jo, bylo by to v hajzlu,“ přitakal Jones. „Radioaktivita by se šířila rovnou přes poloostrov. Za pár hodin by pokryla leteckou základnu Tajf, al-Gaim a nemocnici v al-Hadě. Mluvíme o stovkách mrtvejch Američanů, všechno loajálních vojáků. Sakra, vždyť nejspíš dobrou půlku známe.“

„Kruci!“ vykřikl Schmidt. Přitom si zbraní stále klepal do boku, jen mnohem víc než předtím. Jako kdyby mu to pomáhalo myslet. „Pak si musíme pospíšit, protože já už jsem ty nálože umístil. Maj každou chvíli explodovat.“

„Klid, chlape, jen klid,“ chlácholil ho Payne bez náznaku nervozity. „Byly dvě?“

„Jo, ve východních věžích.“

„Pak jsem to udělal za tebe.“ A ukázal na dva batůžky u svých nohou. „Našli jsme výbušniny dřív než tebe.“

„Na nádržích? Našli jste je na nádržích?“

Payne sebevědomě přikývl. „Někdo tě naučil, jak tyhle věci dělat. A určitě to nebyl D.J.“

„Trhni si nohou,“ odsekl žertem Jones, aby zachoval lehkovážný tón. Říkal si, že čím více budou vtipkovat, tím méně bude mít Schmidt času na přemýšlení. „Náhodou jsem Trevora naučil spoustu věcí. Vzal jsem ho například poprvý do striptérskýho klubu.“

Schmidt se zamračil. „Ne, nevzal.“

„No ale vzal bych. A o to přece jde, ne?“

Payne ho přerušil: „Jestli ti to nevadí, nemůžeme si o tom promluvit později? V této chvíli se odsud musíme zdekovat. Čím dřív, tím líp.“

„Půjdeme zpátky podzemní chodbou?“ zeptal se Jones.

„Jo. Musíme se vyhýbat ulicím, jak jen to půjde. Všichni ti poutníci sem dorazí co nevidět. Trevorovy muže už jsem poslal napřed.“ Payne se otočil ke Schmidtovi. „Pokud ovšem nemáš lepší plán.“

„Vy jste mluvil s mýma hochama?“

„Někdo musel,“ zalhal Payne. Vybavoval si, jaké měl Schmidt potíže, když se mu ukázal. Pořád volal své muže a ptal se na jejich pozice. „Říkali, že to zkoušeli, ale nemohli se s tebou spojit. Fungujou ti sluchátka?“

Schmidt pokrčil rameny. „Zřejmě ne. Už patnáct minut jsem nikoho z nich neslyšel.“

Jones se zasmál. „Pak mi něco povídej o déjà vu. Pamatuješ tehdy v Asii, jak jsme tě museli jít hledat? Celou noc jsi vůbec nic neslyšel, ale zůstal jsi v buši šest hodin, přestože akce měla trvat jen pět minut.“

Schmidt v rozpacích přikývl. „Právě jsem na to myslel.“

„Druhej den jsme mu koupili vatový tyčinky, aby si vyčistil uši, a hodinky s Dumbem, aby se mu líp odečítal čas.“

„Hodiny ukazoval chobotem,“ vzpomínal Schmidt. „V šest vypadal jako jeho čurák.“

Payne se při té vzpomínce usmál. Byl rád, že starý dobrý Trevor pořád žije.

Posledních pár hodin o tom pochyboval, obával se, že najde nějakou lobotomizovanou zombie, kterou bude muset oddělat, protože v ní nebude už vůbec nic lidského. Vlastně kdyby na něj narazil o něco dřív, kdy časovače pořád tikaly a on neměl času nazbyt, udělal by přesně to. Bez lítosti, bez výčitek. Udělal by všechno, jen aby zachránil životy té spousty lidí, kterým chtěl Schmidt ublížit.

Ale jak by ho mohl sejmout teď?

Nebezpečí pominulo a Schmidt jim důvěřoval natolik, že byl ochoten jít s nimi k jejich autu. Pak se měli nechat převézt přes hranici a vrátit se na základnu Tajf, kde ho chtěli předat plukovníku Harringtonovi. Ať už ho čekalo vězení, psychoterapie nebo obojí, Payne si říkal, že je to pořád lepší než prohnat starému příteli kulku hlavou.

Jistě, uvědomoval si, že Schmidt nespatří světlo denní hodně dlouho, pokud vůbec někdy. A pravda byla, že si to ani nezasloužil – poté co způsobil tolik bolesti a utrpení.

Payne v hloubi duše věděl, že nejlepší bude přivést Schmidta domů živého.

Ale bohužel, nedostal šanci.

55

Kulka prolétla Payneovi těsně nad ramenem, hvízdla kolem ucha a zasáhla Schmidta do hrdla. V jedné chvíli se tam s nimi smál společné minulosti, v příští vydechl naposledy.

Z krkavice mu vystříkla krev, prosakující skrz bledé prsty, kterými si křečovitě svíral hrdlo. Nezazněla žádná slova, neproběhlo žádné loučení narychlo. Schmidt prostě upustil zbraň a zhroutil se na zem do kaluže vlastní krve, která se kolem něj vytvořila.

Payne se prudce otočil a spatřil dva ozbrojené Araby v tmavých uniformách, na nichž se vyjímaly znaky Saúdské Arábie. Na ramenní nášivce byla zelená palma podtržená dvěma zkříženými šamšíry, zakřivenými šavlemi, jež jsou na Středním východě tak populární. Druhý znak, béžový a obkroužený arabským nápisem, měli přišitý na hrudi. Payne nepotřeboval tlumočníka, aby jejich odznaky přečetl. O těchto mužích a jejich barbarských metodách věděl vše.

Byla to mutawwi’ín.

„Odhoďte zbraně!“ křikl jeden z nich arabsky.

Když se nikdo nehýbal, druhý zopakoval rozkaz v angličtině: „Odhoďte zbraně!“

„Nestřílejte,“ řekl Payne co nejklidnějším hlasem. Věděl, že ve vypjatých situacích mají lidé sklony přizpůsobit intenzitu hlasu a hněvu těm, kdo jsou kolem. Kdyby vykřikl, adrenalin v jejich krvi by ještě stoupl a byli by agresivnější. Zachováním klidu spoléhal na to, že se ti muži podvědomě uvolní a možná i poleví v ostražitosti.

Proto se taky usmál. „Dorazili jste právě včas. Nevěděli jsme, jak dlouho vám to bude trvat.“

„Odložte zbraně!“

„Klid. To my jsme vás zavolali. Čekáme tu, až dorazíte.“ Velitel se na návnadu nechytil. „Odhoďte zbraň, jinak vás zastřelíme jako vašeho přítele.“

„Mého přítele?“ podivil se Payne. „Proč bychom mířili zbraněmi na přítele? To jeho jsme měli na rozkaz zastavit.“

„Odložte zbraně!“

Payneovi se v hlavě odvíjely četné scénáře. Věděl, že by mohl uposlechnout rozkaz a vydat se jim, což by pravděpodobně vyústilo v rozsudek smrti – možná ještě před odchodem z komplexu, neboť mutawwi’ín byla známá svým rychlým výkonem spravedlnosti. Mohl by rozpoutat přestřelku, což byl nápad poněkud pochybný, protože on sám měl zbraň u těla a jeho protivník, zkušený střelec, jak právě předvedl, na něj mířil a byl připravený pálit. Mohl by co nejdéle otálet v naději, že druzí dva členové jejich týmu ho slyšeli mluvit a už se přesouvají do pozice. Ale zároveň na to nemohl spoléhat, zvláště ne u vojáka, který jen před dvaceti minutami zakopával o svůj háv. Kruci, Payne si náhle uvědomil, že mutawwi’ín vtrhla do komplexu v plné síle a že už jeho muže odzbrojila. Mohlo jich tam být dobrých dvacet, pobíhali kolem a zajišťovali všechny východy.

Podíval se na Jonese, který stál několik kroků od něj. Jones na něj hleděl a čekal, až učiní nějaký pohyb. Připojil by se k němu, ať by udělal cokoli. Bez otázek. Za ta léta se mezi nimi utvořilo zvláštní pouto, které šlo těžko popsat slovy. Bylo to pouto ukované v napjatých situacích, jako byla tahle, v situacích, kdy balancovali na hranici mezi životem a smrtí. Dospěli do bodu, kdy mohli jeden za druhého dokončovat věty, jak to bývá často vidět u jednovaječných dvojčat, a hádat si navzájem myšlenky.

Proto také dokázali přesvědčit Schmidta, aby s nimi šel tak pokojně. Payne na sebe začal ty nesmysly vršit a Jones si svou lopatu hned přihodil také. Navíc měli se Schmidtem dlouhou společnou historii. Po všech těch misích, které spolu zvládli, jim důvěřoval automaticky, a tak ho přesvědčili v rekordním čase.

Avšak stávající situace až tak snadná nebyla. Payne dobře věděl, že mutawwi’ín o ničem nepřesvědčí. Byli příliš drsní, jak názorně ukázali varovným výstřelem do Schmidtova hrdla. Příliš jim záleželo na ochraně jejich posvátného města. A jakmile by pochopili, že Payne s Jonesem nejsou muslimové, hned by zahájili palbu. Bez ptaní.

Ale zároveň věděl, že by mohl nějaký čas koupit. Pokud by dokázal plácat nesmysly a získal tak minutu navíc, měl v hlavě nápad, který by snad vyšel. Z jeho strany si to žádalo velké gesto a ještě větší odvahu, ale s ničím lepším v tak krátkém čase nepřišel. Ale proč taky, vždyť to korespondovalo s krédem, které si osvojil před léty, kdy se připravoval na službu ve speciálních silách, a kterého se držel i během svého působení u MANIAC.

Dobrý plán násilně provedený teď je lepší než skvělý plán odložený na později.

A pokud bylo něco, v čem Payne vynikal, bylo to násilí. „Poslyšte,“ řekl. „Jsem voják Spojených států, kterého vaše vláda pozvala, aby vystopoval muže, kterého jste právě zabili. Přišel do Mekky poškodit Velkou mešitu a zabít tisíce poutníků na hadždži. Před pár minutami jsme si vyžádali posily. To jste vy?“

„Odložte zbraň!“

„Podívejte,“ pokračoval Payne a přitom otáčel zbraň dozadu a spouštěl ji k zemi. „Odkládám svou zbraň. Jen mi odpovězte na otázku. Jste ta moje posila?“

„Váš partner taky! Řekněte mu, ať taky odhodí zbraň.“ Payne kývl na Jonese, který jeho instrukce uposlechl. „Nejsme tu, abychom někomu ublížili. Jsme tu, abychom pomohli. To vám vaše vláda měla říct.“

„A co?“

„Že jsme tady, abychom zachránili Velkou mešitu.“

Velitel zavrtěl hlavou. „O tomhle nesmyslu nic nevíme.“

„Pak si to musíte ověřit. V zájmu svém i našem. Máme povolení tady být.“

„Co vám to udělá?“ připojil se Jones. „Ověřte si to.“ Členové mutawwi’ín se mezi sebou chvíli šeptem bavili o tom, co mají dělat. Nacházeli se v pozici síly. Oba byli ozbrojení a dostatečně daleko od podezřelých, kteří ochotně skládali zbraně, takže by je v případě nějakého úskoku stačili postřílet. A krom toho, pokud ti Američané měli pravdu v tom, že mají povolení ke vstupu do Mekky, pak by ublížení mělo za následek propuštění. Nebo ještě něco horšího, jak členové mutawwi’ín dobře věděli. Jejich šéfové nad nekompetencí rozhodně nemhouřili oči.

Nakonec promluvil velitel. „Vy,“ řekl a ukázal na Jonese, „posuňte se blíž ke svému partnerovi.“

Jones zvedl ruce za hlavu a popošel o několik kroků k Payneovi.

„Teď zůstaňte stát.“

Jones kývl a zastavil se asi metr a půl od Payna.

Důstojník obrátil pozornost k Payneovi. „Kdo je váš kontakt?“

„Jeho jméno a číslo mám naprogramované ve svém telefonu.“ Payne ukázal na batůžek, který mu ležel u pravé nohy. „Mohu sáhnout dovnitř a vytáhnout ho?“

Následovalo další šeptání v arabštině. Pak odpověď v angličtině: „Ale pomalu.“

„Jasné.“

Payne se shýbl v pase a pomalu strčil ruku do batohu. Chvíli se v něm přehraboval a nebylo mu vidět na ruku. To členy mutawwi’ín polekalo.

„Co to děláte? Ukažte mi ruku.“

„Jen klid,“ řekl Payne. „Zbraň už jsem vám dal. A můj partner taky. Jen aktivuji svůj telefon. Je chráněný heslem. Bez pinu nemůžu číst na displeji.“

„Ukažte mi ten telefon. Ukažte mi tu ruku!“

„Žádný strach. Už to skoro mám. Ještě pár tlačítek.“

„Už to skoro má,“ opakoval po něm Jones, který vypadal neskutečně vyrovnaně navzdory všemu, co se dělo. „Právě vyvolává jméno vašeho kontaktu.“

„Ukažte mi svoji –“

„Mám to!“ vyhrkl Payne. „Telefon je aktivovaný. Teď si mu můžete zavolat sám. Poví vám všechno, co potřebujete vědět.“

„Jak se jmenuje?“

„Jmenuje se Džabal. Pracuje pro vaši vládu. Jen s ním promluvte a on vám všechno řekne. Uvidíte.“

Důstojníci se znovu začali šeptem bavit. Radili se, kdo bude volat.

„Mám vám ten telefon hodit?“ zeptal se Payne a už se natahoval k batohu.

„Stát!“ vykřikl důstojník. „Nechte ho ležet. Deset kroků dozadu a batoh tam nechte.“

„Fajn,“ zabručel Payne. „Oba teď ustoupíme. Deset obřích kroků.“

Jones na něj chápavě pohlédl. „Ustupujeme.“

„Obří kroky,“ mumlal Payne. „Deset obřích kroků.“

Jeden.

Pořád drželi ruce ve vzduchu, jako vzorní zajatci.

Druhý.

Členové mutawwi’ín popošli blíž, nespouštějíce z Payna a Jonese oči.

Třetí.

Každý krok byl dlouhý. Šlo o to dostat se co nejdále. Čtvrtý.

Další slova v arabštině. Porada o situaci.

Pátý.

Payne obhlížel zrakem náměstí a díval se po dalších strážích.

Šestý.

Důstojník přistoupil k batohu a šťouchl do něj nohou. Sedmý.

Jones pohlédl na Payna, připraven vyrazit.

Osmý.

Aniž na ně přestal mířit, důstojník poklekl na obě kolena. +

Devátý.

Nejistě otevřel batoh a nahlédl dovnitř.

Desátý.

Payne a Jones se zazubili a zakryli si uši.

Časovač, který Payne chvíli předtím aktivoval, vyslal elektrický impulz k roznětce, která odpálila výbušninu. Ozvala se strašná exploze a C-4 rozervala na cucky oba členy mutawwi’ín, jako kdyby byli zasaženi mečem Božím. Úlomky kostí a krev se rozprskly po rozlehlém nádvoří a srazily Payna a Jonese zády na tvrdou zem.

Kdyby stáli o kousek blíž, byli by se nacházeli ve smrtící zóně.

Ale deset obřích kroků nazad jim zachránilo život.

Uběhlo několik vteřin, než se Payne po výbuchu vzpamatoval. Pak popolezl k Jonesovi, který si protíral oči a snažil se zaostřit. „Seš v pořádku?“

Jones přikývl, přestože si nebyl dvakrát jistý. „A co tý?“

„Rozhodně jsem na tom líp než oni.“

56

Od chvíle, co vyšla z tunelu, uběhla necelá hodina, ale Šarí to připadalo jako věčnost. Možná proto, že za uplynulý den se jí několikrát promítl zrychleně před očima její život, nebo možná proto, že se cítila ohrožená a její hladina adrenalinu se pohybovala v rekordních výškách. Ať tak či onak, Šarí vše kolem sebe sledovala se zvýšenou vnímavostí.

Všímavá byla odjakživa – jako archeoložka to ostatně měla v popisu práce – ale když nyní bloumala po ulicích Mekky, její mysl běžela na plné obrátky. Pátrala očima v davu, zda nespatří mutawwi’ín, a snažila se působit nenápadně. Připojovala se jednou k té, jindy k oné skupině ve snaze dostat se na naleziště. Sebemenší chybička by mohla vést k jejímu dopadení.

A dopadení by mělo za následek smrt.

Šarí bez zvláštních příhod dorazila na prázdné staveniště. Vklouzla do dřevěné kůlny, která maskovala vchod do podzemní chodby, a vyhlédla ven, aby se ujistila, že ji nikdo nesleduje. Ale vzduch byl čistý, a tak se pustila do dokumentování.

Vybavena digitální kamerou začala fotit už na sestupu po rampě. Ve stísněném prostoru se míhaly světelné záblesky dopadající na dřevěné desky v podlaze dlouhé chodby, na podpůrné trámy držící strop, na žárovky, které jí osvětlovaly cestu. Když došla dolů, otočila se tváří k masivní železné bráně, kterou sem dali, aby naleziště chránila. Pravda byla, že jí nejspíš zachránila život, neboť jen díky ní se k ní Trevor Schmidt a jeho muži nedostali, když tam ležela spoutaná a bezbranná. Kdoví, co by jinak udělali – každopádně hlavou se jí mihla slova kulka a mozek.

Šarí pokračovala dál. Nyní kameru přepla do videorežimu, aby natočila oblouk, kde byly odstraněny prastaré dveře, načež vklouzla do zadní komory. Na podlaze se válely kousky rozbitého kamene, pozůstatky velkého oltáře, který relikvii po staletí chránil. Šarí při natáčení místa zaplavila vlna emocí – směsice hněvu, viny, úlevy a zklamání.

Hněvu za to, co jí udělali.

Viny za to, že věřila Abdulu-Chalikovi.

Úlevy proto, že útok přežila.

A zklamání kvůli propásnuté příležitosti.

Pracovala tak dlouho a tvrdě na tom, aby získala možnost artefakt prozkoumat. A v úplně poslední chvíli si ho nechala vyfouknout. Už z pouhé myšlenky na to se jí dělalo zle, stejně jako z okolního prostředí. Stála v místnosti, kde málem zemřela, a natáčela domácí video svého největšího nezdaru. Čím více filmovala, tím více si uvědomovala, že to až tak dobrý nápad nebyl. Neviděla zde žádné stopy, žádné skryté nápovědy vytesané v kameni, které by ji zavedly k pokladu. Pouze připomínky věcí, na které by raději zapomněla. Strachu, násilí a zrady. A nejhorší bylo, že návratem sem riskovala život. A kvůli čemu?

Šarí se zhluboka nadechla, ještě naposledy se rozhlédla po místnosti a pak aparát vypnula.

Bylo načase vrátit se domů.

Její plán však narazil na překážku, když zaslechla kroky. Zněly slabě, jako když se nocí plíží zloděj, ale Šarí byla tak vyladěná, že je postřehla.

Naneštěstí právě zamkla bezpečnostní bránu a nacházela se na půli cesty mezi zadní komorou a východem, uvízlá na příslovečném „území nikoho“. Vrátit se zpátky nebylo bezpečné a jít vpřed bylo nejisté. Šarí se na chvíli zarazila a pokoušela se určit, odkud kroky přicházejí, ale ozvěna v chodbě a bušení vlastního srdce jí v tom zabránily.

Zněly na rampě, nebo v servisní šachtě?

Kterým směrem mířily?

To vzhledem k akustickým podmínkám nemohla říct.

Kdyby nebylo hluku, byla by odemkla bezpečnostní bránu a vklouzla za ni, ale to by obnášelo cinkání klíčů, vrzání pantů a zařinčení závory, což nemohla riskovat. Šarí rychle přemýšlela, až si uvědomila, že nejbezpečnější bude se ukrýt. A poněvadž na sobě měla černou abáju, věděla, že jejím největším spojencem je tma. Překryla si dlaň látkou rukávu, natáhla se a vyšroubovala horkou žárovku, která visela nad ní. Pak si pospíšila k další a vše zopakovala. Po chvíli celý úsek chodby tonul ve tmě a ona byla prakticky neviditelná.

Zády k bráně se přikrčila k zemi a čekala. Naprosto tiše, sotva dýchala. Napínala sluch, zda v chodbě nezaslechne kroky. Modlila se, aby vyšly po rampě nahoru a ven do rušné ulice.

Ale ne.

V jedné chvíli se ubíraly dopředu, v příští se zastavily.

Šarí v duchu zaklela, neboť uslyšela tiché cvaknutí a uviděla paprsek světla. Někdo zapnul svítilnu a mířil jejím směrem.

Paprsek byl stále jasnější a jasnější, jak se kroky stále více přibližovaly.

Jak mohli vědět, že tam je?

Nejraději by se dala na útěk, ale nebylo kam. Chtělo se jí křičet, ale k čemu by to bylo? Neslyšel by ji nikdo kromě lidí, kteří šli jejím směrem, a ti představovali největší nebezpečí.

Situace nevypadala dobře.

Šli směrem k rampě, když si všimli, že v chodbě jedna za druhou zhasínají žárovky. Muž jdoucí v čele zastavil a dal signál svému partnerovi, který přikývl. Tohle museli prošetřit.

S tasenými zbraněmi se plížili chodbou a pátrali po případných nebezpečích. První muž zapnul svítilnu a zvedl ji vysoko nad hlavu, což byl trik, který se naučil před lety. Při konfrontaci ve tmě útočníci často míří na zdroj světla v naději, že zasáhnou hlavu nebo hruď. Tato taktika snižovala riziko.

Po třiceti vteřinách ji spatřili. Krčila se v koutě, aby nebyla vidět, celá zahalená v černé abáje.

„Šarí?“ zeptal se.

Při vyslovení svého jména sebou trhla. Nevěděla, jestli je to dobré nebo špatné znamení.

„Šarí, tady Jonathon Payne. Už jsme se setkali.“

„Jone?“

Payne opatrně popošel blíž, aby se ujistil, že to není past, a pak přiběhl k ní. „Co tady děláte?“

„Vrátila jsem se, abych místo vyfotografovala, a slyšela jsem, že někdo jde. A tak jsem…“

Payne přikývl a pomohl jí do stoje. „No, je čas jít. Tady není bezpečno.“

„Já vím,“ odvětila. „Svoji skupinu už jsem varovala. Řekla jsem jim, ať odejdou beze mě.“

Jones na ni pohlédl a usmál se, obdivuje její loajalitu. „Není problém. Můžete jít s námi. Jdeme na krokety.“

„Na krokety?“ zeptala se zmateně, protože o sázce mezi nimi nevěděla.

„Jo. A nejlepší na tom je, že platí Jon.“

57

Úterý 2. ledna

Tajf, Saúdská Arábie

Payne a Jones byli potlučení a pohmoždění, ale hlásili se plukovníku Harringtonovi ihned poté, co je lékařský personál na základně Tajf propustil z ošetření zpátky do služby. Oba při výbuchu bomby utržili menší zranění, ale nebylo to nic, co by nespravilo pár dní odpočinku.

Bohužel si uvědomovali, že dovolená bude muset počkat.

Harrington seděl za velkým stolem, hleděl do obrazovky počítače a psal si pozorně poznámky do velkého bloku. Vždy když otevřel nový soubor, obrátil stránku a začal psát na nový list. Soustředil se tak intenzivně, že si ani nevšiml, že ve dveřích stojí Payne.

„Plukovníku, chtěl jste nás vidět?“

Harrington vzhlédl. „Pánové, posaďte se, prosím. Hned se vám budu věnovat.“

Payne vešel jako první a za ním Jones. Oba se pohybovali pomaleji než obvykle, pořád se vzpamatovávali z předchozího dne, kdy překonali několik časových pásem a utrpěli četné pohmožděniny. Přes misi je protáhl adrenalin, ale nyní, po návratu na základnu, je držela při smyslech jen jejich touha po odpovědích. A spousta kávy.

„Ze všeho nejdřív mi dovolte,“ začal Harrington, jakmile dopsal, „abych vám znovu poděkoval. Vím, že jsme spolu chvíli mluvili, když jste minulou noc přijeli, ale přesto mám jaksi pocit, že bych se měl zopakovat. Děkuji vám, podařilo se zažehnat velkou krizi a já jsem vám chtěl vyslovit svůj dík.“

Payne a Jones nic neříkali, protože věděli, že Harrington ještě neskončil.

„Přesto je tu stále množství nitek, na které je třeba podívat se blíž, a některé jsou více matoucí než jiné.“ Obrátil stránky ve svém zápisníku a soustředil se na první věc. Měl tam napsáno jediné jméno. Šarí Šasmínová. „Co mi můžete říct o té dívce?“

„Nic moc,“ připustil Payne. „Našli jsme ji v zadní místnosti, spoutanou a ošklivě zbitou. Vedla nějaké archeologické vykopávky a provedla nás servisní šachtou předtím, než jsme šli do akce. Jinak jsme na řeči neměli moc čas.“

„Ale přivedli jste ji s sebou zpátky, ne?“

Payne přikývl. „Po výbuchu jsme proklouzli podél saúdských stráží díky tomu, že jsme šli tou stejnou chodbou. Když jsme se dostali k východu, ona tam pořád byla a naleziště fotila. A navíc příliš nešlo nechat ji tam bez doprovodu, když se všude kolem hemžila mutawwi’ín.“

Jones dodal: „Konstatovali jsme, že ona potřebuje ven a my zase více informací o Abdulu-Chalikovi. Jako by nám tu příležitost seslalo samo nebe.“

„A cestou domů, řekla vám něco o té obálce?“

„Ani ne,“ řekl Payne. „Celou cestu zpátky prospala. Proč? Co v ní bylo?“

„Dvě věci,“ odpověděl Harrington a nahlédl do bloku. „Jedna z nich je matoucí, tu druhou se stále pokoušíme rozluštit. Zatímco vy dva jste své krásce dopřávali spánek, moji lidé se celou noc pokoušeli nalézt mezi všemi těmi body spojitost. Vlastně jsem na tom pracoval taky, když jste sem vešli.“

„Pokračujte.“

Harrington vzal konopnou obálku ležící na rohu jeho stolu. Uvnitř byl jediný dokument. Harrington ho vytáhl a podal Payneovi. „Nebojte. Není to originál. Ten jsme poslali na testy.“

Papír byl přeložený napůl. Text byl psaný anglicky a vpředu se vyjímalo jednoduché logo, vzadu ještě jedno podobné. Payne papír rozložil a prohlížel si seznamy. Bylo tam vše od nachos přes hamburgery až po kuřecí prsty. „Co to sakra je?“

„Je to letákové menu z restaurace v al-Gaimu. Našli jsme to uvnitř obálky.“

„Někdo jí poslal menu? To nedává smysl.“

„Jak už jsem řekl, je to matoucí.“

Payne podal obálku Jonesovi, který si menu s velkým zájmem prohlížel. Studoval všechno, nejvíc ho zajímal text uvnitř.

„Vidíš něco?“ zeptal se Payne.

Jones s úsměvem přikývl. „Ten klubový sendvič vypadá dobře.“

Payne poznámku ignoroval, poněvadž věděl, že Jones bude pokračovat.

„Abych pravdu řekl,“ prohlásil Jones, „to menu mě ani tak neznepokojuje. Znepokojuje mě spíše, co to pro nás znamená.“

„Nerozumím.“

„Ten, kdo poslal obálku, o Schmidtovi věděl dávno před námi.“

„Jak to?“ chtěl vědět Harrington.

„Před dvěma lety, když Schmidtova jednotka zahynula v nemocnici – kde jste měli ubytované jejich rodiny?“

„V al-Gaimu.“

„A když Schmidt provedl útok na věžáky, jaký měl přístupový bod?“

„Tu chodbu,“ odpověděl Payne.

„Je zřejmé, že to není shoda náhod. Ten, kdo tu zásilku poslal, o Schmidtovi věděl. Znal jeho motivaci a několik dní předem i to, kde se chystá zaútočit. To samozřejmě vyvolává spoustu otázek, nad kterými bych raději vůbec nepřemýšlel, dokud nebudu vědět, co ještě v té zásilce bylo. Věci by se tak mohly dostat do správného kontextu.“

Harrington kývl na souhlas a vzal další konopnou obálku. Tentokrát ji podal Jonesovi. „Našli jsme to vlepené uvnitř menu.“

Jones ji otevřel a pohlédl na snímek. Byl to snímek SD karty, datového nosiče jen o něco většího než poštovní známka, který však může přechovávat gigabyty informací. Na některé se vešlo více dat než na DVD. „Co na tom je?“

„To se pořád snažíme zjistit,“ připustil Harrington. „Všechny ty soubory jsou zakódované, včetně velkého videosouboru, na němž jsme pracovali celou noc. Jakmile ten kód rozlouskneme, měli bychom se dozvědět mnohem víc. Čekám, že se už brzy něco dozvím.“

„A mezitím,“ navrhl Payne, „nevadilo bývám, kdybychom si promluvili s Šarí? Jelikož jsme ji zachránili, určitě bude ochotná mluvit. Kdoví, co by mohla vědět?“

Harrington se usmál. „Řekl bych, že je to skvělý nápad. Vlastně už jsem to zařídil. Čeká na vás dole v hale.“

Šarí Šasmínová pocházela v hovorně sem a tam. Nos měla oblepený bílými náplastmi, oči černé a oteklé. Vypadala jako boxer ráno po těžké porážce.

Když Payne otevřel dveře, zůstala stát a po tváři se jí rozlil široký úsměv. Napětí, které z ní čišelo, rázem zmizelo a vystřídala ho viditelná úleva. „Díky, bože, jste to vy.“

Payne se poznámce pousmál. „Bůh je trochu formální. Můžete mi říkat Jone.“

Za ním vešel do místnosti Jones, který zavřel dveře. „A já jsem D.J.“

Šarí každého z nich objala. „Moc ráda vás oba vidím. Opravdu.“

Payne odtáhl židli, která stála naproti kameře instalované na stropě, a pomohl Šarí se posadit. „Jste v pořádku? Vypadáte rozrušeně.“

„Co na to můžu říct? Posledních pár dní bylo pěkně drsných.“ Z hloubi plic se nadechla a pokusila se uvolnit. „Asi bych si neměla stěžovat. Mohlo to dopadnout mnohem hůř. Mohlo být po mně, že. Ale –“

„Ale co?“

„Ale byla jsem tákhle blizoučko od velkého objevu. Tákhle blizoučko od splnění snu. A než jsem po něm stačila chňapnout, vyfoukli mi ho.“

„Myslíte to naleziště?“

Šarí přikývla se zarmouceným výrazem v očích.

„Víte,“ řekl Payne, „my toho o vašem pobytu v Mekce pořád moc nevíme. Co jste hledala, jak jste se k té práci dostala a tak dále. Jestli vám to nevadí, hrozně rádi bychom vám položili pár otázek týkajících se vaší práce.“

„Ale jistě. Jak je libo.“

„Takže začněme základními věcmi. Kdo vás na vykopávky najal?“

„Jmenuje se Omar Abdul-Chalik a je to bohatý Saúd s rozsáhlými styky. Před pár měsíci mě telefonicky kontaktoval a ptal se, jestli bych neměla zájem vést jednu skupinu v Arábii. Prý slyšel o mém výzkumu a říkal si, že bych se na tu práci ideálně hodila. To mi samozřejmě zalichotilo – zvlášť když pak řekl, že vykopávky budou probíhat v Mekce. Do té doby by mě vůbec nenapadlo, že by se mi někdy naskytla šance tam pracovat.“

Jones se zeptal: „Kvůli vašemu náboženství?“

„A pohlaví. S odpadlými muslimy a ženami nejednají v Mekce právě vlídně.“

„Ale dostala jste se tam, ne?“

„Já a pár ostatních. Všichni jsme byli Američané. A nikdo z nás nebyl muslim. Omar řekl, že hledá nejschopnější možný tým a že cítí, že naše spolupráce by mohla nést ovoce. A tak nám obstaral potřebné doklady a protáhl nás do města.“

„A neměli jste nepříjemnosti?“

„Ani jednou. Nevím, jak to Omar zařídil, ale na místě nás nikdy nikdo neobtěžoval. Aspoň ne donedávna. Jak víte, v posledních pár dnech se vše dramaticky změnilo.“

58

O Payneovi se vědělo, že umí číst v lidech. A z Šarí Šasmínově neměl nic než pozitivní pocity. Možná pracovala pro Omara Abdula-Chalika, ale určitě mu nepomáhala, alespoň ne vědomě.

„Kdy přesně to začalo jít k horšímu?“ zeptal se.

„Asi před týdnem jsem Omarovi zavolala, abych ho informovala, jak pokračujeme. Když jsem mu řekla, že se chystáme lokalitu ověřit, ta zpráva ho šíleně nadchla. Byl v té době mimo zemi, ale řekl, že jakmile se vrátí, zastaví se, abychom provedli velké odhalení.“

„A udělal to někdy?“ otázal se Jones.

Šarí zavrtěla hlavou. „Za pár dní volal, aby mi řekl, že se zdržel. Byl si však tak jistý, že za den nebo za dva bude zpátky v Mekce, že chtěl na místo nechat doručit zásilku. Naznačoval, že je velmi důležitá, ale nechtěl mi říct, co je uvnitř.“

„A kdy dorazila?“ zeptal se Payne.

„V sobotu odpoledne.“

Payne přikývl. Z toho vyplývalo, že ten, kdo ji poslal, věděl o útoku nejméně dva dny předem. „A co mi můžete říct o kurýrovi?“

Šarí zavřela oči a chvíli vzpomínala. „Středního věku. Snědá pleť. Původem nejspíš ze Středního východu. Ale po přízvuku ani stopy. Řekla bych, že Američan.“

Jones pohlédl na Payna. „Co je to pořád s těmi Američany?“

„Říkal jsem si totéž.“ Payne se odmlčel a chvíli přemýšlel, jaký by to mohlo mít význam, ale pak se znovu obrátil k Šarí. „Co se stalo potom?“

„Dal mi obálku a odešel.“

„Žádné řeči. Žádné náznaky, kdo by mohl být nebo kam jde.“

Šarí zavrtěla hlavou. „Našli jsme ho asi o hodinu později. Někdo mu podřízl hrdlo a pohodil jeho tělo u východu. Krev byla všude. A pak jsem udělala to jediné, co jsem mohla. Zavolala jsem Omarovi a pověděla mu, co se stalo.“

Payne kývl. „Jak reagoval?“

„Byl klidný. Ani náznak paniky. Řekl, že se o to postará. Za necelou hodinu dorazil oddíl stráží a odklidili tělo.“

„Byli to Američané?“ zeptal se Jones.

„Ne,“ odvětila. „Arabové.“

Pak jim poskytla základní popis stráží a řekla, jak jí Omar nařídil, aby chodbu do skončení hadždže opustila. Sdělil jí, že místo budou hlídat Arabové a že ona si má zatím prohlédnout město nebo zůstat v bezpečí svého pokoje v hotelu, který se nacházel několik kilometrů odtud.

„Ale my jsme vás našli v chodbě,“ poznamenal Payne.

„Co na to můžu říct? Jsem paličatá. Zastavila jsem se tam v neděli pozdě večer, abych udělala nějakou práci, a naleziště bylo prázdné. Po hlídačích se slehla zem. Ukázali se až v pondělí ráno. A když přišli, nesli nástroje.“

„A tehdy na vás zaútočili?“

Šarí zavrtěla hlavou. „Tehdy jsem já zaútočila na ně. Pak už mám všechno rozmazané.“

Harrington sledoval rozhovor v přilehlé místnosti. Stejně jako Payne věřil všemu, co Šarí říkala. Její odpovědi byly přímočaré, nikdy se nezajíkla ani nevyhnula otázce. A pořád se tazatelům dívala do očí.

V určitých ohledech to pro něj bylo zklamání. Vše by bylo mnohem jednodušší, kdyby se s Abdulem-Chalikem spřáhla.

V tom případě by ji mohl zmáčknout a dostat z ní co nejvíce informací, než by ji předal vojenské rozvědce, která by s ní nakládala ještě hůře. Než by s ní skončili, přiznala by se ke všemu, i k vraždě Abrahama Lincolna.

Ale za dané situace se v bryndě nacházel on, ne ona.

Jakmile zpravil Pentagon o možném útoku, věděl, že se jeho dosavadní kariéra ocitne pod drobnohledem. Jinde už se tou dobou utvářely výbory a všechny měly za úkol prošetřit jeho nedávné operace – včetně těch tajných, které vedl Trevor Schmidt. Celkově odvedli Payne a Jones výbornou práci, když v Mekce uklidili svinstvo, které bylo jeho, ale neměli čas ani prostředky na to, aby provedli vše dokonale. Saúdové nyní třídili všechny důkazy nalezené ve věžích a mezitím vyzvedli těla, což znamenalo, že byli o krok blíže k odhalení jejich pravých totožností, ke zjištění, že se jedná o nemuslimské americké vojáky.

Ať se na to snažil pohlížet z kterékoli strany, věděl, že to zbabral. Američtí vojáci plus výbušniny plus Velká mešita, to se rovnalo mezinárodní krizi. Ne tak zlé, jako kdyby útok uspěl, ale dost zlé na to, aby mohl očekávat suspendaci.

V této chvíli jej mohl zachránit pouze zázrak.

Nebo pomoc z nečekané strany.

Po rozhovoru se Šarí byli Payne a Jones předvoláni do zasedací místnosti, kde už na ně čekal Harrington. Den předtím se na velké videoobrazovce vyjímaly fotografie Velké mešity a odborník je poučoval o průběhu hadždže. Dnes tam byl jediný obraz – momentka muže ze Středního východu, jak sedí v nějakém chátrajícím skladišti.

„Pánové,“ uvítal je Harrington, „Vánoce letos přišly brzy.“

„Hergot!“ vtipkoval Jones, když si sedal. „Já jsem vám nic nepřinesl.“

„Ale přinesl. Dal jste mi ten nejlepší dárek pod sluncem. Přinesl jste mi ten disk.“

„Disk?“ zeptal se Payne.

„Tu SD kartu z letákového menu. Mí hoši z technického oddělení ten kód konečně rozlouskli. Makali na tom celou noc, ale za tu námahu to stálo. Ta věcička byla plná všemožných informací. Jako jsou stavební plány věžáků, únikové trasy z Mekky, americké kontakty v Rijádu a Tajfu. Prostě typ dat, která by se těžko vysvětlovala, kdyby se k nim dostali Saúdové.“

Payne si protřel oči. „Já to nechápu. Proč by to někdo posílal do podzemní chodby?“

Harrington se usmál. „Můžu si tu sednout a vysvětlit to, chcete-li. Anebo, máte-li zájem, můžete si to vyslechnout přímo z úst toho Araba.“

„Co je to za Araba?“

Harrington ukázal na obrazovku. „Dnes dopoledne jsem se zmínil o tom, že na SD kartě je velký videosoubor, který se pokoušíme otevřít. Ukázalo se, že je to videozpráva. Myslím, že se vám bude líbit.“

Harrington zmáčkl play a video se rozběhlo.

Bylo pořízené webkamerou za špatného osvětlení, zblízka, aby se na obrazovce vyjímala mužova tvář. Měl tmavou pleť a na tváři jednodenní strniště, rty suché a rozpukané. Mluvil šeptem a velmi vážně, jako by vše, co říkal, byla záležitost života a smrti. Uměl plynně anglicky, ale v jeho slovech se nezapřel slabý arabský přízvuk.

„Jmenuji se Rahim al-Džahání a je mi dvacet šest let. Narodil jsem se v Medině, poblíž místa posledního odpočinku proroka Muhammada, sallalláhu alajhí wa sallám. Poslední čtyři roky jsem byl aktivním členem Alláhových vojáků, organizace, která se snaží učinit svět lepším místem pro všechny muslimy. Až donedávna jsem byl hrdý na to, že se mohu zvát Vojákem. Avšak ta hrdost už ve mně není.“

V dalších minutách al-Džahání vysvětloval, jak ho Vojáci zverbovali a jak odešel z koleje, kde získal diplom v oboru informatiky. Pak postupně prokazoval svoje kvality jako vedoucí teroristické buňky v Londýně, která měla na svědomí několik pumových atentátů. Posléze v organizaci postupoval stále výš a výš, až ho kontaktoval jeden z hlavních poradců Hakíma Salama. Ptal se, zda by neměl zájem zapojit se do mise, při níž by se uplatnily jeho technické znalosti. Al-Džahání to bral jako velkou čest, zvlášť když se dozvěděl, že projekt naplánoval přímo Salam, muž, který jen zřídka ukazoval svoji tvář a nikomu nedůvěřoval.

V zájmu zachování posvátnosti mise al-Džaháního převezli na tajné místo, kde pak trávil několik měsíců v ústraní. Bez telefonu, bez internetu. Bez jakéhokoli spojení s vnějším světem. Dostal zbrusu nový počítač s nainstalovaným špičkovým dešifrovacím softwarem a několik moderních periferních zařízení. Jednou za pár dní mu tam hlídač přivezl jídlo a obálku s materiály, které potřeboval pro svůj příští úkol.

Zpočátku to byly převážně informace z amerických zdrojů. Jména vojáků, místa pobytu kontaktů, způsoby jejich manipulace. Al-Džahání byl bez sebe nadšením, poněvadž toužil podniknout útok proti zemi, kterou nenáviděl nejvíc ze všech. Ale s postupem času se ohnisko mise začalo posouvat jinam. Zanedlouho se k němu začaly dostávat arabské dokumenty. Mapy Mekky, povolení k vykopávkám, schémata komplexu věžáků Abrádž al-Bajt.

Nic z toho mu nesedělo.

Ale po několika týdnech si dal vše dohromady. Hakím Salam, v očích všech Vojáků hrdina, vůbec nechystal útok na Spojené státy. Naopak jim pomáhal podniknout útok proti svým vlastním – útok, který ohrožoval Ka’bu, nejposvátnější monument v celém světě islámu, a miliony poutníků, kteří ji uctívali – neboť jim prostřednictvím své rozsáhlé sítě arabských kontaktů poskytoval informace. Někteří pracovali pro Američany už léta, ale ve skutečnosti to byli stoupenci Salama. Konečným cílem této operace bylo sjednotit islám proti společnému nepříteli, ale měly při tom zahynout miliony mučedníků.

Z té představy se al-Džahánímu dělalo zle.

V té chvíli si uvědomil, že má dvě možnosti. Mohl pro Salama přestat pracovat, což by vedlo k jeho rychlé likvidaci, nebo se mohl pokusit misi sabotovat. Samozřejmě že slibnější se jevila možnost číslo dvě. Otázka pouze zněla jak.

Na vnější svět neměl žádné spojení. Neměl komu a jak dát o té hrozbě vědět.

Mohl jen sedět, čekat a modlit se, aby se příležitost naskytla sama.

Velká chvíle konečně nadešla na konci prosince, kdy mu nařídili vzít všechna data, na kterých pracoval – totiž plán teroristického útoku – a uložit je na SD kartu. Ta měla být doručena skupině Američanů, kteří pracovali v podzemní chodbě. Pro Salama to byly ideální objekty pro vznesení falešného obvinění. Nemuslimové. S falešnými dokumenty a přístupem k věžákům. Jakmile by saúdské orgány dostaly tip, našly by u nich SD kartu se všemi usvědčujícími důkazy a obvinily by Američany z napomáhání teroristům.

Navenek se to jevilo jako dobrý plán, další způsob, jak dát Spojené státy do spojitosti s útokem a tím je démonizovat jako vrahy islámu.

Ale al-Džahání na to pohlížel jinak. Byla to pro něj šance odhalit pravdu.

„Jak jste jistě pochopili,“ vysvětloval, „můj počítač je vybavený webkamerou. Nikoho nenapadlo ji odstranit, protože nemám spojení, abych mohl videozáběry odeslat. Jenže tato kamera má mnoho funkcí a já ji používám k zaznamenání tohoto sdělení. Když dnes přišly stráže, aby mi udělily poslední instrukce, to jest zakódovat všechna data pro zásilku, celý rozhovor jsem nafilmoval. Bude součástí tohoto disku.“

Al-Džahání se ohlédl přes rameno v obavě, že by někdo mohl poslouchat.

„Když pak stráže odešly, slyšel jsem je, jak se baví o vyzvednutí, které měly provést v nějaké chodbě v Mekce, a o doručení do Džiddy. Nevím, co to znamená. Možná nic, možná moc.“

Znovu se odmlčel a přemýšlel nad dalšími slovy.

„Vím, že tuto zprávu možná nikdo neuvidí ani neuslyší. Přesto věřím, že mne přežije. Po dnešku už nemají důvod držet mě naživu.“

Nadechl se. Na očích mu bylo vidět, že je s tím srozuměný.

„V hloubi srdce vím, že to, co dělají, je špatné. Mou jedinou nadějí je, že budou zastaveni.“

59

Šarí Šasmínová seděla už přes hodinu v hale, aby byla co nejblíže hovorně, kdyby se Payne nebo Jones chtěli ještě na něco ptát. Nábytek jí připadal jako z charity. Různé neladící druhy židlí, poškrábaný karetní stolek a kávová konvice, starší než Juan Valdez. Pokoušela se na vyboulené pohovce najít pohodlnou polohu, ale měla pocit, jako by seděla na něčem, co je vycpáno slámou.

„Soudím, že jste v armádě nikdy nebyla,“ řekla Kia Čcho po vstupu do místnosti. „Jinak byste na naše přepychové prostory byla zvyklá.“

Šarí se usmála. „Posledních pár měsíců jsem strávila v podzemní chodbě a bylo to lepší než tohle.“

Kia jí podala ruku. „Mimochodem, já jsem Kia.“

„Já Šarí.“

„Vlastně,“ přiznala se Kia, „já už to věděla. Pracuji s Jonem a on mi o vás řekl, když se vrátil z Mekky. Jak vám je?“

Šarí se dotkla náplasti na svém zlomeném nose. „Asi tak, jak vypadám.“

„Potřebujete něco? Třeba nějaký aspirin nebo –“

„Díky, ale ne. Já jsem tvrdá. Vydržím to.“

Kia se usmála. „Nevadilo by vám, kdybych si sedla?“

„Jistě že ne. Společnost bych uvítala. Už je to nějaký čas, co jsem naposledy mluvila s jinou ženou. Všichni mí kolegové byli muži, takže naše konverzace byla jaksi omezená.“

„V tom případě váhám, zda vám položit následující otázku.“

„Jakou?“

„Chci se vás zeptat na vaši práci.“

Šarí se rozesmála. „Nebojte. To je v pořádku. Ráda si o ní popovídám. Co byste chtěla vědět?“

„No, jak už jsem se zmínila, Jon mi řekl, že vás našel v podzemní chodbě. Bohužel neměl dost času, aby mi o tom nalezišti něco pověděl. A tak jsem přemýšlela –“

„Co jsme tam asi hledali.“

Kia přikývla. „Je to příliš osobní?“

„Ještě před pár dny bych nejspíš dělala hloupou a řekla: ‚O jakém nalezišti?‘ Ale za dané situace soudím, že se nic nestane, když se o tom nyní bude mluvit.“

„Jen abyste věděla,“ řekla Kia, „pracuji jako překladatelka pro armádu a mimo jiné mluvím i arabsky. Takže pokud jde o islám, nejsem úplný začátečník. Nějaké základy o jeho historii a kultuře znám.“

„Co víte o Muhammadovi?“

„Vím, že Muhammad je uctíván jako prorok. Muslimové věří, že přijal slovo Boží, a jeho zjevení tvoří obsah stránek koránu.“

„Zapůsobila jste na mě. Víte toho víc než většina nemuslimů.“

Kia se usmála. „Bohužel, u toho mé znalosti končí.“

„To nevadí. Mohu na to navázat. I když Muhammad zemřel v roce 632, první exemplář koránu byl napsán až po roce 650. Sestavil jej Usmán ibn Affán, třetí islámský chalífa. Vycházel přitom ze všech přepisů, které posbíral.“

„Osmnáct let poté, co Muhammad zemřel?“

Šarí přikývla. „Někteří badatelé, včetně mě, si kladou otázku, co všechno mohlo být v tom časovém úseku vypuštěno. Jazyky se vyvíjely, politika se měnila a původní Muhammadovi stoupenci byli mrtví. Nedá se říct, co se během toho období mohlo ztratit. A navíc, hodně lidí věří, že nejstarší dochovaný korán byl napsán v osmém století, tedy přibližně sto let po Usmánově verzi. A rázem se bavíme o široké propasti v historii, propasti, která mohla původní Muhammadovo poselství změnit.“

„A co jste objevili?“

„Jak už jsem řekla, Usmán svou verzi sestavil z přepisů původních Muhammadových přednesů, které jeho druhové zaznamenávali na vše, co bylo po ruce. Na kůru, na kosti, na cokoliv, co se namanulo. Usmán vytvořil výbor, který všechna poselství uspořádal, a nakonec je schválil jako text prvního koránu. Celé roky jsem pátrala po některé z těchto kopií v domnění, že to bude nejčistší verze, která je k mání. Ale spletla jsem se. Opomněla jsem vzít v úvahu samotné přepisy.“

„Přepisy?“

„Na kůře, na kostech, na volných listech pergamenu. Ve skutečnosti právě ony obsahují pravé poselství od Muhammada, čisté slovo Boží. Celou tu dobu jsem hledala první korán a zapomněla jsem na jeho zdroj.“

„A to je to, co jste našli?“

Šarí kývla. „Myslím, že ano. Bohužel, než jsem se o tom stačila ujistit, na naleziště vnikli a všechno ukradli.“

Do haly vešli Payne s Jonesem a zavřeli za sebou dveře. Obě ženy zmlkly.

„Šarí,“ řekl Payne a sedí si na křeslo u pohovky, „mám nějaké fotky a rád bych, abyste se na ně podívala. Jestli někoho poznáte, prosím, řekněte mi to.“

Podal jí složku s fotkami z webové kamery al-Džaháního. Harringtonův štáb soubory dekódoval a upravil jas, takže fotografie byly mnohem zřetelnější.

Sotva Šarí pohlédla na první obrázek, okamžitě zbledla. Takovou reakci, směsici strachu a nenávisti, nemohla předstírat.

„Můj bože! To je ten hlídač. Ten, který mě napadl!“

Otočila na další fotku a přikývla. I u té další. Poznala je všechny.

„Jsou to stráže. Ti muži z podzemní chodby.“

Payne se usmál. „Tušili jsme, že jsou to oni.“

„Počkejte. Znamená to, že jste je chytili?“

„Ještě ne, ale pracujeme na tom. Jdeme po několika stopách.“

„Kde jste ale potom vzali ty fotky?“

„Vlastně od vás. Byly v té vaší zásilce.“

„Co tím chcete říct?“ zeptala se zmateně. „Že já měla fotky těch stráží?“

Payne jí pověděl zjednodušenou verzi příběhu s SD kartou. Nechtěl ji zahlcovat všemi těmi detaily. Když skončil, převedl její pozornost zpět k fotkám. „Vím, že jste si hodně prožila a že to poslední, co toužíte dělat, je prohlížet si chlapy, kteří vás zbili. Ale pokud můžete, rád bych, abyste se na ně podívala blíž. Možná vám jejich fotky osvěží paměť. Vzpomenete si třeba na něco z podzemní chodby nebo na to, o čem mluvili. V této chvíli by nám pomohla jakákoli informace. Někdy ty nejmenší věci mohou znamenat nejvíc.“

„Jistě,“ řekla Šarí. „Cokoli chcete.“

Vzala první fotku a prohlížela si tvář velitele ochranky. Zírala na jeho oči a ústa. Snažila se rozpomenout na vše o muži, který ji tvrdým úderem omráčil. „Hodně telefonoval. První den, co přišel, volal asi dvacetkrát.“

„Zaslechla jste něco?“

„Abych pravdu řekla, ten člověk mě od začátku děsil, takže jsem se od něj držela co nejdál. Půl dne jsem strávila tím, že jsem se mu vyhýbala.“

„To bylo kdy? V sobotu?“

Šarí kývla. „Omar je zavolal, aby odstranili tělo.“

„Čím přijeli?“ zeptala se Kia.

Payne se na ni podíval a usmál se. Dobrá otázka.

Šarí si zkoušela vzpomenout. „Byla to červená dodávka. Vypadala nově. Nacouvali s ní až ke vchodu do podzemní chodby, aby tělo nemuseli nést moc daleko.“

„To je dobré. Fakt dobré. Zkuste další fotku.“

Šarí podala první fotku Kie, která se na ni zblízka pozorně zadívala. Šarí zatím vzala ze složky další fotku. „Tenhle chlap prohledával tělo. Hledal peněženku a klíče.“

„Našel něco?“ zeptal se Jones.

„Klíče. Našel jeho klíče. Pak odběhl, aby popojel s jeho autem.“

Šarí podala fotku Kie a natáhla se pro další.

„Tento muž,“ řekla s pohledem upřeným na jeho tvář, „pomáhal přenést tělo. Vytáhl zezadu velký koberec –“

„Jone,“ přerušila ji Kia, „kde se fotily tyhle fotky?“

„Cože?“ zeptal se Payne.

„Ty fotky. Kde se fotily? Nebylo to v Džiddě?“

Payne zmateně pohlédl na Jonese. Al-Džahání se ve svém nahraném svědectví zmínil o městě, ale oni o tom před Šarí a Kiou nemluvili. „Proč se ptáte?“

„Kvůli téhle fotce,“ řekla Kia. Poklepala prstem na pozadí nad ramenem druhého hlídače. „Tyhle bedny. Je na nich napsáno Džidda.“

Payne se naklonil blíž a snažil se to rozluštit, ale viděl jen změť čar a klikyháků.

„Vy byste to nepřečetl,“ zdůraznila Kia. „Je to napsáno arabsky. Ale říkám vám, že tam stojí Džidda.“

Šarí si od Kii vzala fotku a podržela ji na světle. Několik vteřin na ni hleděla a pak se jí rty roztáhly v širokém úsměvu. „Ve skutečnosti je tam napsáno mnohem víc než jen Džidda. Jsou označené jménem firmy.“

„Jaké firmy?“ zeptal se Payne.

Šarí se usmála ještě víc. „Dost dobře ji znám. Vlastní ji Omar Abdul-Chalik.“

60

Námořní přístav Džidda

Džidda, Saúdská Arábie

S více než třemi miliony obyvatel je Džidda druhé největší město v Saúdské Arábii. Podle legendy jeho název pochází z arabského slova džadda, jež znamená babička, podle Evy, pramáti vší civilizace. Její údajná hrobka se tam nacházela do roku 1928, kdy ji saúdská vláda v obavě z překroucení islámu nechala zničit.

Dnes je Džidda komerčním centrem Saúdské Arábie, jehož těžištěm je rozrůstající se námořní přístav na břehu Rudého moře. Slouží jako základna většiny lodní dopravy v zemi a jeho modré vody jsou zaplněné baržemi, tankery a loděmi všech velikostí. Avšak toho dne se americká armáda více zajímala o budovy, které přístav obklopují.

Payne a Jones během letu do Džiddy studovali satelitní snímky terénu a soustředili se na čtyři skladiště, která vlastnil a provozoval Omar Abdul-Chalik. Předsunutý tým, který již ve městě působil v rámci jiné mise, vypátral podezřelé z fotografií, zajistil bezprostřední oblast a čekal, až dorazí Payne a Jones. Jejich helikoptéra přistála na jednom z přístavních heliportů, asi kilometr od místa. Čekal tam na ne mladý voják, který je cestou informoval o situaci.

„Podezřelí jsou ve skladišti 39,“ řekl a ukázal na podrobnou mapu. „Je tam více vstupních bodů a minimální zabezpečení. Zrovna teď dávají náklad do lodního sejfu.“

„Náklad?“ zeptal se Payne v naději, že se jedná o artefakt z Mekky.

„Nelze říci, co to je, pane. Mají to zavřené ve velké bedně. Ale musí to být důležité.“

„Jak to víte?“

„Ten staroch na ně pořád křičí.“

„Jaký staroch?“

„Promiňte, pane. Měl jsem se o něm zmínit. Je tam celkem pět mužů. Čtyři podezřelí a nějaký starší muž, který je komanduje. Říkáme mu Šejk.“

„Šejk?“

„Ano, pane. Protože vypadá jako šejk.“

„Nápadité jméno,“ poznamenal sarkasticky Jones.

„Díky, pane.“

Payne sklouzl pohledem k Jonesovi. „Mohl by být Omar tak hloupej, aby se tu vyskytoval taky?“

Jones pokrčil rameny. „Podle Šarí má ten náklad pro islámský svět nevyčíslitelnou hodnotu. Takže kdoví? Pokud ho chtěl Omar vidět nebo pokud ochrance nedůvěřuje, možná se sem vypravil.“

„To se mi zdá trochu pitomý. Proč by to riskoval?“

„Ale běž,“ opáčil Jones. „Totéž by se přece dalo říct o nás. Máme být ve výslužbě.“

„Dobrej postřeh,“ usmál se Payne a obrátil pozornost zpět k vojákovi. „Znají vaši muži parametry této akce?“

„Ano, pane. Podezřelí mají být předvedeni k výslechu. Pokud možno s použitím nesmrtících prostředků.“

„Hlavně zacházejte opatrně se Šejkem. Chceme ho živého.“

„Rozumím, pane. Zdůrazním to svým mužům.“

Payne kývl. „Jaký máte dopravní prostředek?“

Voják ukázal na mapu. „Náš člun čeká v přístavu. Na můj signál se přiblíží tady tím průplavem a zastaví u tohoto mola. Půjde-li vše hladce, naložíme člun za pět minut. A pak hurá do mezinárodních vod.“

„Uvezete ještě něco navíc?“

„Proč, pane? Chcete se k nám připojit?“

Payne zavrtěl hlavou. „Myslel jsem ten náklad. Chceme ho vzít také.“

Útok odstartoval flashbang, nesmrtící oslepující granát, který se běžně používá při záchraně rukojmí. Uvnitř nejsou žádné střepiny ani toxický plyn. Vyšlehne pouze záblesk světla, který je tak intenzivní, že aktivuje všechny fotosenzitivní buňky na sítnici a na několik vteřin člověka oslepí. Když k tomu připočteme ještě ohlušující výbuch, který protrhne ušní bubínky, atakované osoby nemají šanci postavit se na odpor. Na místě se zhroutí na zem, v bolestech, dočasně oslepené a naprosto dezorientované.

Vojáci vtrhli do skladiště z různých stran a zajistili podezřelé, než se stačili vzpamatovat. Během několika vteřin měli ruce a nohy v poutech, roubíky a byli připraveni k transportu. Payne a Jones si prohlíželi jejich tváře a ujišťovali se, že je mají všechny. Byli to čtyři muži z Omarovi ochranky, včetně toho, který napadl Šarí.

„Pusťte mě, přerazím mu nos,“ řekl Jones a myslel to žertem jen napůl.

Payne zavrtěl hlavou, poněvadž věděl, že až je začnou vyslýchat Harringtonovi muži, zřídí je mnohem hůře. Ještě jako mladý voják se jednou zeptal svého velitele, co bude se zajatcem, kterého právě dopadli, a jeho odpověď mu navždy utkvěla v hlavě.

Zmlátíme ho, dokud z něj nezačnou cedit odpovědi.

Tvrdý, ale příhodný výraz.

Nyní obrátil pozornost ke starému muži. Jako by tomu štěstí chtělo, byl to Omar Abdul-Chalik. A netvářil se právě vesele.

Přesně jak říkali vojáci, vypadal jako typický šejk – ač už ne tak důstojně, protože ležel svázaný na podlaze. Payne se ho chtěl zeptat, co tam dělá. Proč byl tak hloupý, že vyzradil tajné sídlo své olejářské firmy (díky němuž na něj byli mnozí američtí politici krátcí), jen aby mohl dohlížet na nakládání artefaktu, který byl ukraden při teroristickém útoku.

Jedna věc je poslat na to svoje hrdlořezy. A něco jiného je být u toho sám.

Nyní měli otevřené pole možností. Chytili ho při činu a mohli se ptát, na co chtěli, jak dlouho chtěli, a nemuseli si dělat starosti, že jim budou dýchat na krk právníci. A pokud Payne tušil správně, mělo to tak pokračovat neurčitě dlouho.

Ve slangu americké armády se takovým osobám říkalo zadržený duch.

Abdul-Chalik se měl dostat do jejich systému a prostě zmizet.

61

Středa 3. ledna

Americké ministerstvo zahraničí

Washington D.C.

Americké ministerstvo zahraničí má sídlo v budově Harryho S. Trumana, jen několik bloků od Bílého domu. Ale vzhledem k nedávným událostem byla vzdálenost mezi těmito institucemi mnohem větší než jen několik ulic. Prezident byl o událostech v Saúdské Arábii plně informován, ale jeho štáb zastával názor, že není v jeho nejlepším zájmu strkat nos do politické kaše, která začínala povážlivě bublat.

Oválná pracovna se musela držet mimo. Prezident musel zůstat čistý.

Odpovědností tedy pověřil Jamese Hendersona, ministra zahraničí, který byl nejvýše postavený člen vlády a prezidentův hlavní poradce v zahraničních otázkách. Když mu právě neradil v politických záležitostech, zastával svou funkci ministra: jednal s cizími vládami o ochraně amerických občanů na cestách v zahraničí, mezinárodní zločinnosti a o podpoře amerických agentur působících v zámoří, především ministerstva obrany.

Jinak řečeno, Henderson byl ideální osoba na vyřešení mekské krize, jak se jí teď začalo ve Washingtonu říkat.

Ale než mohl začít pacifikovat Saúdy, musel si promluvit s Paynem a Jonesem.

V obleku s kravatou barvy námořnické modři se posadil v konferenční místnosti a čekal, až bude navázáno spojení na zabezpečené lince. Na stole před ním stály dva monitory a malá videokamera, která měla přenášet jeho obraz na leteckou základnu Tajf.

V tom oblečení možná působil trochu konzervativně, ale jinak byl Henderson známý svou vstřícnou povahou a klidným chováním, tedy vlastnostmi, které mu při jednáních občas dobře posloužily. Ať už byla situace sebenapjatější, nikdy neztrácel hlavu.

A tato schopnost měla v příštích týdnech projít zatěžkávací zkouškou.

„Jsme připraveni, pane,“ řekl technik.

Henderson přikývl a oba monitory se s kliknutím rozsvítily. Objevily se na nich tváře, které znal z fotografií v jejich osobních složkách, nalevo Jones, napravo Payne. Tak trochu to vypadalo, jako kdyby seděli naproti němu u konferenčního stolku v Trumanově budově, a ne o několik tisíc kilometrů dále uprostřed pouště.

„Pánové,“ řekl, „děkuji vám, že jste si na mě udělali čas. Jak víte, v minulém týdnu se toho hodně událo a mým úkolem jakožto ministra zahraničí je zklidnit diplomatické vody, než z toho vzejde nějaká nenapravitelná škoda. Dnes jsem mluvil s doktorem Hasanem al-Mádím, svým protějškem ze saúdského ministerstva zahraničních věcí, a ten byl, nemám pro to jiný výraz, zkrátka nasraný. A abych vám řekl pravdu, nemůžu mu to mít za zlé. Kdyby se tyto věci staly ve Washingtonu nebo New Yorku, už bychom připravovali své jednotky na vojenský zásah.“

Payne a Jones na něj z monitorů upřeně hleděli a čekali na svízelné otázky, jež měly nutně následovat.

„Na druhé straně by to ode mne byla hrubá nedbalost, kdybych vám neblahopřál ke skvěle odvedené práci. Četl jsem všechny zprávy, takže vím, co jste pro naši zem udělali. Bez vašeho přispění by diplomatické možnosti dávno nepřipadaly v úvahu. Potýkali bychom se s nejhorší tragédií v historii světa.“

Jones přikývl. „Děkujeme, pane. Jon a já jsme vždycky rádi hrdinové… Jejda! Řekl jsem hrdinové? Chtěl jsem říct, že vždycky rádi pomůžeme.“

Henderson se usmál. „To rád slyším. Protože jako by tomu štěstí chtělo, potřebuji pomoc ještě v jedné věci, v něčem, co při vaší instruktáži v Pentagonu plně nezaznělo.“

„Ano?“ zeptal se Payne, jenž přesně věděl, kam debata směřuje. „A co by to mohlo být?“

„Jedná se o věc, která byla zajištěna v Džiddě.“

„Věc? Jakou věc?“ Payne se obrátil na Jonese. „Vzpomínáš si na nějakou věc?“

„Vzpomínám si na Araba. Však víte, toho vousatýho teroristu, kterýho jsme dopadli, když jsme zachraňovali planetu před masovou zkázou. Řadí se snad Arabové mezi věci?“ Payne zavrtěl hlavou. „To si nemyslím. Technicky vzato, když to nemůžeš dát do stropní skříňky v letadle, není to věc. A když jsem se naposledy ptal, piloti nevidí Araby v letadlech rádi.“

„Pánové,“ přerušil je Henderson, „dovolte, abych byl konkrétnější. Mluvím o archeologickém artefaktu, který objevila Šarí Šasmínová, který ukradl Abdul-Chalik v Mekce a kterého jste se zmocnili vy při vaší razii v Džiddě. Už vám to zapadá?“

Jones pokrčil rameny. „To je právě to, pane. V Džiddě jsme použili hodně flashbangů a ty potvory člověku pěkně rozhodí nervový obvody. Pořád mi zvoní v uších. Pořád vidím skvrny. A paměť mi vypíná a zapíná, kdy se jí zachce.“ Na důraz luskl dvakrát prsty. „Počkat, na co jste se to ptal?“

„Když už je řeč o otázkách,“ řekl Payne s vyrovnanou tváří, „mohu já jednu položit vám?“

Henderson přikývl. „Můžete.“

„Pokud by se mi paměť náhodou zlepšila a já se nějak rozpomenul na tu věc, o které jste mluvil, co byste s ní chtěl dělat?“

„Abych pravdu řekl, to se teprve uvidí. V dané chvíli jenom potřebujeme ověřit, že obsah je pravý. Ale pokud je, mohli bychom tu věc využít k naší politické výhodě. Mohla by výrazně přispět k obnovení vzájemné důvěry s arabským světem.“

„Takže byste ji prostě strčili do bedny a pohřbili v nějakým nedefinovatelným skladišti, jako to udělali s Archou úmluvy v Dobyvatelích ztracené archy?“ zeptal se Jones.

Henderson se zamračil. „Ta otázka je míněna vážně?“

„Já nevím. Myslíte, že to skladiště opravdu existuje?“

Payne se musel přemáhat, aby se nerozesmál. „Já vám něco povím, pane. Dejte nám noc na prospání. Kdoví? Když si trochu odpočineme, naše paměť by se mohla začít zlepšovat.“

Ulsterovy archivy situované v Küsendorfu, na jižních svazích Lepontských Alp, nechal ve 30. letech postavit rakouský filantrop Conrad Ulster a před necelým rokem je zrekonstruoval jeho vnuk Petr Ulster. Učinil tak po požáru, který v této dřevěné horské boudě zničil několik podlaží.

V tomto přísně střeženém zařízení se nacházejí jedny z nejvzácnějších artefaktů na světě a jeho hlavním účelem je šířit mezi historiky myšlenku sdílení, což je v akademických kruzích docela rarita.

Šarí Šasmínová při příjezdu k hlavní bráně nevěděla jistě, na co se má připravit. Věděla jen, že všechny náležitosti – včetně letu do Švýcarska – pro ni zařídil Payne a že personál archivů se na její příjezd velmi těší. Vzhledem k tomu, čím si v posledních dnech prošla, to znělo velmi slibně a lákavě. Přesně takovou dovolenou potřebovala.

Payne jí samozřejmě neřekl, jaký je skutečný důvod její návštěvy.

Ozbrojená ochranka zavedla Šarí do hlavního vestibulu, kde ji uvítal Petr Ulster, buclatý čtyřicátník s tmavě hnědým vousem, který zakrýval jeho trojitou bradu. Byl známý svým mladickým entuziasmem, který kolem sebe šířil, kamkoli se hnul.

„Strašně rád vás poznávám,“ řekl se slabým švýcarským přízvukem a na důkaz ji políbil na obě tváře. „Jonathon mi o vás vyprávěl tolik báječných věcí.“

Šarí se usmála. „Je moc fajn slyšet něco takového. Hodně mu dlužím. Jonathon a D.J. mi zachránili život.“

„Mně taky! Bylo to loni, při tom velkém požáru. Nebudu vás zatěžovat podrobnostmi, ale povykládám vám o tom později, až vás tu budu provádět. Teď asi budete chtít vidět ten artefakt. Nebojte, dorazil bezpečně a v pořádku asi před hodinou.“

„Artefakt? Jaký artefakt?“

Ulster se jí zahleděl do tváře a uvědomil si, že nežertuje. „Chcete říct, že to nevíte? To je Jonathonovi podobné. Pořád lidi překvapuje svou štědrostí.“

„Jaký artefakt?“ zeptala se znovu Šarí.

Za zády se jí ozval důvěrně známý hlas: „Náš artefakt.“ Šarí se prudce otočila a spatřila doktora Hennessyho. Stál vedle Opa a Miltona Wheelera a všichni se usmívali od ucha k uchu.

„Ach bože!“ Šarí se k nim rozběhla a každého mohutně objala. Jejich přítomnost ji naprosto zaskočila. „Co tu, hoši, děláte?“

„Přijeli jsme za vámi,“ řekl Op.

„A za artefaktem,“ dodal Hennessy.

„Tak moment. Ten artefakt je tady? Jak se sem proboha dostal?“

Ulster se potěšeně rozesmál. Povedená překvapení měl skoro stejně rád jako historii. „No, řeknu Jonathonovi, aby vám to vysvětlil někdy později. A teď, pokud vám to nevadí, se spolu odebereme do sejfu s dokumenty. Mám tam něco, co asi budete chtít vidět.“

Epilog

Úterý 9. ledna

Americká armádní základna Kwajalein

Republika Marshallovy ostrovy

Uběhl týden ode dne, co Payne a Jones skončili svou misi v Džiddě. Poté strávili několik dní v Tajfu, kde dořešovali otevřené záležitosti a snažili se urovnat politické zmatky, který jejich nepovolený výlet do Mekky způsobil. Jako hromosvod v celém tomhle martyriu účinkoval Harrington, který na sebe vzal vinu za Schmidta a masakr na Čedžu, ale zároveň sklízel gratulace za záchranu Velké mešity a dopadení několika teroristů, kteří mohli být ve spojení s Alláhovými vojáky.

Payne neměl přístup k informacím o tom, co Abdul-Chalik a jeho muži v prvních dnech výslechu vypověděli, ale Harrington mu naznačil, že Hakíma Salama budou brzy mít.

Co se saúdské vlády týče, odhalení identity Schmidtovy skupiny ji v první chvíli rozlítilo. Požadovala od Spojených států vysvětlení a chtěla vědět, proč vojáci speciálních sil ohrozili jejich nejposvátnější město. Ministr zahraničí samozřejmě odpověděl jediným možným způsobem: zalhal. Henderson tvrdil, že Schmidt a jeho muži byli muslimové a že byli posláni do Mekky, aby zachránili život několika americkým archeologům, kterým hrozilo nebezpečí ze strany teroristů. A zatímco tam byli, narazili prý na rozsáhlejší spiknutí a nakonec situaci zachránili.

Saúdové tomu ani na okamžik nevěřili, ale byli ochotni přimhouřit oči, když americké ministerstvo zahraničí předložilo zajímavou nabídku. Zmínilo se o kamenné kryptě, kterou Američané nedávno objevili. Nacházely se v ní desítky dokumentů, jež napsali Muhammadovi nejbližší společníci, přepisů Prorokových zjevení. Pokud by Saúdové měli zájem, Spojené státy by jim je na důkaz dobré vůle zpřístupnily k výzkumu. Saúdy tato možnost velmi nadchla. Dokonce byli ochotni přehlédnout i skutečnost, že archeologický tým vedla žena, Šarí Šasmínová, a že za dokumenty budou muset jet do Švýcarska.

Když nakonec Payne a Jones dostali svolení k opuštění základny Tajf, rozhodli se, že si cestu domů prodlouží. Místo aby letěli na západ k Pittsburghu, kde byla zima a sníh, letěli na východ k Pacifiku, za teplem a pískem. A taky za Kiou Čcho, která jim řekla, že se mohou kdykoli zastavit, a oni ji chtěli vzít za slovo, než na svou nabídku zapomene.

Letadlo přistálo na známé ranveji a zastavilo poblíž jednoho z velkých hangárů. Teploměr ukazoval něco přes dvacet pět stupňů, ale v tropické bríze vanoucí přes atol Kwajalein bylo chladněji než za bezvětří. Jones vyhlédl z okénka a kochal se safírově modrým nebem.

„Jejda, koukni na to slunce! Už se nemůžu dočkat, až se přiopálím.“

„Jasně,“ odvětil žertem Payne. „Začínáš už vypadat jako běloch.“

Jones s úsměvem popadl svá zavazadla a zamířil k otevřeným dveřím. Ale sotva udělal krok ven, zůstal stát jako přikovaný. Pod schůdky z letadla stála krásná ostrovanka v kokosově hnědých bikinách a sukni hula. V rukou držela květinový věnec a pohupovala se do rytmu písně Dona Hooa, která se linula z reproduktorů v hangáru.

„Vítejte na Marshallových ostrovech,“ volala.

Jones na ni chvíli zíral, načež se ohlédl po Payneovi, který ze všech sil přemáhal smích. Už několik dní toužil vystřelit si z Jonese kvůli incidentu s Kiou, kterou při seznámení políbil, a teď se mu to podařilo ve vší parádě.

„Víš co?“ řekl Jones. „Trhni si nohou a Kia taky. Tohle není vůbec legrační.“

„Máš pravdu,“ odvětil se smíchem Payne. „Je to veselé.“

„Ha, ha. Jen si dělej legraci z bledýho černýho chlapa.“ Upustil zavazadla a podíval se do kokpitu, kde se smál i pilot. „Řidiči, mám toho dost. Odvezte mě domů.“

Payne se rozesmál ještě hlasitěji.

„Fajn,“ řekl Jones. „Ať je po tvým. Ale to ti říkám, teď půjdu tam dolů a dám jí francouzáka.“

„To radši ne,“ ozvala se Kia, která se tiše vynořila na schodech za ním. „Naúčtuje mi příplatek.“

„To je šlapka?“

Kia se zasmála a objala ho. „Šlapka ne, ale svobodná je.“

„V tom případě můžeme zůstat.“ Jones se otočil směrem ke kokpitu a zvolal: „Bellmane, změna plánu! Vezmi mi, prosím, moje věci. Jdu se dolů seznámit.“

Payne ho odmávl, spokojený, že se legrace tak vydařila.

„Jů,“ zvolala Kia, která vše na jeho žádost zinscenovala. „Tak to nám vyšlo skvěle.“

Payne přikývl. „Dokonale. Prostě dokonale. To už nemůžeš ničím trumfnout.“

„Myslíš, že ne?“ flirtovala.

Payne se usmál při představě možností. „Abych pravdu řekl, nemůžu se dočkat, až to zjistím.“

Poznámka autora

Přestože Meč Boží je fiktivní román, lokality v něm jsou z větší části reálné. Al-Gaim je vojenský obytný objekt v saúdskoarabském Tajfu. Na jihokorejském Čedžu se kilometry pod zemí táhnou lávové tunely. A věžáky Abražd al-Bajt se skutečně staví naproti Velké mešitě v Mekce.

(Payne a Jones mi ukázali plány. Jsou úžasné!)

Když jsem začal shromažďovat podklady pro tuto knihu, záhy jsem si uvědomil důležitý fakt: neumím číst arabsky ani korejsky. Proto jsem musel spoléhat na přeložené dokumenty, ze kterých jsem čerpal některé detaily pro svůj příběh. Normálně by to nebyl problém, ale tady jsem pořád dokola narážel na jednu potíž. Překladatelé se neshodovali ve výslovnosti vlastních jmen. Přísahám, že dodnes neznám oficiální název Čedžu. Někteří ostrov nazývají Čedžu-do, jiní Džedžu, píše se i Jeju a Cheju. Bylo mi jasné, že musím pro každou lokalitu zvolit jednu formu a té se v knize držet, přestože mnozí lingvisté budou nesouhlasit. (Vzhledem k transkripci z korejského znakového písma existuje tentýž problém i v češtině, navíc ztížený přebíráním přepisů z angličtiny, jak vidno na posledních dvou příkladech. Nejčastěji se však používá název Čedžu. Podobné je to i s přepisem arabských názvů, jmen a reálií. Pozn. překl.)

Ale o tom psaní ostatně je. Spisovatel musí volit neustále.

Nejriskantnější volbou v knize je podle mne myšlenka teroristického útoku na posvátné město Mekku. Měl jsem v úmyslu pobavit, ne urazit. Pokud jsem překročil nějaké meze, upřímně se omlouvám. Jak uvádím na několika místech v textu, mezi islámem a křesťanstvím je spousta podobností, což by se mohlo zdát divné, když uvážíme výrazné kulturní rozdíly mezi Spojenými státy a Saúdskou Arábií. Ale při podrobnějším zkoumání posvátných textů obou náboženství zjistíte, že tyto víry mají mnoho článků společných.

Bylo by samozřejmě báječné žít ve světě, kde spolu všichni vycházejí.

Ale do té doby se budou pořád psát příběhy o terorismu.

Z anglického originálu Sword of God

vydaného nakladatelstvím Penguin Books v roce 2007

přeložil Jan Kozák

Odpovědná redakce Eva Strnadová

Obálka a sazba René Senko

Technická redakce Libor Vyhnálek

Tisk a knihařské zpracování

Těšínské papírny, s. r. o., Český Těšín

Jako svou 831. publikaci

vydalo Nakladatelství JOTA, s. r. o.

Škárova 16, 612 00 Brno

tel./fax: 539 086 580

e-mail: jota@jota.cz

www.jota.cz

v Brně roku 2008

Vydání první

Počet stran 328

ISBN 978-80-7217-591-8

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai