Ztracený Trůn

Chris Kuzneski

Jota (2009)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Děj románu se odehrává v centrální části Řecka v horských klášterech Meteora, které jsou takřka nedostupné. Klášter Svatá Trojice je nejizolovanější z nich a jeho bratři jsou strážci tajemství, uchovávaného v tajnosti po celá staletí. Jedné noci je posvátnost tohoto místa narušena skupinou elitních bojovníků se starobylými zbraněmi. Vojáci jsou nemilosrdní a mnichy jednoho po druhém shazují ze skály - svatí muži si své tajemství odnášejí do hrobu navždy. Na druhé straně Evropy se Richard Byrd obává o svůj život. Objevil totiž místo, kde se nachází neuvěřitelný poklad. Jsou tu však ti, kdo jsou odhodláni jej chránit za každou cenu. Byrd už neví, co má dělat, a proto se spojí se dvěma kolegy, Jonathonem Paynem a Davidem Jonesem, a prosí je o pomoc. Dvojice rychle zjišťuje, že se ocitá uprostřed nebezpečné hry, která jim změní život navždy…

Ztracený trůn

Chris Kuzneski

JOTA ®

BRNO 2009

Copyright © Chris Kuzneski, 2008

Translation © Jan Kozák, 2009

© Nakladatelství JOTA, s.r.o., 2009

ISBN 978-80-7217-668-7

Prolog

Boží hod 1890

Piazza della Santa Carità

Neapol, Itálie

Největší tajemství starého Řecka bylo zamlčeno díky jednomu úmrtí v Itálii.

Nešlo o zastřelení či probodnutí ani o jakoukoli vraždu – třebaže později se jich měly přihodit spousty – ne, byla to řádná, staromódní smrt. V jedné chvíli se ten muž procházel po náměstí Santa Carità a přemýšlel o významu svého objevu, a v další už ležel roztažený na břiše uprostřed studeného náměstí. Lidé se k němu přihnali, aby mu pomohli vstát, avšak jediný pohled na jeho staženou tvář napověděl, že potřebuje lékaře.

Zamávali na dva policisty na koních, kteří jej chvatně dopravili do nejbližší nemocnice. Tam příští hodinu střídavě upadal do bezvědomí a chvílemi se probíral. Ptali se ho na jméno, ale nemohl odpovědět. Ve svém stavu nebyl schopen mluvit.

Muž měl na sobě drahý oblek a svrchník, který prozrazoval jeho postavení. Vlasy měl prořídlé a šedivé, svědčící o tom, že je mu něco přes šedesát. Horní ret mu zakrýval hustý knír.

Lékaři zkoumali jeho oděv a pátrali po průkazu totožnosti, ale nic zásadního nenašli. Žádné průkazy, peněženku ani peníze. Kdyby se podívali lépe, možná by objevili tajnou kapsu všitou v podšívce kabátu a záhada by se v té chvíli vyřešila. Nemocniční předpisy však říkaly, že bez průkazu totožnosti nemá pacient nárok na ošetření. Dokonce ani na Boží hod ráno.

Policii nezbývalo než ho vzít na místní stanici, do staré budovy z cihel a kamene, kde měl být alespoň ochráněn před ostrými větry vanoucími od Tyrhénského moře. Nakrmili ho vývarem a nechali odpočinout na lehátku v otevřené cele. Doufali, že se mu hlas znovu vrátí.

Po čase se opravdu vrátil, vlastně hned několik.

Začal sotva slyšitelně šeptat. Pak zvuk pomalu zesiloval, až ho nakonec uslyšeli i dva strážníci ve vedlejší místnosti. Spěchali chodbou v očekávání, že naleznou cizince při plném vědomí a schopného odpovídat na jejich dotazy. Místo toho spatřili muže v napůl strnulém stavu, jak blábolí ze spaní.

Oči měl zavřené a tělo ztuhlé, ze rtů však vycházela slova.

Jeden ze strážníků se pokřižoval a odříkal krátkou modlitbu, druhý běžel pro tužku a papír. Po návratu si přitáhl židli k lehátku a snažil se jeho slova zaznamenat do deníčku. Možná z něj dostanou nějakou adresu nebo třeba, pokud budou mít opravdu štěstí, i nějaké jméno. Ale to, co uslyšeli, je zmátlo ještě víc. První slova muž pronesl v němčině. Pak promluvil francouzsky. Potom portugalsky. Zakrátko už míchal v jedné větě několik jazyků. Po holandštině následovala španělština a latina. Angličtinu vrstvil s řečtinou a ruštinou. Tu a tam řekl něco i italsky, jenže slova byla tak nesouvislá a jeho přízvuk tak špatný, že slova skoro nedávala smysl. Přesto strážník zapisoval vše, co šlo, až si po chvíli všiml jistého vzoru. Zdálo se, že cizinec opakuje pořád dokola jedno slovo. Nejen italsky, ale i v ostatních jazycích.

Il trono. Le trône. El trono.

Trůn.

Tak to pokračovalo několik minut. Různými jazyky z úst jediného muže. Jako kdyby ďábel mluvil mnoha řečmi. Potom to ustalo – stejně rychle, jako to začalo.

Žádná další slova, žádné další nápovědy.

Muž již nepromluvil.

O dva dny později, jakmile jej identifikovali, noviny po celém světě oznámily jeho smrt. Avšak nepřinesly ani zmínku o jeho podivném chování. Nic o blábolení ani o trůnu, který pořád popisoval. Místo toho se reportéři zaměřili na barvité detaily jeho života – majetek, úspěchy, objevy. Na všechny ty věci, díky nimž byl slavný.

Samozřejmě že kdyby znali pravdu o jeho posledních dnech, o tom, co po letech pátrání nakonec objevil, napsali by úplně jiný příběh.

Příběh o ohni, klamu a prastarém zlatě.

Příběh, jenž neměl skončit ani v příštích dvou stoletích.

1

Současnost

Sobota 17. května

Meteora, Řecko

Mnich ucítil na tváři závan větru. Řítil se do náruče smrti. Jeho poslední cesta začala výkřikem a skončila pádem na zem.

Ještě před chvílí stál u zábradlí Moni Agii Triady, kláštera Svaté Trojice. Byl to jeden ze šesti klášterů posazených na přírodních kamenných pilířích poblíž pohoří Píndos ve středním Řecku. Kláštery známé svou úchvatnou architekturou byly postaveny šest set metrů vysoko za jediným účelem: kvůli ochraně.

Avšak tuto noc byla jejich nedotknutelnost narušena.

Vetřelci přešli údolí a s tichou precizností zdolali úbočí. Neměli pušky ani děla, raději zvolili zbraně svých předků. Meče v pochvách měli přivázané k zádům. U boků jim visely dýky v kožených pouzdrech. Celé hlavy vyjma očí a úst pokrývaly přilby z bronzu.

Před staletími by konečná fáze jejich mise byla mnohem nebezpečnější, poněvadž by vyžadovala dláta a lana, aby mohli vyšplhat po skalní stěně. Ale teď už to nebylo zapotřebí – od doby, kdy bylo do pískovce vytesáno 140 schodů, vedoucích ke vstupu do Svaté Trojice. Přední brána kláštera byla tři metry vysoká a zhotovená ze silného dřeva, ale oni ji snadno prorazili, vklouzli dovnitř a rozptýlili se po okolí jako smrtící mor. Prvním mrtvým se stal hlídač, který místo hlídání hleděl na blikající světélka Kalampáky, městečka spočívajícího na úpatí plošiny. Bohužel to byla poslední chyba, které se dopustil. Nezazněly žádné otázky, neudílela se žádná milost. V jedné chvíli muž přemítal o životě, a v další jeho život skončil.

Žádné kulky, žádná ostří. Jen zemská přitažlivost a kameny pod ním.

Jeden z mnichů v kostele zaslechl jeho výkřik a chtěl varovat ostatní, ale než to stačil udělat, vetřelci pronikli oběma branami dovnitř. Mávali meči a nahnali všechny mnichy doprostřed místnosti, kde svaté muže prohledali a svázali.

Celkem šlo o sedm mnichů. Směsici mladých i starců.

Přesně jak vetřelci předpokládali.

Příštích několik minut mniši tiše seděli na tvrdých dřevěných lavicích. Někteří zavřeli oči a modlili se k Bohu, aby zasáhl. Ostatní se zdáli být smířeni s osudem. Znali rizika, která převzali se svými povinnostmi – s tím, co muselo jejich bratrstvo po staletí snášet a chránit.

Byli totiž strážci knihy. Vyvolení.

A brzy budou nuceni zemřít.

Vůdce vojáků s chladnokrevností kata vešel do kostela. Na první pohled vypadal jako pohybující se umělecké dílo. Masy svalů připomínaly precizně vytesanou sochu. V ruce třímal lesknoucí se čepel. Oproti ostatním, kteří vešli před ním, měl na přilbě střapec z rezavých koňských žíní. Znak svého postavení.

Jeho tvář byla pro mnichy obrazem jejich smrti.

Beze slova pokynul svým mužům.

Ti se hned pustili do díla. Popadli jednoho z mnichů a odvlekli jej ke kamennému oltáři. Pravoslavná tradice zakazovala bratrům, aby si po obřadu tonzury – symbolickém oholení hlavy – zkracovali vousy. Mnich měl tudíž dlouhý šedivý vous, halící předek jeho černé sutany jako chlupatý bryndák.

„Co od nás chcete?“ vykřikl mnich, když ho srazili na kolena. „Nic špatného jsme neudělali!“

Vůdce k němu přistoupil. „Ty víš, proč jsem tady. Chci tu knihu.“

„Jakou knihu? O žádné knize nevím!“

„Pak jsi mi k ničemu.“

Svůj výrok zdůraznil máchnutím meče. Mnichova hlava byla oddělena od těla. Asi vteřinu se jeho tělo nehýbalo. Zůstalo vzpřímené, jako kdyby k žádnému násilí nedošlo. Pak najednou přepadlo dopředu a jeho dvě části se na podlaze rozdělily.

Hlava se odkutálela doleva a tělo doprava. Všude plno krve.

Mniši při tom pohledu zalapali po dechu.

„Přiveďte mi dalšího,“ rozkázal vůdce. „Nějakého, který chce žít.“

2

Neděle 18. května

St. Petersburg, Florida

Telefon zazvonil uprostřed noci, někdy mezi poslední rundou a snídaní. V noční době vyhrazené pro dvě věci: naléhavé případy a omyly.

Jonathon Payne doufal, že se jedná o to druhé.

Převalil se na hotelové posteli a natáhl se k nočnímu stolku. Přitom cosi shodil ve tmavém pokoji na zem. Neměl ponětí, co to bylo, a nebyl tak zvědavý, aby to zjišťoval. Prášek na spaní pořád účinkoval. Payne věděl, že kdyby rozsvítil, zůstal by vzhůru až do svítání. Tím si byl jistý. Vždycky míval problémy se spaním. Začalo to dlouho před jeho nástupem do armády a pak se to jenom zhoršovalo.

Ostatně roky boje k dobrému spaní zrovna nepřispějí.

A on toho zažil víc než dost.

Payne býval velitelem MANIAC, elitní speciální jednotky, složené z těch nejlepších vojáků, jací se v námořní pěchotě (Marines), armádě (Army), námořnictvu (Navy), zpravodajské službě (Intelligence), vojenském letectvu (Air Force) a pobřežní stráži (Coast Guard) dali najít. Ať už to byla záchrana osob, nekonvenční válka či protipartyzánské akce, „maniaci“ prostě byli ti nejlepší z nejlepších. Strašáci, o kterých nikdo nemluvil. Tajná zbraň vlády.

Jenže tuto noc Payne netoužil po ničem ze svého dřívějšího života.

Chtěl jenom chvíli spát.

„Haló,“ zamumlal do hotelového telefonu v očekávání nejhoršího.

Odpověděl mu oznamovací tón. Byl tlumený a šum na pozadí připomínal praskání ve vysílačce.

„Haló!“ opakoval.

Ale praskání pokračovalo. Jako kdyby nikdo nevolal. Jako kdyby si vše jen představoval.

Payne zavrčel a zavěsil, šťastný, že se může odvalit a zase usnout, aniž by se musel o cokoli starat. Byl moc rád, že nešlo o naléhavý případ. Když sloužil v armádě, měl takových plno. Stovky nocí přerušených zprávami. Nejnovějšími informacemi, které byly jen málokdy pozitivní.

Takže v jeho světě byly omyly dobrá věc.

Vlastně nejlepší možná věc.

Bohužel, teď tomu tak nebylo.

O několik hodin později Payne roztáhl hotelové závěsy a vyšel na svou soukromou verandu Renaissance Vinoy v centru St. Petersburgu. Budova s tmavě růžovou fasádou, nedávno opravená do své dřívější krásy, byla nádhernou ukázkou novostředozemské architektury z 20. let. Typ Grand hotelu, jaké bývaly po celé Floridě, než v poměrně krátké době padly za oběť disneyfikaci.

Jasné sluneční světlo jej hřálo na tváři a vánek od moře plnil jeho plíce, když hleděl na tropické vody Tampa Bay, necelých patnáct kilometrů od jedněch z nejlepších pláží v Americe. S bílým pískem a tyrkysovým mořem. S delfíny skotačícími v příboji. Payne se narodil a vyrostl v Pittsburghu, kde delfíny mohl vidět jen stěží – snad jen když si zašel do akvária nebo když Miami Dolphins hráli se Steelers na Heinz Fieldu. Payne v mnoha ohledech vypadal jako hráč NFL.

Měřil 193 centimetrů, vážil 109 kilo a byl v pozoruhodné formě na muže hodně přes třicet. Světle hnědé vlasy, oříškové oči a prvotřídní úsměv. Jedinými fyzickými vadami byly rány po kulkách a jizvy, dekorující jeho tělo. On sám je ovšem nebral jako vady. Spíš jako medaile cti, protože každá něco symbolizovala.

Pochopitelně že většině lidí nemohl jejich příběh vyprávět, poněvadž podrobnosti byly tajné, ale pro něj všechny jizvy něco znamenaly. Byly jako tajná tetování, o nichž nikdo nevěděl.

Jeho pozornost najednou upoutalo hučení malého letounu. Sledoval jej, jak klouže po azurovém nebi a dosedá na letiště Albert Whitted. Zařízení se dvěma přistávacími dráhami se nacházelo na malebném nábřeží několik bloků od něj. Byl to typ letiště, ze kterého vzlétala letadla s transparenty a vyhlídkové lety. Nepřijímalo ani nevypravovalo žádné dopravní tryskáče. A už vůbec ne taktické stíhačky, které tu sledoval během posledních osmačtyřiceti hodin. Ty vyžadovaly mnohem víc asfaltu a mnohem lepší piloty.

Každých pár měsíců Payne navštěvoval americké vojenské základny po celém světě se svým nejlepším přítelem a bývalým členem MANIAC Davidem Jonesem. Obeznamovali se s jejich nejnovějším vybavením a sdělovali své názory vysokým důstojníkům, ať šlo o cvičení nebo taktiku. Třebaže oba vojáci už nebyli v aktivní službě, Pentagon je stále považoval za cenná aktiva.

Zčásti jako experty a zčásti jako legendu.

Jejich poslední výlet je zavedl na Floridu, kde letecká základna MacDill zabírá velký poloostrov uprostřed zálivu Tampa Bay – třináct kilometrů jižně od Tampy a patnáct kilometrů východně od St. Petersburgu. Když to vzali kolem a kolem, nebyl to vůbec špatný bod k umístění jednotek. Nebo k návštěvě. Proto se taky Payne a Jones vždycky těšili na každý další konzultační výlet.

Zvolili si destinaci a armáda to zatáhla.

„Hej!“ ozval se zezdola hlas. „Konečně ses probral?“

Payne pohlédl dolů a spatřil Davida Jonese, stojícího na chodníku a zírajícího nahoru na něj. Jones byl 175 centimetrů vysoký a přibližně o dvacet kilo lehčí než Payne. Měl světle hnědou kůži, krátké černé vlasy a úzký nos, na němž mu spočívaly jeho elegantní sluneční brýle. Bohužel zbytek jeho oblečení už zdaleka tak elegantní nebyl: zelená květovaná košile, otrhané kargo kraťasy khaki barvy a Vietnamky.

„Umírám hlady,“ řekl Jones. „Nechceš si zajít na kus žvance?“

„S tebou? Ne, pokud máš na sobě tohle.“

„Proč? Co je na tom špatnýho?“

„Chceš to slyšet upřímně? Vypadá to jako havajská kamufláž.“

Jones se zamračil a snažil se vymyslet, jak by ho usadil. „No, třeba…“

„Třeba co?“

„Třeba dostanu ještě věnec na krk.“

Payne se rozesmál. Na nedělní ráno to nebylo špatné číslo. „Přijdu za tebou do haly.“

O deset minut později už se tahle dvojka procházela podél Bayshore Drive. Teplota byla 24 °C, vlhkost nízká. O kamennou zeď lemující přístav zlehka šplouchaly vlny a ve vánku se pohupovaly palmy. Payne si oblékl golfovou košili a šortky, což se na Floridě, kde spousta lidí nosila jen trička nebo ani ta ne, pokládalo za přehnaně elegantní oděv.

Zahnuli na Second Avenue NE, směřující na St. Petersburg Pier. Zahlédli zaparkovaný trolejbus, kterému se říkalo housenka. Byl bledě modrý a plný turistů, kteří si fotili malou cihlovou budovu se střechou z červených tašek. Postarší průvodce v béžovém slamáku unylým jižanským přízvukem vysvětloval palubním mikrofonem význam budovy. Zastavili, aby si ho poslechli. „Díváte se na nejatraktivnější veřejné toalety v Americe, láskyplně nazývané U Svaté Marušky. Postavil je v roce 1927 Henry Taylor a jde o zmenšenou repliku Milostivé Panny Marie, nádherného kostela, který stojí na Čtvrté ulici a za chvíli si ho prohlédneme. Obě budovy nesou typický novorománský styl. Jsou pozoruhodné tím, že cihly mají více barev, dále klenutými okny a nahoře měděnou kopulí. Tato je přibližně šest metrů vysoká a patnáct metrů široká.“

Průvodce uprostřed cvakání fotoaparátů pokračoval: „Jak praví legenda, místní diecéze nabídla Taylorovi značnou sumu peněz za výstavbu osmibokého kostela, který dokončil v roce 1925. Nicméně z neznámých důvodů si usmysleli nezaplatit mu plnou částku. Když Taylor zjistil, že boj s církví nevyhraje, rozhodl se pro pomstu. V té době město přijímalo nabídky na výstavbu veřejných záchodků někde nedaleko nábřeží. Taylor stanovil směšně nízkou cenu, která mu zaručila, že projekt dostane on. Pak použil zbytky materiálu z kostela a postavil repliku, kterou vidíte. Dovnitř dal místo kostelních lavic záchody.“

Průvodce se usmál. „Svým způsobem tím řekl, že katolická církev je plná sraček.“

Všichni se rozesmáli včetně Payna a Jonese. Housenka se odlepila od obrubníku a zabočila směrem k Vinoy. Zbyla tu jen naše dvojka, obdivující kamenné sloupy a složitě vzorovanou střechu Svaté Marušky.

„Připomeň mi, abych si tam potom zašel,“ řekl Jones. „Myslím to vážně.“

3

Restaurant Colombia je největší španělská restaurace na světě. Otevřeli ji v roce 1905 v Ybor City, historické čtvrti Tampy, kde člověk na každém kroku vidí ručně balené doutníky a kubánská mojitos. Colombia má patnáct jídelních místností a místa pro 1700 lidí. S kuchyněmi a vinným sklípkem tato restaurace zaujímá plochu 4700 metrů čtverečních a tvoří tak celý městský blok.

Payne s Jonesem tu jedli mnohokrát – vlastně skoro pokaždé, když navštívili leteckou základnu MacDill – a i tentokrát si tam chtěli zajet na jídlo. Jenže to bylo předtím, než se dozvěděli, že Colombia otevřela v St. Petersburgu pobočku v pěší vzdálenosti od hotelu. Nacházela se ve čtvrtém patře Pieru, obrácené pětiposchoďové pyramidy plné obchodů na konci čtyřsetmetrového kruhového objezdu. Měli tam stejné menu jako v původní restauraci a ještě k tomu panoramatický, třistašedesátistupňový výhled na nábřeží.

Dvojka si sedla k vysokému oknu s vyhlídkou na zátoku a letiště. Ve vteřině jim nalili vodu a na stole přistál čerstvě upečený kubánský chléb. Jones na nic nečekal, roztrhl rukama šupinkovitou kůrku a nacpal si do úst pořádný kus.

Payne se při pohledu na něj zasmál. „Hlad?“

„Děsnej. Od svítání jsem vzhůru. Vzbudili mě ti zatracení rackové.“

„Rackové? Viděl jsem tě chrápat i při nepřátelský palbě.“

Jones pokrčil rameny. „Slyšels někdy takový ty relaxační kazety, kde hraje hudba new age a do toho šukaj velryby a zpívaj ptáci? Takový věci mi lezou na nervy. Nikdy bych při tom sakra nemoh usnout. Celou noc bych ležel a počítal to chrochtání a kvičení… Ale při rachotu turbíny nebo lehkým bubnování střelby jsem v limbu natotata.“

Payne se usmál. „Seš prostě pomatenec.“

„Já? Podívej se na sebe! Kdy tys usnul? Pokud vůbec.“

„Minulou noc to vlastně nebylo tak hrozný. Bylo by to perfektní, nebýt toho pitomýho telefonu. Probudil mě uprostřed noci.“

„Něco důležitýho?“

„Co já vím? Zavěsil, než jsem stačil promluvit.“

„Nebylo tam číslo volajícího?“

Payne zavrtěl hlavou. „Byl to hotelovej telefon. Aspoň si to myslím. Byl jsem grogy.“

„Zkontrolovals mobil?“

„Chtěl jsem. Ale mám malej problém.“ Sáhl do kapsy a vytáhl svůj telefon. Nebo spíš obě jeho části. „Říkal jsem si, že bys to moh spravit.“

Jones odložil chleba a prohlédl si přístroj. Na letecké akademii studoval počítače a na elektroniku byl mistr. „Jak se ti to povedlo?“

„Myslím, že jsem ho shodil z nočního stolku. Ale nevím to jistě. Spal jsem.“

„Nic vážnýho. Je to jen baterka. A něco ti trčí ve slotu.“

„To vím. Proto s tím jdu za čarodějem. Říkal jsem si, že bys moh uplatnit ty svý kouzelný triky.“

Jones popadl nůž na máslo a dal se do práce.

Za pět minut to bylo spraveno. Zapnul mobil, aby se ujistil, že funguje, a pak ho položil před Payna na stůl. „Jako novej.“

„Dík! Ušetřils mi stovku.“

„To ne,“ ujistil ho Jones. „Naláduju se a ty to zacvakneš.“

Jones listoval jídelním lístkem a hledal svá oblíbená jídla: pečený vepřový bok po kubánsku, plátky hovězí roštěné plněné chorizem a paellu na valencijský způsob – směs mlžů, kuřecího, vepřového, garnátů, mušlí a rýže. Payne zatím hledal něco lehčího. Rozhodl se pro zapékaný kubánský sendvič a misku španělské fazolové polévky.

Přišel číšník, aby si objednali, ale než stačili něco říct, rozbzučel se Paynův telefon. Všichni tři na něj hleděli, jak divoce vibruje a poskakuje po prázdném talíři, o nějž hlasitě cinkal. Znělo to tak nahlas, že se otočili i ostatní strávníci a zírali na ně.

„Promiňte,“ omluvil se Payne. Mobily nesnášel a právě porušil jedno ze svých hlavních přikázání. Do restaurace mobilní telefony nepatří.

Aniž by se podíval na displej, telefon vypnul a schoval do kapsy.

Tam zůstal několik příštích hodin a drahocenný čas ubíhal.

Payne si na něj ani nevzpomněl, až na zpáteční cestě do hotelu. Chtěl nějak zabít čas, než Jones zanechá dáreček u Svaté Marušky, a tak telefon zapnul a čekal, až naběhne.

Na nedalekém zábradlí sedělo několik hladových pelikánů a žebrali o jídlo u přibližně desítky rybářů, kteří chytali u mola. Nějakému chlapci se ptáků zželelo a hodil jim kousek návnady. Ve vteřině se z oblohy sneslo pět dalších pelikánů a přistáli u svých druhů. Všichni skřehotali a dožadovali se pozornosti. Payne s úsměvem pohlédl na displej a s překvapením zjistil, že má sedmnáct nepřijatých hovorů. Tři vzkazy v hlasové schránce. Jednu textovou zprávu.

Kruci! Něco se semlelo.

Všichni jeho přátelé věděli, že používá mobilní telefon velmi nerad a nosí ho u sebe jen kvůli naléhavým případům. A sedmnáct hovorů bylo hodně. Zejména v jediném dni.

Znepokojeně se v nabídce procvakal až na seznam ztracených volání. Procházel čísla a hledal, od koho jsou, ale pořád dokola se mu objevovala ta stejná zpráva.

Utajené číslo.

Sedmnáct hovorů, sedmnáct utajených čísel.

„Do prdele,“ zamumlal si pro sebe, když si uvědomil, co to znamená. Nejspíš vláda.

Byli to mistři utajených čísel. Za všech okolností se snažili svou identitu skrývat.

Jediná otázka zněla: Kdo? Payne provozoval konzultační činnost pro Pentagon a všechny ozbrojené složky, nemluvě o FBI, CIA a NSA. Bylo mu jasné, že pokud by se jej tyto agentury pokoušely zastihnout, nevolaly by sedmnáctkrát. Jejich muži by ho potichu vystopovali a zatáhli do zadní části bílé dodávky.

Ne, pokud by měl hádat, tipoval by vojenské letectvo.

Nejenže MacDill byla letecká základna, ale taky jeho výlet na Floridu zaplatila. Možná po něm generálové chtěli ještě jednu přednášku, než se vrátí domů.

„Co se děje?“ zeptal se Jones, když opustil záchodky. „Zase se ti rozbil telefon?“

„Kéž by. Měl jsem sedmnáct nepřijatých hovorů. Všechny z utajenýho čísla.“

„Ta posraná vláda.“

„Co ty? Měls nějaký volání?“

Jones zkontroloval telefon. „Ne. Nula.“

„To je divný.“

„To mi povídej. Jsem zvyklej, že mi ženský volaj ve dne v noci.“

Payne se zasmál. „Já měl na mysli MacDill, ne MacMrd.“

„Kdy to začalo?“

Payne prohlížel displej. „Koukneme se. První volání bylo ve 3 hodiny 59 minut ráno. Sakra. Možná mě přece jen probudil ten mobil. Přísahal bych, že to byl hotelovej telefon.“

„Máš nějaký zprávy?“

Kývl. „Tři vzkazy, jednu zprávu.“

„Začni textovkou. Můžeš ji hned přečíst.“

Přístroj vypadal v jeho velikých rukou maličký, nicméně Payne nějakým způsobem mačkal ta správná tlačítka a přeskakoval z ikonky na ikonku. V prudkém floridském slunci nebylo snadné text přečíst. Payne musel telefon před jeho září zastínit. Za chvilku byl schopen zprávu přečíst.

Byla stručná a nepodepsaná.

Onen typ zprávy, kterou nikdo nechce dostávat.

Toto není žert. Otázka života a smrti. Prosím, okamžitě zavolejte.

4

Cizinec stál na kraji útesu a zíral na to, co viděl. Mohutné kamenné pilíře trčely ze země jako obří zkamenělé prsty, každý několik stovek metrů nad údolním dnem pod ním. Ale přirozená krása této scenérie jaksi bledla ve srovnání s architektonickou nádherou Meteory, místa, které se vznášelo na nebi jako trůn Boží.

Za sebou uslyšel kroky, ale odmítl odtrhnout pohled z kláštera Svaté Trojice, neboť slunce právě klouzalo za pohoří Píndos směrem na západ.

Marcus Andropoulos, muž, který se k němu přiblížil, promluvil s místním přízvukem: „Mniši, kteří to tu postavili, vylezli na skálu holýma rukama a pak odmítli odejít, dokud stavba nebyla hotová. Zůstali na vrcholu mnoho měsíců, přes den si vytahovali zásoby na laně a v noci spali v jeskyni.“

Cizinec nic neříkal a pořád se kochal vyhlídkou.

Andropoulos přistoupil váhavě blíž. „Nakonec vyrobili zasouvací dřevěné žebříky, po nichž se dostávali pro úrodu, kterou pěstovali dole na polích. Víno, obilí, brambory. Měli i ovce a dobytek.“

Cizinec si zkusil žebříky představit. Musely se táhnout v délce čtyři sta metrů.

„Myslím, že se neznáme,“ pravil Řek. „Jmenuji se Marcus Andropoulos.“

„Nick Dial,“ řekl muž přes rameno.

„Jste Američan, že? Turista?“

Dial zavrtěl hlavou. „Co znamená Meteora?“

„Je to místní slovo. Znamená zavěšený ve vzduchu. Původně bylo na okolních vrcholech dvacet čtyři klášterů. Mnohé byly za druhé světové války zničeny. Teď jich zůstalo jen šest.“

„Jak starý je tenhle?“

„Je z patnáctého století,“ odvětil Řek. Stále mu nešlo do hlavy, kdo Dial je a co tam dělá. „Jste od médií?“

Dial se zasmál. „To rozhodně ne. Ty lidi nemůžu ani vystát.“

Andropoulos se zarazil a chvíli přemýšlel. Pokud Dial nebyl novinář, jak se dostal přes důstojníky na hlavní cestě? „V tom případě myslím, že budete muset odejít.“

„Protože nenávidím média? To se mi zdá trochu drsný.“

„Ne, protože tahle oblast je uzavřená. Neviděl jste cedule?“

Dial se otočil a upřel pohled na muže, který se ho snažil vyhodit.

Andropoulos byl mladý a vytáhlý, oblečený v levném obleku, o dvě čísla menším. Zápěstí mu trčela z rukávů ven o dobrých osm centimetrů – jako kdyby dorostl teprve nedávno a neměl dost peněz na pořízení nového šatníku. Nebo na návštěvu u krejčího. Nebo na ostříhání. Hlavu měl totiž porostlou tmavými kudrlinami, které mu lezly přes uši a zakrývaly krk. Vypadalo to jako afro účes v řeckém stylu.

Dial řekl: „Zdá se, že o tomhle místě hodně víte. Jste turistický průvodce nebo tak něco?“

Andropoulos sáhl do kapsy a vytáhl odznak. „Něco určitě jsem. Jsem agent NCB přidělený k tomuto případu. Vlastně tu řídím vyšetřování.“

Dial se ušklíbl a zaměřil se znovu na klášter. Jeho béžové zdi jako by v podvečerním světle zářily. Skoro jako jantar. Byla to vskutku nádherná podívaná.

„Prosím, Nicku. Nenuťte mě říkat to znovu. Je čas jít.“

Ale Dial nebyl připravený odejít. Sebral ze země kamínek a hodil ho přes okraj. Několik vteřin padal, ale žádný zvuk nezazněl, pohltila ho propast dole. Dial ohromeně hvízdl.

Za všechna ta léta ještě nepracoval na tak svízelném místě.

Zkrátka a dobře, vypadalo to, že s tímhle místem činu bude potíž.

Dial sebral druhý kamínek, o něco větší než ten první, a zaklonil se, aby ho hodil. Doufal, že si ověří teorii o tomto údolí. Ale než to stačil udělat, mladší důstojník ho chytil za paži.

„Být vámi, neházel bych.“

„Vážně? A proč ne?“

„Protože tu velím já a řekl jsem to.“

Dial se zazubil při vidině legrace. „A já být vámi, pustil bych mou ruku.“

„Vážně? A pročpak?“

Dial paži vyškubl a vytasil svůj průkaz. „Protože váš šéf jsem já.“

Nick Dial vedl oddělení vražd pod Interpolem, největší nadnárodní organizací pro boj se zločinem, což znamenalo, že měl co do činění s případy po celé zeměkouli. Náplní jeho práce bylo koordinovat tok informací mezi policejními odděleními pokaždé, když vyšetřování vraždy překročilo hranice některého státu. Celkem tak měl na starost 186 členských zemí, kde žily miliardy lidí a kde se mluvilo stovkami jazyků.

Mezi mylnými představami, jež o Interpolu panují, figuruje ta, že jeho úkolem je potírat zločinnost. Interpol jen zřídka vysílá agenty na vyšetření případu. Místo toho má ve všech členských zemích místní pobočky zvané Národní centrální úřady, ( National Central Bureaus – NCB.) které monitorují své území a podávají adekvátní informace na ústředí Interpolu ve francouzském Lyonu. Zde se všechna data zadávají do centrální databáze, k níž lze získat přístup přes počítačovou síť Interpolu. Bohužel, ani tohle pokaždé nestačilo. Občas musel vedoucí oddělení (protidrogového, protipadělatelského, protiteroristického atd.) převzít nad případem kontrolu. Což často obnášelo zasahování do pravomocí jiných. Nebo zapletení se do pohraničního sporu. Nebo jednání s mezinárodními médii. Nick Dial všechny tyhle věci nesnášel. Říkal si, že to jediné, co je při jeho práci důležité, je spravedlnost. Napravení křivdy tím nejpoctivějším možným způsobem. Tak znělo jeho krédo, pro které jako vyšetřovatel žil.

Říkal si, že když bude dělat tohle, pak se všechny ostatní pitomosti vyřeší samy.

Ale co s brutálním případem, jako byl tento? Bylo ještě vůbec možné spravedlnost zjednat?

„Omlouvám se za své chování. Měl jsem poznat vaše jméno,“ řekl Andropoulos, ve tváři rudý rozpaky. „Nečekal jsem, že tu bude někdo z Francie tak brzy.“

„To nic,“ řekl Dial, „byl jsem zrovna na kontinentě, a tak jsem si řekl, že se zastavím.“

Sice to myslel jako vtip, ale jeho poznámka byla trefná. Dial začal den na druhé straně Evropy, kde ho probudila zpráva o masakru. Sedl na první letadlo z Francie do Atén a pak letěl vrtulníkem ke klášterům Meteora, které leží v severní části Soluně. Ve skutečnosti takovéto předem nehlášené výlety podnikal jen zřídka, ale jak často se stávalo, že uprostřed noci někdo zmasakroval skupinu mnichů?

„Kdybyste zavolal,“ řekl Andropoulos, „byl bych se na vás připravil.“

Dial se zarazil. „Co to říkáte? Že pracujete pořádně, jen když se dívá šéf?“

Andropoulos zrudl ještě víc. „Ne, vůbec nic takového neříkám.“

„A co tedy?“

Andropoulos vykoktal: „Já… jen… že bych byl víc připravený na vaši návštěvu.“

Dial potlačil úsměv. Právě tomu mládenci zvedal mandle a hodlal v tom pokračovat, dokud o něm nezjistí víc. A do té doby se chtěl na účet mladého agenta trochu pobavit. „Když je řeč o mé návštěvě, potřebuju se někde ubytovat. Někde, kde je to pěkný. A taky blízko. Ale ne příliš blízko. Nechci, aby na mě padali nějací mrtví mniši.“

„Ano, jistě. Něco pro vás najdu v Kalampáce. To je to město nad kopcem.“

Dial přikývl, ale nic neřekl.

Andropoulos na něj hleděl a čekal. Nevěděl, co dělat.

Nakonec ho Dial, po několika útrpných vteřinách, odehnal. „Běžte už!“

Mládenec vyrazil vzhůru do kopce, jako kdyby ho hnali vlci. Teprve pak se Dial rozesmál, zčásti při vzpomínce na to, jak s ním zacházeli vyšší důstojníci, když byl ještě bažant – jak mu říkali Nikki a jak si před nimi připadal jako posera, jen aby mu později přiznali, že se ho pouze snažili zocelit. Dial nebyl ani zdaleka tak podlý jako oni, ale přesto některé z jejich taktik používal. Ostatně na jejich metodách muselo něco být, protože o čtvrtstoletí později byl Dial prvním Američanem, který kdy vedl oddělení v Interpolu.

Od evropské agentury to byla neuvěřitelná pocta. Avšak on si ji plným právem zasloužil.

Jen málo vyšetřovatelů bylo tak úspěšných jako Dial.

Měl na sobě košili s krátkým rukávem, modré džíny a turistické boty, které si vzal v očekávání drsného terénu. Sáhl do kapsy a vytáhl mobil. Byl vybavený speciální anténou, která mu umožňovala chytit signál téměř všude, což bylo při jeho práci nezbytné. Potřeboval být dosažitelný v kteroukoli denní či noční dobu a z kterékoli země světa. Nejen aby mohl rozhodovat, ale také přebírat poslední informace o svém případu.

Po vyťukání čísla své kanceláře zvedl Dial telefon a přiložil si ho k bradě. Ke své mohutné bradě, jakou mívají filmové hvězdy. Ačkoli byl už pětačtyřicátník, měl tvář, která vypadala jako vytesaná z žuly. Čisté linie, silné lícní kosti, zelené oči. Krátké černé vlasy pouze s náznakem šedin. Odpolední strniště, které vyrašilo už před obědem. Nebyl kdovíjak hezký, ale vyzařovalo z něj mužské kouzlo. Zkrátka typ muže, který by mohl hrát v akčním filmu nebo reklamě na Marlboro.

Se ženou v jedné ruce, s koněm ve druhé a s cigaretou visící v koutku úst.

Až na to, že nekouřil, na schůzky neměl čas a zvířata měl rád středně propečená.

Což nemění nic na věci, že tak každým coulem vypadal – díky své prvotřídní bradě.

„Ahoj,“ ozvalo se francouzsky ve sluchátku. „Zrovna teď tu nejsem, protože můj šéf je mimo město. Až se vrátí, vrátím se taky. Ani o chviličku dřív…“

Dial se usmál. Henri Toulon byl zástupce ředitele oddělení vražd Interpolu a notorický ulejvák. Sukničkářský Francouz, který prakticky žil v kanceláři, ovšem půl dne strávil vyhýbáním se práci. Přesto se stal neocenitelným členem jeho týmu, hlavně proto, že to byl nejchytřejší člověk, s jakým kdy Dial pracoval. Toulon dokázal obšírně hovořit na každé téma pod sluncem – ať o historii, sportu, politice nebo populární kultuře. Naneštěstí někdy mluvil celé hodiny, jen aby se vyhnul svým dalším povinnostem.

„Ahoj, Henri, tady Nick. Pořád čekám na tvý podpůrný informace o klášterech Meteora. Až si zdřímneš, zavolej mi. Jo, a jestli chrápeš v mý kanceláři, nezapomeň otevřít okno. Když jsem se naposledy vrátil, celý to tam bylo cejtit chlastem.“

Dial se zasmál a zavěsil.

Pokud tohle Toulona nenadzvedne, tak už nic.

5

Payne si zprávu přečetl několikrát, protože nevěděl, co si o ní má myslet. Normálně by to zavrhl jako vtip – i přes tvrzení o opaku – ale tohle tak z nějakého důvodu nevypadalo. Sedmnáct hovorů, které začaly uprostřed noci, to křičelo naléhavostí, ne legrací.

Beze slova podal telefon Jonesovi a čekal na jeho názor.

Jones si zprávu jednou přečetl. Pak znovu. A pak nahlas: „Toto není žert. Otázka života a smrti. Prosím, okamžitě zavolejte.“ Na chvíli se odmlčel a přemýšlel. „Co to má sakra bejt?“

„To se ptám taky.“

Jones zmáčkl několik tlačítek, jestli z telefonu nedostane další informace. „Bylo to poslaný z utajenýho čísla. Bohužel se nedá říct, jestli zpráva přišla ze stejnýho telefonu jako všechny ty hovory. Pravděpodobně jo, ale nevíme to jistě. Aspoň ne z tvýho telefonu.“

„Jak to myslíš?“

„Když se dostanu na server telefonní společnosti, můžu číslo lokalizovat. I když je blokovaný.“

„A můžeš to udělat z Floridy?“

Jones kývl. „S počítačem a internetovým připojením můžu dělat skoro všecko.“

„No, to možná nebude nutný. Ještě jsem si neposlechl hlasovou schránku.“

„Moment. Než to uděláš, chci si něco ověřit.“ Jones se přepnul na jinou ikonku a pročítal si doby každého nepřijatého hovoru. Rychle postřehl vzor. „Třicet minut.“

„Cože?“

„Ať to byl kdokoli, volal ti každou půlhodinu. První hovor přišel v 3.59. Další ve 4.30. Pak v 5.01. Potom v 5.29. A tak dál, až do 11.28.“

Payne popadl telefon a zadíval se na čísla. Mezi hovory byly zhruba třicetiminutové intervaly – až na jeden mimořádný hovor v 9.14. „Kdo mohl volat tak často?“

„Někdo zoufalej.“

Payne pohlédl na hodiny. Byla skoro jedna odpoledne. Posledních třicet minut se nestalo nic.

V hlavě mu stále zněla jedna věta.

Otázka života a smrti.

Modlil se, aby to nebyl důvod, proč ty hovory přestaly.

Poblíž Little St. Mary uviděli prázdnou lavičku, kde si mohli nerušeně poslechnout hlasové zprávy. Jones měl v jedné ruce propisku a ve druhé leták, který vytrhl zpoza stěrače zaparkovaného auta. Chystal se psát jména, čísla, cokoli, co by mohlo být důležité.

Payne zapnul zvuk a zmáčkl přehrát.

První zpráva byla protkaná praskáním.

„Jone, jmenu… se… Dostal… vaše číslo od… era. Říkal… byste… pomoct. Volám vám… telefo… Neznám… Budu muset… zpátky. Prosím, je to naléhavé.“

Payne zmáčkl tlačítko uložit a poslouchali zprávu pořád dokola. Bohužel, kvalita zvuku se ani po četných pokusech nezlepšila. Přesto se dozvěděli několik základních faktů. Volající byl muž bez postřehnutelného přízvuku. Oslovil Payna jménem, což znamenalo, že neměl špatné číslo. A zdůraznil, že věc je naléhavá.

Nebylo toho zrovna moc, aby na tom mohli stavět, ale pořád lepší než nic.

Druhá zpráva byla zaznamenána o hodinu později. A praskání se ještě zhoršilo.

„Jone, já… brzy. Omlouvám se… ale… smrt. Někdo… nás. Haló? Slyšíš… mě?“

Payne se zamračil. „Je to můj šum, nebo jeho?“

„Určitě jeho. Protože tys hovor nikdy nepřijal, zprávy zaznamenala telefonní společnost na jeho serveru. Takže všechno to syčení a vynechaný slova pocházejí z jeho konce.“

„Pomůže nám to zjistit lokalitu?“

„Nejspíš ne,“ odpověděl Jones. „Mohl volat z venkovský oblasti se špatným pokrytím, nebo mohl být ve velkým městě za špatnýho počasí. Nebo mohl používat mizernej mobil. Možností je prostě příliš mnoho.“

Payne pokrčil rameny. To už si dal dohromady taky.

„Přehraj to znovu,“ řekl Jones. „Ale zaměř se na druhou půlku.“

Poslechli si zprávu znovu. „Někdo… nás. Haló? Slyš… mě?“

Jones se usmál. „Mysli si, že jsem blázen, ale podle mě říkal: ‚Někdo jde po nás.‘“

Payne kývl na souhlas. „Nejspíš máš pravdu. Což nás samozřejmě přivádí k další otázce. S kým je?“

„To se nedá zjistit. Aspoň ne z toho, co jsme slyšeli.“

„Takže by to mohl být jeho přítel nebo žena.“

„Nebo děti.“

Payne se zamračil. „Skvělý. Teď už máme zachraňovat celou rodinu.“

„Nebo možná, jen možná, je sám. Z toho, co víme, ten chlap je pěkná hádanka.“

Payne pokrčil rameny. „Ať tak či onak, tady je poslední zpráva. Zanechal ji v 11.28, hned poté, cos mi spravil telefon. Je to ten hovor, kterej jsem ignoroval u oběda.“

Zmáčkl tlačítko a poslouchal volajícího.

Šum už nebyl problém, ale hovor zněl z nějakého důvodu vzdáleně. Tlumeně.

„Promiňte, musel jsem vyměnit telefon. Teď volám z placeného telefonu. Jen doufám, že to nikdo neposlouchá. Budu volat tak dlouho, jak to půjde, ale jsem sledován… Sakra! Kde jste? Váš přítel mě ujistil, že je na vás spoleh. Prosím. Potřebujeme vaši pomoc.“

Poslechli si zprávu ještě dvakrát, než se k ní vyjádřili.

Jones prohlásil: „Říkal my, takže máme určitě co do činění s víc než jedním člověkem. Bohužel ti nemůžu říct, jestli tvůj přítel, či kdo to je, je součást toho my.“

„Já bych řek, že ne. Kdyby tam byl můj přítel, zavolal by mi sám.“

„Pokud není raněnej. Nebo v zajetí.“

„Skvělý.“

„Máš nějaký ponětí, co je to za přítele?“

Payne zavrtěl hlavou. „Kdepak. Nemám vůbec tucha.“

„Hm, takže kdy…“

„Počkej,“ přerušil ho Payne. Zmáčkl pár tlačítek na svém telefonu a připravil k přehrání první zprávu. „Nejsem si jistej, ale moh mýho přítele zmínit v první hlasové zprávě. Bylo zkomolený šumem, ale myslím, že ho řekl. Jen poslouchej.“

Payne zmáčkl tlačítko a zaměřil se na druhou větu.

„Jone, jmenu… se… Dostal… vaše číslo od… era. Říkal… byste… pomoct. Volám vám… telefo… Neznám… Budu muset… zpátky. Prosím, je to naléhavé.“

Jones se usmíval a v duchu si vyplňoval mezery. „Dostal jsem vaše číslo od šum-era. Je to něco, co končí na er. Jako Miller. Nebo Harper. Znáš někoho takovýho, kdo by mohl dát tvý číslo?“

„Vůbec nic mě nenapadá.“

„To je v pohodě. Žádnej spěch. Chvíli popřemýšlej. Napadne tě to. Vždycky tě to napadne.“

Payne nepřesvědčivě kývl. Vážil si Jonesovy důvěry, ale uvědomoval si, že jde o čas. Od posledního hovoru uběhlo devadesát minut, tedy celá věčnost v situaci, kdy jde o život.

A pokud mohl sám za sebe říci, bylo už pozdě.

6

Nick Dial šel za Andropoulosem, který se ploužil po prašné cestě vedoucí z hlavní silnice. Kopec byl strmý a terén ve slábnoucím slunečním světle zrádný, ale Andropoulos postupoval s lehkostí a navzdory svým koženým podrážkám ani jednou nepozbyl rovnováhu.

„Co vy jste zač?“ zeptal se Dial, když zastavil, aby nabral dech. „Kříženec s horskou kozou?“

Andropoulos se usmál. „Jsem skrz naskrz Řek. Narodil jsem se v Kastraki, malé vesnici na východě. Hrával jsem si v těchto kopcích jako malý kluk. Znám je docela dobře.“

„A tohle je jediná pěšina ke Svaté Trojici?“

„Jediná pěšina, to ano. Ale jediná cesta ne.“

Dial se rozhlédl. Neviděl nic než skály. „Jak jinak se tam chcete dostat?“

„Mniši mají kabinovou lanovku, určenou na dopravu zásob. Je dost pevná, aby unesla člověka. Ale ovládá se zevnitř kláštera.“

„Takže by to chtělo mít komplice.“

Andropoulos kývl. „Proto taky šlapeme po této pěšině. Tudy přišli vrazi.“

S tím znovu vykročil, proplétal se kolem balvanů a keřů, až dorazil na dno rokle, kde stála velká modrá cedule. V její horní části bílými písmeny, řecky i anglicky, stálo SVATÝ KLÁŠTER AGIA TRIAS. Pod tím bylo zlatými písmeny napsáno čtyřjazyčné varování, že kraťasy a krátké rukávy nejsou povoleny. Zákaz vstupu se vztahoval i na ženy v šatech bez rukávů nebo v pantalonech.

Dial si přečetl varování a usmál se. Slovo pantalony, kalhoty, neviděl napsané už roky.

Andropoulos se zeptal: „Jste připraven na tu horší část? Terén se tady zhoršuje.“

„To myslíte vážně? Jak by se mohl ještě zhoršit?“

Řek zapnul kapesní svítilnu a posvítil dopředu. „To uvidíte.“

Před nimi se zvedala strmá stezka. Vinula se vzhůru svahem podél malého hájku platanů východních, nejhojnějšího stromu v údolí, a končila pod převisem, kde byla do kamene vytesaná řada schůdků. Dial strachem z výšek netrpěl, ale přesto se posledního úseku cesty děsil – zvláště v noci. Jeden chybný krok by znamenal ošklivý pád.

„Můžu si půjčit vaši svítilnu?“ řekl Dial.

Andropoulos přikývl. Byl by udělal prakticky cokoli, jen aby na šéfa učinil dojem.

Řek sloužil jako důstojník necelé dva roky, ale doufal, že postoupí výš a bude pracovat na větších a lepších věcech. Třeba na něčem v Aténách. Nebo na velitelství Interpolu ve Francii. Pravda byla taková, že pro práci na oddělení vražd by i zabíjel, což byl taky důvod, proč si vzal otcův oblek místo své všední uniformy. Chtěl učinit dobrý první dojem.

„Vidíte něco?“ zeptal se Diala.

Dial posvítil na stěnu útesu, zaskočen tím, co viděl. Zdálky odhadoval, že kamenné prsty jsou ze sopečné skály, která zchladla pod zemí a po milionech let ji půdní eroze obnažila vůči slunečnímu světlu. Ale při bližším pohledu si uvědomil, že to tak není. Přírodní pilíře byly z tvrdého pískovce a plné oblázků mnoha tvarů a barev. Výsledkem byla geologická mozaika, která se zdála dýchat a plynout spolu s ustavičným pohybem země. Žijící skulptura, která se táhla směrem k nebi.

„Nechte mě hádat,“ řekl Dial. „Tahle oblast byla kdysi pod vodou.“

Andropoulos kývl. „Vědci tvrdí, že Soluň byla obří jezero, které se vylilo do Egejského moře, když zemětřesení roztrhlo hory. Ale podle řecké mytologie záplavu způsobil Zeus, který chtěl oblasti zajistit úrodnou zemědělskou půdu.“

Dial se mýtu usmál a naposled se podíval přes údolí, aby se ještě pár vteřin pokochal pohledem na krajinu, než v jeho mysli trvale zoškliví. Věděl, že od této chvíle bude pro něj Meteora už navždy poskvrněná věcmi, které tam uvidí.

„Fajn,“ řekl. „Jsem připraven.“

Andropoulos se otočil a vykročil po strmé skále ke klášteru. Dial se držel kousek za ním a svítilnou vyhledával stupy, které byly před několika desetiletími vytesány do kamene. Pátral také po nějakých důkazech, které místní policii mohly uniknout.

„Je tu sto čtyřicet schodů. Jestli chcete, můžete si je spočítat.“

„Sto čtyřicet? Je to číslo nějak významné?“

„Ano,“ odvětil Řek. „Tolik jich potřebovali, aby se dostali na vrchol.“

„Myslel jsem –“ Dial jen zavrtěl hlavou. Nebylo třeba něco vysvětlovat. „Jděte! Pokračujte.“

Andropoulos poslechl a už neřekl ani slovo, dokud nedošli ke vchodu, který byl vytesaný do skalní stěny jako přirozená trhlina. Dveře měly tři metry na výšku a byly z jednoho kusu dřeva, útokem nepoškozené. Nebyl porušen ani starobylý zámek, který stále fungoval i po staletích používání. „Tohle je jediná cesta dovnitř.“

Dial si prohlížel panty a zárubeň. Žádné škrábance ani díry. „Bývají na noc zamčené?“

„Vždycky.“

„Kdo to má na starost?“

Andropoulos pokrčil rameny. „To nevím jistě.“

„Prokažte mi laskavost a zjistěte to.“

„Samozřejmě.“

„Ještě jedna věc,“ řekl Dial. „Jakmile budeme uvnitř, chci zůstat chvíli sám. Vždycky se snažím vidět důkazy a místo činu svěžíma očima. Můžu si tak utvořit vlastní názory, než uslyším něčí jiné. Je to jasné?“

„Ano, pane.“

Dial si ho očima přeměřil. „Měl byste to někdy zkusit. Takhle se nejlíp odliší dobrý vyšetřovatel od špatného.“

Andropoulos přikývl. „Byl jsem tady jako první. Takže moje názory jsou moje vlastní.“

Dial se usmál. Řekova sebejistota se mu zamlouvala. „To rád slyším, hochu. Promluvíme si znovu za dvacet minut. To už budu vědět, jestli máte něco v hlavě, nebo jestli si musím sehnat nového turistického průvodce.“

7

Kdyby měli víc času, byli by Payne a Jones jeli přímo na základnu MacDill, aby provedli svou špinavou práci na některém z počítačů ve vysokorychlostní vojenské síti. Úroveň šifrování byla tak dobrá a rychlosti tak ohromné, že Jones by mohl proplouvat na internetu jako duch a brát si všechna data, co potřeboval, beze strachu z dopadení. Ale za dané situace si museli vystačit s Jonesovým laptopem a hotelovou bezdrátovou sítí.

A ještě s pomocí jednoho velmi vlivného přítele.

Jako počítačový výzkumník v Pentagonu byl Randy Raskin zasvěcený do mnoha z těch největších vládních tajemství, do hromady utajených dat, která tam byla k mání, když člověk věděl, jak se k nim dostat. Jeho úkolem bylo dohlížet na to, aby se nejnovější informace dostaly ve správný čas do těch správných rukou. Payne a Jones za ty roky využili jeho služeb mnohokrát, až se z nich nakonec stali přátelé.

Payne se nabídl, že Raskinovi zavolá, Jones zatím zapnul počítač.

„Nech mě na pokoji,“ odsekl Raskin od svého stolu v Pentagonu. „Mám moc práce.“

„Já tě taky zdravím.“

„Vážně, Jone. Neměl bys mi volat. Dnes je neděle, den odpočinku.“

Payne se usmál. „Tak za prvý, seš Žid, takže na mě nechoď s těma kravinama.“

„Co to říkáš? Copak Židi si nezaslouží den volna?“

„A za druhý, volám ti do kanceláře. Takže určitě neodpočíváš.“

Raskin zaklel, protože si uvědomil, že hádku prohrál. „Kruci! Jak to, že pokaždý vyhraješ? Řekni mi pravdu. Nebyls ve škole členem debatního kroužku?“

„Ne,“ vtipkoval Payne, „ale mlátil jsem je, když mi nechtěli dělat úlohy.“

„To jsem měl vědět. Udělám o tom záznam do tvý osobní složky.“

„Pokud musíš. Ale než to uděláš, říkal jsem si –“

Raskin ho přerušil: „Jestli bych ti nemohl prokázat laskavost.“

„Do prdele! To jsem tak čitelnej?“

„Vy oba. Nech mě hádat, D. J. je tam taky.“

„Máš pravdu.“

„A voláte z… Floridy. Je tak?“

Payne kývl. „Jak ses to domákl?“

Na pozadí bylo slyšet vždypřítomné klapání Raskinovy klávesnice. „Protože sleduju tvůj hovor pomocí Blackbirdu, našeho nejnovějšího satelitu GPS. Dej mi ještě deset vteřin a můžu ti rozstřelit prdel raketou. No vážně. Přímo tvoji prdel.“

„Uch! Ty seš strašný pako.“

Raskin se usmál. „Na to nezapomínej.“

„Fajn,“ řekl Jones z druhé strany hotelového pokoje. Seděl před svým laptopem, který byl připojený k šifrovacímu systému v jeho kanceláři v Pittsburghu. „Jsem připraven.“

Payne zapnul mikrofon s reproduktorem. „Randy, spojuju tě s D. J.em.“

„Takže,“ řekl Raskin, „v jaký rejži jste to tentokrát?“

„My ne,“ vysvětloval Jones. „To jeden náš kolega. A čas neúprosně běží.“

Raskin chápavě přikývl. Vtipkování okamžitě skončilo. „Co potřebujete?“

„Potřebujeme přístup k utajeným telefonním číslům. Sedmnáct hovorů za posledních dvanáct hodin. Všechny na Jonův mobil.“

„Na tu linku, na které jsme teď?“

„Souhlas,“ odvětil Jones.

„Žádnej problém. Spustil jsem lokalizaci od chvíle, kdy zavolal. Dej mi pár vteřin, abych se dostal přes jeho síťovej firewall, a můžu ti vytáhnout vše, co potřebuješ.“

„Můžeš mi to poslat na můj laptop?“

„Jestli chceš. Nebo ti to můžu prostě přečíst.“

Jones zavrtěl hlavou. „Ne, díky. Chci si to vytisknout.“

„Není problém. Hned teď to pošlu.“ Raskin zmáčkl enter a soubor poslal. „Může trvat pár vteřin, než to přijde. Můj systém dnes běží trochu pomaleji. Chroustám nějaký důležitý data.“

„V tom případě,“ řekl Payne, „mohl bys mi zodpovědět jednu otázku týkající se těch hovorů?“

„Vypal to.“

„Odkud byly?“

Raskin pohlédl na prostřední obrazovku. Po stranách bylo několik dalších, všechny plné dat z jiných projektů. „Pokud vím, ty hovory byly ze tří různých míst. Ale většina přišla z jednoho města: St. Petěrburgu.“

„Ze St. Petersburgu? My jsme v St. Petersburgu.“

Raskin zavrtěl hlavou. „Promiň, kámo. Nemyslím floridskej St. Petersburg. Já mluvím o Petrohradu v Rusku.“

Payne zavěsil, zmatenější ještě víc než předtím. „Někdo mi volal z Ruska? To nedává smysl. Už tři roky jsem tam nebyl.“

Jones neříkal nic a jen čekal, až se mu na obrazovce objeví soubor. Když přišel, Jones zmáčkl pár kláves a dokument se začal tisknout na přenosné tiskárně, která vážila necelé kilo a půl a vešla se do kufříku s laptopem.

„Tady to máš,“ řekl Paynovi a podával mu výjezd telefonních záznamů. Pak vytiskl druhou stránku pro sebe, aby si mohl dělat poznámky na okraj.

Podle seznamu přišlo na Paynův mobil patnáct hovorů z jednoho čísla v Petrohradu. Začaly ve 3.59 a skončily v 11.01. Tento vzor se změnil v 11.28, kdy volající přešel na placený telefon – což ostatně potvrzovala jeho poslední zpráva.

„Máš nějaký nápady?“ zeptal se Payne.

„Pár. Koukni se na poslední sloupec.“

Telefonní záznamy byly rozděleny do šesti sloupců. V prvním bylo datum volání. Ve druhém čas. Ve třetím doba trvání. Ve čtvrtém číslo volajícího. A v pátém místo.

Žádný z nich nebyl problém přečíst.

Ale šestý sloupec, to bylo něco jiného. Byl složitější.

V hlavičce sloupce stálo jediné slovo: TEVY.

Bez popisu. Bez vysvětlení. Bez jakékoli nápovědy.

Payne a Jones se snažili zjistit, co to znamená, rozborem samotného sloupce, ale data byla tvořená tajuplnou směsicí čísel a písmen, rozdělených pomlčkou. 18-A. 22-F. 4-C. A tak dále. Několik kombinací se objevilo víc než jednou, vždy u po sobě jdoucích hovorů, ale nezdál se v tom být nějaký rozeznatelný vzor. Alespoň ne na první pohled. A pokud věděli, písmena mohla být převedena z azbuky.

Payne se zeptal: „Není TEVY zkratka nebo akronym?“

„Po pravdě, nevím. Možná termín něčeho. Něčeho, co začíná na VY.“

„Termín vybuzení mé prdele.“

„O tom nějak pochybuju. Vlastně, když se teď nad tím zamýšlím, časový termín to být nemůže. Nekoresponduje s alfanumerickými kódy v posledním sloupci.“

„S čím?“

„S těmi údaji s pomlčkami.“

Payne se usmál. „Máš nějakej návrh, co by to mohlo být?“

Jones pokrčil rameny. „Mohl by to být nějaký strojový kód – základní soubor instrukcí pro centrální procesorovou jednotku telefonní společnosti. Ale nevím, proč by tam měl být uvedenej.“

„To by ani nebyl. Ale myslím, že jsi na správný stopě. Určitě máme co do činění s kódem. Jediná otázka zní: s jakým. Proč nenažhavíš svůj počítač a nepustíš se do hledání? Kdoví? Třeba by nám google mohl pomoct.“

Normálně by Jones kolegovi řekl, ať chvíli počká, a trval by na tom, že to dokáže rozlousknout sám. Ostatně řešení záhad byla jeho vášeň, což byl taky jeden z hlavních důvodů, proč si v Pittsburghu po odchodu z MANIAC otevřel soukromou vyšetřovací firmu. Ale v tomto případě šlo hlavně o čas, a tak si sedl před laptop a začal na internetu vyhledávat slovo TEVY.

Na obrazovce vyskakovaly stovky možností, ale žádná se nezdála být pravděpodobná.

Jones to však zkoušel pořád dál, prohledával stránku za stránkou, až mu něco, jak se říká, zaklaplo. Pak jen zavrtěl frustrovaně hlavou, naštvaný sám na sebe, že ho to nenapadlo dřív.

Ten výraz Payne viděl už mnohokrát. „Máš něco?“

Jones přikývl. „Není to zkratka. Je to akronym. Znamená telefonní vysílač.“

„Pro mobily?“

„Jo, telefonní vysílač v mobilní síti. Každé písmeno a číslo dohromady odkazuje na konkrétní oblast ve městě. Pokud seženeme mapu vysílačů, můžeme si dát dohromady, kde byl náš záhadný volající v době každého hovoru.“

„A pomůže to?“

„Bude-li to nutný,“ řekl Jones, „můžu se dostat k dopravním kamerám na každé z těch souřadnic a hledat známý tváře. Kdoví? Možná budeme mít štěstí a získáme snímek toho chlapa.“

Payne se zamračil. Připadalo mu to jako spousta zbytečné práce. „Mám lepší nápad. Proč nevytočit to číslo a nepromluvit s ním?“

8

Dial se anonymně kradl po prostorách kláštera. Nikdy se nikomu nepodíval do očí, pořád se snažil splývat s ostatními a nikdy se v žádné místnosti nezdržoval dlouho. Věděl, že kdyby zůstal jen chvíli stát, hned by k němu někdo přistoupil. A on se tomu chtěl za každou cenu vyhnout.

Byl přesvědčen, že vhodný čas na diskuzi o případu teprve přijde.

A to až o hodně později.

Agia Triada, postavená v roce 1475, byla několikrát přestavěna, ale stále v sobě nezapřela své postbyzantinské kořeny. Vnitřek jejího kostela byl architektonicky zdobný po stránce provedení i materiálu a umělecká díla oplývala živými barvami. Dial se snažil ignorovat náboženské fresky kolem a místo toho se soustředil na karmínově rudou louži před hlavním oltářem.

Na místo, kde došlo k vraždám.

Zemřelo tam více lidí než jeden – alespoň to bylo jisté. Ale jejich přesný počet bude znát až po provedení rozborů krve. Podle toho, jak věci vypadaly, odhadoval, že jich muselo být pět až deset. Byli zabiti na kamenné desce a pak hned odvlečeni k postranním dveřím. To Dial poznal podle tloušťky krvavé stopy. Čerstvě zavražděné oběti totiž stále volně krvácely na zem.

Dial vyšel z kaple a ubíral se po pěšině k metr dvacet vysoké obvodové zdi. Byla postavená z kamene a měla bránit tomu, aby lidé přepadávali přes okraj. Pouze v tomto případě nesplnila svůj účel. Dial si všiml velké skvrny zaschlé krve u paty zdi. Rudá skvrna se táhla po stěně a pokračovala na vršek, jako by vrazi těla sbírali ze země a házeli přes okraj.

Dial zapnul svítilnu a naklonil se přes zeď. Dával přitom dobrý pozor, aby se ničeho nedotkl. Lehká mlha se v posledních několika minutách usadila v údolí a zakryla místo činu dole. Dial z té výšky viděl jen okolní štíty, které se zvedaly nad mlhu jako město ztracené v oblacích. Tato metafora se zdála být docela příhodná. Mniši si to místo vybrali kvůli jeho izolaci, jako možnost vyhnout se nebezpečím a svodům vnějšího světa. Jenže nakonec opomněli vzít v úvahu základní pravidlo života.

To, že ignoruješ svět, ještě neznamená, že svět bude ignorovat tebe.

Půlka policejního týmu byla v kostele, kde hledala důkazy. Dial se chtěl porozhlédnout po vnějších částech kláštera v naději, že najde odpověď na otázku, která ho trápila nejvíc.

Proč byli mniši zabiti?

Byl to zločin z nenávisti vůči pravoslavné víře? Nevydařená loupež? Nebo něco psychotičtějšího – třeba bývalý mnich, který se mstil svým někdejším bratrům?

Pravda byla, že to nevěděl a ani vědět nemohl, dokud lépe nepochopí klášterní způsob života. Jedním z největších nedostatků práce pro celosvětovou organizaci, jako byl Interpol, byla velká potíž s chápáním všech těch ideologií, s nimiž se na svých cestách po zeměkouli setkával. A protože Dial tuto část Řecka nikdy nenavštívil, věděl, že si musí zjistit více o místních lidech a jejich zvycích.

Nejrychlejším způsobem, jak vrhnout trochu světla na kláštery Meteora, bylo najít někoho, s kým by si promluvil. Ne dalšího policistu, který by se chtěl bavit o případu, ale někoho, kdo by mu pomohl pochopit kulturu místních klášterů. Nejlépe někoho, kdo v některém z nich stále žil.

Dial se tedy přestal pídit po stopách a začal shánět mnicha.

Na půli cesty komplexem uviděl zářivé světlo prosvítající zpod prastarých dveří. Byly z téhož dřeva jako přední brána, ale ani zdaleka tak vysoké. Dial na ně zlehka zaklepal a čekal na odpověď. Uběhlo několik vteřin, než je otevřel nějaký stařec. Měl dlouhý šedý vous a pronikavé oči, posazené hluboko v jamkách. Na jeho křehké postavě jako volná kůže viselo hrubé roucho, které vypadalo jako jeho součást. V pase ho měl převázané bílou šňůrou, jejíž konce mu volně visely ke kolenům.

Stál tam a mlčky, v klidu si prohlížel Diala, který mu tu laskavost opětoval.

Dva muži si měřili jeden druhého.

Nakonec stařec promluvil. Jmenoval se Nicolas. „Za normálních okolností byste byl vyzván k odchodu.“ Natáhl bledou ruku k Dialovi a zatahal ho za manžetu na krátkém rukávu košile. „Tohle se do domu Božího nehodí.“

Dial sklopil zahanbeně oči. Četl výstražnou ceduli v údolí, ale ignoroval ji – myslel si totiž, že nahoře nebude naživu nikdo, kdo by ta pravidla prosazoval. Teď si připadal jako naprostý hňup. Neřekl ještě ani slovo, ale už stačil mnicha urazit. „Můžu odejít, jestli chcete.“

„To nebude nutné. Máme tu důležitější věci na starost.“

Dial se představil a pak řekl: „Vlastně jsem tak trochu doufal, že byste mi mohl s některými těmi věcmi pomoct. Jako cizinec toho o řeckých klášterech moc nevím – jak ostatně vidíte z mého oblečení.“

Nicolas nad Dialovou žádostí chvíli přemýšlel. Pak vyšel ven a zavřel za sebou dveře. „Pojďme se projít. Rád bych vám něco ukázal.“

Bez dalších slov vykročil na dlouhou cestu po komplexu. Měl belhavou chůzi, zčásti díky svému pokročilému věku a zčásti kvůli nerovnému povrchu kamenného nádvoří, ale byl odhodlaný dojít do cíle bez pomoci. O tom se Dial mohl nejlíp přesvědčit, když přišli ke spirálovému schodišti, které stoupalo do zvonice. Měla tři podlaží a taškovou střechu. Mnich se chytil jednou rukou zábradlí a druhou si pozvedl roucho. Pak se začal soukat nahoru, jeden bolestivý krok za druhým.

„Znáte příběh Agii Triady?“ zeptal se uprostřed lopotného stoupání. „Poustevníci, kteří to tu postavili, vylezli na vrchol skály holýma rukama, ale nebyli dost silní, aby vynesli nahoru zásoby. Takže by se člověk mohl ptát, jak svého cíle dosáhli.“

Dial si vzpomněl, co mu říkal Andropoulos. „Nevytahovali své věci na lanech?“

„To ano, ale jak dostali na vrchol ta lana?“

„Na zádech?“

Nicolas se zastavil. „Zvedal jste někdy šest set metrů lana? Jistěže ne. Bylo by to příliš těžké a složité.“

„To mě nenapadlo.“

„A co tedy udělali? Jak dostali lana nahoru?“

Dial byl zkušený v řešení záhad, ale tahle zmátla i jeho. „Nemám ponětí.“

„Ani nějaký tip?“

„Ne. Ani tip.“

Nicolas se vítězně rozzářil. „Mí bratři použili draky.“

„Draky? Jak to udělali?“

„Jeden mnich stál na úpatí skály a vypustil draka vysoko do vzduchu. Když byl správný vítr, nechal ho unášet k vrcholu skály, kde ho další mnich chytil za ocas. Ke dlouhé drakově šňůře pak dole uvázali konec lana, a mniši ho tak mohli vytáhnout na skálu.“

„To je brilantní,“ připustil Dial. „A jak na to přišli?“

Nicolas pokrčil rameny. „Dejte člověku dost času na přemýšlení a dokáže cokoli.“

Dial se usmál. Tenhle chlapík se mu líbil. Měl ještě několik otázek, které mu chtěl položit, ale viděl, že Nicolas má potíže se schody. Z úcty k němu přestal mluvit, dokud se nedostali na vršek zvonice.

„Strávil jsem tu mnoho dní,“ řekl mnich, zatímco se snažil popadnout dech. Zahleděl se na jeden z nedalekých štítů a ignoroval tmu a mlhu, které je obklopovaly. „Z této věže je nejlepší výhled na údolí. A já bych to měl vědět. Díval jsem se ze všech.“

„Jak dlouho tu žijete?“

Nicolas zavrtěl hlavou. „Mnoho let jsem tu nežil. Od toho rozhodnutí.“

„Jakého rozhodnutí?“

„Svatá Trojice byla po několik staletí funkčním klášterem. Teď je to oblíbený cíl turistů a my nejsme nic než turističtí průvodci… Víte, kolik mnichů tu žije?“

Dial zkusil hádat: „Dvacet.“

„Jeden,“ řekl mnich. „A ten je teď mrtvý.“

„Jenom jeden? A co ty další oběti?“

„Co s nimi?“

„Pokud to nebyli stálí obyvatelé, tak co tady uprostřed noci dělali?“

Nicolas pokrčil rameny. „To mi nikdo neřekl.“

Dial se na chvíli zarazil a usilovně přemýšlel. Až dosud se domníval, že vrazi vtrhli do kláštera a zmasakrovali všechny mnichy, kteří tam žili. Teď se dozvěděl, že to tak nebylo. S výjimkou jednoho byli všichni ostatní mniši pozdně noční návštěvníci. A důvod jejich návštěvy byl chován v tajnosti. Dial si pojednou uvědomil, že kdyby dokázal na ten důvod přijít, pak by se posunul mnohem blíže k dopadení vrahů.

„Poslyšte,“ zeptal se, „kdo všechny kláštery v Meteoře řídí?“

„To by byl hegumen, opat.“

„Mohu s ním mluvit?“

„To bohužel není možné.“

„Jak to? Je to proti pravidlům?“

Nicolas zavrtěl hlavou.

„A kde ho v tom případě najdu?“

„Přijde na to. Kam dáváte mrtvé?“

Dial zaúpěl, zahanbený do morku kostí. „Omlouvám se. To jsem nevěděl.“

Mnich zůstal zticha, s pohledem upřeným do dálky.

„Kdy bude jmenována náhrada?“

„Jakmile budeme znát všechny odpovědi. Stále máme mnoho otázek, které je třeba zodpovědět.“

Dial ten pocit znal. „A do té doby, kdo Svatou Trojici řídí?“

Nicolas se otočil k Dialovi a ukázal na sebe. „Jsem tady, takže to řídím já. Budu se o tohle místo starat, dokud nebude jmenován nástupce.“

„Jako by tomu štěstí chtělo, já tu taky šéfuju.“ Dial se na chvíli odmlčel a přemýšlel. „Jestli máte zájem, třeba bychom si mohli pomáhat. Já můžu zodpovědět některé z vašich otázek a vy zase některé z mých.“

Mnich se poprvé za ten večer usmál. „Ano. To bych velmi uvítal.“

9

Když Jones analyzoval telefonní záznamy, zaměřoval se hlavně na kódovaný šestý sloupec, přičemž přehlédl to nejjednodušší ze všeho: vytočení čísla.

„Víš,“ utahoval si z něj Payne, „na to, že seš nejchytřejší chlápek, kterýho znám, seš pěkně blbej.“

„Pročs to neřekl dřív?“

„Řekl! Říkám ti už celý roky, že seš blbec.“

Jones se ušklíbl. „Myslel jsem o tom zavolání.“

„Upřímně? Nechal jsem se tím tvým nadšením úplně unýst.“

„Jinak řečeno, taky tě to napadlo až teď.“

Payne pokrčil rameny. „Asi jo.“

„Až budeš volat,“ řekl Jones, aby odvedl pozornost od své osoby, „nezapomeň zadat mezinárodní předvolbu Ruska. Je to nula jedna jedna sedm.“

Payne zapnul mikrofon s reproduktorem a vytočil číslo, které bylo v patnácti ze sedmnácti volání. Chvíli trvalo, než volání proběhlo, a pak se ozval neznámý zvuk cizího vyzvánění. Úplně jiný než v Americe. Spíš jako u starodávného kličkového telefonu. Zazvonilo to jednou. Pak podruhé. Potřetí. Ale nikdo to nebral.

Čtvrté zazvonění. Páté. Pak šesté.

Konečně po sedmi zazvoněních někdo telefon zvedl a ozval se.

„Da?“ řekl hlas rusky.

Payne s Jonesem se na sebe podívali. Sice moc rusky neuměli – ačkoli věděli, že da znamená ano – ale pochopili, že to není tentýž muž, který zanechal ony tři vzkazy. Tento hlas byl mladší. Váhavější.

„Haló,“ řekl Payne. Nebyl si jistý, co by měl povídat. „Mluvíte anglicky?“

„Nět.“

Payne se zašklebil. Ten chlap tvrdil, že neumí anglicky, ale znal jazyk natolik, že otázce rozuměl. „Jste si jistý?“

„Da!“

Payne přikryl mikrofon na telefonu. „Myslím, že je nějakej opožděnej.“

Jones musel potlačit smích. „Já to zkusím.“

„Posluž si.“

Zhluboka se nadechl a pak foneticky zahuhňal jednu z mála vět, které znal: „Gavaritě li vy pa anglijsky?“

Payne na Jonese překvapeně zíral. „Cos to hergot říkal?“

Jones mu naznačil, aby držel hubu, a doufal, že Rus odpoví. Když se tak nestalo, Jones zopakoval jediné slovo: „Anglijsky?“

Znamenalo to anglicky.

Chvíli to trvalo a pak někdo promluvil. Tentokrát ženský hlas se silným přízvukem. „Haló?“

„Prosím,“ řekl Jones, překvapený vývojem telefonátu.

„Mluvíte anglicky?“

„Ano.“

„Skvělé. To je skvělé –“

„On ho našel,“ přerušila ho.

„Prosím?“

„Našel ho,“ opakovala. „Neukradl ho. Našel.“

„O čem to mluvíte?“

„O telefonu. Našel ten telefon. Můj syn telefon neukradl.“

Jones se zamračil. Někdo se telefonu zbavil. „Kde ho našel?“

„Jak tomu říkáte… odpadky? Našel ho v odpadcích.“

„Viděl, kdo ho tam hodil?“

Žena se ptala rusky svého syna. O pár vteřin později přeložila jeho odpověď. „Nikoho neviděl. Našel telefon. Neukradl.“

„Děkuji vám,“ řekl Jones. Zjistil, že rozhovor nikam nevede. „Řekněte mu, aby si ten telefon užil. Když budeme mít nějaké další otázky, zavoláme vám.“

Neřekla nic a zavěsila.

Payne se zeptal: „Co na to říkáš?“

„Říkám, že její mrňous našel telefon.“

„To jsem nemyslel. Myslíš, že ho náš chlápek zahodil? Nebo někdo jinej?“

Jones pokrčil rameny. „Ve třetí zprávě se zmínil o tom, že musel změnit telefon, takže ho možná zahodil. Třeba se bál, že telefon sledují, a rozhodl se ho zbavit. Vážně nevím. Zatím vím o tom chlapovi málo na to, abych se mohl něco domnívat.“

Payne kývl. Byl to dobrý postřeh. „Co teď? Neměli bychom zavolat do budky?“

„Stojí to za pokus. Kdoví? Třeba stojí vedle budky a čeká, až mu zavoláme.“

O tom Payne pochyboval. Od poslední zprávy uběhly víc než dvě hodiny a vzkaz zněl příliš vyděšeně, takže ten, kdo ho zanechal, asi nemohl setrvat moc dlouho na stejném místě. Ale copak měli jinou možnost? Žádná další vodítka neměli a Rusko leželo několik tisíc kilometrů daleko.

„Nic se neděje,“ řekl Payne, když vytočil číslo.

Z telefonu se ozýval stejný cizí vyzváněcí tón – nebo spíš bzučení. Ale tentokrát to nikdo nezvedal. Telefon jen zvonil a zvonil a zvonil.

„Byla to rána naslepo,“ řekl a zavěsil. „Zkusím to později znovu.“

Jones přikývl a hleděl na seznam v telefonu. Něco se mu nezdálo.

„Co se děje?“ zeptal se Payne.

„Nevím. Mám pocit, že nám něco ušlo.“

„Co jako?“

Jones neodpovídal a počítal volání. „Pět… deset… patnáct… počkat! Kolik hovorů říkals, žes zmeškal?“

„Sedmnáct.“

„To jsem si myslel. Na tomhle seznamu je jich ale jenom šestnáct.“

Payne vzal svou kopii výpisu a počítal čísla. „Máš pravdu. Šestnáct.“

„Zkontroluj znovu telefon. Spočítej ztracená volání.“

Payne udělal, co mu říkal. „Sedmnáct.“

„Takže jsme nějakej hovor přehlídli.“

Payne přikývl. „A já vím kterej. Ten chlap volal každou půlhodinu s výjimkou deváté hodiny dneska ráno.“ Procházel seznam v telefonu. „9 hodin 14 minut, abych byl přesný.“

Jones ještě jednou zkontroloval svůj výpis. „Bingo! Tohle je ono.“

„Proč to nebylo na seznamu?“

„Nemám ponětí. Ještě znovu zkontroluju původní seznam.“ Jones pomačkal pár tlačítek na svém laptopu a prohlížel dokument. Chvíli to trvalo, než si povšimnul chyby. „Tiskárna z nějakýho důvodu vytiskla jenom první stránku seznamu hovorů. Počkat. Vytisknem tu druhou. Vypadá to, že tohle volání bylo z jiné mezinárodní předvolby, a tak byl zaznamenanej na jiným archu.“

Oba muži hleděli na tiskárnu, jak se spouští.

Za chvilku vyplivla list papíru, který byl skoro prázdný. První řádek byl záhlaví. Na druhém bylo telefonní volání. A pak už nic, jen bílá stránka.

Přesto chybějící strana přinesla zatím největší zvrat.

Telefonní číslo, které znali.

10

Andropoulos pobíhal z místnosti do místnosti a hledal svého šéfa. Nakonec Diala zahlédl na hlavním nádvoří, jak s postarším mnichem vychází ze zvonice. Andropoulos se na místě zastavil a váhal, jestli má jít za nimi. Nakonec na něj Dial mávl.

„Nicolasi,“ řekl na úvod, „tohle je Marcus, můj průvodce.“

Starý muž přikývl, ale neřekl nic.

„Kdepak jste se schovával?“ vyptával se Dial.

„Pane,“ řekl šeptem Andropoulos, „musíme spolu mluvit.“

„To je pravda. Slíbil jsem, že vám dám šanci udělat na mě dojem. Myslím, že teď nadešel vhodný čas.“

„Ne, pane. O to nejde. Jde o něco jiného.“

„A sice?“

Andropoulos zavrtěl hlavou. „Omlouvám se, pane. Je to důvěrné.“

Dial napůl v rozpacích pohlédl na Nicolase. Posledních dvacet minut se snažil mnicha přesvědčit, že ho bude o všem informovat, aby s ním navázal důvěrný vztah, který mezi církví a státem jen málokdy existoval. A teď Andropoulos jako první věc vypustil z pusy, že má tajemství. Tomu se panečku říká pitomé načasování.

„To nic. Rozumím,“ řekl Nicolas. „Některé věci se nemají vynášet ven.“

„Promluvíme si tedy zítra?“ zeptal se Dial.

Starý mnich kývl a odbelhal se pryč.

Dial počkal, až bude Nicolas úplně z doslechu, a pak teprve obrátil pozornost k Andropoulosovi. „Takhle to bude lepší.“

„To jo,“ ujistil ho mladý policista. „Klube se z toho něco velkého.“

„Jak velkého?“

„To ještě nevím,“ připustil. „Rád bych vám něco ukázal a poslechl si váš názor.“

„No bezva. Jen ukazujte a vyprávějte!“ odvětil jízlivě Dial. „Prosím, veďte mě.“

Společně se ubírali klášterem k malému přístavku za hlavní kaplí. Byla to fádní budova s několika okny, které už týdny nikdo nemyl. Andropoulos otevřel úzké dveře a nakoukl do zatuchlé místnosti. Původně se využívala k meditacím, nyní sloužila jako obchod se suvenýry.

Dial vešel dovnitř a hleděl na levné cetky na stolech. Náhle mu v hlavě vytanuly útržky rozhovoru s Nicolasem.

Starý mnich měl pravdu. Agia Triada se stala oblíbeným cílem turistů.

„To nemyslíte vážně,“ spustil Dial. „Vy chcete, abych si tu koupil triko nebo co?“

Andropoulos poznámku ignoroval. Na to byl ze svého objevu příliš unešený. „Předtím jste říkal, že dobrý vyšetřovatel se odlišuje od špatného svou schopností prozkoumat místo činu. Tedy pokud vím, jsem první, kdo si toho všiml.“

Dial se zmateně rozhlédl po místnosti. „Všiml čeho?“

Andropoulos ukázal k sekretáři se zásuvkami, který stál u zdi. Letitá komoda vyřezaná z místního dřeva byla notně poskvrněná a tmavohnědá. Na ní spočívala kovová krabička, kde klášter přechovával peníze utržené prodejem suvenýrů.

Dial k ní přistoupil a prohlížel si ji. Ohromený nebyl ani zdaleka.

„Přivedl jste mě sem kvůli tomuhle?“

Řek zavrtěl hlavou. „Podívejte se nad sebe.“

Dial uposlechl. Strop podpíraly staré trámy, které byly rozeschlé a rozpraskané. Většina tam byla už stovky let a vypadalo to, že by se mohly každou chvíli zřítit. Dial chtěl už už požádat o ochrannou přilbu, když si všiml, že je tam něco, co by tam nemělo být. Kus skla, zhruba o velikosti mince.

„Moment. Co je to? Kamera?“

Andropoulos kývl a přistoupil ke komodě. „Drát vede shora po dřevě a potom dolů za kamenem. Pak vychází ze zdi a vede do tohohle.“

Otevřel pravou zásuvku a vytáhl malý videorekordér.

Dial na přístroj nevěřícně hleděl. „Ať se propadnu. Mniši tu mají chůvičku. To je trochu divný na místě, kde se učí důvěře a lásce.“

„Chůvičku?“

„Promiňte. To je americký pojem. Znamená skrytou videokameru. Někdy si to pořizují rodiče, když nejsou doma, aby mohli špehovat opatrovnice dětí.“

„Aha! Slyšel jsem o tom. V Řecku máme něco podobného.“

„Vážně? A jak tomu říkáte?“

„Soused.“

Dial se zasmál. Starobylé metody někdy fungovaly stejně dobře.

„A co říkáte? Vedl jsem si dobře?“ zeptal se Andropoulos.

„Ano,“ připustil Dial. „Odvedl jste dobrou práci. Ale pokud dobře vidím, úhel natočení kamery je takový, že nám video vrahů bohužel neposkytne. Pokud by sem ovšem nevešli, aby si vzali nějaký suvenýr.“

„Jistě, souhlasím. Tato kamera se pro naše potřeby nehodí. Ale přiměla mě k zamyšlení. Pokud dali kameru sem, možná ji dali i tam ven.“

„Možná.“

Andropoulos pokračoval: „Pak jsem si vzpomněl, že mnoho místních klášterů mívá v kapli cínovou kasičku na peněžní dary od lidí. Máte to v Americe taky?“

„Některé kostely to mají.“

„No a víte, kde je kaple tady?“

Dial se chápavě usmál. „Na druhé straně téhle zdi.“

„Ano,“ odvětil Řek a otevřel levou zásuvku. Uvnitř bylo druhé video, úplně stejné jako to první. „Na druhé straně téhle zdi.“

Přestože Dial býval jedním z nejlepších vyšetřovatelů na světě, jeho stávající práce u Interpolu byla většinou administrativního rázu. Mohl vznášet návrhy a dávat rady místním agentům NBC v terénu, ale když přišlo na shromažďování důkazů, byla to striktně povinnost místních důstojníků, protože pod jejich pravomoc spadaly zadržovací vazby při místních vyšetřujících soudech.

Dial ve skutečnosti věděl, že jeho vměšování do tohoto případu je mírně předčasné. Jedno z interních nařízení mu zakazovalo pracovat na jakýchkoli vojenských nebo náboženských zločinech, čímž si chtěl Interpol zachovat politickou a filozofickou neutralitu. Ovšem jako vedoucí oddělení směl Dial jednat dle vlastního uvážení u jakékoli vraždy s neznámými motivy, což byla šedá zóna, které často využíval – i při jednom slavném případu, který zahrnoval ukřižování na několika kontinentech. Byl to také jeden z důvodů, proč tak obšírně mluvil s Nicolasem o klášterním způsobu života. Potřeboval zjistit, jestli to byl zločin proti pravoslavné víře, nebo něco jiného.

Pokud by to byl zločin z nenávisti, neměl Dial na výběr. Musel by stát stranou.

Ale i kdyby nebyl, stále tu byla jedna velká překážka, kterou by musel překonat, pokud by chtěl zůstat ve hře. Dial musel prokázat, že jeho případ se dotýká více členských států. Jinak by se jednalo o domácí záležitost a Řekové by ho požádali, aby okamžitě odjel.

Zvláštní bylo, že Dial si s tím nedělal ani trochu starosti. Zkušenost ho naučila brát všechno jako jednu velkou skládačku. A v hloubi duše věděl, že se tu děje něco významného, něco, co překračovalo rozměry náboženských zločinů i mezistátní hranice.

V konkrétnostech ještě neměl jasno, ale nehodlal odjet, dokud to nezjistí.

11

Küsendorf, Švýcarsko

(36 kilometrů jihovýchodně od Bernu)

Küsendorf, přimykající se k jižním svahům Lepontských Alp, je vesnice s téměř dvěma tisíci obyvateli v nejjižnějším švýcarském kantonu (neboli státě) Ticinu. Tato oblast je známá malebnými výhledy a místní značkou švýcarského sýra, ale je také domovem Ulsterových archivů, jedné z nejexkluzivnějších sbírek vzácných dokumentů a starožitností na světě.

Archivy byly postaveny jako dočasné útočiště pro rakouského filantropa Conrada Ulstera a později se staly jeho trvalým domovem. Ulster, tento horlivý sběratel vzácných artefaktů, počátkem 30. let vycítil, že se jeho země stává politicky nestabilní, a pojal vážné obavy, že by se jeho drahocenné knihovny mohli zmocnit nacisté. Aby sebe a své knihy ochránil, propašoval sbírku přes švýcarskou hranici v železničních vagonech, ukrytou pod tenkou vrstvou hnědého uhlí, a až do skončení druhé světové války ji držel mimo zraky veřejnosti. Ulster zemřel v roce 1964, ale na znamení své vděčnosti švýcarskému lidu daroval sídlo svému adoptivnímu bydlišti Küsendorfu – za předpokladu, že sbírku zachovají nedotčenou a přístupnou nejlepším vědeckým mozkům světa.

Posledních deset let vedl archivy jeho vnuk Petr Ulster, který byl nucen několik podlaží přestavět poté, co se náboženští fanatici pokusili místo do základů vypálit. Jejich cílem bylo zničit staré dokumenty, které ohrožovaly základy katolické církve.

Útok jim naštěstí nevyšel, poněvadž ho překazili dva muži, které Petr pokládal za hrdiny.

Jonathon Payne a David Jones.

Ulster uslyšel zvonění svého soukromého telefonu a šoural se přes kancelář, aby ho zvedl. Byl to zakulacený muž něco po čtyřicítce a měl husté hnědé vousy, které mu zakrývaly jeho několikanásobnou bradu. Díky třpytu v očích a nadšení ze života ale působil dojmem chlapce.

„Haló,“ promluvil se slabým švýcarským přízvukem, „tady Petr.“

„Ahoj, Petře. Tady je Jon.“

Na Ulsterově tváři se objevil široký úsměv. „Jonathone! To je úžasné, slyšet tvůj hlas. Myslel jsem na tebe celý den!“

„Fakt?“

„Jasně! Copak jsi nedostal můj vzkaz?“

Payne svraštil čelo. „Jaký vzkaz?“

„Ten, co jsem nechal u tebe doma. Voláš mi přece kvůli tomu, ne?“

„Zrovna teď jsem na cestách. Volám proto, že jsi volal na mé číslo.“

Ulster kývl. „Nezlob se na mě, Jonathone, ale dal jsem tvé číslo jednomu svému kolegovi. Potřebuje si s tebou ihned promluvit a neměl moc štěstí. Proto jsem volal – abych vám dvěma pomohl se spojit.“

„Proč jsi mi nenechal vzkaz?“

„Protože už jsem ti jeden nechal u tebe doma. Víš, jak nesnáším přebytečnost.“

Payne se odmlčel a přemýšlel.

Všechno, co Ulster řekl, odpovídalo faktům. To on volal v 9 hodin 14 minut. Dal Paynovo číslo záhadnému volajícímu. To znamenalo, že „er“, slabika, která zazněla v prvním vzkazu, patřila ke jménu Ulster. Nebo Petr. V každém případě byl tento problém rozluštěn.

Avšak jedna věc zůstávala nejasná. Co volající chtěl?

„Jonathone, děje se něco? Moc jsem tě asi nepotěšil.“ Ulster se zaklonil ve svém koženém křesle, které zaúpělo pod jeho váhou. „Překročil jsem meze, když jsem mu dal tvé číslo? Pokud ano, prosím, promiň mi to.“

„To je v pořádku, Petře. Nejsem naštvaný, jenom mám obavy.“

„Obavy? Jaké?“

„O tvého kolegu. Co ode mě chtěl?“

„Radu.“

„Radu? Ohledně čeho?“

Ulster ztišil hlas do šepotu: „Ohledně pašování.“

„Pašování?“ zeptal se Payne překvapeně. „Co já vím o pašování?“

„Ale no tak, Jonathone. Já vím o tvé bývalé kariéře všechno: plížení se za nepřátelskými liniemi, škrcení mužů ve spánku… Nezapomeň, že jsem tě viděl při akci, když jsi chránil archivy.“

„Chránit je něco úplně jinýho než pašovat.“

„Možná, ale tys byl první člověk, na kterého jsem si vzpomněl, když to téma přišlo na přetřes.“

Payne neodpovídal. Nebyl si jistý, zda to byla poklona, nebo urážka.

„No a,“ zeptal se Ulster, „zastihl tě vůbec Richard?“

„Jaký Richard?“

„Richard Byrd. Ten kolega, o kterém jsme mluvili.“

„Záleží, jak se na to díváš. Sice jsem s ním nemluvil, ale za posledních pár hodin mi sedmnáctkrát volal.“

Ulster se rozesmál. „Nepřeháněj.“

„Kéž by to tak bylo, ale myslím to vážně. Sedmnáct volání a tři vzkazy.“

„Panebože! Netušil jsem, že bude tak dotěrný.“

„Mám pocit, že dotěrný není to pravý slovo. Spíš vyděšený. Byrd je z něčeho vyděšený.“

„Vyděšený? A z čeho?“

„To mi řekni ty. Co se to pokoušel pašovat? Drogy? Zbraně?“

„Zbraně? Proboha ne! Do něčeho takového bych se nikdy nezapletl.“

„Tak co? O čem jsme to mluvili?“

Ulster se odmlčel. Zaznamenal v Paynově hlase napětí. Zněl teď mnohem vážněji než před dvěma lety při útoku na archivy. „Jonathone, co mi tajíš?“

„Spíš co tajíš ty mně, Petře. Pokud má tvůj přítel zůstat naživu, potřebuju vědět všechno – od samého začátku.“

„Naživu? Copak někdo mluvil o smrti?“

Payne se zhluboka nadechl a pokusil se změkčit tón: „Tvůj přítel. Poslal mi textovku, ve které stálo: Toto není žert. Otázka života a smrti. Prosím, okamžitě zavolejte.“

„To myslíš vážně?“

„Spoj si to se všemi jeho voláními a uvidíš, proč mám obavy.“

„Ach bože, to jsem netušil. Myslel jsem, že potřebuje jen tvou radu.“

„Bohužel,“ řekl Payne, „myslím, že potřebuje víc než to.“

„Jone,“ zašeptal Jones, „přepni ho na mikrofon s reproduktorem.“

Payne kývl. „Petře, přepnu tě na mikrofon s reproduktorem, aby tě mohl poslouchat i D. J.“

„Ano, jistě. Čím víc pomoci, tím líp.“

Payne zmáčkl tlačítko a položil telefon na stůl mezi sebe a Jonese.

„Čau, Petře,“ promluvil Jones, „jak se máš?“

„Před pěti minutami jsem se měl mnohem líp. Teď mám strach o Richarda.“

„Neboj. Dostaneme se tomu na zoubek. Ale nejdřív potřebujeme znát věci, které k tomu vedly.“

„Ptejte se, na co chcete.“

„Co o něm víš?“

„Jmenuje se Richard Byrd. Je to Američan, sběratel z Kalifornie. V posledních pěti letech často navštěvoval archivy a většinu času trávil u mé sbírky z Řecka. Na oplátku nám půjčil několik starých mincí k prozkoumání. Nádherné věcičky. Skutečně nádherné.“

Cílem Ulsterových archivů bylo rozvíjení koncepce sdílení materiálu a informací za účelem historického výzkumu. To je v akademických kruzích, kde odborníci a sběratelé většinou hromadí věci jen pro sebe, dost vzácný jev. Podle určitých odhadů je pouze 15 procent nejcennějších artefaktů světa vystaveno ve veřejných fórech, jako jsou muzea či galerie. Zbylých 85 procent je drženo v soukromých sbírkách nebo leží uschováno v bednách. Pokud chtěl získat přístup do archivů, musel vědec přinést něco cenného – buď nový objev, nebo starou památku, aby to Ulsterovi kolegové mohli zkoumat. Jinak by je dovnitř nepustil.

Jones se zamračil. „Počkej. Mluvils o Řecku?“

„Ano, o Řecku.“

„Ne o Rusku?“

„O Rusku? Proč bych měl mluvit o Rusku?“

Payne odpověděl: „Protože odtud bylo to volání.“

„Z Ruska? Údajně měl být v Řecku!“

„Jenže volal z Petrohradu. Máme telefonní záznamy, které to dokazují.“

Ulster se zašklebil. Byl minutu od minuty zmatenější. „To vůbec nedává smysl. Když jsme spolu naposled mluvili, říkal, že objevil nádherný přírůstek do mé řecké sbírky, a chtěl ho sem hned přivézt. Jediným problémem bylo projít přes jejich celnici, jelikož řecká vláda je nechvalně známá ochranou svého dědictví. Tehdy se mě zeptal na radu a já mu dal tvé telefonní číslo.“

„Kdy to bylo?“

„Před pár dny. Ale dnes někdy ráno mi nechal vzkaz. Kvůli praskání byl prakticky nesrozumitelný, ale poznal jsem jeho hlas a zaslechl tvé jméno. Ničemu dalšímu nebylo rozumět. Taky proto jsem ti volal. Abych zjistil, jestli jste spolu mluvili.“

„A myslel sis, že bych mu mohl pomoct s pašováním?“

„Jonathone, prosím tě, zapamatuj si, že nemluvím o krádeži nebo o prodeji věcí na černém trhu. Takové činnosti bych nikdy nepodporoval. Mluvím o pašování pro akademické účely. Bez něj bychom měli o polovinu méně informací o Egyptu, Řecku či Římu. Bez něj bychom stále měli Maye, Inky a Aztéky za divochy, a ne za novátory, kterými byli. Bez něj by Ulsterovy archivy neexistovaly, poněvadž nacisté by se zmocnili sbírky mého dědečka, než ji stihl propašovat ven z Rakouska. A kdyby se to stalo, přišel bych o největší potěšení svého života!“

Ulster se odmlčel a snažil se uklidnit. „Chápu, že pašování je ošklivé slovo. Ale ve světě starožitností je to často zlo nutné k odhalení tajemství minulosti.“

12

Zimní palác

Petrohrad, Rusko

Loď se jmenovala Meteor. Kotvila u přístavní hráze na řece Něvě za Zimním palácem. Zelenobílá pevnost táhnoucí se podél nábřeží měla skoro dva tisíce oken a vypadala, jako by byla postavena ve Francii. Vlastně většina Petrohradu vyhlížela francouzsky. Bylo to západoevropské město, které se náhodou vyskytovalo v Rusku.

Při každé jiné příležitosti by se Allison Taylorová tou vyhlídkou pokochala. Zastavila by, aby pořídila snímky paláce, kde kdysi žila Kateřina Veliká. Bloumala by v sálech Ermitáže a obdivovala umělecká díla Michelangela, Moneta, Rembrandta a van Gogha. Poseděla by si na palácovém nádvoří a dívala se na ostatní turisty, jak civí na Alexandrův sloup uprostřed náměstí.

Ale toho dne žádná z těch věcí nepřipadala v úvahu.

Tedy pokud chtěla přežít.

Rozběhla se k prodeji lístků na konci nástupiště, až jí blond vlasy poletovaly v mírném vánku. Allison byla přitažlivá pětadvacetiletá žena s očima barvy safírů. Do města, kde se po ulicích procházely severské typy, rozhodně zapadala. Byla vysoká, štíhlá a krásná.

A k tomu se chvěla strachem.

Koupila si lístek na poslední chvilku, aby měla jistotu, že ji nikdo nesleduje. Obhlížela dav na dlouhé přístavní hrázi a pátrala po každém, kdo by vypadal podezřele, než se odhodlala vykročit k lodi. Potřebovala se dostat do cíle své cesty před setměním a tohle byla nejlepší možnost. Žádné zastávky. Žádný provoz. Vůbec žádná rozptýlení. Allison věděla, že klíčem k přežití je její bystrost. Věděla, že musí zůstat ve střehu, jinak bude do rána mrtvá.

Zhluboka se nadechla a nastoupila na loď. Nesedla si však a dívala se, jak ji posádka odstrkuje od břehu. Nervózně přešlapovala a kousala se do rtu v očekávání, že někdo vyrazí z davu a hupsne na palubu Meteoru, než ona stihne seskočit. Ale nic takového se nestalo. Motor naskočil a během pár vteřin se za nimi zpěnila voda. Pomalu nabírali rychlost. Teprve pak se Allison poohlédla po místě k sezení.

Našla si prázdnou řadu v zadní části přeplněné křídlové lodi. Nabízela jí dobrý výhled na několik spolucestujících, zatímco klouzali po Něvě v jihozápadním koutě města. Za čtyřicet minut měli dorazit do Finského zálivu, důležitého výběžku Baltského moře.

Výběžku, který odděloval Rusko od Skandinávie. A Allison od její svobody.

Alespoň tak jí to řekli.

Po sedmadvaceti kilometrech Meteor zastavil u dolního parku v Peterhofu. U vody stály desítky turistů, trpělivě čekajících na zpáteční cestu do Petrohradu. Allison je chvíli nedůvěřivě pozorovala, než opustila loď a přešla po dlouhém molu na stromy porostlý břeh. Měla na sobě nenápadné modré džíny, triko a bílou blůzu, které jí měly pomoct splynout se všemi těmi lidmi v parku. Park měli za chvíli zavírat a ona doufala, že se jí v té době podaří zmizet v davu.

Peterhof, známý jako ruské Versailles pro svou podobnost se zámkem ve Francii, sestával z řady paláců, fontán a zahrad, postavených v roce 1714 jako letní sídlo pro Petra Velikého. Nejpozoruhodnějším rysem na jeho rozlehlých pozemcích byla voda – ať už to bylo moře, které hraničilo s polovinou komplexu, nebo mohutný kanál, který ho protínal. Allison viděla obrázky Peterhofu, když byla na nižší střední škole, a už tehdy obdivovala ten přepych, ale fotografie ji nemohly připravit na to, co všechno tu jednoho dne uvidí.

První pohled na pozemky se jí naskytl z lodního nástupiště poblíž Meteoru. Kráčela po betonovém mostě, když vtom koutkem oka zaregistrovala nějaký pohyb. V hrůze pohlédla tím směrem a spatřila dva veliké gejzíry chrlící vodu po obou stranách kanálu, který se táhl od paláce k okraji zálivu. Za nimi byla další dvojice fontán. A další. A další. Ve skutečnosti tam bylo tolik vzájemně splývajících fontán, že je z místa, kde stála, nemohla spočítat.

To samozřejmě nebylo nic proti okamžiku, kdy spatřila velkolepý palác. Měl zářivě žlutou fasádu a spočíval na vršku malého pahorku, který jako by se vznášel nad fontánami. V bodě, kde Allison stála, měla dojem, že se kopec pohybuje, jako by se sama země propadala pod vahou budovy. Ohromená zamířila blíž po pěšině, jež vedla po pravé straně širokého kanálu. Výhled na fontány jí zaclonila hustá borová stěna, ale pořád slyšela jejich ustavičné zurčení. Ten měkký, konejšivý zvuk trochu zklidnil její rozjitřené nervy.

Když se vynořila z hájku, zůstala v úžasu stát. Kopec, o němž si před chvílí myslela, že se kymácí, nebyl vůbec žádný kopec. Byla to impozantní kaskáda, řada sedmi vodních schodů lemujících po stranách velkou umělou jeskyni, podél níž voda stékala z jedné úrovně na druhou. Každá z plošin byla zdobená basreliéfy, pozlacenými sochami a vodními tryskami – ty všechny byly orientovány k Samsonově fontáně, které vévodila v popředí. Zlatá socha uprostřed zpodobňovala Samsona rozvírajícího čelisti lva, symbol vítězství Ruska nad Švédskem ve Velké severské válce. Gejzír z tlamy lva tryskal dobrých dvacet metrů do vzduchu.

Pozoruhodné bylo, že žádnou z peterhofských fontán nepoháněla mechanická čerpadla. Petr Veliký vybral pro palác tuto lokalitu kvůli několika nádržím na jihu, které byly napájeny z pramenů. V roce 1721 byl postaven systém kanálů, aby voda s využitím gravitace proudila do velkých rezervoárů. Po uvolnění tlaku se voda prohnala potrubím s takovou silou, že tryskala z hubic a napájela desítky fontán všude na pozemcích.

Allison užasle sledovala vodu tryskající ze lví tlamy. Klenula se vysoko nad balustrádou a dopadala zpátky do kruhového bazénu. Vzniklý opar, unášený lehkým vánkem jdoucím od zálivu, se nesl směrem k prostornému nádvoří u zadní části paláce.

A tam ho taky spatřila.

Stál vedle ozdobné vázy posazené nad jeskyní. Jen tam stál, hleděl na ni a čekal na její příchod. Sotva ho zahlédla, chtěla zamávat, ale uvědomila si, že je to moc nebezpečné. Nebylo třeba poutat pozornost – někdo by se mohl dívat. Raději si tedy prohlížela okolí a mezi všemi tvářemi poblíž sebe pátrala po nějaké, která by vypadala podezřele.

Po několika vteřinách vydechla úlevou.

Pokud dobře viděla, pobřeží bylo čisté.

Pozemky se táhly všemi směry, labyrint chodníků, zahrad a slepých uliček. Bez mapy Allison nevěděla, kudy jít, a tak čekala, až rozhodne on.

Jenže to rozhodnutí nemělo nikdy přijít.

I na tu vzdálenost zahlédla zbraň těsně před zmáčknutím spouště. Vynořila se zčistajasna jako mávnutím kouzelného proutku. V jedné chvíli tam nebyla, a najednou se objevila.

Avšak hlaveň nemířila na ni. Mířila na muže, se kterým se měla sejít.

Než stačila zareagovat, jeho hlava se rozprskla v chomáč růžové mlhy. Výstřel byl ztišen tlumičem. Jako první zvuk uslyšela hlasité šplouchnutí – muž přepadl přes zábradlí a přistál v horní fontáně. Byl mrtev dřív, než dopadl do vody.

Chvíli trvalo, než to lidem došlo. Ale jakmile se to stalo, v Peterhofu propukl chaos.

Rodiče křičeli, děti plakaly. Turisté se rozbíhali do všech stran.

A Allison čekala, až se k nim bude moci připojit. Chtěla vyrazit k východu a zapomenout na vše, co se stalo – jako na zlý sen, který po probuzení zmizí. Ale její nohy se nechtěly hnout. Svezla se tedy na kolena a zkoušela pomalu dýchat, oči upřené na vodopád.

Po pár vteřinách se zurčící voda zbarvila doruda krví Richarda Byrda.

13

Po Ulsterově přednášce o pašování se Payne cítil jako naprostý pokrytec. Vždycky se na pašeráky díval jako na moderní piráty, ostřílené a bezcharakterní kriminálníky se zchátralými loděmi. Bezohledné muže, kteří se málokdy holí a smrdí potem. Skutečnou spodinu země.

Jenže podle Ulsterovy definice byl Payne sám pašerák.

Kromě misí v armádě, kdy s Jonesem často přepravovali lidi, zbraně a zásoby přes nepřátelské linie, se Payne zapletl do dvou nedávných pašeráckých operací, ačkoli v té době sám sebe jako pašeráka neviděl.

První se udála krátce potom, co se setkal s Ulsterem. Payne a Jones odhalili spiknutí, jehož záměrem bylo přepsat historii Ježíše Krista. V průběhu akce získali několik náboženských artefaktů, které neměly oprávněného vlastníka. Jelikož nechtěli, aby relikvie skončily pod zámkem někde v suterénu Vatikánu, propašovali je ven z Itálie a odevzdali Ulsterovým archivům.

Druhý případ byl mnohem dramatičtější. Payne s Jonesem pronikli do výhradně muslimské Mekky, aby překazili teroristický útok. Nakonec museli zachraňovat amerického archeologa, který objevil islámský poklad, o němž arabská vláda nic nevěděla. V obavě, že by jej Arabové mohli prohlásit za svůj, Payne a Jones poklad ze Středního východu propašovali a darovali Ulsterově instituci, kde mohl být zkoumán příslušnými odborníky.

„Tak to vidíš,“ řekl Jones po telefonátu s Ulsterem. „Nejsme zrovna andělé.“

„To jsem nikdy netvrdil.“

Jones se usmál. „Ale chceš, aby se na tebe tak dívali.“

Payne pokrčil rameny. Hluboko uvnitř věděl, že Jones má pravdu. Od osmé třídy, od chvíle, kdy ztratil kvůli opilému řidiči rodiče, se Payne vždycky dožadoval souhlasu druhých. Byl to jeho způsob, jak si vynahradit lásku a pozornost, o kterou přišel. Jeho děda z otcovy strany se ho po nehodě ujal a skvěle se o něj staral, ale kvůli svým povinnostem zakladatele a ředitele Payne Industries prostě nebyl nablízku tak často, jak by Payne chtěl.

Místo trucovitosti a odporu, k nimž mají dospívající často sklony, začal Payne energicky rozvíjet všechny talenty, které měl. Věnoval se studiu, sportu, bojovým uměním a nakonec vstoupil do armády, to vše v naději, že svými úspěchy si získá pozornost, kterou potřeboval.

Koneckonců, dělalo ho to lepším.

„No,“ uvažoval Jones, „jak chceš s tímhle naložit?“

„Odtud toho moc podnikat nemůžeme. Dokud Byrd nezavolá znovu.“

„A pak?“

„Pak už to závisí na něm. Pokud bude v pořádku, říkám, že mu pomůžeme. Petrův přítel je i náš přítel. Ale pokud bude jakkoli podezřelej, popřejeme mu hodně zdaru, ale řekneme, že máme dovolenou.“

Jones přikývl. „Souhlasím.“

„Proč na něj zatím něco nevyhrabeš?“

„Už na tom dávno pracuju.“ Otočil svůj laptop ke kolegovi a ukázal na obrazovku. „Hned jak Petr vyslovil jeho jméno, připojil jsem se na internet a objevil pár článků. Vypadá to, že vy dva máte něco společnýho.“

„Fakt? A co?“

„Oba jste pracháči.“

Payne se posadil na hotelový stůl a zkoumal osobu na obrazovce.

Richard Byrd byl pohledný muž hodně přes čtyřicet. Měl světle hnědé vlasy, na spáncích prošedivělé, a byl dotmava opálený kalifornským sluncem. Na fotce stál na palubě své jachty s názvem Odysea a v dáli se rýsoval ostrov Catalina. Vypadal klidně, sebejistě a zcela se ovládal – tedy přesný opak toho, jak zněl jeho hlas v telefonu.

Vespod byl krátký životopis, který líčil jeho studijní a pracovní kariéru. Vystudoval historii na Stanfordu, ale nikdy v oboru nepracoval. Místo toho převzal kontrolu nad majetkem rodiny, nahromaděným během zlaté horečky v 19. století, a mnohonásobně jej rozmnožil v bankovních operacích. Podle svých stránek odešel před pár lety do penze, aby se věnoval externím zájmům, ale žádný z nich tu nebyl uveden.

„Nech mě hádat,“ řekl Payne, „jeho zájmy jsou cestování, starožitnosti a Řecko.“

„Je to jenom moje zdání, nebo fakt vypadá jako model z katalogu?“

Payne se usmál a natočil počítač zpátky k Jonesovi. „Přestaň s těma kravinama. Proč jsi na něj nevytáh nějakou špínu? Něco, co by svědčilo o kriminální činnosti. Než znovu zavolá, chci o něm vědět co nejvíc.“

Jako na zavolanou začal na blízkém stole zvonit Paynův telefon.

„My o vlku a vlk za humny.“

„Neber to,“ vykřikl Jones a vrhl se pro svou tašku na laptop. Chvatně rozepnul boční kapsu, vytáhl krátký černý kabel a zapojil jej zezadu do počítače. „Dej mi ten telefon.“

Payne udělal, co mu nařídil, a sledoval, jak Jones připojuje mobil ke kabelu. Mělo jim to umožnit poslouchat volajícího z reproduktorů laptopu a hovor měl být současně zaznamenán jako digitální soubor.

Telefon zatím pořád zvonil – potřetí, pak počtvrté.

„V pohodě?“ zeptal se Payne.

„Jo, v pohodě.“

Payne se zhluboka nadechl a zvedl telefon.

„Haló?“

Po místnosti se rozlehlo hlučné praskání. Jones se naklonil a ztlumil na svém počítači hlasitost. Zvuk se zlepšil, ale jeho jasnost nikoli. Na lince to pořád praskalo.

„Haló?“ opakoval Payne.

Uběhly dvě vteřiny a pak se ozval hlas.

„Haló,“ řekl. Byl tichý, mírný a ženský.

Payne pohlédl na číslo. Bylo utajené, stejně jako předtím. „Kdo je tam?“

Otázky si nevšímala. Po další odmlce řekla: „To je Jonathon?“

„Ano. Tady Jon. Kdo volá?“

Několik dalších vteřin to jen praskalo. Pak se ozval vzdech a vzlyk.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Payne a snažil se vší silou udržet klidný tón.

„To je Jonathon?“ opakovala.

„Ano. Tady je Jonathon. Kdo jste vy?“

Nepatrné prodlení a pak odpověď: „Tady je Allison.“

„Jaká Allison?“

„Taylorová.“

Payne pohlédl na Jonese, ten však pokrčil rameny. Ani jeden z nich nevěděl, o koho jde.

„Allison, odkud voláte?“

Chvilka praskání. „Z Ruska. Volám z Ruska.“

„Jste s Richardem?“

Tlumeně zakvílela. Nemluvila, jen plakala.

„Allison, kde je Richard?“

Krátká pauza, pak úder blesku. „Richard je mrtvý.“

„Cože?“ vyhrkl Payne ohromeně. „Co tím myslíte?“

„Zabili ho. Zabili Richarda.“

„Kdo ho zabil?“

„Nevím. Ale zabili ho.“

Payne se odmlčel. Nebyl si jistý, na co se dál ptát. „Allison, odkud jste Richarda znala?“

Pár vteřin praskání. „Pomáhala jsem mu.“

„S čím?“

„Na jeho cestě.“

„A jste si jistá, že je mrtvý?“

„Střelili ho do hlavy. Spadl do kašny.“

„Allison, kde v Rusku jste?“

„V Petrohradu.“

„Jste Američanka?“

„Ano.“

„Dobře. To je dobře. Chci, abyste šla na konzulát. V Petrohradu je americký konzulát. Jděte tam, ochrání vás.“

Vzlykla. „Nemůžu. Richard říkal, že nemůžeme.“

„Proč ne?“

„To nevím… Ale říkal, že tam nemůžeme jít… Říkal, že kdyby se s ním cokoli stalo, tak prý mám zavolat. Koupil mi telefon jen proto, abych vám mohla zavolat… Uložil do něj vaše číslo… Je to jediné číslo, které mám.“

Payne po straně zaklel. Nevěděl, co dělat. Byrd byl mrtvý. Allison zmatkovala. A odmítala se dostavit na jediné bezpečné místo, na které si vzpomněl. Ve své době znal několik míst okolo města, kde se agenti mohli na útěku skrýt, ale na žádném z nich celé roky nebyl. A neexistoval způsob, jak zjistit, zda jsou pořád ve hře.

„Jone,“ zašeptal Jones, „jestli Byrda zabili, Petr by moh mít potíže.“

Payne zakryl dlaní telefon. „Jaký?“

„Byrd byl několikrát v Ulsterových archivech za účelem výzkumu. Kdoví co tam našel? Pokud jsou ti lidi důkladní, mohli tam jít hned po odklizení Byrda.“

Payne kývl, že rozumí. Najednou neměli moc na výběr. Museli se do toho zaplést, aby ochránili svého přítele.

„Allison,“ řekl pevným hlasem, „poslouchejte. Všechno bude v pořádku. Věříte mi, když tohle říkám?“

„Zabili ho,“ řekla zjihle.

„Já vím, Allison. Musí to pro vás být těžké. Ale prozradím vám tajemství. Víte, proč vám Richard řekl, abyste mi zavolala? Protože věděl, že když budete potřebovat moji pomoc, poskytnu vám ji. A věřte mi, jsem hrozně ochotný chlapík.“

Ozvalo se praskání. Několik vteřin bylo ticho.

„Allison? Jste tam ještě?“

Další dlouhá přestávka. Konečně se zeptala: „Jak mi můžete pomoci?“

„Je to úplně jednoduché. Dostanu vás z toho.“

14

Andropoulos pečetil důkazní sáčky s videokazetami a Dial zatím vešel do hlavní kaple, aby se poohlédl po druhé kameře. Uviděl ji v zadní části lodi, přímo nad kasičkou.

Aby na sebe nepoutal pozornost, opřel se ležérně o zadní zeď a pohlédl vzhůru. Drát byl připevněný ke dřevěnému trámu stejným způsobem jako v obchodě se suvenýry. Jenže tentokrát byl úhel natočení kamery o něco slibnější.

Při troše štěstí by mohli získat záběry vrahů.

V ideálním případě by si Dial prohlédl videa okamžitě, ale s ohledem na stávající lokalitu to nebylo možné. Museli počkat, až přijedou na stanici v Kalampáce nebo až se dostanou na nějaké další místo, jako byl Dialův hotel. Dialovi bylo jedno, kde nahrávky zhlédne, hlavně když to bude co nejdřív.

O několik minut později vešel do kaple Andropoulos a přistoupil k uniformovanému důstojníkovi, který vypadal ještě mladší než on. Mladík srazil podpatky do pozoru a dychtivě poslouchal, zatímco Andropoulos mu podával pásky a udílel řecky rozkazy. Po skončení rozhovoru mladík vyběhl ven stejnými dveřmi, kterými před chvílí přišel Andropoulos.

Dial to všechno s úsměvem sledoval zpovzdálí. „Marcusi!“

Andropoulos spatřil Diala u zadního stolu a popošel k němu. „Ano, pane?“

„O čem jste to mluvili?“

Andropoulos zrudl. „Udělal jsem něco špatně?“

„Přijde na to. Co jste to sakra udělal?“

„Myslel jsem, že by někdo měl pásky co nejdříve vidět. A protože odsud ještě nemůžu odejít, požádal jsem jiného důstojníka, aby se na ně podíval.“

„To jsem si myslel taky.“

„Zvoral jsem to?“

Dial zavrtěl hlavou. „Ale vůbec ne. Vlastně je to ta nejobdivuhodnější věc, jakou jste za celou noc udělal. Právě jste dal přednost spravedlnosti před svými ambicemi. To je u případu jako tenhle dost vzácné.“

Andropoulos vydechl úlevou. „Takže jsem to nezvoral?“

Dial se zasmál. „Pojďme ven. Chci si s vámi promluvit o místě činu.“

Dial mlčel, dokud nebyli venku, bezpečně z doslechu ostatních důstojníků. V této fázi hry ještě stále nesměl vyšetřovat místo činu – jelikož postrádal důkazy, že případ se týká více členských států – a kdyby své hranice překročil, byl by nucen odejít. Samozřejmě by to nebylo poprvé, co by se něco takového stalo. V jeho branži byly spory o rajony běžnou věcí. Bylo tu snadné ranit něčí ego a své pravomoci si všichni střežili jako žárliví milenci.

Prozatím měla klášter na starost místní policie. A tak to mělo zůstat, dokud řecká vláda neuzná, že místní orgány případ nevyřeší – nebo by neměly řešit – a neobjeví se generální inspektor pro severní Řecko s týmem státních expertů z forenzního oddělení a se speciálním oddílem pro násilné zločiny. Pak už byla jen otázka času, než Dialovi poděkují za jeho zájem o případ a odvezou ho na letiště. Ale Dial by to neměl inspektorovi za zlé. Pokud by případ řídil on, taky by nechtěl, aby mu do toho strkal nos někdo zvenčí. Zvlášť někdo, kdo by chtěl věci dostat pod svou kontrolu.

„Povězte,“ řekl Dial Andropoulosovi, aby si svého styčného důstojníka více naklonil, „kde jste se naučil tak dobře anglicky? Až na ten mírný přízvuk mluvíte líp než většina Američanů.“

Řek se pýchou celý rozzářil. „Anglicky jsem se učil už v útlém mládí. Mí rodiče vlastnili malou kavárnu v Kastraki a já tam jako dítě pracoval. Půlka našich zákazníků byli turisté, kteří neuměli řecky. Kdybych neuměl anglicky, nemohl bych dělat svoji práci.“

„A kde se anglicky naučili vaši rodiče?“

„Od Jamese Bonda.“

Dial se zamračil. „Od Jamese Bonda?“

„Znáte nula nula sedmičku?“

„Jo,“ ujistil ho Dial. „O Jamesi Bondovi vím všechno. Jen prostě nechápu vaši poznámku. Jak je mohl učit anglicky?“

„Vy to nevíte? V Meteoře přece natáčeli Jen pro tvé oči. Herci a štáb trávili několik týdnů v Kalampáce a Kastraki. To bylo v roce 1981, ještě před mým narozením, ale Roger Moore chodil často na večeře do kavárny mých rodičů. Máma říkala, že to byl moc příjemný muž, a taky pohledný. Táta prý hrozně žárlil, ale nic neříkal, protože Roger Moore měl povolení zabíjet.“

Andropoulos se vlastnímu vtipu zasmál. „Myslím, že proto jsem se dal k policii. Chtěl jsem nosit zbraň, abych dělal dojem na svého otce.“

„Zadržte,“ přerušil ho Dial. Byl Bondovým fanouškem, ale nenapadala ho žádná scéna, která by se odehrávala v klášteře. „Osvěžte mi paměť. O co v tom filmu šlo?“

„James Bond pátral po zbrani, kterou ukradl řecký padouch. Svatá Trojice byla jeho tajné doupě a Bond musel vylézt po skále nahoru, aby ho zabil.“

Dial přikývl. „Jasně. Už si vzpomínám. Není divu, že jsem měl menší déjà vu, když jsem sem přijel. Viděl jsem kláštery Meteora na plátně.“

„Americké filmy zbožňuju. Dívám se na ně v jednom kuse. Pomáhají mi s angličtinou.“

„A co francouzština?“

Andropoulos zavrtěl hlavou. „To ne. S francouzštinou mi nepomáhají.“

Dial obrátil oči v sloup. „Jasně, Marcusi, já vím, že vám s francouzštinou nepomáhají. Ale ptám se, jestli umíte něco francouzsky.“

„Jen pár slov. Proč se ptáte?“

„Protože Interpol sídlí ve Francii. Kdybyste mluvil jejich jazykem, mohlo by se to hodit.“

„Co to říkáte? Vy myslíte, že bych mohl dělat na ústředí?“

„S tímhle účesem určitě ne. Ani s tím oblekem.“ Dial musel potlačovat úsměv, aby to šikanování nepokazil. „Copak se stalo? Vyrostl jste do rána o třicet čísel?“

Andropoulos už se chtěl začít bránit, ale Dial ho přerušil.

„Na druhé straně, udělala na mě dojem vaše práce. Pokud tak budete pokračovat, mohl bych se o vás zmínit někomu v Lyonu. Nic ovšem neslibuju.“

„Jistě,“ odvětil vzrušeně Řek, „chápu.“

„Své věci samozřejmě pomůžete ještě víc, když budete dobře dělat svůj úkol. Neměl jste ohledat místo činu?“

„Ano, pane. Prozkoumal jsem rozvržení kostela a všechny důkazy. Když teď půjdeme zpátky dovnitř, můžu vám své teorie vysvětlit.“

Dial se od mladého policisty odvrátil, opřel se o zábradlí a upřel oči do mlhy pod sebou. Někde tam dole bylo druhé místo činu – místo, které ještě neměl možnost navštívit kvůli tmě a zrádnému terénu. „Povězte mi o tělech.“

„O tělech?“

„Přece o těch věcech, co bývaly lidmi.“

Andropoulos se zamračil. „Ale těla uvnitř kostela nenašli.“

„Co o tom soudíte?“

„Říkal jste, že nechcete nic slyšet o důkazech, dokud se tu neporozhlédnete.“

„Povězte, Marcusi, jsou ta těla pořád tam dole?“

„Už ne. Dnes odpoledne jsme je odvezli.“

„Tak jak je mám hergot vidět na místě činu?“ Byla to řečnická otázka, ale Dial se na pár vteřin odmlčel, aby Andropoulose znervóznil. „Takže znovu, jestli můžu. Povězte mi, prosím, o tělech.“

Mladý Řek se zhluboka nadechl a pokusil se uklidnit. „Vesničané našli na skalách dole osm těl a zavolali nám do Kalampáky. Podle jejich oblečení soudíme, že to všechno byli mniši. U sedmi z nich se ještě pořád snažíme zjistit jména a minulost. Osmou obětí byl správce Svaté Trojice. Byl jediný, kterého jsme našli neporušeného.“

„Co myslíte tím neporušeného?“

„Byl jediný, který měl hlavu.“

Dial pohlédl na Andropoulose, aby se ujistil, že nežertuje. „Chcete říct, že jim při dopadu upadly?“

„Chci říct, že jim byly před shozením uříznuty.“

„Vážně? To jsem nevěděl.“ Dial se na chvíli zamyslel. „A hlavy jste našli?“

„Ještě ne. Ale hledáme je.“

„A víte jistě, že mnichům byly uříznuty ještě zaživa?“

„Ano, pane. To proto jsme měli na oltáři tolik krve.“

„A co ta ostatní těla? Chybělo jim – kromě hlav – ještě nějaké příslušenství?“

„Některá byla potrhaná. Ale pochybujeme, že je to dílo vrahů.“

Dial na něj znovu pohlédl. „Ptáci?“

„Vlci.“

„Skvělý,“ zamumlal Dial. Dobrá polovina míst činu ve venkovských oblastech byla poničena divokou zvěří. „Jak moc byla ta těla zřízená?“

„Až tolik ne. U všech obětí se nám podařilo odebrat otisky prstů.“

„A co věk? Byli mladí, staří, něco mezi?“

„Všechno dohromady.“

„Nějaké známky mučení? Popáleniny, zbytky pásek, voda v plicích?“

„Pane?“ zeptal se Řek zmateně.

Dial se odmlčel. „Řekněte mi, proč jim uřezali hlavy?“

„Aby je zabili.“

„O tom pochybuju. Na to by stačilo shození ze skály. Nebo podříznutí. Nebo stovka dalších rychlých způsobů. Ale oni si místo toho dávali práci s řezáním hlav. Proč by to někdo dělal?“

Andropoulos se nad otázkou zamyslel. „Kvůli zastrašení?“

„Z jakého důvodu?“

„Aby z nich dostali odpovědi.“

Dial přikývl. „To bych myslel taky. Proto jsem se ptal na stopy po mučení. Různé skupiny upřednostňují různé techniky. Doufal jsem, že poznám jejich podpis.“

„Bohužel, nic nápadného. Jen ta věc s hlavami.“

„Což je, mimochodem, velmi dobrá metoda. Chci říct, že kdybych se musel dívat, jak mi jednoho po druhém zabíjejí kolegy, měl bych pokušení mluvit. Otázka zní, o čem?“

„Promiňte. To nevím.“

„To nic. Ani já ne. Ale s dalším vývojem případu to budeme muset mít na zřeteli.“

Andropoulos vytáhl bloček a naškrábal si do něj řecky pár poznámek. Pak pohlédl na Diala. „Pane, můžu se na něco zeptat? Proč by s sebou ty hlavy odnášeli?“

Dial pokrčil rameny. „To mi řekněte vy. Máte tu nějaké zvyky nebo pověry, o kterých bych měl vědět?“

Řek se na chvíli zamyslel. „Velký Meteoron, největší z místních klášterů, má kostnici, kde vystavují hlavy mnichů, kteří ho před staletími založili.“

Dial se na něj podíval jako na blázna. „To myslíte vážně?“

„Ano, pane. Mají tam dřevěné police lemované desítkami lebek. Ale už si nevzpomínám proč.“

„Místnost plná mniších lebek? To je trochu zvrhlý, chcete-li vědět. Jenže já nejsem moc velkej fanda náboženskýho symbolismu. Většina těch sraček jde mimo mě. Promiňte mi ten výraz.“

Andropoulos se usmál. „Jestli chcete, můžu zavolat do kláštera a zeptat se, jestli nemají nějaké tradice, o kterých nevím. Třeba některý ze starších mnichů bude něco vědět.“

Dial kývl. „Když už je řeč o starých mniších, rád bych dodal něco k tomu, co jste mi říkal o tělech. Známe totožnost dvou obětí, ne jedné.“

„Opravdu?“

„Jednou byl správce Svaté Trojice. Druhou opat Meteory.“

„Opat je mrtvý? Kdo vám to řekl?“

„Nicolas, ten mnich, kterého jsem vám představil.“

Andropoulos zavrtěl hlavou. „Odpusťte, pane. Ale to není pravda. Identifikovali jsme pouze jednu oběť. O opatovi nic nevíme.“

„A jak stará ta informace je?“

„Úplně nová. Dozvěděl jsem se to od toho druhého důstojníka, když jsem mu předával videokazety.“

15

Po odchodu z kláštera provedl Andropoulos Diala temným horským terénem a mlčky přišli k silnici. Dial byl po dlouhém výletu unavený a z toho všeho lezení notně pohmožděný, ale to hlavní, co si nechával pro sebe, byl jeho zmatek.

Jak to, že Nicolas věděl o smrti opata dříve než policie?

Tuhle otázku mu chtěl Dial položit, než na noc odešel z kláštera. Ale v době, kdy si zesumíroval fakta, už pod Nicolasovými dveřmi neprosvítalo světlo. Dial nechtěl starce budit po tak traumatickém dni a řekl si, že raději počká do rána.

Krom toho měl jiné věci na starost – například důkazy na videokazetách.

Vklouzl na sedadlo spolujezdce v Citroenu Xsaře, malém hatchbacku, který používala řecká policie. Bílé auto s modrými pruhy a turbodieselovým motorem nebylo špatné, ale nemohlo se měřit s plynem poháněnou Crown Victorií, se kterou Dial jezdil, ještě když pracoval ve Státech. Ta mašinka po sešlápnutí plynu burácela, kdežto Xsara sotva předla. Na druhé straně nepřipadalo vůbec v úvahu, aby někdo jezdil s Crown Vic na horských silnicích středního Řecka. Bylo tam příliš mnoho ostrých serpentin. Příliš mnoho úzkých uliček. A obojího si cestou na stanici užili víc než dost.

Andropoulos projížděl zatáčkami maximální rychlostí a občas autem smýkl i na chodník, aby si lépe najel do další zátočiny. Chvílemi jel po špatné straně vozovky, na což měl podle všeho plné právo, protože byl ochránce zákona a znal hory lépe než pastevci koz, kteří v nich žili. A Dial měl dost důvtipu, aby si nestěžoval. Dobře věděl, že v očích většiny Evropanů jsou dopravní předpisy akorát pro strašpytle. Přesto měl během cesty mockrát pocit, že na něj sáhla smrt, a nejraději by byl doplnil svou poslední vůli.

Když po dvaceti minutách přijeli do Kalampáky, Dial vysedl z policejního auta a uvědomil si, že už není unavený. Mohl za to adrenalin, který mu proudil tělem jako po deseti šálcích kávy a kartonu Red bullu.

„Pojďte,“ vybídl ho Andropoulos, jenž zamířil k zadním dveřím. „Půjdeme dovnitř.“

Budova stanice byla malá, ale moderní, mnohem novější, než by Dial v tak starobylém městě čekal. Většina důstojníků byla mimo službu nebo vyšetřovala na místě činu v Meteoře, a tak Andropoulos s Dialem měli zadní konferenční místnost jen pro sebe – pokud nepočítali mladého důstojníka, kterému předtím Andropoulos svěřil videokazety. Jmenoval se Costas a zastihli ho na židli před televizí, s ovladačem v ruce a úsměvem ve tváři.

„Zadařilo se?“ zeptal se Andropoulos.

„Ano,“ odpověděl s výrazným přízvukem Costas. „Moc dobré!“

„Musíte jeho angličtinu omluvit. Teprve se jazyk učí.“

Dial pokrčil rameny. „Může mluvit řecky, jestli chce, a vy mi to budete překládat.“

Andropoulos zavrtěl hlavou. „Ne. Musí se učit správně mluvit. Jedině tak se může zlepšit.“

„Ano! Já mluvit dobře!“

Dial se usmál. „Objevil jste na pásce něco?“

„Ano. Vám líbit. Je to dobré!“

Costas zmáčkl zpětné převíjení a držel, až se na displeji videorekordéru objevilo první číslo, které měl zaznamenáno v poznámkovém bloku. Ještě jednou čas zkontroloval a pak zmáčkl play. „Vy dívat! Vám líbit!“

Video bylo natočeno z vyvýšeného bodu v hlavním kostele. Kamera mířila na kasičku a dřevěný stůl, který stál v zadní části kaple. Zvuk nahraný nebyl. Dial hleděl na obrazovku v naději, že uvidí něco důležitého, ale nedělo se nic. Uběhlo pět vteřin, pak deset. Nakonec po sedmnácti vteřinách zahlédl jediný stín. Plížil se podél zadní zdi, načež se zastavil uprostřed obrazovky, dost dlouho na to, aby si ho Dial mohl prohlédnout.

„Zastavte to!“ nařídil.

Costas zmáčkl pause a stín na kamenné zdi ztuhl.

Dial a Andropoulos popošli blíž k televizi. Oba hleděli na obraz, dokud se jim nevypálil do mozku. Dial řekl: „Tady něco nesedí.“

Andropoulos souhlasil. Dotkl se obrazovky a objel prstem horní část stínu. „Ten tvar hlavy. Je moc velká.“

„Přesně. Jako kdyby měl kápi.“

„Já zmáčknout play,“ vybreptal ze sebe Costas. „Vy vidět víc! Vám líbit!“

Dial k němu sklouzl pohledem a kývl. Mladý policista byl z něčeho rozrušený a Dial se nemohl dočkat, až to uvidí.

O necelou minutu později propukl na obrazovce chaos. Četné stíny, prolínající se jeden s druhým, se míhaly podél zadní zdi jako krvežíznivá horda. Dial na to hemžení zíral a snažil se stíny spočítat, snažil se pochopit děj. Ale stíny se pohybovaly tak rychle, že to vůbec nešlo.

„Zastavte to!“ řekl.

Ale Costas jeho rozkaz ignoroval. „Počkat! Vám líbit!“

Dial se soustředil na televizi a netušil, na co vlastně čeká. Když se ta zpropadená věc objevila, stalo se to tak náhle, že ji skoro propásl.

Costas u vytržení zvolal: „Já zastavit!“

A sám zmáčkl pause.

Andropoulos tiše stál, pusu pootevřenou, jako kdyby nemohl uvěřit tomu štěstí.

Dial byl stejně napjatý, ale nenechal se okamžikem unést. Místo toho rozvážně vytáhl svůj telefon s fotoaparátem a vyfotil si snímek na obrazovce. Chtěl mít kopii obrazu čistě pro případ, že by videokazeta byla zničena nebo stažena z vyšetřování.

„Takže,“ řekl Dial, „viděli jste něco z toho už předtím?“

Andropoulos přikývl. „V jednom muzeu. Nebylo to místo činu.“

„Můžete mi o tom něco říct?“

„Ne, pane. Historie není moje silná stránka.“

„Ani moje ne. A co vy, Costasi?“

Costas se na Diala usmál a řekl: „Já zastavit!“

„Promiňte. Je zmatený,“ omlouval se Andropoulos. Vychrlil ze sebe několik otázek v řečtině, na něž Costas odpovídal vrtěním hlavy. „Nic neví.“

Dial přistoupil blíž k obrazovce a soustředil se na obraz. Byl to stříbrný meč, necelý metr dlouhý. Typ zbraně, která se používala ve starověkém Řecku. Rukojeť měla jinou barvu než čepel – byla možná z bronzu nebo ze zlata, což ale nešlo v matném světle uvnitř kostela poznat. Byla vidět jen jeho ruka a zápěstí, ale vypadal jako běloch nebo jihoevropan. Určitě nebyl černý.

„Můžete to pustit pomalu?“ zeptal se Dial.

„Pomalu,“ zopakoval Costas jako ozvěna a zmáčkl tlačítko na dálkovém ovladači.

Obraz se přehrával snímek za snímkem, ale neobjevovalo se nic nového. Za pár vteřin čepel zmizela ze zorného pole, poněvadž bojovník odešel ze záběru kamery.

„To je všechno?“ podivil se Dial.

„Ne!“ ujistil ho Costas. „Já zmáčknout play. Vy vidět víc. Vám líbit!“

„Jen do toho. Chci vidět, z čeho jste tak vyrajcovanej.“

O dvě minuty později měl Dial odpověď. Bylo to něco naprosto neskutečného.

Z levé strany obrazovky přišel do záběru svalnatý muž a zůstal stát u zadního stolu. Na hlavě měl velkou bronzovou přilbu, která zakrývala celou jeho tvář s výjimkou očí a úst. Nos měl chráněný dlouhým kovovým proužkem, který začínal na čele a nad nozdrami se rozšiřoval, takže oči v jeho stínu vypadaly jako dvě prázdné jamky.

Působilo to strašně zlověstně.

Z ramen mu visel bronzový prsní krunýř, který chránil žebra a hruď, ne však jeho svalnaté ruce. Díky tomu jimi mohl volně hýbat, rozmachovat se mečem ze strany na stranu nebo hmátnout pro stříbrnou dýku, kterou měl zastrčenou v koženém pouzdře. Na zádech měl přivázanou prázdnou pochvu čekající na zbraň, již třímal před sebou jako nějaká socha.

Zbraň, která se nehýbala. Zbraň, která se nechvěla.

Jako kdyby se na svou misi připravoval celý život a nic ho nemohlo zastavit.

A to na tom všem bylo jaksi nejstrašnější.

16

Letecká základna MacDill

Tampa, Florida

Payne s Jonesem provedli nezbytné přípravy a odjeli na leteckou základu MacDill. Během příští hodiny odlétalo nákladní letadlo, které je mělo dopravit na základnu Ramstein v německém státě Rýnsko-Falcko, kde už mohli chytit letadlo do kterékoli evropské země.

Byla to jedna z výhod speciálních poradců Pentagonu.

Chystali se do Kaiserslauternu, vzdáleného asi šestnáct kilometrů od základny. Američtí zaměstnanci ho znali jako „Město K“. Mělo 100 000 obyvatel a mohlo jim poskytnout vše, co žádali: zbraně, oblečení nebo dobrý německý ležák. Během let tam byli několikrát a znali plán města. Jediná otázka zněla, který z jejich tamních kontaktů by měli zapojit do tak narychlo naplánovaného výletu do Ruska.

O tom se spolu chtěli bavit během letu přes oceán.

A taky o Allison Taylorové.

Představovala největší neznámou v misi, která těch neznámých byla plná. Nějaké informace pochytili při prvním rozhovoru s ní, ale ve skutečnosti o její minulosti věděli velmi málo – kromě jejího domnělého spojení s Richardem Byrdem.

Ve snaze zjistit víc zavolal Payne Petrovi Ulsterovi a zeptal se, jestli si Byrd někdy přivedl do archivů svou asistentku. Ulster si vzpomněl na tři různé ženy za poslední rok. Všechny byly mladé, všechny atraktivní, ale žádná z nich se nejmenovala Allison.

„Víš,“ ozval se Jones zezadu nákladního letadla, „o tom, do čeho jdeme, se nedá nic moc říct kromě toho, že je to nebezpečný a pravděpodobně nezákonný.“

„Já vím. Jenže prostě nemůžu odolat brečícím ženám.“

„Jo, to já taky ne. Mám vždycky chuť jim pofoukat bebínka a udělat vše pro to, aby jim bylo líp.“

Payne se rozesmál. „Popiš mi, co je to to bebínko.“

„Radši ne,“ usmíval se Jones. „Ale dovol, abych ti to všechno shrnul: Jsem znepokojenej víc než obvykle.“

„A proč?“

„Proč? Protože nechci zůstat zašitej v Rusku. Tobě by to možná prošlo s těma tvejma velkejma svalama a bílou kůží, ale mně ne. Mají sice pití, kterýmu se říká Černý Rus, ale to je myslím jediná černá věc, kterou tam mají. A já chci, aby to tak zůstalo.“

„Neboj,“ ujistil ho Payne. „Když zavolaj poldy, zastřelím tě sám.“

„Mluvím vážně, Jone. Nechci bejt černej Jurij Gagarin.“

„Co tím hergot myslíš? Že nechceš bejt kosmonaut?“

„Ne, nechci bejt pokusnej králík. Nedá se ani vypovědět, co všechno by na mé černé prdeli odzkoušeli, kdyby mě čapli. Nemluvě o tom, co všechno se může s prdelí chlapa stát v lochu.“

Payne se rozesmál. Dobře věděl, o čem Jones v souvislosti s Ruskem vtipkuje. Vlastně se o otázce rasy zmiňovali jenom žertem.

A tak to bylo od samého počátku.

Potkali se před deseti lety, když je vybrali, aby vedli MANIAC. Po svízelných začátcích – nekápli si hned do noty hlavně proto, že Payne chodil na Annapolis a Jones na leteckou akademii – se z nich stali dobří přátelé. Toto pouto se časem utužilo, což se stává často, když dva vojáci kryjí jeden druhému záda v zemích po celém světě. Nakonec se z toho vyvinulo cosi ještě silnějšího než přátelství. Stali se z nich bratři.

Před několika lety Paynův dědeček zemřel a zanechal mu kontrolní podíl v rodinné firmě Payne Industries, původně malé dílny poblíž řeky Ohio, která se časem rozrostla v nadnárodní společnost. Payne v té době ještě nebyl připravený na odchod do výslužby, ale z lásky a úcty k muži, který ho vychoval, armádu opustil a vrátil se domů, aby se ujal svých rodinných povinností.

Payne přesvědčil Jonese, aby také vystoupil z armády, přestěhoval se do Pittsburghu a pomohl mu tak s návratem do civilního života. Usnadnil to Jonesovi tím, že mu poskytl v Payne Industries kancelářské prostory a půjčil mu dostatečný počáteční kapitál, aby si mohl založit vlastní firmu. Jonesovým snem vždycky bylo vést detektivní agenturu a Payne měl prostředky k tomu, aby mu pomohl. A tak si Payne řekl, proč ne? Po smrti dědy byl Jones jediná rodina, kterou měl.

Nebylo divu, že tempo jejich života se v posledních letech výrazně zpomalilo. Kromě vzácných příležitostí, kdy Payne pomáhal Jonesovi s některým případem, si sáhli na zbraně a užili trochu legrace, jen když si vyrazili sami.

A po pravdě řečeno, i když se jim okolnosti tohoto zvláštního dobrodružství nelíbily – to jest smrt Richarda Byrda – oba milovali vzrušení spojené s akcemi na volné noze. Nejenže jim rozproudily krev, ale také pomáhaly udržet si formu pro případ, že by vláda potřebovala jejich schopnosti pro nějakou speciální operaci.

Jones seděl v útrobách nákladního letounu, takže nemohl napojit svůj počítač na telefonní linku. A to zase znamenalo, že nemohl vyhledávat data, která potřeboval. Jelikož se vznášeli 9000 metrů nad Atlantikem, možnost kápnutí na nějaké bezdrátové připojení byla zatraceně malá.

Jednou z nejdůležitějších schopností příslušníka speciálních sil byla přizpůsobivost. Ať už šlo o boj muže proti muži nebo o plánování mise, voják musel z nepříznivé situace vytěžit to nejlepší, jinak by moc dlouho nepřežil. Jones věděl, jak je důležité, aby byl s prací hotov, než přistanou v Německu, a proto se rozhodl kontaktovat jednoho z mála lidí, na které se mohl stoprocentně spolehnout.

„Výzkum,“ řekl do telefonu jeho přítel v Pentagonu.

„Čau, Randy. Jak jde život?“

Raskin zaúpěl. „Byl by mnohem jednodušší, kdybyste vy s Jonem zapomněli moje číslo.“

Jones se usmál a upravil si velká sluchátka na hlavě. Bez nich by v zadku hlučného letadla neslyšel nic. „Vlastně jsem tvoje číslo vůbec nevytáčel. Jen jsem řekl pilotovi, aby mě spojil s nejchytřejším chlápkem v Pentagonu, a v telefonu ses ozval ty.“

„Nejchytřejší chlápek v Pentagonu, jo? To je ale slabá chvála!“

„Aspoň to měla bejt poklona. Když ti zavolá Jon, celejch deset minut tě jen uráží.“

„To je fakt. Kvůli němu chodím do poradny.“ Raskin se zasmál vlastnímu vtipu. „A co ode mě chcete teď? Váš ruskej kámoš potřebuje další pomoc?“

„Vlastně,“ řekl Jones vážně, „myslíme si, že je mrtvý.“

„Á jé. To mě mrzí.“

„To je dobrý. Nikdy jsme toho chlapa neviděli. Byl to spíš kámošův kámoš.“

„Přesto je mi to líto. Jak můžu pomoct?“

„V téhle chvíli si potřebujeme jeho smrt ověřit. Jak víš, volal nám z Petrohradu, ale nikdy jsme s ním nemluvili. Podle jistýho zdroje byl zastřelenej a zemřel v nějaký kašně. Můžeš nám ověřit, jestli něco odpovídá takovýmu popisu?“

„Máte jméno?“

„Richard Byrd. I když možná používal falešný.“

Raskin začal bušit do klávesnice a hbitě prohlížel hlavní databázi zločinců Ruska. Zasvěcenci jí říkali Kreml.com, protože její skutečný název byl psaný azbukou a nešlo ho dost dobře vyslovit.

„Bojím se, že mám špatný zprávy.“

„Smůla?“

„Přesně naopak. Našel jsem něco, co odpovídá tvýmu popisu. Muž bílé pleti, mezi pětačtyřiceti a padesáti, nalezen v jedné z peterhofských kašen. Jedna střela do hlavy.“

„Sakra,“ zamumlal Jones. Pohlédl na Payna a přejel si hranou ruky přes krk. Payne pochopil a kývl. „Identifikovali ho?“

„Podle tohohle ne. To může znamenat spoustu věcí. Možná jeho identitu zamlčují, dokud to nesdělí rodině. Nebo vrah sebral jeho doklady. Pravda je, že není způsob, jak to zjistit, ledaže bych jim sám zavolal.“

„Což my nechceme. Potřebujeme to udržet pod pokličkou.“

„Taky si myslím.“

„Další otázka. Můžeš prověřit Byrdův pohyb během posledních pár měsíců?“

„Vydrž. To je jiná databáze.“ Uběhlo dvacet vteřin, než Raskin znovu promluvil. „Žádná víza do Ruska, ale navštívil Řecko, Itálii, Německo a několik dalších evropských zemí. Jestli chceš, můžu ti poslat seznam.“

„Jen do toho. Ale připojení budu mít až po přistání.“

„Kam letíte?“

„Do Ramsteinu.“

„A pak?“

„Máme rande v Rusku.“

„To zní romanticky.“

„Kéž by.“

„V tom případě bys měl Jonovi říct, co doopravdy cejtíš.“

Jones se rozesmál. „Hergot, Randy! Na tebe to byl dobrej fór.“

„Dík. Počkej. Cos tím jako myslel?“

„Později ti to vysvětlím. Mám ještě další dotaz. Potřebuju nějaký informace o minulosti Američanky jménem Allison Taylorová. Druhý jméno a bydliště neznámé. Mám za to, že současný zaměstnavatel je Richard Byrd. Aspoň před pár hodinami ještě byl.“

„Počkej. To je ještě jiná databáze.“

Jonese to nepřekvapilo. „Jen tak ze zvědavosti, kolik těch databází máš?“

„Řek bych to asi takhle: Mám databázi, která eviduje mý databáze.“

Jones ohromeně hvízdl. „Vážně, Randy, já nevím, jak ty to děláš.“

„Je to v podstatě úplně jednoduchý. Jsem nejchytřejší chlápek v Pentagonu, vzpomínáš?“

„To je pravda. Já zapomněl.“

Raskin se usmál a psal dál. Za pár vteřin našel informace, které hledal. „Fajn, tady to máme. Allison Renee Taylorová… Narozena v Kalifornii… Absolventka Stanfordu… Svobodná… Platný řidičský průkaz… A je to úžasná kost! Měli byste vidět její fotku, vážně. Dokonce i na občance vypadá skvěle.“

„Pošli mi ji. V největším možným rozlišení.“

„Stalo se.“

„Co zaměstnání? Nějaký spojení s Byrdem?“

„Jo! Proto jsem ji našel tak rychle. Vyplňovala jeden formulář pro federální berňák. Smlouvu o osobních službách. Ať už to znamená cokoliv.“

„Něco dalšího?“

„Nic, co bych mohl najít. A taky nemůžu přestat zírat na její fotku. To je vážně divný. Ať se hnu kamkoli, je to, jako kdyby mě její oči sledovaly.“

Jones se zasmál. „A kruci! Kolik kofeinu jsi dneska pozřel?“

„Co to je dneska?“

Znovu se zasmál. „Další takovej, co byl celou noc vzhůru?“

„Další takovej, co byl vzhůru celej tejden. Znáš mě, od svýho stolu se nikdy nehnu.“

„To je jeden z důvodů, proč tě tak milujem. Pro tvou oddanost vlasti.“

„Proto a ještě kvůli tomu, že pro vás zadarmo dělám špinavou práci.“

Jones souhlasně kývl. „Jo. Kvůli tomu taky.“

„Fajn, šéfe, musím letět. Ale pošlete mi pohled ze Sibiře.“

„To není zábavný,“ řekl Jones. „To vůbec není zábavný.“

17

Pondělí 19. května

Kalampáka, Řecko

Telefon zazvonil brzy zrána, asi hodinu předtím, než chtěl Nick Dial vstávat. Protřel si oči, překulil se na hotelové posteli a zíral na číslo volajícího. Byl to Henri Toulon, asistent ředitele oddělení vražd. Volal z ústředí Interpolu ve Francii.

Kdyby to byl někdo jiný, Dial by nechal hovor přesměrovat do hlasové schránky. Ale protože se včera skoro celý den marně snažil Toulona zastihnout, rozhodl se hovor přijmout.

„Prosím,“ řekl do telefonu rozespale.

Toulon promluvil s francouzským přízvukem: „Bonjour, pane šéf. Nevzbudil jsem vás?“

„Dobře víš, že jo.“

„Oui, já vím. Proto jsem taky zavolal. Jen abych tě vzbudil. Celej můj den se točí kolem Nicka. Bonjour, bonjour, bonjour!“

Dial se jeho jízlivé poznámce usmál. „Nech mě hádat. Seš nasranej kvůli tomu včerejšímu vzkazu.“

„Vzkazu? Tys mi nechal vzkaz?“ Toulon si strčil do pusy cigaretu a strašně toužil si ji zapálit. „Odpusť, ale žádnej vzkaz od tebe jsem neslyšel. Byl jsem v jednom kole, dával jsem si šlofíka a pil víno ve tvým kanclu. Pak jsem zbaštil ňákej smradlavej sýr, jen abych ten zápach vylepšil.“

„No ne. Ty seš dneska vážně nasranej. Nechceš si promluvit později?“

„Ne,“ odvětil Toulon. „Chci mluvit teď. Chci to mít z krku.“

Dial se ušklíbl. Nevěděl jistě, jestli je na něj Toulon naštvaný nebo ne. Ale bylo moc brzy ráno na to, aby se tím doopravdy zabýval. „Dostals můj e-mail? Posílal jsem ho ze svýho telefonu.“

„Momentík. Mrknu se.“

Toulon nahlížel do počítače a Dial zatím vylezl z postele a šoural se po dlažbě svého prostorného apartmá ke koupelně. Andropoulos mu nějak zajistil úžasný pokoj v Divani Meteoře, luxusním hotelu v Kalampáce. Stál tak blízko kláštera, že ze svého soukromého balkonu viděl na tyčící se útesy.

„Oui. Mám to. Počkej chvíli, přečtu si to.“

„V klídku,“ řekl Dial a zašel do koupelny.

Toulon se ozval znovu za několik minut. Zíral na obrazovku počítače a snažil se něco vyčíst ze dvou obrazů, které mu Dial poslal. „Na co se to dívám?“

„Na snímky vrahů.“

„Ty si děláš srandu, ne? Jak jste k nim přišli?“

„Mniši měli v klášteře špehovací chůvičku.“

Toulon znechuceně vyplivl cigaretu. „Jak já ty pitomý krámy nesnáším! Byl jsem už přistiženej s tolika chůvami.“

Dial se zasmál při vědomí, že Toulon nežertuje. „To mě mrzí, Henri. Ale v tomhle případě jsme měli vážně kliku. Je to ten největší průlom, jakej jsme udělali.“

„Tohle je docela užitečný. Chceš vědět proč?“

„Proč?“

„Protože jsem expert na starověký Řecko.“

„Nebuď tak skromnej. Seš přece expert na všechno.“

„Oui, to je pravda. Jsem dost dobrej.“ Toulon si prohrábl šedé vlasy, které měl vzadu stažené do svého typického ohonu. Určitě nevypadal jako důstojník Interpolu. Ale svůj postoj a vzezření víc než dostatečně kompenzoval brilantností. „Co potřebuješ vědět?“

Dial vzal do ruky vytištěné kopie dvou snímků. „Začněme tím mečem.“

Toulon kliknul na první obrázek a zvětšil si ho, až zabíral celou obrazovku. Soustředil se na detaily, hledal nuance, které by mu pomohly zbraň určit. Zanedlouho dospěl k závěru: „Tohle je xifos. Používal ho hoplita.“

„Co?“

„Hoplita. Pěšák ve starým Řecku.“

„Jak to můžeš vědět?“

Toulon se zašklebil. „Neurážej mě! Na to mi stačí jedinej pohled, protože jsem expert. Kdyby ti nějakej doktor řekl ‚Nicku, zemřeš na mozkovej nádor‘, řek bys mu ‚Jak to můžeš vědět‘?“

„Rozhodně.“

Toulon se odmlčel. „Jo, máš pravdu. Zeptal bych se taky. To byl špatnej příklad.“

„No tak, Henri. Přestaň chodit kolem horký kaše.“

„Dobře! Tak ti to prostě řeknu.“ Párkrát francouzsky zaklel, než zase pokračoval ve své přednášce. „Koukni se na styl toho meče. Je prostej. Jednoduchej. Žádný přezdobený rukojeti. Žádný přezdobený hrušky. Tohle je meč vojáka. Ne důstojníka.“

Dial si na kousek papíru naškrábal několik klíčových slov. „Pokračuj.“

„Teď se podívej na jeho délku. Je to krátkej meč. Možná devadesát čísel dlouhej. Je ideální pro boj zblízka. Hodně ostrej. Hodně silnej. Prostě meč typu, kterej se používal ve falangách.“

„Ve falangách?“

„To je hradba vojáků vepředu útoku. Hopliti.“

Toulon se opřel a strčil si do pusy cigaretu. Potřeboval se poránu spravit. Opatrně se rozhlédl po kanceláři, jestli neuvidí někoho s vyšší hodností. Když nikoho neviděl, zapálil si. K čertu s předpisy.

Dial řekl: „Vím, že je to jen obrázek, ale můžeš mi uvést časový období?“

„Možná kdybych ten meč držel v ruce, ale podle týhle fotky ne.“

„Ale no tak, Henri, zkus aspoň hádat. Mluvíme o Russellu Crowovi v Gladiátorovi, nebo o Harrym Hamlinovi v Souboji Titánů?“

Toulon vyfoukl kouř do vzduchu. „Mluvíme o Nicku Dialovi v Bezradným.“

„Buď hodnej,“ varoval ho Dial, „jinak ti napařím pokutu za kouření.“

Toulon se rozkašlal, až cigaretu málem spolkl. Jak mohl Dial vědět, že kouří? Znovu se rozhlédl kolem. Třeba tam ten prohnaný mizera mohl někde mít špehovací chůvičku.

„To je urážka,“ řekl Toulon. „Nic takovýho bych neudělal.“

„Jistěže ne. A teď mi odpověz na mou otázku. O jakým období tu mluvíme?“

„O tom druhým. O Harrym Hamlinovi.“

Dial se usmál. Rád nutil Toulona myslet v amerických pojmech. Byla to jedna z prostých radostí v jeho životě. „Ale tahle zbraň je replika, ne?“

„O tom mi povídej, Nicku. Víš ty, kdy starověký Řecko vzkvétalo?“

„Před Kristem.“

„Několik staletí před Kristem. Teď se koukni na ten obrázek. Zdá se ti tenhle meč tak starej? Jistěže ne. Proto je tenhle meč replika.“

„Ale natolik reálná, aby mohla zabíjet.“

„Oui. V tomhle směru je docela reálná.“

Dial kývl při vzpomínce na krev na místě činu. Aby meč prošel kostmi a šlachami na něčím krku, musel být mimořádně pevný. Nejspíš byl vyroben z nějaké vysoce kvalitní oceli, soudil Dial. A jen aby měl jistotu, poznamenal si, že se má zeptat nějakého místního kováře.

„Dobře. A co ten druhej obrázek?“

Toulon, pořád bafající z cigarety, se přepnul na druhý obrázek a zvětšil si na monitoru fotografii bojovníka. Prohlížel si jeho uniformu a soustředil se na složité detaily jeho zbroje, tvar celohlavové přilby, způsob, jakým držel meč. Všechno to vypadalo autenticky.

„Hm,“ řekl po chvíli, „mám pro tebe jednu dobrou a jednu špatnou zprávu.“

„Napřed tu dobrou.“

„Pokud mám hádat, řekl bych, že ten chlap je oblečenej jako Sparťan.“

„Proč si to myslíš?“

Toulon dlouze potáhl z cigarety a vychutnával si její aroma, než dým vyfoukl nozdrami jako nějaký vrtošivý francouzský drak. „Všimni si provedení jeho pokrývky hlavy. Žádný vzory. Žádný dekorace. Žádný přehnaný kudrlinky. Tohle je přilba, ne umělecký dílo. Kdyby byla korintská nebo trójská či dokonce aténská, byla by mnohem zdobnější, protože tyto kultury podporovaly umění. Sparťanská kultura ne.“

Odmlčel se a znovu popotáhl.

„Teď se zaměř na kyrys – ten bronzový plát, který mu chrání hruď a záda. I on je jednoduchej, až na ty výčnělky na hrudníku a břiše. Tenhle vzor používali Sparťané. Svalové kontury měly nahánět strach nepříteli. A věř mi, že naháněly.“

„Ještě něco?“

„To je zatím vše. Jen co si dopiju kávu, vyhledám ti další podrobnosti.“

„Díky. To bych ocenil.“ Dial dopsal poznámky a chystal se zavěsit, když si Toulon docela hlasitě odkašlal. „Co ještě?“

„Na něco jsi zapomněl, ne?“

„Vždyť jsem řekl díky.“

„Ne. O to nejde. Pořád sis ještě nevyslechl moji špatnou zprávu.“

„Kruci, to je pravda. Tak jak zní ta špatná?“

Toulon se usmál. Nemohl se dočkat, až se blýskne svými znalostmi. „Špatná zpráva je identická s tou dobrou. Kdybych měl hádat, řekl bych, že ten chlap je oblečenej jako Sparťan.“

Jeho poznámka Diala zmátla. „A o co jde?“

„Řekni mi, Nicku, co víš o Sparťanech?“

„Nic moc. Pocházeli ze Sparty a rádi bojovali.“

Toulon zavrtěl hlavou. „To je hodně slabý slovo.“

„Jak to?“

„Jak to?“ zopakoval Toulon jako ozvěna. Opřel se na židli a odpověděl: „Od počátku lidstva tu nebyla nikdy kultura jako sparťanská. Od okamžiku zrození do chvíle smrti žili všichni Sparťané pro jednu jedinou věc: válečný umění.“

„Můžeš mi uvést příklad?“

„Můžu ti jich uvést tisíce.“

„Výborně. Ale začněme tím jedním.“

Toulon znovu zabafal. „Začněme narozením. Když se dítě narodilo, jeho otec s ním šel před radu starších, která rozhodla, přímo tehdy a tam, jestli je dítě Sparty hodno. Pokud bylo malé nebo slabé, hned ho odnesli na horu Taygetos, známou též jako místo zavržení, z níž ho svrhli dolů.“

„Zabíjeli svoje vlastní děti?“

„Oui. Zabíjeli svoje vlastní děti.“

„To je nechutný.“

„To je teprve začátek. Když sparťanský chlapec dovršil věk sedmi let, odvedli ho do agogé. To bylo něco jako vojenská internátní škola, jenže mnohem drsnější. Chlapce tam svlékali, mlátili a špatně živili, to vše s úmyslem jejich zocelení. Tak to pokračovalo léta, až byli připraveni pro krypteiu, tajnou iniciaci, kde jejich nejslibnější mládenci prokazovali svoji cenu. Tito náctiletí chlapci byli zanecháni na venkově s prostými instrukcemi: zabíjet všechny hélóty, které uvidí, a krást vše, co potřebují k přežití.“

„Co je to hélót?“

„Hélóti byli porobení nevolníci, kteří obdělávali půdu. Sparťané tak mohli soustředit všechnu svoji pozornost a síly na válku, ne farmaření.“

„A ti hoši je chladnokrevně zabíjeli?“

„Oui, ale jen hélóty, kteří k ničemu nebyli. Tím se přirozeně dosahovalo dvou věcí. Jednak se chlapci učili, jak lovit lidské maso, a jednat se tím drželi v lati hélóti. Zkrátka a dobře, měli příliš velkej strach na to, aby se bouřili nebo utíkali ze Sparty.“

Dial se nad tou krutostí zašklebil. „A ty chceš říct, že tihle chlapi jsou Sparťani?“

„Ne, ne, ne! Nechápej mě špatně. Chci říct, že byli oblečení jako Sparťani. Jestli to jsou Sparťani nebo ne, to nevím.“

„Ale mohli by být?“

Toulon se zasmál. „Nicku, musíš si uvědomit, že Sparta byla dobyta před staletími. Dnes je to jen řada rozpadajících se ruin. Nic víc.“

„To já vím, Henri. Ale vezmi si fakta. Před dvěma dny skupina mužů zaútočila na téměř nedobytnou pevnost a všechny uvnitř zmasakrovala. Pak ještě nádavkem shodili všechna těla z hory – přesně jako ty děti, o kterých ses zmínil. A přestože na sobě měli brnění a přilby a nesli meče, k tomuto zločinu se nenachomýtli žádní svědci. To značí, že ti chlapi se pohybovali převelice tajně.“

Dial se odmlčel, aby zklidnil emoce ve svém hlase. „Nevím, co na to řekneš, ale nevypadá to na válečníky, které jsi mi právě popsal?“

„Oui,“ řekl Toulon pojednou vážným hlasem. „To určitě jo.“

„Takže, jakkoli to zní šíleně, dovol, abych se tě ještě jednou zeptal. Nemohli by tihle chlapi být Sparťani?“

Toulon naposledy potáhl z cigarety a pak ji důkladně típl v prázdném šálku. „Pokud jsou, strašně nerad bych byl v kůži chlapa, kterej po nich jde.“

18

Andropoulos zastavil s autem před vchodem do hotelu. Dial už na něj čekal, s očima upřenýma na skalnaté štíty, které se ztrácely v ranní mlze. Měl na sobě džíny a stejné boty jako den předtím, ale tentokrát si vzal košili s dlouhým rukávem.

Nemělo smysl porušovat klášterní pravidla oblékání dva dny po sobě.

Kvůli včerejší výhradě k Dialově oblečení se i Andropoulos převlékl. Chtěl si svého šéfa z Interpolu usmířit, a proto napodobil jeho styl: džínami, sváteční košilí a turistickou obuví.

„Dobré ráno, pane,“ řekl Andropoulos, jakmile Dial nasedl vedle něj.

Dial pokynul hlavou a chvíli si Řeka prohlížel od hlavy až k patě. „Na sestřih čas nebyl?“

„Promiňte, pane. Pracoval jsem pozdě do noci.“

Dial zabručel a vší silou potlačil úsměv. „Máte nějaké zprávy?“

Andropoulos se zařadil do provozu. Navzdory brzké hodině se úzké uličky hemžily turisty, kteří chtěli zhlédnout všechny místní památky za jediný den. „Byli identifikováni tři z mnichů včetně opata. Další dva byli cizinci. Jeden z Ruska, druhý z Turecka.“

„Z Turecka? Myslel jsem, že je to muslimská země.“

„Devadesát devět procent jsou muslimové. To zbylé jedno procento jsou většinou pravoslavní.“

Dial se nad informací zamyslel a kývl. Oběti ze tří různých zemí znamenaly, že se jedná o případ Interpolu. V hloubi duše to po celou tu dobu cítil – jinak by tak promptně neodletěl do Řecka – ale teď to bylo oficiální. Což zároveň znamenalo, že mohl vyšetřování rozjet naplno. Mohl se směle vydat po všech stopách. Mohl vyslechnout svědky. Mohl dělat vše, co chtěl, aniž by potřeboval povolení od řecké vlády. Den kolem něj jako by se náhle prozářil.

Bohužel, jeho nálada se měla za necelou hodinu změnit.

Andropoulos zaparkoval na horní příjezdové cestě ke Svaté Trojici, hned za několika dalšími modrobílými vozy. Dial spočítal zásahová auta a potřásl hlavou. Z nějakého důvodu se kolem útesů rojil celý policejní sbor a dělal bůhvíco.

„Kdybych byl zločinec,“ řekl Dial, „zamířil bych rovnou do Kalampáky a vykradl banku. Vašim hochům by trvalo třicet minut, než by se tam dostali.“

Andropoulos pohlédl na město spočívající v údolí. „Máte pravdu. Mám pokušení zavolat svému bratranci a říct mu to.“

„Je důstojník?“

„Ne, pane. Kapsář. Ale mohl by to dotáhnout mnohem dál.“

Dial se zasmál a scházel za Andropoulosem po strmém úbočí. Šli po stejné cestě jako včera, ale teď už Dialovi nepřipadala tak zrádná. Možná už si začínal na terén zvykat. Nebo to třeba souviselo se slunečním světlem, které bylo mnohem lepší než jediná kapesní svítilna. Ať tak či onak, nyní mohl věnovat větší pozornost terénu než předchozí noci.

Jako první věci si všiml kabinové lanovky, která vedla přes rokli ke Svaté Trojici. Pak zpomalil krok v údivu nad tím, jak sebou tenké kabely mrskají nahoru a dolů, jako v nějaké prudké bouři. Pak zjistil proč. Osamělý mnich v černé sutaně a čapce seděl na vratkém vozíku taženém směrem k vrcholu, víc než tři sta metrů nad zemí. Dial zůstal stát, aby mohl tu podívanou sledovat, a přitom uslyšel vzdálené vrzání kladek a koleček přicházející odkudsi zevnitř starobylého kláštera.

Řekl: „Musel byste mi pořádně zaplatit, abych se v něčem takovém svezl.“

Andropoulos kývl na souhlas. „Jednou jsem se ptal jednoho mnicha, jak často se ten kabel vyměňuje. A on řekl: ‚Až se ten starý přetrhne.‘“

„To je zvláštní. Měl jsem na koleji kámoše, který razil stejnou politiku ve věci kondomů.“

„Pane, to je nechutné.“

Dial se svému vtipu z mládí zasmál a pokračoval v sestupu po úbočí. Věděl, že podobné poznámky v klášteře říkat nesmí – alespoň ne v doslechu některého z mnichů – a tak se je snažil ventilovat teď. Bylo to těžší, než se zdálo. Při výkonu profese, ke které se pojilo tolik násilí a smrti, spoléhal na humor, aby se nezbláznil. Někdy to byla jadrná poznámka, jindy účelný vtip. Většinou to nemyslel zle – jako když si dobíral Andropoulose pro jeho oblečení a vlasy. Jen se trochu bavil, zatímco se snažil řešit případ, který by ho jinak těžce deprimoval. Říkal si, že bez humoru by musel před usnutím nasávat jako dobrá půlka policistů z těch, které kdy potkal.

Dial zastával názor, že humor je velmi dobrá alternativa k alkoholismu.

O patnáct minut později už byli oba uvnitř Svaté Trojice a opět se pustili do ohledávání místa činu. Dialovi se za denního světla vše jevilo jiné. Odstín kamene byl světlejší, stavba kláštera vypadala starší a jaksi křehčí. A vzdálenost do údolí pod nimi byla mnohem větší, než čekal. Podíval se přes zeď a vůbec poprvé dohlédl na zem. Dole bylo nejméně deset lidí, kteří hledali stopy, čistili kameny nebo dělali ještě něco jiného. To Dial na takovou dálku nemohl s určitostí říct.

„Poslyšte, Marcusi, prokažte mi laskavost. Sežeňte mi jména a minulost všech mnichů, které identifikovali. Rád bych to měl co nejdřív.“

„Ano, pane. Kde budete?“

„Půjdu si promluvit s Nicolasem. Musím mu položit pár otázek.“

Dial vykročil směrem ke zvonici. Cestou nahlížel do kamenných chodeb a nakukoval do oken v naději, že uvidí starého mnicha, jak medituje či prozpěvuje modlitby nebo dělá něco z toho, co staří mniši obvykle dělají. Včerejší rozhovor Diala potěšil a nyní se už těšil, že si s ním opět popovídá. Třeba by mohl vrhnout trochu světla na různé národnosti obětí a říci mu, jak se dozvěděl o opatově smrti dřív než policie. Hlavně tohle Dialovi pořád nešlo z hlavy.

V půli cesty komplexem přistoupil Dial ke dveřím, kde se předchozího večera potkal s Nicolasem. Tentokrát ve slunečním světle viděl vlákna na prastarém dřevě. Vypadalo stejně jako dřevo v přední bráně. Dveře nebyly tak vysoké, ale jinak byly stejně silné a pevné. Prostě typ dveří, které by beranidlu pořádně ztížily práci.

Dial se chystal zaklepat, když si všiml velké skvrny mezi klikou a starobylou klíčovou dírkou. Šmouha byla patnáct centimetrů dlouhá a okrově zbarvená. Kdyby obcházel památky nebo vcházel do kancelářské budovy, nevěnoval by jí Dial téměř pozornost. Ale protože byl na místě činu, podíval se pozorněji.

Až na vzácné případy se Interpol forenzními důkazy nikdy nezabýval. To byla náplň práce místních policistů, kteří měli případ nakonec předložit soudu. Jenže Dial už pracoval na hodně vraždách, aby poznal na vlastní oči krev. A tahle skvrna byla krvavá, o tom nebylo pochyb. Podle toho, jak vypadala, se někdo pokoušel otevřít dveře zkrvavenýma rukama. Jestli se mu to podařilo nebo ne, to už byla jiná věc. Ale určitě se zkoušel dostat dovnitř.

Otázka zněla: proč?

Ale ještě něco Diala napadlo. Čím víc se nad tím zamýšlel, kladl si další otázku: jestli tam ta skvrna byla i minulou noc, kdy tu mluvil s Nicolasem. Ke dveřím se včera přiblížil jedině kvůli zářivému světlu, které zpod nich prosvítalo – ne proto, že by zahlédl krev. Nebýt toho světla, byl by pokračoval v chůzi.

„Promiňte,“ promluvil za ním přísný hlas. „Co to děláte?“

Dial, přikrčený u klíčové dírky, se otočil tváří v tvář neznámému. Čekal dalšího policistu. Místo toho spatřil mnicha v černé sutaně a čapce, který se vezl přes rokli v kabinové lanovce. Bylo mu zhruba pětatřicet a měl tmavě hnědé vlasy a hustý plnovous, který mu prakticky zakrýval rty. V rukou držel krabici.

„Hledal jsem stopy,“ řekl Dial.

„Přes klíčovou dírku? To nemáte žádnou důstojnost?“

Dial se narovnal. „Ne přes dírku, ale vedle ní. Objevil jsem vedle zámku stopy krve.“

Mnich přistoupil blíž, aby se podíval lépe. Sotva spatřil krvavou skvrnu, hned změnil tón. „Omlouvám se za to nařčení. Jak si asi umíte představit, pořád se snažím pochopit, co se tady stalo. Byl to pro nás všechny hrozný šok.“

Dial to odbyl mávnutím ruky. „Není třeba se omlouvat. Dokážu si představit, jak to asi působilo.“

Mnich vděčně přikývl. „Jmenuji se Theodore.“

„Nick Dial. Jsem tu za Interpol.“

„Rád vás poznávám, pane Diale – i navzdory okolnostem. Máte-li nějaké otázky ohledně klášterů Meteora, s radostí vám je zodpovím. Budu zde po celou dobu.“

„To rád slyším. Jsem si jist, že Nicolas vaši společnost uvítá.“

„Nicolas? Kdo je Nicolas?“

Dial se usmál. „Stařík se šedivými vousy. Potkal jsem se tu s ním včera.“

„Potkal jste se s ním kde?“

„Tady. Přímo tady.“ Dial na důraz poklepal na dveře. „Vyšel z této místnosti.“

Theodorovu tvář zaplavil zmatek. Takový zmatek, který nešlo předstírat.

„Copak je? Něco se děje?“ zeptal se Dial.

Theodore se pokusil zklidnit. „Omlouvám se, pane Diale. Nechci vaše slova zpochybňovat. Pokud říkáte, že jste se potkal s mužem jménem Nicolas, věřím vám. Opravdu.“ Na chvíli se odmlčel. „Ale můžu vás ujistit ještě o něčem. Ten, kdo s vámi mluvil, nebyl mnich a určitě nebyl ze Svaté Trojice.“

19

Náměstí sv. Martina

Kaiserslautern, Německo

Vojenská obec Kaiserslautern (KMC) je největší americká vojenská obec mimo kontinentální Spojené státy. Místní ekonomice přináší každoročně téměř miliardu dolarů a je domovem skoro 50 000 zaměstnanců NATO, většinou z USA. To dodává německému městu, zhruba 130 kilometrů jihozápadně od Frankfurtu, ojedinělý americký nádech.

Při svých předchozích návštěvách si tu Payne s Jonesem vytvořili pár kontaktů, uvnitř i mimo základnu, které by teď mohly být jejich případu nápomocné. Jakmile to spolu probrali, dospěli k závěru, že by měli zajít za nejlepším vhodným zdrojem pro tuto misi – i když to nebude laciné.

Šlo o muže, který si říkal Kaiser, protože byl králem Města K.

Alespoň když došlo na obstarání zásob.

Payne s Jonesem se s ním krátce po příletu do Německa telefonicky spojili. Souhlasil, že se s nimi sejde na snídani v malé kavárně na ulici vedoucí od bývalého hotelu Zum Donnersberg, kde kdysi večeřel Napoleon. Ani jeden pořádně nejedl od chvíle, co opustili Floridu, a tak než dorazili na místo setkání, Padali už hladem.

Náměstí sv. Martina (neboli Martinsplatz) bylo bránou do staré městské čtvrti, která přežila bombardování za druhé světové války. Na náměstí stála stará radnice, která byla nyní sídlem hudební školy, a několik mohutných kaštanů, stínících náměstí v horkých letních měsících. Ale v této roční době bylo ideální počasí na jídlo venku. Foukal mírný vánek a teplota byla okolo šestnácti stupňů.

Zahlédli Kaisera u stolku na chodníku před kavárnou. Bezstarostně usrkával kávu a četl noviny. Měl na sobě modré džíny a hnědé kožené sako, stejný oděv jako vždycky. Svým vzhledem opravdu nijak nevybočoval, což bylo pro jeho styl práce přínosem. Bylo mu asi pětapadesát, šedé vlasy měl ulíznuté dozadu a nad tmavýma očima mu trčelo huňaté obočí. Payne a Jones věděli, že je Američan, bývalý proviantní důstojník, který vystoupil z armády, když zjistil, že sám si může vydělat mnohem víc. Ale o moc víc toho o něm nevěděli.

Přesně jak to Kaiser chtěl.

„Pánové,“ řekl a vstal ze židle. Pozdravil je jmény, potřásl jim rukama a pak jim nabídl židle. „Jak dlouho jsme se neviděli?“

Payne a Jones si sedli naproti sobě. Takhle mohli po očku sledovat provoz na ulici v obou směrech. „Mám pocit, že pár let už to bude.“

Jones přitakal: „Tak nějak.“

„Myslel jsem, chlapi, že už jste ze hry.“

Payne pokrčil rameny. „Copak tam někdo odchází napořád?“

Kaiser se usmál. „Když má našlápnuto, tak ne.“

U stolu se zastavila servírka a podala jim jídelní lístky. Mluvila plynulou angličtinou s náznaky německého přízvuku. Jakmile odešla, Kaiser na ně pohlédl se smrtelně vážným výrazem.

„Jelikož jste mí staří známí, pomůžu vám. Věřte mi, je to ohromná laskavost.“ Nahnul se k nim, jako kdyby jim chtěl sdělit státní tajemství. Payne s Jonesem se instinktivně naklonili k němu. „Neopouštějte, opakuji, neopouštějte tuhle kavárnu, aniž byste si objednali buřta. Říkám vám, že to je nebe v hubě.“

Payne a Jones se rozesmáli, šťastní, že Kaiser pouze vtipkoval.

„Chceš nám přivodit infarkt?“ zeptal se Jones.

„Spolehněte se, jestli sníte dostatečný množství těchhle buřtů, tak ten infarkt dostanete. No jo, hoši, ale jak jim chcete odolat?“

Payne ho poplácal po rameni. „Stále ten starej Kaiser. Pořád miluje život.“

„Asi jo. Vždyť máš jenom jeden.“

Povídali si a přitom prohlíželi jídelní lístky. Byly v angličtině a našli tam důvěrně známá jídla. Vejce naměkko, cereálie, palačinky s mnoha druhy ovocných polev a celou stránku s masitými snídaněmi, studenými i teplými.

Kaiser řekl: „Věděli jste, že buřt v německé kultuře tak zakořenil, že místo aby řekli ‚je mi to jedno‘, tak říkají ‚es ist mir Wurst‘? Což znamená ‚mně je to buřt‘.“

Jones se usmál. „Hmm, to jsem nevěděl. Ale kdybych se někdy ucházel o místo na jatkách, určitě se o tom zmíním. Es ist mir Wurst!“

Kaiser se rozesmál. „Dobře, pochopil jsem. Tak dost o buřtech. Aspoň než mi přinesou ten můj. Pak už za sebe neručím.“

„V tom případě,“ řekl Payne, „se na tu naši záležitost vykašleme, když se chcete přít, jestli jsou lepší paštičky, nebo klobásky.“

„Hrome, Jone, neser mě. To je citlivý téma!“

„No, já si to myslel.“

Kaiser se zasmál a odsunul jídelní lístek stranou. Byl připravený bavit se obchodně.

„Takže,“ pravil, „co na tom svým malým výletě potřebujete?“

„Neboj,“ ujistil ho Jones, „nic zas tak šílenýho.“

Když došlo na misi, Jones byl brilantní stratég. Při zkoušce MSAE ( Military Strategy Acumen Examination – zkouška bystrosti ve vojenské strategii.) získal nejvyšší počet bodů v historii letecké akademie a s MANIAC organizoval stovky operací. Viděl věci dopředu jako šachový mistr. Takže Payne svěřil rozhovor do jeho rukou. Oba chápali, že při takových výletech musí zůstat v anonymitě. Jinak by je ruská vláda sledovala, ať by se hnuli kamkoli. Pokud by jim ovšem vůbec dovolila vstoupit do země. Moskva cizím vojákům cestovní víza většinou odpírala, i těm, kteří už byli dlouho ve výslužbě. A elitní vojáci jako Payne a Jones znamenali automaticky nebezpečí.

„Nejdřív ze všeho potřebujeme papíry. Falešný jména, falešnou minulost. Nejlíp jako Kanaďani. Nejen pro nás, ale i pro tu ženu.“

„Za jak dlouho?“

„Včera bylo pozdě.“

Kaiser kývl. „Dejte mi nějaký fotky a já to okolo oběda budu mít.“

„Potom,“ pokračoval Jones, „potřebujeme zbraně. Každej dvě bouchačky. Něco úhlednýho, co se dá snadno schovat. Nebude to jako obvykle, budeme pracovat na veřejnosti.“

„Moje zbrojnice je vaše zbrojnice. Něco si z toho bordelu vyberete.“

„Taky potřebujeme odvézt.“

„Odkud?“

„Z Helsinek.“

„Kam?“

„Do Petrohradu.“

„Příjezd má být v noci?“

Jones se usmál. „Je nějakej jinej způsob?“

„Uvidím, co se dá dělat,“ řekl Kaiser. „V týhle roční době by to neměl být problém. V zimě je to něco úplně jinýho.“

„Proč jako?“ podivil se Payne.

„Ledovce jsou svině.“

Jones se zasmál. „Taky se potřebujeme dostat zpátky. S jedním pasažérem navíc. Možná bude i nějakej náklad. Místo a čas udáme.“

„Máte nějakej odhad?“

Jones v duchu počítal. „Ne víc než dvacet čtyři hodin.“

„To není problém. Loď na vás může po tu dobu čekat.“

Jones pohlédl na Payna. „Ještě něco?“

Payne zavrtěl hlavou. „Nic mě nenapadá. Ledaže bys měl nějaký rady na cestu. Něco, co bychom měli vědět.“

„Možná,“ řekl Kaiser. „Ale jen možná.“

„Co máš na mysli?“

Rozhostilo se nepříjemné ticho. „Kdys byl v Rusku naposledy?“

„Před pár lety,“ odpověděl Payne.

„Co ty D. J.i?“

„Já nikdy. Proč?“

„No, pro některý lidi se to zhoršilo. Hodně zhoršilo.“

„V jakým smyslu?“ divil se Jones.

Kaiser se ušklíbl. „Mám kamaráda černocha, kterej se zrovna z Moskvy vrátil. Příjemnej chlapík, ostrý rysy, asi v tvým věku. Ruská vláda ho pozvala, aby přednášel na nějakým ekonomickým summitu. Přesto ho na každým kroku zastavovali vojáci. Šacovali ho, sledovali, do očí mu říkali opice. Přísahal mi, že se tam už nikdy nevrátí.“

„A co v Petrohradu? Je to lepší než v Moskvě?“ zeptal se Payne.

„Tam je to trochu uvolněnější, ale upřímně řečeno nevím. Nemám zkušenosti.“ Kaiser se odmlčel. Nebyl si jistý, co ještě říct. „Jen jsem myslel, že bych se o tom měl zmínit.“

Jones přikývl, byl vděčný za takovou informaci. „Neboj, Kaisere. Zvládnu to. Když vlezu do hospody na venkově, setkávám se se stejnejma reakcema.“

„A když to bude hodně blbý,“ ujišťoval ho Payne, „prostě ty grázly zastřelíme.“

20

Ta slova Diala zasáhla jako blesk z čistého nebe. Byl to úder tak nečekaný, že se dokonce dostavila fyzická reakce. Zrudl ve tváři, sevřela se mu hruď. V žaludku mu zakručelo a na patře ucítil příchuť kyselých šťáv.

„Jak to myslíte, že nebyl mnich? A kdo to sakra byl?“

Theodore nadávku přešel a řekl: „Na tuhle otázku vám nemohu odpovědět, protože to nevím.“

Dial se zhluboka nadechl a pokusil se zklidnit. Jenže z představy, že ho napálil nějaký podvodník, mu v žilách vřela krev. „Víte jistě, že ho neznáte? Starej chlap. Při chůzi se belhá.“

„Je mi líto, pane Diale –“

„Nick. Říkejte mi Nicku.“

Theodore kývl. „Je mi líto, Nicku. Žiji na Meteoře už skoro deset let, ale muže, kterého popisujete, neznám.“

Dial se útrpně zašklebil a v hlavě si přehrával minulou noc. Vzpomínal si, že uviděl světlo pode dveřmi. Zaklepal. Nicolas odpověděl a zavřel za sebou dveře. Šli spolu do zvonice, kde ho Nicolas zahrnul historkami z klášterního života. Během celého jejich rozhovoru Dial nepojal sebemenší podezření. Vlastně byl moc rád, že může mluvit s někým tak obeznalým jako Nicolas. Málem by si myslel, že mu Nicolase seslalo samo nebe.

A teď nevěděl, co si o tom má myslet.

Pokud Nicolas nebyl mnich, kdo tedy byl? A co dělal v Meteoře?

Mohla by jeho přítomnost nějak souviset s krvavou skvrnou na dveřích?

Ta možnost Diala hnětla. Rozhodně to potřeboval zjistit.

„Odpusťte, prosím. Co to mám za vychování?“ řekl. „Držíte v rukou krabici a já vám tu akorát stojím v cestě. Dovolte, abych vám pomohl.“

Theodore přikývl a Dial od něj krabici vzal. Bylo v ní plno knih, toaletních potřeb a několik osobních věcí. Na tom všem spočíval velký kruh ověšený klíči, jaké by ve středověku používal mistr žalářník. Byly staré, dlouhé a zhotovené z mosazi. Theodore vzal kruh a začal hledat správný klíč. Trvalo to několik vteřin.

Dial do ticha poznamenal: „To s vaším opatem mě mrzí. Kdy jste se to dozvěděl?“

„Dnes ráno u snídaně. Všechny nás ta zpráva zarmoutila.“

„Nás?“

„Bratry z Velkého Meteoronu. Je to největší ze šestice klášterů. Spočívá na vrcholech nad Kastraki. Možná jste ho cestou na Svatou Trojici viděl.“

Dial zavrtěl hlavou. „Když je teď opat pryč, kdo vás vybral a poslal sem?“

„Nikdo. Přihlásil jsem se dobrovolně.“

„To je od vás ohromně šlechetné.“

Theodore mlčel a soustředil se na klíče. Nakonec našel ten správný a vsunul ho do starého zámku. S hlasitým cvaknutím povolil. Theodore zatlačil do dveří a vkročil dovnitř, načež zapnul světlo. Dial šel za ním v naději, že zjistí, proč tam vlastně Nicolas minulý večer byl. Bohužel nebylo celkem co zkoumat.

Strop podpíraly desítky starých trámů, bylo jich mnohem víc, než bylo nutné. Nahoře se v různých úhlech křížilo tolik desek, že strop připomínal pavoučí síť. Dial si ten nahodilý vzor v úžasu prohlížel a přitom myslel na dvě věci. Za prvé doufal, že někde mezi krokvemi spatří další špehovací chůvičku – stejně jako ji našli v obchodě se suvenýry. Ale jediné dráty, které viděl, vedly ke kovovému lustru, jenž osvětloval místnost bez oken. Za druhé chtěl Dial zjistit, proč mniši vybílili půlku lesa na podepření tak malého stropu.

To přece muselo mít racionální vysvětlení!

Theodore jeho otázku předjímal: „Nikdo neví, proč to postavili takhle.“

„Vážně? Vypadá to hrozně divně. Jako nějaký abstraktní obraz.“

„Na Velkém Meteoronu máme knihovnu. Jsou v ní stovky rukopisů, včetně dějin našich klášterů. Nejen těch šesti, co se dochovaly, ale i těch dřívějších. Sám jsem ty záznamy četl, ale nedobral jsem se žádných odpovědí. Dodnes to zůstává záhadou.“

Dial hledal v místnosti nějaké další neobvyklosti, ale nic už nenašel. Podlaha byla z velkých šedých kamenů, pospojovaných nějakou maltou. U bližší zdi stála dvě malá lůžka, oddělená nočním stolkem s lampou. Jediný další nábytek sestával z vratkého stolu a čtyř dřevěných židlí pod lustrem. Dial položil na stůl Theodorovu krabici, ale hned vzápětí toho litoval. Do vzduchu se vznesl hustý oblak prachu, ze kterého se rozkýchal.

Už málem prohodil duchaplnou poznámku o tom, že předchozí nájemce kašlal na úklid. Ale včas se kousl do jazyka, neboť si vzpomněl, že ten mnich je mrtvý.

Aby změnil téma, zaměřil se na jediné barevné oživení v jinak ponuré místnosti. Na zadní zdi visela veliká modrá tapiserie, na krajích lemovaná zlatými třásněmi a s mohutným zlatým křížem uprostřed. Vypadal jako křesťanský kříž, až na to, že nad vodorovným ramenem bylo ještě jedno kratší a druhé, jako obrácené lomítko, se vyjímalo pod ním. Dial viděl tentýž symbol v kostele.

„To je váš kříž?“ zeptal se. O křížích se dozvěděl hodně, když před pár lety pracoval na případu ukřižování, a tak se o téma zajímal.

„Ano. Je to crux orthodoxa. Východní pravoslavný kříž. Znamení mé víry.“

„Co symbolizují ta ramena?“

Theodore ukázal na tapiserii. „Horní rameno symbolizuje ceduli, která visela nad Kristem. Stálo na ní: ‚Ježíš z Nazaretu, král Judeje.‘“

„A co to šikmé rameno dole? Není to opěrka pro nohy?“

„Někteří učenci si to myslí, ale mnozí mí spoluvěrci s nimi nesouhlasí. Pro nás symbolizuje dva zloděje, kteří byli ukřižováni vedle Krista. Zločinec nalevo se kál a přijal Krista jako Spasitele, a tak jeho strana ukazuje k nebi. Zloděj napravo jej odmítl, a tak jeho strana směřuje k peklu.“

„Opravdu?“ podivil se Dial. Byl docela překvapený, že o tom ještě neslyšel, protože přicházel do styku s lidmi z různých náboženství. „Každý den se dozvím něco nového.“

„Jsem rád, že jsem vám to mohl objasnit,“ řekl Theodore. „Pokud máte nějaké další otázky, rád vám je zodpovím. Jinak bych byl rád k dispozici i ostatním důstojníkům.“

„Jistě, pomozte jim, prosím. Potřebují to víc než já.“

Dial se ještě jednou rozhlédl po místnosti. Ale tentokrát se zvláštním pocitem, že něco přehlíží. Nebyl si jistý, co to může být, ale cítil, že je to něco důležitého. „Pokud nejste proti, mohl bych tu zůstat a ještě se trochu porozhlédnout? Už tak jsme přehlédli tu krev na dveřích. Moc nerad bych propásl ještě něco uvnitř.“

Theodore se zamračil, jako kdyby nad žádostí přemítal.

Aby ho obměkčil, Dial položil ruku na jednu z vratkých židlí a řekl: „Nebojte se, slibuju, že nábytek nezcizím.“

Mnich se letmo usmál a odcupital z místnosti.

21

Dial se v místnosti rozhlížel necelé dvě minuty, když na dveře zaklepal Andropoulos.

„Pane?“ řekl. „Mohu dovnitř?“

„Jistěže můžete. Tohle není můj byt. Je to místo činu.“

Andropoulos zrudl a vstoupil. Nesl složku s informacemi o obětech. „Mám tady tu minulost, kterou jste chtěl.“

Ale Dial si ho nevšímal. Soustředil se na noční stolek. Stál mezi dvěma kavalci a byl to jediný kus nábytku v mnichově pokoji, kde mohlo být něco uschováno. Dial otevřel zásuvku v naději, že najde něco důležitého, ale byla prázdná. Stejně jako celá místnost.

„Když už je řeč o místech činu,“ řekl Dial a ohlédl se po mladém policistovi, „kdo má na starost obvod?“

„Obvod?“

„Znáte tu pomyslnou linii, která ohraničuje místo činu. Kdo ho má na starost?“

„My, pane.“

„Kdo je my? Protože já vím, že já ho na starost nemám.“

„My, pane. Místní policejní oddělení.“

Dial přikývl. Odpověď už znal. Jen chtěl Andropoulosovi zdůraznit, o čí problém se jedná. „A jaká máte pravidla ohledně pouštění lidí na místo činu?“

„Pane?“

„Chci říct, pustili jste někoho na místo činu?“

„Jistěže ne, pane. Pouze oprávněný personál.“

„Oprávněný personál.“ Dial ta slova prakticky vyprskl. „Zahrnuje to policisty?“

„Ano, pane.“

„A co reportéry?“

„Ne, pane.“

„A mnichy?“

Andropoulos se zarazil. „Tím si nejsem jist.“

Dial se ušklíbl. „Nic vám nevyčítám. Vím, je to těžké. Jsou to přece lidi od Boha, a tak jim můžeme důvěřovat, ne?“

„Řekl bych, že ano.“

„Řekl byste?“ zavrtěl Dial zklamaně hlavou. „Dnes ráno jsme viděli mnicha vstupovat na místo činu, že? V té kabinové lanovce.“

„Ano, pane.“

„A já se domnívám, že sem neproklouzl tajně. Určitě ne v sutaně a s krabicí.“

„To ne, pane.“

„Takže ho někdo pustil.“

Andropoulos přikývl. „Udělal jsem něco špatně, pane?“

Dial změnil tón hlasu. Přítomnost Nicolase na místě činu ho rozzlobila, ale nechtěl mladého policistu vinit za něco, co nebyla jeho chyba. „Ne vy osobně, ale někdo z vašeho týmu to pořádně zvoral. Pamatujete na toho starého mnicha, kterého jsem vám minulou noc představil? Právě jsem zjistil, že sem nepatřil. Vlastně to vůbec nemusel být mnich.“

„Cože? Kdo vám to řekl?“

„Ten mnich z kabinové lanovky. Ale tak si říkám, že ani on třeba není mnich.“

„Myslíte Theodora? Ten určitě mnich je. Setkal jsem se s ním už dřív.“

„Ale s Nicolasem ne, že?“

Andropoulos zavrtěl hlavou. „Ne, pane. Povědomý mi nebyl.“

„To je úžasný,“ zamumlal si pro sebe Dial. „Příště to řekněte o chvíli dřív.“

„Ano, pane. A mezitím, co mám udělat, abych to napravil?“

Dial na mládence pohlédl. Právě ho vyškolil kvůli něčemu, co neudělal, ale Andropoulos to vzal jako muž. Nepřešel do defenzivy. Neshodil odpovědnost na někoho jiného. Prostě chtěl vědět, jak by mohl věci napravit. Byla to perfektní reakce na situaci.

Předal mu tedy instrukce: „Řekněte lidem na obvodu o Nicolasovi. Zjistěte, kdo ho pouštěl a proč. A taky mi zjistěte, kdy odešel a jestli ho někdo nesvezl. Vím, že když jsem sem včera večer přišel, zaznamenali si do deníku moje jméno a číslo odznaku. Třeba to udělali i u něj. Jestli ano, pošlete někoho, ať ty informace neprodleně prověří.“

„Udělám to sám,“ řekl Andropoulos.

„Ne. Pošlete někoho jiného. S vaším časem naložíme líp.“

„Pane?“

„Prokažte mi laskavost a podívejte se na ty dveře.“

„Které dveře?“

Dial ukázal. „Na ty, kterými jste právě prošel.“

Andropoulos poslechl. Netrvalo dlouho a uviděl skvrnu vedle kliky. „To je krev?“

„Určitě to tak vypadá. A pokud vím, nebylo to prošetřeno.“

„Máte pravdu, pane. Nebylo. Hned sem pošlu forenzní tým.“

Dial přikývl a otočil se k němu zády, aby pokračoval v prohlídce místnosti. Když si spojil krvavou skvrnu na dveřích s přítomností Nicolase, hned věděl, že mu něco uniká.

Ale co to bylo? Co pořád přehlížel?

„Marcusi, ještě než odejdete, rád bych znal váš názor.“

„Na co, pane?“

„Kdybyste byl zločinec, proč byste chodil do této místnosti?“

„To mě zkoušíte?“

„Ne, sakra, nezkouším. Prostě vás žádám o pomoc. Je tady uvnitř něco, co by vás zaujalo?“

Andropoulos potlačil úsměv a vešel zpátky do místnosti. Aby na šéfa udělal patřičný dojem, prohlížel všechno: několik vteřin se soustředil na složitý dřevěný strop, pak přešel k nočnímu stolku a dvěma kavalcům, které stály u zdi. Nakonec se zastavil u stolu a židlí uprostřed místnosti. „Můžu se podívat do té krabice, pane?“

„Do krabice ne. Krabice si nevšímejte. Přinesl jsem ji sám.“

Andropoulos se nad jeho slovy zamyslel a pak se zeptal: „Odnášel jste odsud něco?“

„Ne,“ řekl, „ale otázka je to zatraceně dobrá. Až budete mluvit s vašimi lidmi, zjistěte, jestli Nicolas něco nenesl, když z objektu odcházel.“

„To souvisí s Nicolasem?“

Dial přikývl. „Byl tady uvnitř, když jsem se s ním potkal, ale nemůžu přijít na to proč. Nic tady není.“

„Možná se tady ukrýval, čekal, až lidi odejdou.“

„To mě taky napadlo. Ale nevysvětluje to, proč se mnou dvacet minut klábosil. Kdybyste se ukrýval, odpověděl byste na klepání na dveře? Neudělal byste spíš něco, abyste se mnou nemusel mluvit?“ Dial potřásal hlavou, zatímco usilovně přemítal o minulé noci. „Je to zvláštní. Čím víc o tom přemýšlím, tím větší mám dojem, že mě odvedl do zvonice, protože mě odsud potřeboval dostat. Na tom, jak vyšel ven a rychle za sebou zavřel dveře, mi něco nesedí. Bylo to – já nevím – jako kdyby nechtěl, abych viděl, co je uvnitř.“

Andropoulos se znovu rozhlédl kolem. „Nemohl tady být ještě někdo?“

„Možná.“

„A co ta krev? Byla tu i včera večer?“

Dial pokrčil rameny. „To po pravdě nevím. Byla tu moc velká tma.“

„Ale myslíte si, že už tu byla, že?“

Dial zkrabatil čelo. „Odkdy tu kladete otázky vy?“

Andropoulos se zakoktal: „Odpusťte, pane. Nechtěl jsem –“

Dial ho přerušil. „To nic. Pokračujte.“

Andropoulos se zhluboka nadechl, aby se uklidnil. „Předpokládáme, že krev je od vrahů, že? Otevřeli dveře, aby se ujistili, že tu nejsou žádní svědci, a přitom zanechali vedle kliky krvavou skvrnu.“

„Anebo,“ podotkl Dial, „sem přišli něco hledat. Ne někoho.“

„Jako co?“

Dial tlumeně zavrčel. „Na tu stejnou věc jsem se vás hergot ptal před pěti minutami. Uvědomujete si doufám, že cílem je zodpovězení mé otázky, ne její papouškování.“

Andropoulos přikývl. „Já nevím, pane. Nic tady nevidím.“

„Ani já ne,“ řekl Dial a přesunul se do zadní části místnosti. Dvě lůžka byla rezavá a stará, noční stolek s lampou jako z vetešnictví. Podobně i stůl se židlemi. Jediné, co by stálo za odnesení, byla tapiserie pravoslavného kříže. „Jakou má podle vás cenu tohle?“

Mladý Řek popošel k Dialovi. „Nevím. Záleží na tom, jak je to staré. Řekl bych několik set euro. Možná víc.“

„Tolik, jo?“ Dial k tapiserii přistoupil a prohlížel si zlaté třásně na jejím okraji. „Jsou ve Svaté Trojici nějaká další umělecká díla?“

„Na zdech je namalováno pár fresek.“

„Myslím díla, která lze odnést. Sochy, keramiku, drahé kovy.“

„Ne, pane. Pokud vím, tak ne.“

„Ani já jsem tu nic takového neviděl,“ řekl Dial a přejížděl prsty po těžké látce. Byla mnohem tlustší, než čekal. A taky mnohem odolnější. Prostě typ věci, která dokáže přečkat staletí. „A ty fresky jsou v prostorách bohoslužeb, že? V kapli a tak.“

„Ano, pane.“

„Tak proč je tohle tady? Mají to v zamčeném soukromém pokoji, aby to nikdo jiný neviděl.“

„To nevím, pane. Chcete, abych to zjistil? Mohl bych se někoho zeptat.“

Dial zavrtěl hlavou a naklonil se blíž k tapiserii.

Chvíli mu to trvalo, ale nakonec odpověď našel.

22

Kaiser si na falešné dokumenty pro Payna a Jonese najal padělatele světové úrovně, který žil ve Městě K a specializoval se na víza a pasy. Byl nejen znalcem inkoustu, papíru a rukopisu, ale měl i jedinečný přehled v oboru, poněvadž býval pohraničníkem u berlínské zdi. Takže chápal rizika přechodu přes hranice – věděl, co celníci hledají, na co se ptají a tak – a mohl zaručit, že jeho výtvory prohlídkou projdou.

Na cestu do Ruska doporučoval turistická víza na jeden vstup. Jednoduchá, jasná a těžko zpochybnitelná. Zejména pokud byla vystavena občanům Kanady. Ve světě špionáže se na Kanadu pohlíželo jako na Švýcarsko Západu. Jinak řečeno: byla neškodná. Payne a Jones to věděli, a proto taky chtěli kanadské papíry. Spousta zemí po celém světě Spojené státy nenáviděla. Ale jen málo lidí, snad kromě žárlivých hokejových fanoušků, nenávidělo Kanadu.

Pokud šlo o přechody přes hranice, Payne s Jonesem byli ostřílení chlapíci. Když sloužili u MANIAC, pronikli do tolika zemí, že je tento výlet ani trochu nestresoval. Samozřejmě chápali, že zpáteční cesta bude mnohem obtížnější, neboť budou převážet Allison Taylorovou, eso v rukávu, pokud tu nějaké bylo. Podle toho, jak zněl v telefonu její hlas, měli pokušení koupit nějaké silné utišující prostředky, aby ji udrželi v klidu.

Zastavili se v obchodním domě, aby si koupili nějaké oblečení a byli tak méně nápadní. Evropské modely a látky byly úplně jiné než v Severní Americe. To byl jeden z hlavních důvodů, proč Američané na svých cestách za oceán všude vyčnívali. Prvním důvodem byl jazyk. Druhým způsob života, pravidla, chování atd. A oblečení bylo tím třetím. Roky zkušeností naučily Payna a Jonese vypořádat se s prvními dvěma. Trocha nákupní horečky by mohla dát do pořádku bod třetí.

Payne zrovna prohlížel košile, když mu začal zvonit mobil. Na displeji stálo Utajené číslo. V hlavě mu hned vytanuly myšlenky na Petrohrad.

„Allison?“ řekl Payne.

„Promiň, kámo. Zkus hádat znovu.“

Hlas patřil Randymu Raskinovi. Volal z Pentagonu.

„Počkej! Ty voláš mně? To je snad poprvý!“

„Už uběhl celej den od chvíle, cos mě žádal o laskavost. Usoudil jsem, že musíš bejt nemocnej nebo tak něco.“

Payne se usmál. „Ani nápad. Jenom cestuju. Chodím po památkách. Zachraňuju slečny. Však víš, normálka.“

„To jsem si myslel. Proto taky volám. Máte přístup k počítači?“

„Ještě asi hodinu. Pak už ne.“

„Posílám něco D. J.ovi. Řekni mu, ať se drží ‚protokolu panter‘. On už bude vědět, co má dělat.“

„Dobře,“ řekl Payne a popadl oděv, který potřeboval. „Ještě něco?“

„Zatím je to všechno. Když budete mít potíže, dejte vědět.“

Payne ukončil hovor a nenuceně přešel k Jonesovi, který si na druhé straně obchodu prohlížel kalhoty. „Musíme pryč.“

„Proč?“

„Máš mail.“

Necelý blok odtud byla internetová kavárna. Jones obsadil počítač v zadním rohu a Payne ho na hodinu předplatil. Na misích vždycky platil hotově. Kartou nikdy.

Aby si mohl přečíst vzkaz od Raskina, použil Jones protokol panter. Šlo o jednoduchý program, který sestavil Raskin pro získávání dat na veřejných místech. Jones se přihlásil ke svému systému, který byl vysoce šifrovaný, v Pittsburghu a spustil program s názvem panter, jenž na veřejném terminálu blokoval veškerý monitorovací software. Byl to účinný způsob, jak vymazat všechny stopy vedoucí k Pentagonu a zabránit ukládání jakýchkoli souborů do dočasné složky na veřejné síti.

Když se Jones přesvědčil, že je počítač čistý, otevřel e-mail:

Nazdar, hoši,

tohle se vám asi bude líbit – nebo možná ne, nevypadá na hodnýho člověka, ujistěte se, že jste smazali stopy, nerad bych, aby po mně šel, jde z něj hrůza.

r.r.

Za pár minut pochopili, o čem Raskin mluvil, když si prohlédli soubor připojený ke vzkazu. Někdy během noci se naboural do jedné ruské monitorovací firmy a stáhnul zabezpečené video vraždy Richarda Byrda. Vlastně to bylo něco víc než vražda. Byla to chladnokrevná poprava, spáchaná úkladným vrahem na veřejném místě. Šlo o typ práce, která se učila v CIA, MI6 a dalších bezpečnostních agenturách po celém světě – včetně staré známé KGB.

To si aspoň mysleli Payne s Jonesem.

Černobílý film byl natočen z vyvýšeného bodu na zadní verandě Peterhofu. Byl to širokoúhlý záběr, na němž figurovalo zábradlí nad hlavní jeskyní, tedy přesně místo, kde stál Richard Byrd. I když video bylo dost zrnité, to, co viděli, oba muže ohromilo. Vrah se pohyboval precizně. Nemrhal energií ani se nezastavoval, aby zvážil další krok. Prostě přistoupil k Byrdovi, zvedl zbraň a vypálil. Žádné zaváhání. Ani nezpomalil – Byl naprosto profesionální. Pak zahodil zbraň přes zábradlí. Spadla do vody přesně v okamžiku, kdy se do kašny zřítila oběť.

Načasování bylo dokonalé, voda od těla i od zbraně vystříkla naráz.

Payne s Jonesem si video přehráli několikrát a hledali trhliny ve vrahově technice. Žádné nenašli. Nikdy se nepodíval do kamery. Vůbec nepopobíhal ani nepanikařil. Nikdy neudělal nic, co by vyzradilo jeho identitu. Ani ve zmatku, který následoval.

Payne zhlédl popravu ještě jednou.

„Co myslíš? Bývalej agent?“

„Možná. Nebo ruský podsvětí. Rozhodně nikdo, s kým bychom se chtěli zaplíst – pokud se tomu dá zabránit.“

„A to byla jeho poslední slova,“ řekl pateticky Payne.

Jones se ušklíbl. „Doufejme, že ne.“

Payne poklepal na obrazovku. „Prokaž mi službu a nech to chvíli běžet. Allison říkala, že střelbu viděla. Třeba ji zahlédneme v davu, co se potom seběhl.“

„Dobrej nápad.“

Hleděli na film a zaměřovali se na lidi v pozadí. Někdo z nádvoří musel tělo vidět a vykřiknout, protože najednou se všichni rozběhli. Všichni kromě jedné ženy s dlouhými blond vlasy. Když okolo ní vypukl zmatek, padla na kolena před obrovitou kašnou a bolestně zakvílela. Byla to žalostná podívaná, z níž se jim svíralo srdce a která je utvrdila v rozhodnutí pomoct jí.

Vypadala ztracená, zmatená a vyděšená.

Proto byla v telefonu tak dojemná.

„Nech to běžet,“ řekl Payne. „Chci vidět, z jakýho je těsta.“

K jejich překvapení neplakala ani minutu. Utřela si oči, oprášila kolena a vzdalovala se od kamery, až zmizela úplně.

V jedné minutě byla uzlíček neštěstí a v další už natolik klidná, že mohla odejít.

Jones zastavil video. „Působivý. Je drsnější, než jsem si myslel.“

Payne přikývl. „Bohužel takovej je i ten střelec.“

23

Modrá tapiserie visela od stropu k podlaze a zakrývala většinu zadní zdi v mnichově pokoji. Dial si původně myslel, že má jen barevně oživit jinak ponurou místnost. Pak si ale všiml barvy, která tam nepatřila. Byla červená. Táhla se jako šmouha na několika zlatých střapcích poblíž pravého dolního rohu tapiserie – jako kdyby ji někdo uchopil zkrvavenýma rukama a odtáhl od zdi.

Opatrně, tak aby neznečistil důkaz, odchlípl Dial tapiserii a nakoukl za ni. Doufal, že najde vzkaz napsaný na kameni nebo něco zezadu připevněného k pravoslavnému kříži. Avšak to, co objevil, bylo lepší. A taky mnohem překvapivější.

„A sakra,“ zamumlal si pro sebe.

„Co tam je?“ zeptal se Andropoulos a pokoušel se nahlédnout Dialovi přes rameno.

„Za chviličku uvidíte. Běžte zavřít dveře.“

Andropoulos přeběhl místnost a vykoukl ven, aby se ujistil, že nikdo nejde. Pak tiše zavřel a zamkl dveře. Když se vrátil, Dial stál před tapiserií a přemýšlel, jak by s ní mohli pohnout, aby ji nepoškodili. Nakonec na to přišel. Tapiserie visela z horních rohů na dvou velkých hácích, navrtaných do kamenné zdi. Stačilo jen sundat z háku pravý roh, přeložit tapiserii a zaháknout pravý hák v levém rohu. Svisle přeložená tapiserie by tak zůstala viset na levém háku.

Společně se pustili do práce. Opatrně tapiserii nadzvedli, aby se netáhla po podlaze, a pověsili ji, jak navrhl Dial. Pak ukročili zpátky a zírali na svůj objev.

Uprostřed kamenné zdi byly dveře.

Tajné dveře.

Musely být staré stovky let.

Dial netušil, proč tam jsou nebo kam by mohly vést, ale věděl, že kápli na něco mimořádného. Nejen proto, že mniši se to snažili utajit, ale i proto, že tyhle dveře byly mnohem nádhernější než všechny, co kdy v životě viděl. Mistr řezbář na nich zobrazil desítky řeckých vojáků válčících s cizí hordou na bojišti. Někteří měli kopí, jiní třímali meče. Ale všichni se bili se ctí.

Andropoulos přistoupil blíž, aby si prohlédl složitě vyvedené detaily a aby mohl obdivovat unikátní zručnost svých předků. Chtěl po dveřích přejet prsty jako slepec po Braillově písmu, chtěl se jen letmo dotknout historie. Ale pak si všiml zaschlé krve. Byla to malá skvrnka poblíž kliky, ale odmrštila ho zpět do reality.

Nebyl žádný turista v muzeu. Byl policista na místě činu.

„Objevil jsem další krev,“ řekl. „Jako na těch druhých dveřích je hned u kliky.“

Dial se shýbl a prohlížel si skvrnu. „To je divný. Moc divný.“

„Jak to?“

„Na obou dveřích je krev, ale mezi nimi nic. To se moc často nevidí. Normálně byste viděl na podlaze krvavou stopu.“

Sáhl do kapsy a vytáhl čistý papírový kapesník, aby dveře otevřel. Raději by dal přednost latexovým rukavicím, ale protože žádné neměl, musel improvizovat.

„Máte nějaké teorie?“ zeptal se Dial.

„O čem?“

„O původu té krve.“

Andropoulos zavrtěl hlavou. „Ani ne. A co vy?“

„Já mám vždycky teorii. A do tří vteřin se dozvíme, jestli mám pravdu.“

„A co se jako do tří vteřin stane?“

„Uvidíte,“ řekl tajuplně. „Připraven? Tři… dva… jedna… nádech.“

Dial strčil do dveří a vzápětí se proti němu vyvalil pach smrti. Puch krve a hnijícího masa Andropoulose tak zaskočil, že se začal dávit. Dial ne. Čekal to. Ubrouskem si zakryl nos a ústa a vešel do temné chodby.

„Mmmmm, smrt,“ řekl s křečovitým úsměvem. „Máte nějaké světlo?“

Andropoulos se dusil kašlem, ale podal mu tužkovou svítilnu, kterou měl připnutou k opasku. Dial ji zapnul a posvítil paprskem před sebe. Uviděl asi třímetrovou chodbu s kamennou podlahou, na niž navazovalo spirálové schodiště vedoucí kamsi dolů. Plížil se dopředu a svítil na zdi a na klenutý strop nad sebou. Byl sice z kamene, ale podpíralo ho několik dřevěných fošen – stejně jako v mnichově pokoji.

„Jak často máte v Řecku zemětřesení?“

Andropoulos si odkašlal. „Každý rok. Bývají malá, ale dost častá.“

Dial chápavě přikývl a pokračoval v průzkumu. „To by mohlo vysvětlovat to dřevo. Mniši, kteří to tu postavili, se nejspíš obávali zborcení. Horníci na Divokém západě dělali totéž. Fošny bránily zborcení jejich šachet.“

„Kam to vede?“

Dial pokrčil rameny a zůstal stát na kraji schodů. „To za chvíli zjistíme.“

Posvítil do tmy pod sebou. Schody se stáčely doprava a poté mizely kdesi v hloubce. Dial se otočil a pohlédl na Řeka. „Připraven?“

Andropoulos se znovu rozkašlal. Jeho kašel se odrážel od stěn.

„Fajn. Tak se mi tu přestaňte dávit a pojďme.“

Dial sestupoval krok za krokem po schodišti. Vždycky se ujistil, že schod udrží jeho váhu, a teprve pak stoupl na další. Pět schodů. Pak deset. Patnáct. Potom dvacet. Nakonec, po dvaadvaceti schodech, stanul dole. O několik vteřin později se k němu připojil Andropoulos, který už nekašlal – třebaže zápach pořád sílil.

„To je zajímavý,“ mumlal si pro sebe Dial.

Kamenná chodba ústila do obdélníkové komory, asi tři metry široké a šest metrů dlouhé. Vzadu se rýsoval úzký klenutý průchod. Podél zdí vlevo i vpravo se táhly dřevěné vyřezávané police, které byly, až na krabičku od sirek a pár pavučin, holé a prázdné. Složité dřevořezby na policích však nasvědčovaly, že dříve musely obsahovat něco důležitého. Muži nevěděli, co by to mohlo být.

Dial zamířil hlouběji do místnosti, aby se to pokusil zjistit.

U polic zahlédl zdobný svícen, který připomínal židovskou menóru, ale měl jenom pět svíček. Byl zhotovený z kovu a pevně přišroubovaný k levé zdi. „Prokažte mi laskavost,“ řekl Dial. „Zapalte ty svíčky.“

Andropoulos poslechl a tmu po chvíli vytlačilo mihotavé světlo. Na protější zdi si všiml druhého, úplně stejného svícnu a svíčky v něm rovněž zapálil. V místnosti bylo náhle tolik světla, že Dial mohl tužkovou svítilnu vypnout.

„Kde to jsme?“ zeptal se Andropoulos, když sfoukl sirku.

Dial pokrčil rameny. „Vypadá to jako listinný archiv. Aspoň kdysi tu musel být.“

Andropoulos přejel prstem po jedné z polic. Byla pokrytá tlustou vrstvou prachu. „Ať tu dřív bylo cokoli, odnesli to dlouho před masakrem.“

Dial přikývl. „Když už je řeč o tom masakru…“

Jeho slova zůstala viset ve vzduchu a Dial se protáhl průchodem v zadní zdi komory. Vedl do druhé místnosti, jež byla poloviční než archiv, ale mnohem důležitější. Nejen proto, že se v ní nacházel kamenný oltář, ale hlavně proto, že byla zdrojem toho strašného zápachu.

24

Z první místnosti pronikalo světlo svíček do druhé jen stěží a Dial musel znovu zapnout tužkovou svítilnu. Posvítil úzkým paprskem na kamenný oltář, který stál u zadní zdi. Civělo na něj několik párů očí. Vlastně prázdných důlků v hlavách. A všechny byly lidské.

Dial při tom pohledu zavrávoral, byť jen na chvíli.

„Ježíši,“ zašeptal.

Od chvíle, kdy uviděl na tajných dveřích krev, čekal, že uvnitř najde hlavy mnichů, čemuž také nasvědčoval zápach hnijícího masa. Ale nečekal, že je najde takhle. Hlavy byly úhledně vyrovnané v pyramidě. Ve spodní řadě čtyři, uprostřed dvě a jedna nahoře. Zaschlá krev je držela všechny pohromadě jako papírmašé.

Andropoulos vešel do místnosti za ním. „Volal jste mě?“

Pohlédl Dialovi přes rameno, zahlédl ten hrozný výjev a hned se mu zvedl žaludek. Všechna barva z jeho tváře zmizela a najednou byl bílý jako křída. Zakrátko se ozvalo suché dávení.

Dial se otočil, aby se ujistil, že je Řek v pořádku. Uběhlo pár vteřin, než promluvil. „Pro pořádek, říkal jsem ‚Ježíši‘, ne ‚Marcusi‘.“

Andropoulos se uprostřed kašlání omlouval: „Pardon… omlouvám… se.“

„To nemusíte. I mně se trochu navalilo.“

Řek se předklonil a opřel se rukama o kolena. „Ano, ale –“

„Žádný ale. Není důvod připadat si trapně. Každej zažije chvíle jako tyhle. A tím myslím každej. Hrome, jako bažant jsem jich měl několik. Věřte mi, viděl jsem pár věcí, ze kterých by se poblil i kozel… Tím nechci říct, že budete blít. Protože to by bylo zlý.“

„Ne, pane, blít nebudu.“

„To rád slyším.“ Dial ho poplácal po zádech. „Už tak to tu dost smrdí.“

Andropoulos se poznámce usmál. Ne zrovna od ucha k uchu, ale jeho úsměv věstil, že bude zase v pořádku. Dial mu dopřál chvíli, aby se sebral, a pak mu podal ubrousek.

„Utřete si oči, vysmrkejte se a tak dále. Až s tím skončíte, vrátím se sem za vámi. Jdu se podívat po dalších hlavách.“

„Díky, pane.“

Dial přikývl a vrátil se k práci. Místo na svého pomocníka se musel soustředit na oltářní místnost. V jádru velmi dobře věděl, co Andropoulos potřebuje či nepotřebuje. Nepotřeboval pozornost. Potřeboval prostor. A Dial mu ho poskytl dost. Usoudil, že mladý policista se vrátí sám, až bude připraven. A pokud se nevrátí brzy, není takový tvrďák, jak si o něm Dial myslel.

Ale Andropoulos ho nezklamal. Za necelých pět minut stál v zadní místnosti, po boku Diala. Teď už byl v pořádku. Žádný kašel. Žádný třes. Žádné suché dávení. Dokonce i barva se mu vrátila do tváře. Mládenec se dal nějak dohromady, aniž se vůbec vyšel nadýchat čerstvého vzduchu. Tím na Diala udělal větší dojem než někdo se železným žaludkem, koho by se ta hrůza vůbec nedotkla.

Bylo vidět, že Andropoulos má charakter. Že dokáže překonávat problémy. Že nedovolí, aby ho jeho nedostatky nějakým způsobem omezovaly.

A zvláštní bylo, že Dial pocítil něco jako rodičovskou hrdost.

„Podívejte se támhle,“ řekl a ukázal na několik odpadkových pytlů v koutě. Vnitřek pytlů byl zamazaný krví, stejně jako podlaha před oltářem. „Myslím, že hlavy nacpali do těch pytlů a odnesli sem, aby připravili tu svou výstavku.“

„Proč by to dělali?“

„Aby zanechali vzkaz. Člověk se takhle nevláčí s pytlem hlav, pokud nechce nechat vzkaz.“

„A komu? Nám?“ zeptal se Andropoulos.

„To určitě ne. Kdyby chtěli, abychom to našli my, byli by po sobě zanechali krvavou stopu.“

Na důkaz svých slov Dial prošel obloukem a posvítil na podlahu před prázdnými policemi. Jak se dalo čekat, před oltářní místností nebylo po krvi ani stopy.

„Ne,“ přemítal dále, „použili plastové pytle, aby toto místo utajili. Chtěli, aby hlavy někdo našel – někdo, kdo o tomhle místě ví – ale ne my.“

„Někdo jako Nicolas?“

Dial pokrčil rameny. Byla to správná otázka, ale on na ni ještě neměl vůbec žádnou odpověď. Vyšetřování bylo teprve v počáteční fázi. Aby změnil téma, řekl: „Máte nějaké postřehy ohledně té pyramidy?“

„Vlastně jsem se, pane, chtěl zeptat na totéž já vás.“

„Už jsem vám říkal, že já mám vždycky teorii. Ale teď mě víc zajímá ta vaše.“ Dial mu podal baterku a řekl, ať se tam porozhlédne pozorněji. „Jestli něco najdete, dejte mi vědět.“

Andropoulos se nadechl a naklonil se blíž, aby prozkoumal hlavy. Rozklad už sice započal – což byla taky příčina toho hrozného zápachu – ale pořád měly vlasy a kůži a vypadaly pozoruhodně živě. Ve tvářích měly ztuhlé výrazy hrůzy jako halloweenské masky, jako kdyby stále cítily seknutí sparťanského meče. Andropoulos viděl, že jedna hlava mezi ostatními vyčnívá. Toho člověka poznal už ve chvíli, kdy do místnosti vkročil.

„Ten nahoře je opat,“ řekl.

„Fakt? A co ti ostatní?“

„Je mi líto. Ostatní neznám. Jen opata.“

Dial přikývl. Přemítal nad tím, jestli hlavy nebo jejich uspořádání mají nějaký význam. „Osvěžte mi paměť. Jak se jmenuje ten místní klášter, kde mají sbírku kostí?“

„Velký Meteoron.“

„A skládají tam lebky na sebe taky tímto způsobem?“

Andropoulos zavřel oči a zkusil si kostnici vybavit. Místo navštívil už před lety. „Ne, pane. Spočívají v šesti nebo sedmi policích, jedna řada nad druhou. Ale lebky se nedotýkají. Jsou oddělené policemi.“

Dial ukázal do první místnosti. „Vypadají ty police takhle?“

„Ne, pane. Police v Meteoronu jsou obyčejné desky. Žádné takové kudrlinky.“

„A co oltář? Nepřipadá vám povědomý?“

Až do té chvíle si Andropoulos oltáře moc nevšímal. Všechnu jeho pozornost poutaly hlavy a ten hrozný zápach. Ale teď, pod Dialovým bdělým okem, neměl na výběr. Musel se zkoncentrovat. Musel se soustředit na kamenný oltář.

Oltář z bílého mramoru stál uprostřed zadní zdi a sahal mu téměř do pasu. Hlavy spočívaly na obdélníkové desce, která byla hladká a asi pětadvacet centimetrů silná. Všechny čtyři strany zdobily reliéfy řeckých vojáků. Někteří pochodovali, jiní bojovali a všichni vypadali odvážně. Samotnou desku podpíraly čtyři nohy, připomínající starověké meče. Ale na rozdíl od mečů použitých při masakru měly tyto čepele jen jedno ostří a byly zakončeny zdobnými rukojeťmi, určenými pro slavnostní přehlídky. Tento typ mečů používali králové, ne hopliti.

„Odpusťte, pane, ale nikdy předtím jsem ho neviděl.“

„A navštívil jste všechny místní kláštery?“

Andropoulos přikývl. „Všech šest.“

„Povězte mi o jejich uměleckých dílech. Mají nějaká témata?“

„Témata, pane?“

„Má to umění něco společného? Jako třeba anděly nebo tak něco?“

„Většina obrazů má náboženský význam. Jako třeba scény z bible.“

„Jinými slovy, typický církevní sračky.“

„Ano, pane.“

„Takže nic neobvyklého?“

Andropoulos zavrtěl hlavou. „Pokud si vzpomínám, tak ne.“

„Nic z doby před Kristem?“

„Odpusťte, pane, já se v umění moc nevyznám.“

Dial chápavě přikývl. Historie a umění nebyly ani jeho silné stránky. Přesto se mu zdálo divné, že veřejné fresky v místních klášterech pojednávaly o náboženství, kdežto utajená díla ve Svaté Trojici – dveře, police, kamenný oltář – zpodobňovaly válku.

Co měla válka s Meteorou společného?

A navíc, jak souvisela se zavražděnými mnichy?

Očividně je povraždili z nějakého důvodu. A hlavy jim se vší pravděpodobností uřízli proto, aby zanechali vzkaz. Ale jaký vzkaz? Týkal se náboženství? Nebo Řecka?

Anebo, jak se obával, něčeho, o čem nic nevěděl?

Dial zavrtěl frustrovaně hlavou. Jak měl vrahy dopadnout, když nedokázal vraždy zasadit do správného kontextu? Bez kontextu nemohl stanovit motiv. A bez motivu nemohl přijít se seznamem podezřelých – pokud by samozřejmě důkazní stopy neodhalily něco nečekaného. Jenže v této fázi hry na to raději nespoléhal.

Kdepak. Pokud chtěl případ vyřešit, bylo mu jasné, že se musí dozvědět víc o utajených uměleckých dílech. A taky proč by muži míru uctívali válku.

25

Kaiser seděl na lavičce pod jedním z kaštanů na náměstí Sv. Martina. Vedle něj ležely noviny. Choval se klidně a úplně uvolněně. Jako někdo, kdo si o polední pauze užívá teplého počasí. Lidé procházeli okolo a on se občas usmál a pokývl. Někdy dokonce zamával. Díky tomu všemu dokonale splýval s okolím.

Payne s Jonesem jej pozorovali z opačného konce náměstí. Prohlíželi všechny tváře okolo něj, aby se ujistili, zda někdo nevyhlíží podezřele nebo nepatřičně. Ne proto, že by Kaiserovi nevěřili, ale poněvadž se chystali porušit zákon na veřejném místě.

Zatčení bylo to poslední, co potřebovali.

Když se Jones ujistil, že náměstí je čisté, dal kolegovi znamení tím, že se nahrbil a zavazoval si botu. Znamenalo to, že Payne může opatrně přistoupit k lavičce. Jestliže by Jones ten úkon provedl znovu, znamenalo by to, že se blíží potíže a je třeba odejít. Kaiser měl také bezpečnostní signál. Kdyby zaznamenal cokoli podezřelého, prostě by se zvedl a šel pryč.

Ale zatím se všechno vyvíjelo dobře.

Payne přišel zepředu, aby se Kaiser nelekl. Na svou mohutnou postavu se pohyboval neuvěřitelně lehce a měl vrozenou schopnost potichu se k lidem přikrást. Jeho dědeček říkával, že chodí jako Indián. Payne sice chápal, že ten výraz už není politicky korektní, ale říkat, že chodí jako domorodý Američan, neznělo tak dobře.

„Posaď se,“ řekl Kaiser.

Payne si sedl na lavičku a přelétl očima náměstí. Jones stál poblíž autobusové zastávky a ležérně se rozhlížel po případném nebezpečí. Nikoho neviděl. „Nějaký potíže?“

„Kdepak. Mám všechno, co jste potřebovali. Pasy a víza jsou v novinách. Vypadají úžasně. Budou se vám líbit.“

„A zbraně?“

„V nákupní tašce pod lavičkou. Munice taky.“

„A co loď?“

„Rybářská loď mimo Finsko. Je to sice starej krám, ale svůj účel splní. Uvnitř novin jsou podrobnosti. Jedno varování: kapitán je trochu neoblomnej. Zaplatilo se mu za dvacet čtyři hodin. Pak je mimo hru – ať budete na lodi nebo ne.“

Payne kývl. Takhle pracovala většina žoldáků. „A prachy?“

„Zkontroloval jsem konto. V pohodě. Převod proběhl.“

„Dobře. Druhá půlka dojde zakrátko.“

„Já vím.“

Payne se usmál. Trvalo mnoho let vydobýt si takovou důvěru. Dosáhl toho tím, že držel své sliby a zavřenou hubu. V téhle branži jsou tyhle dvě věci hodně důležité.

„Ještě něco?“

Kaiser kývl. „Když o tom tak mluvíš, pár věcí mě trápí.“

Payne se na něj podíval, ale nic neřekl.

„Doufám, že jsem to nepřehnal, když jsem vám, hoši, vykládal o Rusku. Vím, že pro někoho je otázka rasy citlivá, ale cítil bych se jako kretén, kdybych se o tom nezmínil.“

Payne zavrtěl hlavou. „Netrap se. Nikoho jsi neurazil. D. J. tvou upřímnost ve skutečnosti ocenil. Znáš nás. Nesnášíme překvápka, hlavně v zámoří.“

„To rád slyším. Od snídaně mi to vrtá v hlavě.“

„Sakra, už s těma starostma přestaň. Dopadne to dobře.“

„V tom případě probereme tu druhou věc. Nechtěl jsem to nadnášet, kdybyste na mě byli nasraní kvůli té první věci. Ale protože nejste, říkal jsem si, že se zeptám.“

„Pokračuj.“

Kaiser se naklonil blíž. „Potřebuju na něco znát tvůj názor. Upřímnej názor. Lži mi neprospějí. Potřebuju, abys mi řekl pravdu.“

Payne se na něj podíval a přikývl. „Slibuju. Povím ti pravdu.“

Uběhlo pár vteřin a pak se Kaiser zeširoka zazubil. „Ty sám máš radši paštičky, nebo klobásky?“

Payne s Jonesem si vzali taxík zpátky na leteckou základnu Ramstein. Dorazili hodinu před odletem do Finska. Oproti první etapě cesty, kdy cestovali v útrobách nákladního letounu, by měl být druhý let mnohem příjemnější – díky troše štěstí a pár službičkám.

V Helsinkách pobýval na dovolené brigádní generál Adamson a potřeboval se toho večera přesunout na vojenský summit do Stockholmu. Měl letět bohatě zařízeným soukromým tryskáčem, který byl vybaven koženými sedadly, televizory a barem a patřil skupině lobbyistů z vojenské obce Kaiserslauternu. Let na sever měl být prázdný až na čtyři ozbrojené strážce, kteří měli generála doprovázet do Švédska. Ale když Payne zavolal jednomu ze svých známých z Pentagonu, všechno se změnilo.

Najednou bylo pasažérů šest.

V Helsinkách byla dvě hlavní letiště. Největší ve Finsku a zároveň čtvrté největší ze severských zemí bylo Vantaa. Vypravovalo většinu obchodních letů do hlavního města a sloužilo jako dopravní uzel pro největší finské aerolinie Finnair. Druhé letiště, Malmi, bylo mnohem menší a vypravovalo většinu soukromých letů do Helsinek. Proto mířili právě tam. Malmi leželo jedenáct kilometrů od města, a pokud šlo o předpisy, směrnice a kontroly, nabízelo mnohem mírnější podmínky. Payne a Jones věděli, že až přistanou, mohou nepozorovaně proklouznout do terminálu. Odtud si mohli vzít taxík do helsinského přístavu, kde se měli setkat s lodním kapitánem, kterého zjednal Kaiser.

Payne se usadil do koženého sedadla a z okna sledoval, jak se letadlo zvedá z rozjezdové dráhy. Za pár vteřin Německo zmizelo z dohledu, skryté pod hradbou mraků zastiňujících krajinu dole. Seděli naproti sobě, odděleni dřevěným stolkem a plánem Petrohradu. Většinu svých kroků se chystali naplánovat ve vzduchu, stejně jako při předchozím letu.

„Co ti vrtá hlavou?“ zeptal se Jones a poklepal tužkou o stůl. Znal svého kolegu dost dlouho na to, aby rozpoznal jeho nálady. Hlavně ty špatné.

„Jen přemejšlím.“

„A o čem?“

Payne povzdechl. „O buřtech.“

Jones se ani neusmál. Jen by ho tím podnítil ke vtipkování. Měl k tomu sklony. „Vážně, co tě trápí?“

Payne chvíli mlčel. „Když jsem vyrůstal, poflakoval jsem se často s partou ze sousedství. Bylo nás osm, všichni narození v rozmezí dvou let. Skvělá banda kluků. Každej den po škole jsme se scházeli v tom parku poblíž našeho domu. Hráli jsme fotbal, baseball, basket, cokoliv. Na tom vlastně nezáleželo. Když bylo hezky, všichni věděli, kde nás najít.“

Jones poslouchal. Nebyl si jistý, kam Payne míří.

„Jistě tě nepřekvapuje,“ pokračoval Payne, „že jsem byl největší kluk z bloku. Což znamená, že jsem byl vůdce skupiny, jestli víš něco o politice hřiště. Skutečná jednička.“

Payne se při té vzpomínce zasmál. Tuhle část života si v sobě hýčkal.

„Jednou, když mi bylo devět, můj nejlepší kámoš z bandy – jmenoval se Chad – nemohl hrát, protože musel doma hrabat dvůr – Bydleli jsme v zalesněným pásu Pittsburghu. Stromů tam bylo víc než domů, aspoň pět set stromů na jeden barák. Jako les v Sherwoodu bez Robina Hooda. Duby, javory, na co si vzpomeneš. Kam ses podíval, všude padající listí.“

Jones se chápavě usmál. Jeho domek byl poměrně blízko místa, kde Payne vyrůstal.

„V každým případě, Chad byl chytrej kluk. Snažil se mě přesvědčit, aby mu všichni kluci pomohli hrabat dvůr, a měli jsme tak na odpolední hru stejnej počet hráčů. Samozřejmě jsem se mu vysmál do ksichtu. Rozhodně jsem ve volnu netoužil hrabat něčí dvůr, sakra. Vždyť mi bylo devět. Když je někomu devět, žádný dobrovolný práce konat nechce. Je to neamerický.“

„Amen, bratře.“

„Takže,“ řekl Payne, „hrát fotbal do parku nás šlo sedm. Já jsem bek obou týmů, na sobě mám svůj ocelářskej dres a hrajem tři na tři. Slunce zapadá, světla se rozsvěcujou a my hrajem dlouho do večera. Na nějaký hodině nezáleží. Jsme po uši od bláta, máme se báječně a řehtáme se, jako kdyby zítřek neměl nikdy nastat. Prostě skvělej den…“

Payne se odmlčel. „Dokud jsme neuslyšeli sirénu.“

Jones ucítil, jak se mu sevřel žaludek.

„Byli jsme děti, chápeš? A byli jsme pekelně zvědaví na život, a tak jsem popadl balon a letěl za zvukem toho rámusu. Za chvíli se v dálce ozvala další siréna. A další. A další. Viděli jsme záblesky světla a mysleli, že je to ta nejbezvadnější věc na světě. V našem bloku se stalo něco vzrušujícího! Jsem v čele, poněvadž jsem nejrychlejší běžec. Celou dobu držím míč pod paží a dělám, jako že mě pronásledujou kovbojové z Dallasu. Vyhýbám se poštovním schránkám, skáču přes obrubníky, chovám se jako úplnej idiot. Celej svět je mi fuk. Až jsem uprostřed silnice uviděl Chadovo kolo. To zasraný kolo bylo úplně rozsekaný.“

Payne si odkašlal, bojoval s dojetím. „Smykem jsem zastavil a ostatní kluci taky. Sedm nás stojí na kraji silnice, rázem jsme jako vrostlí do země. Nikdo neví co říct nebo dělat. Nakonec přiběhli něčí rodiče – už nevím čí – a odehnali nás, abychom neviděli, jak poldové seškrabujou Chada ze silnice. Ale už bylo pozdě. Už jsem viděl víc, než bych byl chtěl… Měl jsem štěstí, co?“

„Jak se to stalo?“ zeptal se Jones.

„Soudím, že hrabal až do úplný tmy. Věděl, že pořád budeme na hřišti pod světly, a tak skočil na kolo a řítil se jako blázen, aby se k nám připojil. Nějakej chlápek s kamionem ho přehlídnul a už to bylo.“

Payne se odmlčel. Pak pokračoval: „Tu noc jsem špatně spal, jak si asi dovedeš představit. Rodiče, kteří tehdy ještě žili, šli v noci ke mně do pokoje, aby se ujistili, že jsem v pořádku, jenže já tam nebyl. Prohledali celej dům, ale nikde mě nemohli najít. Začali panikařit. Ten večer už zemřelo jedno dítě a teď se ještě báli o mě. Zavolali poldy. Zavolali i sousedy. Svolali všechny, na koho jen pomysleli. Za necelou hodinu se utvořila pátrací četa a hledali mě. Rodiče byli rozrušení, strachy úplně bez sebe. Konečně mě někdo asi po dvou hodinách objevil a řekl našim, kde jsem.“

„Kde ses schovával?“

„To je právě to. Já se neschovával. Byl jsem na Chadově dvoře a hrabal listí.“

Jones se smutně usmál. Tenhle příběh nikdy neslyšel. „Pamatuješ si proč?“

Payne kývl. „Cítil jsem se za Chadovu smrt zodpovědnej. A určitým způsobem pořád cítím. Říkám si, že kdybych mu s tou prací pomoh, byl by dneska naživu.“

„Jone –“

„Já vím, je to naprosto iracionální. Ale já se tak cítím. Proto jsem šel uprostřed noci na jeho dvůr – abych dokončil, co začal. A ze stejnýho důvodu jsem tam šel i další den, i ten potom. Hrabal jsem, dokud dvůr nebyl čistej. Úplně bez poskvrnky.“

Payne zavrtěl hlavou a zasmál se sám sobě. „Jsem pomatenej?“

Jones věděl, že to byla řečnická otázka. Místo žertíků mu položil svou typickou otázku. „Jak tě napadlo o tom mluvit? O svým dětství mluvíš málokdy.“

„Upřímně? Tahle mise mi připomněla Chada.“

„To nechápu.“

„Říkej si, že jsem idiot, ale kdybych ten podělanej telefon vzal, Richard Byrd by dneska žil.“

„Jone –“

„Ani s tím nezačínej,“ přikázal mu Payne. Tón jeho hlasu svědčil o tom, že na debatu nemá náladu. „Vím, že je to trhlý, ale já se tak cítím. Kdybych vzal ten telefon, poskytl bych mu pomoc, o niž žádal, a byl by dneska naživu… Pěkně ironický, co?“

„Proč ironický?“

„Důvod, proč nemůžu v noci spát, je Chad, mí rodiče a všechny ty sračky, který jsme po světě viděli. Takže co udělám? Vezmu si prášek na spaní, abych si trochu odpočal. A v tomto případě je prášek na spaní samozřejmě tím hlavním důvodem, proč jsem ten telefon nevzal, takže mi prokázal vážně dobrou službu.“

„Hmmm,“ řekl Jones ve snaze téma zlehčit. „Hezky jsi to posral.“

„Jen pro zajímavost, já říkám zbabral. Ale dík, žes mi pomoh, cítím se líp.“

„Od toho snad přátelé jsou, ne?“

Payne se usmál. Doufal, že změní téma. „V každým případě, už dost o těch sračkách. Pojďme se bavit o misi.“

„Myslel jsem, že to právě děláme.“

„Ne, mluvili jsme o mých běsech.“

Jones zavrtěl hlavou. „Ne, mluvili jsme o tvých pohnutkách. To je mnohem důležitější než cokoli jinýho.“

„Jak to?“

„Pověz mi, proč jedeme do Ruska? Zachránit to děvče, nebo hrabat listí?“

Payne se zašklebil. „O čem to hergot mluvíš?“

„Nedělej blbýho, Jone. Ty zatraceně dobře víš, o čem mluvím. Stačí ti záchrana Allison, nebo si od týhle cesty slibuješ něco víc?“

„Jako co?“

„Třeba bys chtěl zjistit, proč Byrda zabili, a dokončit jeho úkol. Pokud to tak je, je to úplně v pohodě. Jsem ochotnej udělat cokoliv, abys mohl v noci spát. Ale musíš jít s pravdou ven, abych tomu moh přizpůsobit naši trasu.“

„A nebudeš naštvanej?“

„Naštvanej? Vůbec ne. Vlastně jsem určitým způsobem zvědavej.“

„Na co?“

„Na jeho smrt, archivy, na jeho pátrání a tak. Je to celý hrozně podmanivý.“

„Podmanivý, jo?“ Payne chvíli přemýšlel a pak se usmál. „Fajn. Pokud to cejtíš tak silně, jsem s tebou. Od toho snad přátelé jsou, ne?“

26

Andropoulos odešel hledat Theodora a Dial zatím stál před mnichovým pokojem a hlídal tajné dveře a chodbu. Potřeboval, aby nový objev zůstal co nejdéle jeho tajemstvím. Byla to jedna z těch chvil, kdy byl moment překvapení důležitější než shromažďování důkazů. Nemohl se dočkat, až svůj nález předhodí mnichovi a uvidí jeho reakci. Zapotácí se? Začne se potit? Stáhnou se mu zornice? Z dlouhodobého hlediska měla být tato informace pro Dialovo vyšetřování mnohem důležitější než deset minut práce forenzního týmu navíc.

Měla mu pomoct při rozhodování, zda lze mnichovi věřit nebo ne.

Během čekání se zatoulal v myšlenkách zpátky do minulé noci, kdy se přímo na tom místě potkal s Nicolasem. Kdyby to šlo, Dial by ten rozhovor nejraději vrátil zpátky a pojal úplně jinak.

Dřív se vždy pokládal za velkého znalce charakterů – ať už vyslýchal podezřelé nebo navazoval nová přátelství. Ale z nějakého důvodu ho jeho instinkt zklamal v případě Nicolase. Dial nevěděl jistě proč, ale soudil, že musel polevit v ostražitosti, protože Nicolas vypadal jako světec, jako někdo, komu lze důvěřovat. Ale pokud to tak bylo, Dial věděl, že musí změnit přístup. Většina lidí, které měl v příštích dnech vyslýchat, byli mniši. Kdyby na ně nepohlížel jako na obyčejné lidské bytosti – muže, kteří jsou schopni vraždy a klamu jako všechno to ostatní neřádstvo ve vnějším světě – pak by mu docela vážně hrozilo, že nezíská informace, které k vyřešení těchto vražd potřeboval.

A to bylo naprosto nepřijatelné.

První mnich, kterého hodlal vyslechnout, byl Theodore. Dial se mu chtěl podívat do očí a vidět, jestli říká pravdu. Pokud ne, byl odhodlaný učinit z něj exemplární příklad – byť už jen proto, aby přiměl k plné spolupráci všechny další mnichy v Meteoře.

Musel vzít případ do svých rukou a hodlal to udělat hned.

Když se Theodore konečně objevil, Dial se na něj neusmál ani nekývl, vlastně na jeho příchod vůbec nijak nereagoval. Jen na něj upíral nehnutě zrak a občas zaťal zuby, takže mu naběhly žíly na spáncích a povysunula se jeho masivní brada.

Jeho napjatost nešlo přehlédnout.

Theodore změnu v Dialově chování postřehl už zdálky. Tohle nebyl tentýž muž, se kterým před necelou hodinkou vtipkoval o kradení nábytku. „Chtěl jste mě vidět?“

Andropoulos za mnichem přešlapoval, aby ho znervóznil. Tato rafinovaná technika byla většinou docela účinná.

Dial se na chvíli zarazil, než odpověděl: „Ano.“

„Je tu nějaký problém?“

Dial pomalu kývl. „Je.“

Teď pro změnu čekal Theodore několik vteřin. Stál tam ve své černé sutaně a čapce, zaštítěný hnědým hustým plnovousem, a hleděl přímo na Diala. Jeho odznakem či pohledem se nenechal ani trošku zastrašit. Ani se nesnažil něco říct.

Pokud mniši v něčem vynikali, bylo to mlčení.

Přes Dialovy rty se mihl úšklebek. „Našli jsme něco, k čemu bychom si rádi vyslechli vaše vysvětlení.“

„Samozřejmě,“ odvětil Theodore, aniž spustil z Diala oči. „Máte tu věc s sebou?“

„Ne,“ odpověděl Dial. „Sem ven to vynést nemůžu, je to na mě trochu moc velké. Musíme se na to jít podívat dovnitř.“

Mnich napřáhl pravou ruku. „Až po vás, Nicku.“

Dial se pousmál. Překvapilo ho, že si mnich zapamatoval jeho jméno. „Díky, Tede.“

Dial otevřel dveře a vešel dovnitř. Vše bylo přesně tak, jak to zanechal. Tapiserie visela na jednom háku. Tajné dveře byly otevřené a chodba odhalená. Dial se po vstupu do místnosti rychle otočil, aby viděl mnichovu reakci.

Za chviličku měl jasno v jedné věci: mladý mnich o chodbě nevěděl. To bylo zřejmé z jeho vytřeštěného výrazu a z vyjeknutí, které mu uniklo ze rtů.

„Jen do toho,“ řekl Dial. „Začněte vysvětlovat.“

Theodore přiklopýtal k chodbě. „Tohle vysvětlit nemůžu.“

„Proč? Váže vás slib mlčení nebo něco?“

„Protože o tom nic nevím.“ Mnich pohlédl na Diala s Andropoulosem a v jeho tváři se zračil naprostý zmatek. „Jak jste to našli?“

Dial pokrčil rameny. Podrobnosti si nechával pro sebe.

Theodore se otočil zpátky k chodbě. „Kam to vede?“

„Do márnice,“ odvětil nepokrytě Dial. „V suterénu jsme našli vaše bratry. Pustil bych vás, abyste si to prohlédl na vlastní oči, ale nechci, abyste si pozvracel vousy.“

Mladý mnich několikrát zamrkal a pokoušel se zprávu vstřebat. Pak tiše odříkal krátkou modlitbu v řečtině a přežehnal se křížem. Znamení udělal jen třemi prsty – palcem, ukazovákem a prostředníkem – namísto pěti jako západní křesťané.

„Osvěžte mi paměť,“ řekl Dial. „Jak dlouho že jste v Meteoře?“

„Skoro deset let.“

„A nikdy jste neslyšel zvěsti o chodbě?“

Theodore zavrtěl hlavou. „Nikdy.“

„A co o válečných pomnících?“

„Válka? Nerozumím.“

Dial popošel k tajným dveřím, mnichovi v patách. „Koukněte se na ty řezby. Povězte mi, co vidíte.“

„Řecké vojáky.“

„Dole je to stejné. Vojáci a válka, kam se podíváte. To se mi zdá v klášteře trochu divné, nemyslíte?“

Theodore kývl.

„A vy o tomhle nic nevíte?“

„Nic. Je to pro mě šok.“

Dial naléhal dál. „Dobrá. A kdo by o tom mohl vědět?“

„Opat by mohl, ale ten je mrtvý.“

„Kdo ještě?“

Theodore se zarazil a chvíli přemýšlel. „Nevím. Opravdu nevím.“

„Heleďte, tomu se mi těžko věří. Vždyť o chodbě vím i já. A ví o ní Marcus. Dokonce i vrazi o ní věděli. A vy mi tvrdíte, že o ní nikdo v Meteoře nemá ani ponětí? Odpusťte mi moji upřímnost, ale myslím, že to jsou kecy.“

Theodore kývl na souhlas, což Diala úplně zaskočilo.

„Moment! Co to říkáte? Že někdo o chodbě přece jen ví?“

Ale tentokrát Theodore neodpověděl. Zíral do kamenné chodby a snažil se přijít na to, kam vede a proč byla postavena. Jenže ve tmě toho moc neviděl. Ani schody, ani prázdné police.

Dial si všiml mnichovy zvědavosti a dostal prostý nápad. Mohl by chodbu využít jako návnadu, aby Theodora přiměl dát mu pár interních informací.

„Odpusťte,“ řekl a prudce dveře zavřel, až v ní mnichovi málem přiskřípl vousy. „Tohle je místo činu. V tuto chvíli vás tam pustit nemůžu.“

V mnichových očích se objevilo zklamání. Hmatatelné zklamání.

„Když jsme se předtím bavili o stropu,“ řekl Dial, „nezmínil jste se o knihovně ve Velkém Meteoronu?“

„To ano.“

„A tam se nachází úplná historie klášterů Meteora?“

„Ano. Jsou tam stovky rukopisů, které dokumentují dějiny všech klášterů včetně těch, které byly zničeny.“

„A vy do ní máte přístup, že?“

Mnich chápavě přikývl. Věděl, kam to povede, ještě než Dial otázku vyslovil. „Chtěl byste, abych prostudoval Svatou Trojici a všechna její umělecká díla.“

„To bych opravdu chtěl. Našemu vyšetřování by to nesmírně pomohlo.“

„A když na vaši žádost přistoupím?“

Dial se vítězně usmál. „S radostí bych porušil pravidla a pustil vás dovnitř.“

27

Tržnice Kauppatori

Helsinky, Finsko

Helsinky leží na severním pobřeží Finského zálivu, východního výběžku Baltského moře. Hlavní město Finska se nachází asi 380 kilometrů od Petrohradu a lemují je tisíce ostrůvků, které chrání jeho přírodní přístav. V teplejších měsících ožívá turisty tržnice Kauppatori, která se táhne v několika blocích podél malebného nábřeží a láká širokou paletou stánků, jež nabízejí všechno, od čerstvých plodů moře až po drahé šperky.

Ruch na tržnici a v jejím okolí byl pro Payna s Jonesem ideálním prostředím k setkání s lodním kapitánem, který je měl vzít do Ruska. Věděli o něm jen to nejnutnější – jmenoval se Jarkko a měl na ně čekat u konkrétního stánku, až se bude tržnice zavírat. Nic jiného jim kvůli jeho i jejich bezpečnosti neřekli.

Taxík je vysadil na ulici kousek od prezidentského paláce, který se zvedal nad tržištěm na severní straně promenády Esplanadi. Payne zaplatil řidiči a Jones zatím zamířil k malé ceduli na konci tržiště. Informovala finsky i anglicky. Tržnice otevírá v 6.30, zavírá v 18.00. Jones mrkl na hodinky a kývl. Museli nějak zabít hodinu předtím, než se sejdou s kapitánem.

„Kam teď?“ přemítal Payne, když ho dostihl.

„To je mi záhadou. Budeme se muset někoho zeptat.“

Vešli na náměstí ze západní strany. Nevěděli jistě, kam mají zamířit, ale rozhodli se to zjistit. Procházeli se po cestě z dlažebních kostek a žasli nad všemi těmi stany a stánky, které vypadaly, že budou mít otevřeno bez přestání. V této části tržnice se prodávalo ovoce, zelenina a další domácí plodiny. Stoly se prohýbaly pod tíhou rajčat, brambor, mrkve a všeho možného. Krabice přetékaly morušemi, horskými brusinkami a bylo tu i několik druhů bobulí, které neznali. Jedlá směsice tvarů a barev. Ve vzduchu se vznášela vůně čerstvých květin.

Payne se zastavil u maličkého stánku. Od ženy, která mluvila perfektní angličtinou, dostal pokyny, jak dál. Řekla mu, že je na špatném konci tržiště, ale pokud půjde východním směrem, nakonec najde stánek, který hledá. Payne jí poděkoval koupí krabičky jejích jahod. Zajímavé bylo, že byly sladší než všechny, které kdy jedl.

Jones řekl: „Měli bychom nakoupit víc jídla než jen tohle. Pochybuju, že budeme mít na cestě něco zajištěný.“

Payne souhlasil: „Ty to vybereš a já koupím.“

Po chvíli narazili na několik bufetových stolků mezi deseti či dvanácti stánky s jídlem. Většinu stolů okupovali turisté. Někteří jedli a jiní pozorovali lodě v přístavu. Vypadalo to jako na pohyblivé pohlednici.

Jones šel v čele. Chodil od stánku ke stánku a pátral po něčem chutném k zakousnutí. Viděl garnáty, raky, paellu z plodů moře, lososa s bramborami, grilované arktické pstruhy, sledě, okouny a chobotnice. Jediné nemořské jídlo, které našel, byly francouzské hranolky a cibulové kroužky. O kousek níž Payne kápl na budku, kde měli na jídelníčku místní exotickou kuchyni – všechno od dušeného medvědího masa až po losí salám. Ale jedna položka na seznamu jídel ho rozesmála: sobí buřt.

Měl sto chutí ho koupit Kaiserovi.

Nakonec se dvojka rozhodla nic neriskovat. Vyhnuli se před dlouhou cestou po moři všemu smaženému a kořeněnému a poručili si grilovaného lososa, brambory a dva bochníky finského chleba.

Po jídle ležérně přešli na druhý konec tržnice. Minuli stánky plné šperků, kožešin, uměleckých děl, hraček a všeho možného. Když už do šesté zbývalo jen pár minut, konečně natrefili na tu část tržnice, kterou hledali. Poznali to podle několika věcí. Slyšeli vřeštění mořských ptáků poletujících na obloze a na zemi žebrajících o drobky. Když procházeli okolo ohromných ledových kvádrů, pocítili, jak teplota klesla. V dřevěných bednách ležely vyskládané rozmanité druhy mořských plodů. Z popelnic vzadu se linul zápach zkažených ryb.

„Hergot!“ vykřikl Jones. „Tady to smrdí jak Pepek námořník.“

Payne se rozesmál. „Nevím úplně přesně, co tím míníš, ale zní to docela pravdivě.“

„Před Jarkkem bych se o tom asi neměl zmiňovat, co?“

„To asi ne.“

Jones se rozhlížel. Spousta rybářů už balila zboží a chystala se v šest zavřít. „Kde se s ním máme setkat?“

Payne ukázal na stánek na druhé straně cesty. Nápis nad ním byl dlouhý a ve finštině. Byl stejný jako na Kaiserově papíru. Určitě to bylo místo, které hledali.

Za pultem stál urostlý muž. Nevypadal moc spokojeně. Měl na sobě zástěru, jež mu byla velká – takovou, jakou na sobě mívá řezník při porážení krav. Byla potřísněná krví, obsahem střev a jinou špínou. Na hlavě měl černou pletenou čepici, která mu zakrývala polovinu čela a špičky uší. Sukovité ruce byly schované v tlustých gumových rukavicích a zastrčené v rukávech nepromokavého kabátu. Vypadal hodně naštvaně.

Payne se k němu opatrně přiblížil. „Hledáme Jarkka.“

„Kdo jste?“ ucedil muž. Bylo mu okolo pětačtyřiceti a mluvil s finským přízvukem.

„Jsme Kaiserovi přátelé.“

Muž chvíli zvažoval odpověď. „Pak jsem tedy Jarkko.“

Usmál se a přes pult mu podal pravou ruku. Jeho rukavice byla potřísněná zbytky ryb. Payne ho nechtěl urazit hned na začátku jejich spolupráce, takže si toho svinstva nevšímal a potřásl mu rukou. Jarkko se usmál ještě víc. „Vy jste Američani, že?“

Payne zavrtěl hlavou. „Jsme Kanaďané.“

„Kanaďané, moje perse! Jste Američani. Nelžete Jarkkovi.“

Payne si nebyl jistý, co to je perse, ale předpokládal, že je to nějaká nadávka. „Konkrétně na této cestě jsme Kanaďané.“

Jarkko pokrčil rameny. „Jak chcete.“

Jones stál kousek za Paynem a naslouchal jejich rozhovoru. Mohl by jít blíž, ale moc se mu nechtělo mazat si ruce. Proto jen pokývl hlavou.

Jarkko mu taky pokynul. „Tak teda, proč jste tu? Jste tu o den dřív.“

„Nejsme,“ ujistil ho Payne. „Cesta má proběhnout dnes.“

„To je nemožný! Dneska je Rusko uzavřený. Není možný se tam dostat.“

„Uzavřený? Co tím myslíte?“

„Vy Jarkkovi nerozumíte? Mluvím dobře anglicky. Rusko je uzavřený.“

Payne navštívil mnoho míst po celém světě a měl co do činění se spoustou pochybných existencí, takže když došlo na věc, vyděrače poznal. Někdy problém vyřešilo pár dolarů. Jindy to vyžadovalo trochu obratnosti. Ze svých zkušeností věděl, že vždycky existuje řešení. Šlo jen o to poznat, koho má před sebou.

Jarkko zvedl hadici zpoza pultu a začal pomalými, máchavými pohyby kropit zem. Tenká vrstva špíny plavala k nejbližšímu odpadu.

Payne promluvil přes stříkající vodu. „Patrně jste zdejším odborníkem. Pokud říkáte, že je Rusko uzavřené, pak je uzavřené. Nemám právo o tom pochybovat.“

Jarkko pokračoval v práci, jako kdyby zvažoval Paynova slova. „A to je všecko? Žádné úplatky? Výhrůžky? Žádné sliby Jarkkovi?“

Payne zavrtěl hlavou. „Samozřejmě že ne. Nechtěl jsem vás urazit.“

„Ale urazil. Lhal jste Jarkkovi a to Jarkko nemá rád. Jsem zásadovej člověk. Prostej. Jsem rybář. Každej den tvrdě pracuju. Nemám čas na lži. Nebo na lidi, kteří ty lži říkají.“

„Opravdu? Takže jste čekal, že vám uvěřím, že je Rusko uzavřené?“

„Ne! Rusko není uzavřené. Nebuďte molopää! Jak byste chtěl uzavřít stát? Jarkko lhal, aby vám uštědřil lekci. Když nebudete lhát Jarkkovi, nebude Jarkko lhát vám.“

„Fajn,“ souhlasil Payne. „Žádné další lži.“

„Dobrá. Začněte jmény. Ne jmény v pasech, ale pravými jmény. Neprozradím je.“

Payne pochopil, že nemá moc na výběr. Pokud se chtěl dostat do Petrohradu, nesměl si Jarkka znepřátelit. „Jmenuju se Jon. Tohle je D. J.“

Jarkko zkoumal jeho oči. „Ano, věřím ti. Naší cestě nic nebrání.“

„To rád slyším. Nemůžeme se dočkat, až odjedem.“

„Brzy pojedeme,“ řekl Jarkko a stáhl si rukavice. Položil je nahoru na pult a zpoza něj pak vytáhl velkou termosku. „Prvně si připijem na mé nové přátele Jona a D. J.e.“

Jones k nim přistoupil. Už se nebál, že se umaže. „Co to pijeme?“

„To je pití, který jsem vynalezl. Říkám mu Kafka. Pojmenoval jsem ho po slavném spisovateli.“

Jones se zamračil. Nechápal, proč by finský rybář pojmenovával pití po Franzi Kafkovi, německy píšícím autorovi. „Máte rád jeho romány?“

Jarkko si otázky nevšímal a lil nápoj do uzávěru od termosky. „Pij!“

Jones pohárek podezřívavě prohlížel a pak si trochu usrknul. Okamžitě se s odporem zašklebil. „Panebože! Zmrtvěl mi jazyk. Co v tom sakra je?“

„Už jsem ti to říkal. Je to Kafka.“

„Ale co v tom je?“

„Chceš recept? Je to kafe a vodka. Kaf-ka!“

„Voda ne?“

„Voda? Proč voda? Já vodu nepiju. Ve vodě rybařím a umejvám se v ní.“ Jarkko ukázal na Payna. „Dej pohárek Jonovi. Než půjdem, musí se napít.“

„S radostí,“ řekl Jones a podal pohárek Paynovi. „Na ex!“

Payne nechtěl hostitele urazit, a tak si silného koktejlu usrkl. Byl odpornější, než si dokázal představit. Bylo to jako pít žluč. S úšklebkem podal Finovi šálek nazpět. „A teď, když to máme za sebou, je na tobě, abys mi řekl pravdu.“

„Dobře. Co chceš vědět?“

„Co je to molopää?“

Jarkko se rozesmál a zhltnul zbytek Kafky. „To je finský výraz pro kokota.“

Jones se urážce zasmál. „Počkej. Tys mu řekl kokote?“

„Nikdy! Nikdy neurážím nového přítele. Řekl jsem nebuď molopää.“

„Vlastně je to dobrá rada,“ vložil se do toho Jones. „Já mu to říkám v jednom kuse.“

Jarkko se rozesmál ještě hlasitěji. „Líbíš se mi, D. J.i! Pojď, obejmi Jarkka!“

Než mohl Jones uskočit, už ho držely mohutné medvědí tlapy. Snažil se nedýchat, poněvadž měl obličej zabořený do Jarkkovy krvavé zástěry. Jenže Finovo sevření bylo tak těsné, že se Jones nebyl schopen vykroutit a musel se nakonec nadechnout. V mžiku poznal, jak to smrdí v břiše velryby.

Jarkko jej pustil a pak řekl: „Fajn. Teď půjdeme na loď a navštívíme Rusko!“

28

Řecká policie byla z nalezení hlav mnichů a z objevu tajné chodby na Svaté Trojici nadšená. Dial si uvědomoval, že jeho kariéře by to nijak neprospělo, a tak lidem na místě činu pověděl, že vše objevil sám Marcus Andropoulos. Svým způsobem tak chtěl mladého policistu odměnit za tvrdou práci, kterou v posledních dvou dnech odvedl. Zároveň se vyhnul otázkám, které musely nutně následovat, a mohl tento čas využít k vyšetřování.

Než zprávu zveřejnil, vyfotil si vše, co mohl, digitálním fotoaparátem, který si vypůjčil od Andropoulose. Vyřezávané dveře, kamenné zdi, dřevěné police, navršené hlavy, zdobný oltář. A vše ostatní, co vypadalo alespoň trochu důležitě. Zkušenost ho naučila, že nejdůležitější stopy se často objevují na nejmenších detailech, a tak nehodlal nic riskovat. Když končil, měl vyfocených přes sto snímků. Až je přetáhne na server Interpolu, Henri Toulon nebo někdo jiný s patřičným povolením je bude moci na jejich globální síti prozkoumat.

Dial byl vzhůru od samého rozbřesku, a tak věděl, že potřebuje chytit druhý dech. Mohl by si zdřímnout, nebo si dát šálek kávy. Ale v prvé řadě ze sebe chtěl dostat odér smrti. Půjčil si od Andropoulose auto a rozjel se do svého hotelu Divani Meteora v Kalampáce, kde měl pokušení vlézt si do vyhřívaného bazénu. Bohužel si zapomněl plavky, a proto se raději rozhodl pro sprchu. Pro dlouhou, zklidňující sprchu.

Uvolňovala svaly a napomáhala přemýšlení.

Dial byl přesvědčen, že příštích čtyřiadvacet hodin bude pro vyšetřování nejdůležitějších – zvlášť jestli Theodore dodrží svůj slib a prostuduje historii Svaté Trojice. Kdyby ten mnich našel jakoukoli informaci o chodbě nebo uměleckých dílech s vojenskou tematikou, měl by Dial konečně historický kontext, který potřeboval, aby mohl své vyšetřování rozšířit. Jinak by se jen dál motal v uzavřeném kruhu, neschopen spojit tajemství tajné chodby s motivem masakru.

Jako by tomu štěstí chtělo, Velký Meteoron byl každé úterý pro veřejnost uzavřený. To znamenalo, že Theodore se mohl v příštích šestatřiceti hodinách soustředit na výzkum, aniž by ho rušili návštěvníci. Samozřejmě s výjimkou Diala a Andropoulose, kteří se tam v úterý ráno chystali na soukromou prohlídku. Dial chtěl na vlastní oči vidět kostnici a knihovnu s rukopisy, kdyby tam snad byly nějaké starodávné nápovědy nebo symboly, které všichni přehlíželi. Chtěl rovněž vyslechnout pár dalších mnichů v souvislosti s vraždami, přestože ho Andropoulos varoval, že to bude zbytečné.

Většina mnichů vedla klidný život v ústraní a s vnějším světem nechtěla mít nic společného.

Dial si tedy řekl, že mu jeho postřehy přinejmenším pomohou pochopit klášterní způsob života. Myslel si, že ho pochopil už předešlé noci, kdy vedl dlouhý rozhovor s Nicolasem. A teď si ani nebyl jistý, jestli byl Nicolas mnich. Vypadal jako mnich a choval se jako mnich – až na ten ošklivý zvyk lhát. Jinak by Dial vsadil hodně na to, že Nicolas někde mnichem je.

Jediná otázka zněla: Kde?

Zatímco ve svém hotelovém pokoji kopíroval přes internet fotky z místa činu, oblékl si pěknou košili a plátěné kalhoty. Měl se ve městě sejít s Andropoulosem. Pozval ho na pravou řeckou večeři – ať už to znamenalo cokoli. Dial byl několikrát v Aténách, ale střední Řecko nikdy nenavštívil. Podle stád ovcí, která viděl z balkonu, nepochyboval, že podávat se bude jehněčí. Možná kolem svého jídla projel cestou dolů po horském úbočí.

Při odchodu z pokoje se na to snažil nemyslet.

Když o pár minut později kráčel k autu, rozvibroval se mu mobil. Podíval se na číslo na displeji. Byl to Henri Toulon.

Dial se mu ozval francouzsky: „Bonjour, Henri.“

Toulon zůstal chvíli zticha. Pak se zeptal: „Kdo je tam?“

„Tady Nick. Kdo by to podle tebe měl bejt?“

„Aha, nevěděl jsem, že mluvíš francouzsky,“ dobíral si ho Toulon. „Už to, prosím, nikdy nedělej. Máš hroznej přízvuk. Mluvíš jako turista.“

Dial zabručel: „Abys věděl, měl jsem fajn hodinku pro sebe, než jsi zavolal. A teď je to v háji. Mám pokušení zavěsit, jenže ty bys to vzal jako záminku, abys mohl seknout s prací.“

„Nicku, já dělám pořád. Jen někdy dělám, že nedělám.“

Dial se té poznámce pousmál. I přes to hašteření spolu vycházeli dobře.

„Tak spusť, Henri. Co máš?“

„Slíbil jsem ti, že až dopiju kávu, znovu se mrknu na ty tvý sparťanský fotky. Znáš mě, mám kávu moc rád, a tak volám až teď.“

„A?“

„A nemám co dodat. Odved jsem dnes ráno skvělou práci.“

„Bezva,“ prohodil jízlivě Dial. „Dík za aktualizaci. Ozvu se ti zítra.“

„Počkej! Nezavěšuj. Ještě jsem neskončil.“

„Tak pokračuj, poslouchám.“

„Pak jsem přemítal nad tím, cos mi řekl. Ptal ses, jestli by ti vrazi nemohli být Sparťani. Vysmál jsem se ti a zavrhl to, protože Sparta už neexistuje. Ale čím víc ses přel, tím míň jsem si byl jistej. Působili na mě jako opravdoví Sparťani. A tak jsem zavolal do Spárti –“

„Spárti? Co je Spárti?“

„Je to město postavený na místě staré Sparty. Na Peloponésu v jižním Řecku.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„Je malý, možná dvacet tisíc lidí. Leží u řeky Eurótás v Lakónii.“

„Když to říkáš. Já jsem teď na parkovišti a mapa tu nikde není.“

„Tak mi věř, Spárti existuje. A ten chlapík, se kterým jsem mluvil, byl hrozně ochotnej.“

„Jakej chlapík?“

„Agent NCB jménem George Pappas. Žije tam už moře let.“

„A co říkal?“

„Nebudeš mi věřit, ale přísahal mi, že sparťanští vojáci pořád existují.“

„O čem to mluvíš?“

Toulon se zasmál. „Vidíš? Věděl jsem, že mi nebudeš věřit. Ty mi nikdy nevěříš.“

Dial poznámku přešel. „Pověz mi detaily.“

„Za prvé musíš pochopit geografii. Peloponés je velký poloostrov, oddělený od zbytku Řecka Korintským zálivem. Nebýt úzkýho pevninskýho mostu v severovýchodním koutě, byl by to ve skutečnosti ostrov, ne poloostrov. Spárti leží dole na jižním konci Lakónské nížiny. Je ze tří stran střežené horami, oddělené od zbytku Řecka velkou vzdáleností a geologickými útvary. Starověká Sparta tam byla umístěna právě z toho důvodu. Byli to válečníci. Postavili si město v lokalitě, která by se těžko dobývala.“

„Mám to,“ zvolal Dial. „Už si to představuju. Leží jižně od města Olympie, asi v půli cesty na ostrov Kréta.“

„Výborně, Nicku! Vidím, že někdo během letu do Atén dělal svý domácí úkoly.“

„Neudělali mě šéfem pro nic za nic.“

„No, o tomhle si můžeme promluvit jindy. Teď se držme mého tématu: Spárti je velmi izolované. A kvůli tomu se taky hodně liší od pevninskýho Řecka.“

„V jakým směru?“

„Za prvé, někteří lidi – hlavně ti, kdo žijí v horských vesnicích – nemluví řecky. Jejich jazykem je tsakonština.“

„Tsakonština? Nikdy jsem o ní neslyšel.“

„Dovol, abych ti to zjednodušil… Mluví jazykem Sparty.“

„Zadrž! Lidi pořád mluví sparťansky?“

„Více či méně. Tato řeč pochází z jazyka starověké Sparty, i když časem prodělala modernizaci. Někteří experti řadí tsakonštinu mezi nářečí, ale to je blbě. Je to samostatný helénský jazyk, který se liší od větve starověkých Atén, ze které se nakonec stala moderní řečtina. Tsakonština je dórská řečtina, ne atická řečtina. Proto je odlišná.“

Dial se při té informaci ušklíbl. „Když už je řeč o cizích jazycích, půlce těch nesmyslů, cos říkal, jsem nerozuměl. Ale to nic. Jsem na to holt zvyklej. Mluvíš anglicky jako turista.“

„To se ti povedlo, Nicku. No, možná ti zbytek dopovím en français.“

„Promiň. Ani tomu jsem nerozuměl. Musíme mít špatný spojení.“

„Oui. Hoďme teda ignoranci na tvůj mobil.“

„A tvou angličtinu na tvý chlastání.“

Toulon se usmál. „Touché.“

„Mimochodem,“ řekl Dial ve snaze vrátit se k nakousnutému tématu, „neříkals něco o sparťanských vojácích?“

„Oui. Právě jsem se k tomu dostával.“ Toulon otevřel zásuvku u svého stolu a vytáhl balíček cigaret. „Některý z těchhle horských vesnic jsou plný lidí z jiné éry. Nemají televizi. Nemají elektřinu. Nemluví ani řecky. Mají jen jeden druhýho a kulturu, kterou znají odjakživa. Kulturu Sparty.“

„Pokračuj.“

„Dnes ráno jsem ti vyprávěl o jejich předcích. Sparťanští chlapci se rodili pro válku. Žili pro ni. Umírali pro ni. O nic jiného se nestarali. Předávala se z otců na syny po celé generace, až se s ní ztotožnili natolik, že nic jiného dělat nemohli. Někteří lidé se rodí jako farmáři, někteří jako básníci. A někteří jsou rození válečníci. O těchto lidech mluvím.“

Toulon vytáhl cigaretu a podržel si ji pod nosem jako sklenku výtečného vína. „Máte ty lidi v Americe, ne? Žijou v Montaně se svými psy a dětmi a řídí se vlastními pravidly. Jakže jim to říkáte?“

„Milice.“

„Oui! Jako ten Unabomber, Ted Kuzneski.“

„Kaczynski.“

„To je jedno! Víš, jaký lidi mám na mysli. Jsou v každý zemi. Někde jim říkaj vzbouřenci, jinde partyzáni a ještě jinde bojovníci za svobodu. Ale jsou to pořád ti samí. Vyberou si nějakou věc a bijí se za ni, protože se s ní ztotožňují.“

Dial militantní typy poměrně dobře znal, věděl, jakou škodu umí napáchat. V roce 1993 ho přeložili na jihozápad USA, kde se náboženská sekta zvaná Davidiáni, vedená Davidem Koreshem, u texaského městečka Waco postavila na odpor protiteroristické jednotce a FBI. Jedenapadesátidenní obléhání skončilo smrtí osmdesáti dvou členů sekty včetně jednadvaceti dětí.

Přesně na den o dva roky později zaparkoval Timothy McVeigh s kamionem Ryder, naloženým 2300 kilogramy trhaviny, před federální budovou Alfred P. Murrah ve městě Oklahoma a nálož odpálil. Při výbuchu zahynulo 168 lidí a přes osm set jich bylo zraněno. V té době šlo o nejstrašnější teroristický útok na americké půdě – který překonalo jen jedenácté září.

A ve všech těchto případech povolali Diala, aby se účastnil oficiálního vyšetřování.

„Chceš říct,“ ptal se Dial, „že kopce kolem Spárti jsou plný těchto lidí?“

„Oui, ale tihle jsou jiní než milice.“

„V čem?“

„Nepoužívaj žádný střelný zbraně. Žádný bomby. Bijí se rukama a meči.“

„Stejně jako jejich předci.“

„Stejně jako Sparťani.“

Dial nad tím přemýšlel, pohled upřený na přírodní skalnaté pilíře, které se tyčily za hotelem. Stály v pozoru jako starověcí vojáci, jejichž jediným úkolem bylo střežit kláštery před každou silou, která by jim mohla uškodit. Během staletí plnily svou povinnost znamenitě a v mnohem bouřlivějších časech než dnes – Řeckem se prohnala nejedna válka a revoluce.

Právě proto nic z toho nedávalo smysl.

Co bylo příčinou tak nenadálého násilí? A jak to mělo souviset se Sparťany? Tedy pokud ti vrazi vůbec pocházeli z nich. Jakou spojitost mohli mít se skupinou mnichů, kteří žili několik set kilometrů od Spárti?

„Dovol mi jednu otázku,“ řekl Dial ve snaze dopátrat se možných spojení mezi dvěma skupinami. „Byli Sparťani náboženskej národ?“

Toulon pokrčil rameny. „To je těžká otázka. Já nevím.“

„Fakt?“ utahoval si z něj Dial. „Myslel jsem, že seš na starý Řecko expert.“

„To jsem. Ale na tvou otázku nikdo nezná odpověď. Jak už jsem řekl, Sparťané nepodporovali umění. Ani umění psaní. Podle sparťanskýho zákona se žádný historický záznamy vést nesměly. Literatura nevznikala. A zákony se nezapisovaly, ale učily zpaměti. To značí, že vše, co o Sparťanech víme, pochází z vnějších zdrojů. Napsali to lidi, kteří nikdy plně nepochopili kulturu, o které psali.“

„Jak teda víme, že to byli velcí válečníci?“

„Protože všichni, i jejich nejzavilejší protivníci, vynášeli jejich schopnosti coby vojáků. Na týhle věci se celý Řecko shodovalo. Nezahrávej si se Sparťany.“

„Ale co všechny ty ostatní věci – náboženství, politika a tak dále – to jsou jen dohady historiků?“

„Oui. Jen divoký dohady. Nikdo nic neví jistě.“

Dial pokýval hlavou. „Což nakonec vedlo ku prospěchu Sparťanů.“

„V jakým smyslu?“

„Lidi se bojí toho, čemu nerozumí.“

„To je pravda.“ Toulon si zapálil cigaretu a vyfoukl do vzduchu velký oblak dýmu. Liboval si v té vůni a své občanské neposlušnosti. „Proto se já nebojím ničeho.“

Dial se poznámce usmál a zatím přemítal nad všemi informacemi, které si právě vyslechl. Na rozdíl od Toulona, který předstíral, že ví všechno, on sám na případu stále nerozuměl několika věcem. „Prokaž mi laskavost. Sežeň mi toho agenta NCB ze Spárti.“

„George Pappase.“

„Správně. Sežeň mi George a požádej ho, aby prošmejdil ty horský vesnice u Spárti. Kdoví? Třeba se na nás usměje štěstí.“

29

Úterý 20. května

Finský záliv

Tři sta osmdesát kilometrů dlouhá plavba z Helsinek do Petrohradu proběhla v pohodě, přesně jak Payne, Jones a Jarkko doufali. Finský záliv byl klidný a počasí neobvykle teplé. Kvůli severní šířce slunce zapadalo skoro až v jedenáct večer. Díky tomu mohli splynout se všemi ostatními rybáři, kteří využívali mimořádně dlouho trvajícího denního světla. V Rusku se tomuto fenoménu říká bjelyje noči čili bílé noci. V letních měsících slunce nezajde dostatečně hluboko za obzor, aby se mohlo úplně setmít. Někdy je den a noc k nerozeznání. Na přelomu června a července je to tak markantní, že město Petrohrad ani nezapíná pouliční osvětlení.

Tento efekt není v květnu naštěstí tak patrný. Payne s Jonesem totiž při překračování hranic dávali přednost tmě. Méně svědků, méně hlídek, více svobody k improvizování.

Jakmile se přiblížili k ruskému pobřeží, všichni tři pátrali po hlídkových člunech. Ty jen zřídka obtěžovaly místní rybáře, protože pásly především po pašerácích drog a válečných lodích. Někdy ale, když se vojáci nudili, zastavovali čluny pro nic za nic. Payne a Jones si z bezpečnostních důvodů přes svůj normální oděv oblékli nepromokavé kabáty a nazuli si rybářské holínky. Kdyby jejich člun zastavili, nikomu by neměli připadat podezřelí.

Jarkko se zeptal: „Kde chcete přistát? Řekněte Jarkkovi a poplujem tam.“

Jones v Rusku nikdy nebyl, ale strávil dost času studiem okolí města, takže znal nejlepší možnosti. Petrohrad se nacházel v deltě řeky Něvy. Rozprostíral se na 1491 čtverečních kilometrech, které zahrnovaly čtyřicet dva říčních ostrovů, šedesát říčních ramen a dvacet hlavních kanálů. Město je známé jako Benátky severu a má skoro pět milionů obyvatel. Je v něm více než 300 mostů, z nichž některé stojí už celá staletí.

Hlavní loděnice se nachází na západní straně města, obklopená továrnami a skladišti. Tyto komplexy jsou nepřetržitě hlídány, takže s tím Jones nechtěl nic mít. Totéž platilo pro všechno uvnitř samotného města. I když je přetínal dvaatřicetikilometrový úsek řeky Něvy, rybářský člun by mohl vypadat nemístně, zejména v noci. Smlouvat s městskou policií ještě předtím, než by vůbec vkročili na břeh, bylo to poslední, co chtěl.

„Možná mi můžeš doporučit nějaký místo tady okolo,“ řekl Jones a ukázal na mapu pobřežní čáry. „Hledám nějakej malej přístav, nejlíp něco, co není hlídaný.“

„Ano! Znám dobrej dok. Je blízko baru, kam Jarkko chodí.“

„No, to mě nepřekvapuje!“

Fin se rozesmál a změnil kurz. „Jarkko těžce pracuje. Jarkko dostal žízeň!“

„To je mně jasný.“

Payne jejich rozhovor přerušil: „Rybaříš pokaždý v těchhle vodách?“

„Když to led dovolí, chytám po celým Baltu od Kodaně po Oulu. Odmalička. V zimě se Jarkko snaží držet v teple. Jezdím na Středozemní moře ke Španělsku, na Jónské u Itálie nebo na Egejské u Řecka. Mám rád děvčata z Malty. Udržují Jarkka v teple.“

Pak se od plic hlasitě rozesmál. Byl to ten typ nakažlivého smíchu, takže Payne s Jonesem se smáli taky. Tuhle část cesty si užívali mnohem víc, než si původně představovali. Kdyby před sebou neměli misi, lákalo by je najmout si Jarkka na týden rybaření spojeného s chlastáním.

„Hádám, že na jih si bereš jinou loď,“ řekl Payne.

„Když se tam Jarkko posledně vydal, viděl, že Evropa je pořádnej kus země. Je těžký objet to všechno lodí. Nebo se něco změnilo? Nemám totiž telku.“

„Kdepak. Pořád je pěkně veliká.“

Jarkko se usmál a nasměroval loď do říčního kanálu, který je měl dovést k soukromé loděnici. „Jo, je to tak, Jarkko má dvě lodě. Tahle je stará. Je rezavá a smrdí rybama, ale nikdy mě nezradila. Nechám si ji, dokud se nepotopí.“

„A co ta druhá?“

„Ta druhá je jachta. Ta není rezavá a je cítit po šampaňským. Hezký holky ji milujou.“

Jones se při té představě zazubil. „To myslíš vážně? Fakt máš jachtu?“

„Ano, Jarkko má jachtu. Kotví v Limnosu. Co je na tom divnýho?“

„Nevěděl jsem, že rybaření tak vynáší.“

Jarkko se zasmál. „Rybaření ne, ale Američani jo!“

Jarkko vysadil Payna s Jonesem na předměstí, jak slíbil. Přístav byl opuštěný a bez dozoru. Jarkko měl přespat na své lodi a pak se vrátit do mělkých vod zálivu. Po celou dobu se měl držet blízko pobřeží, aby na mobilu neztratil signál. Plán zněl, že až budou Payne a Jones připraveni odjet, zavolají mu a určí místo srazu. Kdyby o nich Jarkko neslyšel víc než dvacet čtyři hodin, měl předpokládat, že už jeho služby nepotřebují, a vrátit se do Helsinek.

Ale oni ho ujistili, že mu tak či onak zavolají.

Když dorazili, bylo už dost pozdě, takže většinu veřejné dopravy nemohli použít. Byla to škoda, protože Petrohrad měl rozsáhlou síť autobusů, vlaků i tramvají. Nejenže tu jezdilo víc tramvají než v kterémkoli městě na světě, měl také nejhlubší metro – vedené pod všemi řekami a kanály. Ale v jednu ráno už jezdily jenom taxíky. Šli tedy k nejbližší silnici a zamávali na žluté taxi se zeleným světlem v rohu za předním sklem. Znamenalo to, že vůz je volný.

Jones otevřel zadní dveře a zeptal se: „Gavaritě li vy pa anglijsky?“

„Ano,“ odpověděl řidič. Uměl anglicky.

„Dobře,“ řekl Jones a vklouzl na zadní sedadlo.

„Něvskij Palace Hotel.“

„Ano.“

Payne se beze slova vsoukal dovnitř a zavřel za sebou dveře. Oba s Jonesem ze zkušenosti věděli, že není dobré mluvit z bezprostřední blízkosti. Nebylo třeba příliš poutat pozornost, ať už přízvukem, osobními rysy nebo nechtěně vypuštěnými informacemi. Cílem bylo zůstat co nejvíce anonymní.

A navíc, po pravdě řečeno, byli příliš vyčerpaní na to, aby něco povídali. Před dvěma dny si ještě hověli na Floridě na pláži v St. Petersburgu. A teď se plížili Petrohradem v Rusku. Mezitím kvůli přechodu mezi časovými pásmy ztratili osm hodin, a pokud někdy zadřímli, tak nikdy ne vleže. V MANIAC byl tento typ výletů normální. Neustále tlačili svá těla i mozky na hranice možností a snášeli to, co by jiní lidé nevydrželi.

Proto byli také pokládáni za nejlepší z nejlepších.

I když už nebyli v aktivní službě, roky tréninku a zkušeností se nezapřely. Věděli, co a kdy udělat – ať už na válkou zmítaných ulicích Bagdádu nebo v džungli v Zairu. Jejich vzorec úspěchu byl jednoduchý. Přesně stanovit svůj cíl. Potom jej uskutečnit. A pak se zdekovat.

Vše ostatní bylo podružné.

Ale teď měli podle všeho problém. Vážný problém. Jejich cíl nebyl jasně vymezen. To, co začalo jako záchranná mise, se v průběhu cesty obrátilo v cosi jiného. V cosi zapeklitého. Payne tomu říkával nahodilé mise, protože obsahovaly od všeho kousek. Trochu vyšetřování, trochu zachraňování, trochu záhad a trochu smrti. Problém spočíval v tom, že nevěděli, s čím budou mít tu čest, dokud do toho po hlavě neskočí. A to bylo vždycky nebezpečné.

Zejména pokud čelili neznámému protivníkovi.

Aby měli jistotu, že nic nezanedbali, chtěli si dopřát zdravý spánek v příjemném hotelu. Osprchovat se, převléknout a pořádně se nasnídat. Možná si i vyjít na procházku, aby si vyčistili hlavy. Potom chtěli probrat všechny informace, které měli, a ubezpečit se, že zcela souhlasí s parametry mise. Jestliže ano, mohli ihned začít podnikat, co bylo zapotřebí. Pokud ne, museli by věci rozebírat tak dlouho, dokud cíl nebude jasně definován. Dokud nebudou oba souhlasit s riziky mise.

Spočítali si, že když jsou životy v ohrožení, je lepší být v bezpečí než toho později litovat.

Ale nejdřív, ještě než usnou – než se jim podaří usnout – museli splnit slib. Ten, který dali vyděšené neznámé a na němž záviselo její přežití.

Všechno ostatní mohlo počkat do rána. Všechno kromě tohoto slibu.

Museli zachránit Allison Taylorovou.

30

Allison ale nepotřebovala zachraňovat. Nebyla ten typ.

Studovala postgraduál na Stanfordu, od svých osmnácti žila sama a uměla se o sebe postarat. Platila účty, měla několik zaměstnání, a přesto si ještě našla čas na svou diplomovou práci, kterou plánovala dokončit, pokud se z Ruska vrátí živá.

Jenže to byl ten problém. Zůstala zaseknutá v Petrohradu.

Vražda Richarda Byrda pro ni znamenala šok. Otřásla jí až do morku kostí a poprvé za celé roky se cítila zranitelná. A to byl pocit, kterým pohrdala. Slzy, zármutek, projevy slabosti. Nic z toho v jejím životě nemělo místo. Obyčejně byla silná. Jako skála v běsnící bouři. Přátelé se jí drželi, protože pro ně byla oporou.

Ale tohle bylo jiné, úplně jiné.

Co ona věděla o zbraních? O vrazích? O proklouzávání přes celnice?

Byla studentka, a ne špion. Pravidla špionáže jí byla cizí.

Kdysi dávno, když byla malá holčička a její otec ještě žil, od něj slýchávala: „Chytří lidé vědí, kdy něco nevědí.“ S tímto úslovím se z nějakého důvodu vždycky ztotožňovala. Dodávalo jí odvahu požádat o pomoc, když nevěděla jak dál, nebo nebyla ve svém živlu. Nebyla to slabost, ale naopak známka síly. Znamenalo to, že byla natolik bystrá, aby poznala své hranice a dokázala si zajistit pomoc.

A to bylo zrovna teď.

Věděla, že potřebuje pomoc. A doufala, že Jonathon jí tu pomoc poskytne.

Ve skutečnosti toho o něm kromě jména věděla jen velmi málo. Ale při horečném telefonátu se od něj a o něm dozvěděla dost na to, aby se uklidnila. Alespoň na nějaký čas.

Jonathon byl sebejistý, ne však arogantní. Vyslechl její problém a pak nabídl rozumné řešení. Jít na americký konzulát. Svěřit se pod jeho ochranu. Byla to jednoduchá rada, která odhalovala mnoho z jeho povahy. Nedoporučoval nic nebezpečného nebo nezákonného. Místo toho jí navrhl nejbezpečnější možnou věc: požádat o pomoc americkou vládu.

Kdykoli jindy by to hned udělala. Ale jak věděla, právě na této cestě nebyly věci jednoduché. Existovaly další znepokojivé okolnosti, o nichž věděl Byrd. Jinak by z Peterhofu odjela rovnou na konzulát.

Když v telefonu odmítla Jonathonův návrh a řekla, že tam jít nemůže, líbilo se jí, jak zůstal klidný. Nekřičel, ani se ji nesnažil přesvědčit. Pouze nabídl jiné řešení. Uklidnil ji, informoval o své odbornosti a pak řekl, že jí jede na pomoc. Než mohla jeho nabídku odmítnout, už jí sděloval, co má udělat a kam má jít. A ona se řídila jeho pokyny jako Písmem svatým.

Zajistila si apartmá v hotelu Něvskij Palace, což byl jeden z nejexkluzivnějších hotelů ve městě. Zaplatila hotově, ne kreditní kartou. Zaregistrovala se pod falešným jménem. Když ji recepční požádal o doklady, řekla mu, že jí je ukradli, ale nové jí dodají do čtyřiadvaceti hodin. Nejdřív se zdráhal. Požádala ho tedy, ať jí peníze vrátí a zavolá taxi do Grand Hotelu Europa, jiného pětihvězdičkového hotelu v oblasti. A najednou byl ochotný učinit výjimku. Poděkovala mu tučným spropitným v americké měně.

Bylo jí řečeno, aby pak zůstala na místě a nikam nechodila. Kdyby dostala hlad, měla požádat hotelovou službu, kdyby se cítila osamocená, měla mluvit sama se sebou. S nikým jiným. Ani s přáteli, ani s rodinou, dokonce ani s pokojskou. Jedinou výjimkou měli být Jonathon nebo jeho přítel D. J., pokud by jí zavolali na mobil. Jinak měla být potichu a sedět ve svém pokoji, dokud se ve dveřích neobjeví oni.

A kdyby zaklepal kdokoli jiný, měla bojovat o život.

Ve dvě hodiny třicet sedm minut v noci se klepání ozvalo. Bylo tlumené, ale energické.

Když ho uslyšela, byla plně vzhůru a hleděla na strop nad svou postelí. V mžiku jí srdce vyskočilo až do krku. Měla na sobě dlouhé triko a kalhotky, stejně jako se oblékala doma. Teď toho litovala. Najednou se cítila nechráněná.

Pod klikou u dveří měla zaklíněnou židli. Oba zámky byly zamčené, také bezpečnostní řetěz byl zastrčený v drážce. Kdyby se někdo pokoušel dostat dovnitř, stálo by ho to hodně úsilí a nadělal by spoustu rámusu. Ale ne tolik, jako kdyby se rozkřičela ona sama. Kdyby bylo třeba, vzbudila by celý hotel.

Allison se nervózně podívala kukátkem. Na chodbě stáli dva muži. Jeden černý, druhý bílý. Oba vypadali jako svalnatci schopní čehokoli. „Ano?“

„Já jsem Jonathon. Tohle je D. J. Jdeme vám na pomoc,“ odpověděl Payne.

„Minutku,“ zalhala, „beru si zbraň.“

„Skvělý,“ zamumlal Jones. „Už se cítím bezpečněji.“

Allison odběhla ode dveří a popadla mobil, který jí dal Byrd. Bylo v něm uloženo jen jedno číslo. Pospíšila zpátky ke dveřím a vytočila je. Uběhlo pár vteřin, než dostala odpověď, v niž doufala. Payne kouknul na svůj telefon a usmál se. Pak jej zvedl ke dveřím. Chvěl se mu v ruce.

„Ano,“ řekl, „opravdu jsem to já.“

„Jen si to ověřuji,“ řekla přes dveře. „Počkejte minutku. Musím se obléct.“

„V klidu, počkáme.“

Jones se naklonil a zašeptal: „Je chytrá, nahá a nosí bouchačku? Tak to je můj typ.“

„Jenom ho nech v trenkách, kámo.“

„Dobrej nápad… Už tak je dost vyděšená.“

O pár minut později dveře zarachotily, jak oddělávala židli. Pak uslyšeli jedno po druhém cvaknutí zámků. Konečně otevřela dveře a vykoukla škvírou.

Měla na sobě triko a džíny. Byla bosá a nenalíčená. Ale fantastická. Vlasy měla blond a splývaly jí k ramenům Oči barvy safíru. Payne jí podal ruku. Pevně ji stiskla. Její kůže byla hebká, ale stisk silný.

„Já jsem Jon.“

„Allison,“ řekla a otevřela dveře víc.

„Těší mě. Jak to jde?“

„Jsem v pohodě… Ale jsem ráda, že jste konečně tu.“

Usmál se. Ten pocit byl oboustranný. „Mohu dál?“

„Samozřejmě,“ řekla.

„Díky.“ Payne se protáhl kolem ní a vešel do apartmá. Rozhlédl se, aby se ujistil, že je sama. „Tohle je D. J. Je neškodný.“

Usmála se a potřásla mu rukou. „Díky, že jste přišli.“

„My děkujem za pozvání.“

Nervózně se zasmála. „Nejsme my to ale banda zdvořilců?“

Payne kývl na Jonese, čímž mu dával najevo, že místo je čisté. Až tehdy vešel dovnitř a zamknul dveře. Bylo to sice jednoduché opatření, ale mohlo jim zachránit životy.

„Hezký apartmá,“ řekl Payne, když se přesunul z hlavní ložnice do obývacího pokoje. Byla tam pohovka, několik barevných křesel a skleněný stolek. Na zadní zdi visela plazmová televize. V rohu, hned vedle ložnice pro hosty, stál psací stůl.

„Aby taky ne,“ odpověděla. „Stálo mě celé jmění.“

„Nebojte. To já vám řekl, abyste sem šla, takže účet platím já.“

Nepřela se. Pokoj byl drahý. „Musím se přiznat – jsem trochu překvapená, že jste vybral tohle místo. Neměli by se lidi ukrývat spíš v ošuntělých motelech?“

„Blbý lidi jo.“

„A taky mrtví,“ vpadl do toho Jones.

Zamračila se. „To nechápu.“

Payne se posadil na pohovku a pokynul jí, aby si sedla na jedno z křesel. Takhle ji mohl při řeči studovat. Pořád toho o ní musel hodně zjišťovat. I to, zda mluví pravdu.

„Dovolte mi položit vám otázku,“ řekl. „Cítila jste se dole v hale bezpečně?“

Přikývla, sedla si na křeslo a nohy zasunula pod sebe.

„Cítila byste se tak v ošuntělým motelu?“

„Zřejmě ne,“ připustila a sáhla po polštáři. Přitiskla si jej k hrudi, jako by se jím chtěla chránit.

„No a v tu ránu máme problém. Nejenže byste se musela bát chlápka, kterej vás sleduje, ale co kdyby se objevil třeba nějakej ranař, co prodává drogy?“

Usmála se. „Vtipný.“

„A co zabezpečení? Mají snad zaplivaný motely prvotřídní zabezpečení?“

„Ne.“

„Jistěže ne. Nemají ochranku, videokamery, vstupní karty ani bezpečnostní zámky. A co hůř, šupácký motely nejsou moc ochotný volat policii, protože nechtějí, aby jim tam šmejdili poldové. Neprospívá to jejich byznysu s drogama a prostitucí.“ Payne zavrtěl hlavou. „Ve srovnání s tím je tohle Fort Knox.“

„Musím přiznat, že o tom jsem nikdy nepřemýšlela.“

„To je dobrý. Proto jste nás zavolala. Kvůli naší kvalifikaci.“

„Když už je řeč o kvalifikaci –“

„Ach jo, už po nás chce životopis,“ utahoval si Jones, když si sedl na pohovku.

Trochu zčervenala. „Nejde o váš životopis, ale…“

„To je v pořádku,“ ujistil ji Payne. „Neznáte nás. My neznáme vás. Všichni jsme unavení a trochu zmatení. Co chcete vědět?“

Chvíli přemýšlela. „Odkud jste znali Richarda?“

Payne zavrtěl hlavou. „Neznali jsme ho.“

Allison si přitáhla polštář blíž. „Počkejte, já myslela, že jste byli přátelé.“

„Kdepak, nikdy jsme se s tím chlápkem nesetkali. Jeho jméno jsem slyšel v neděli poprvý.“

„Ale on mi dal vaše číslo. Řekl mi, abych vám zavolala, kdyby se něco stalo.“

Payne přikývl. „Já vím, ale my s ním nikdy nemluvili.“

„Pak tedy…“ její hlas zeslábl a zmlkl.

„Odkud vzal mé číslo? Jeden náš kamarád jménem Petr Ulster vede instituci s názvem –“

„Ulsterovy archivy,“ přerušila ho.

Tázavě se na ni podíval. „Vy Petra znáte?“

„Ne, ale znám archivy. V mém oboru jsou legendární.“

„O jaký obor jde?“

„Historie. Studuju postgraduál na Stanfordu.“

Na chvíli se odmlčela. Čekala, že bude následovat obligátní vtip o blondýnách. Nebo stupidní otázka ohledně jejího zevnějšku. Jak někdo tak hezký může být tak chytrý? Ať se hnula kamkoli, pokaždé to bylo stejné. Hlavně s muži. Z nějakého důvodu je ohromovalo, že krása a mozek může existovat v jednom balení. Bylo to ubohé. A tak předvídatelné.

Jenže Payne ji překvapil: „Jak jste na tom s diplomkou?“

Otázka ji přiměla k úsměvu.

„Co je?“ zeptal se. „Ušlo mi něco?“

„Ne. Je to jen zajímavá otázka. Trochu nečekaná.“ Kousla se do rtu, aby skryla svou reakci. „Můj výzkum pokračoval dobře až do neděle… Teď už je to horší.“

„Počkejte,“ řekl Jones. „Vy jste tu byla kvůli výzkumu? Myslel jsem, že Byrd byl váš šéf.“

„V zásadě ano. Najal si mě jako osobní asistentku na cestu do Ruska. Ale protože jeho projekt se překrýval s mou oblastí výzkumu, pracovala jsem i na své diplomce.“

„Jen ze zvědavosti, jaká je oblast vašeho výzkumu?“ zeptal se Payne.

Široce se usmála. „Prastaré poklady.“

31

Payne s Jonesem byli unavení. Jejich těla i mozky se dožadovaly celonočního spánku. Jenže Allisonina odpověď vzbudila jejich zájem natolik, že chtěli zůstat vzhůru o trochu déle.

„Řekla jste poklady?“ zeptal se Jones a rošťácky se zazubil.

„Ano,“ odpověděla, „prastaré poklady.“

„Mám rád poklady.“

Allison se usmála. „To většina lidí.“

Payne se naklonil blíž. „Co to mělo společného s Byrdem? Jaký měl projekt?“

„Richarda fascinovalo staré Řecko. Půlku života strávil hledáním starověkých památek. Byl tím posedlý.“

„Měl úspěchy?“

Zavrtěla hlavou. „Utrácel miliony, ale nacházel pouze tisíce.“

„Jsem dost dobrý v matematice a dovedu si spočítat, že ho to vysávalo,“ řekl Jones.

Payne zvedl oči v sloup. „Nevšímejte si ho. Je unavený. Má za sebou dlouhou cestu.“

„Víte,“ přiznala se, „když jsme spolu mluvili, nezeptala jsem se, kde vlastně jste.“

„Vlastně jste se vůbec moc neptala.“

Zrudla. „Omlouvám se. Bylo to krátce poté, co jsem viděla, jak Richarda… Myslím, že jsem byla v šoku.“

„Není třeba se omlouvat. Nebyla jste zas tak hrozná. A teď už jste na tom evidentně mnohem líp.“

Pokrčila rameny. „To je asi jiný druh šoku. Už nebrečím jako v tom telefonu, ale nemůžu uvěřit, že se mi tohle děje. Takové věci se mi běžně nestávají.“

„Fakt?“ podivil se Jones a zívl. „Nám se tohle děje v jednom kuse.“

Payne zavrtěl hlavou. „D. J.i, je pozdě. Proč nejdeš do postele?“

„Nemůžu,“ zaúpěl. „V mý posteli seš ty. Ledaže bys mi nechal pokoj pro hosty.“

„To určitě. Na mě je pohovka moc krátká.“

„No vidíš. Tak vypadni z mý postele.“

Allison vypadala zmateně. „Počkejte, vy zůstáváte tady?“

Payne kývl. „Proto jsem vám říkal, vezměte si apartmá. Abychom mohli hlídat. Takhle budete víc v bezpečí. Slibuju.“

„Já nevím,“ zakoktala. „To jsem vážně nečekala…“

„Poslyšte, jestli se s náma necítíte dobře, můžeme si vzít jinej pokoj na týhle chodbě. Ale ujišťuju vás, že jsme nepřiletěli až z Floridy jen proto, abychom vám ublížili.“

„Cože? Vy jste byli na Floridě, když jsem volala?“

„Shodou okolností zrovna v St. Petersburgu. To víte, svět je malej.“

Užasle, s otevřenými ústy na ně hleděla. „Vy jste přiletěli z Floridy, abyste mi pomohli? Proč byste to dělali?“

Payne nad jejím překvapením pokrčil rameny. „Slíbil jsem to.“

„Copak na tom záleží?“ zeptala se. „Mí přátelé mi věčně slibují všechno možné a nikdy ty sliby nesplní. A vy jste sem přijeli až z Floridy? Oni by se se mnou nesešli, ani kdyby byli ve stejným obchoďáku.“

Payne se rozesmál. „Možná potřebujete nové přátele.“

„Asi jo.“

„Na druhé straně, možná jsme jen výjimeční.“

Usmála se. „Možná.“

„Možná potřebuješ vypadnout z mý postele!“ zavrčel Jones.

Payne vstal. „Možná má pravdu.“

Allison se jejich šprýmům smála, což byl malý zázrak vzhledem k hrůze, kterou viděla v Peterhofu. Věděla, že by se neměla cítit klidná se dvěma naprostými cizinci v hotelovém apartmá, ale z nějakého důvodu klidná byla. Ve skutečnosti jí bylo dobře. Po dvou dnech strachu o vlastní život se teď cítila podivně sebejistá – jako kdyby mělo být už všechno v pořádku.

„Fajn,“ řekla. „Můžete tu na noc zůstat, pánové, ale já si zamykám dveře.“

Payne se usmál a potají ukázal na Jonese. „To je v pohodě. Já taky.“

V pět hodin ráno naplnilo apartmá sluneční světlo, průvodní jev bílých nocí. Jonese, stočeného na béžové pohovce, to však nevzrušovalo. Zbraně ležely na stolku a boty se válely na podlaze. Jinak byl úplně oblečený, připravený jednat, kdyby někdo vyrazil hlavní dveře. Jones mohl bez mrknutí oka spát na minometné střelnici, ale i jen letmé vrznutí parket by ho dokázalo vytrhnout z toho nejhlubšího spánku.

Naštěstí jej nic neprobudilo až do doby krátce před desátou, kdy Allison vešla do malé kuchyňky. Otevřel levé oko, pak pravé. Kouknul na ni, podíval se na hodinky a usoudil, že by měl vstát. Měli před sebou dlouhý den a spoustu rozhodování.

„Brý ráno,“ řekl a posadil se. „Jak jste se vyspala?“

„Docela to šlo. Co vy?“

„Líp než Jon.“

„Vážně? Vy už jste s ním mluvil?“

„Ne. Ale já vždycky spím líp než Jon.“

Nic dalšího už nevysvětloval a odploužil se do koupelny pro hosty. Nesl si obě pistole a černou cestovní tašku. Allison nad tím zakroutila hlavou. Zbraně ji vždycky znepokojovaly, ale Jones s nimi zacházel, jako kdyby byly součástí jeho ranní rutiny. Někteří lidé si berou kávu a pečivo. On si nesl dva poloautomaty a kartáček na zuby.

Kdo sakra jsou tihle chlapi?

Allison to potřebovala zjistit dřív, než odejdou z apartmá.

Měla na sobě totéž co minulou noc, s jednou výjimkou. Přes bílé triko si vzala volnou bílou blůzu. Stejné oblečení měla na sobě v Peterhofu i po celé dva další dny. Všechno ostatní – kufr, osobní věci, materiály k diplomce – bylo v jiném hotelu a čekalo tam na její návrat. Po střelbě byla nucena všechno nechat tam v obavě, že by někdo mohl sledovat její pokoj nebo že by ji mohl i zabít. Takže už dva dny si musela vystačit s tím, co měla na sobě, a s hotelovým županem.

Prohlížela hotelovou ledničku a uvědomila si, že potřebují jídlo. Hodně jídla. Payne a Jones byli velcí chlapi a vypadali, že jedí hodně. Proto se rozhodla zavolat hotelovou službu. Po dvou dnech stravování už věděla, co má vybrat. Objednala polovinu jídelního lístku a řekla jim, ať si pospíší. Doufala, že snídani přinesou dřív, než se Payne a Jones vynoří z pokoje pro hosty. Načasování nemohlo být lepší. Jones uslyšel hlavní dveře ve chvíli, kdy vycházel z koupelny. Allison ho ujistila, že je to jen hotelová služba, ale on nechtěl nic riskovat.

Nařídil jí, aby šla do hlavní koupelny, a pak za ní zavřel dveře. Mezitím se z pokoje pro hosty vynořil Payne a zkontroloval kukátko. Uviděl číšníka okolo pětapadesáti. Nikdo jiný na chodbě nebyl. Payne otevřel dveře, přičemž Jones jej zezadu kryl. Všechno proběhlo hladce a do pěti minut už seděli nad ohromnou ruskou snídaní – vařenými vejci, sýrem, černým žitným chlebem, studenými řezy, ovesnou kaší a ovocem. Zapíjeli to šálkem nescafé. Jejich vůbec nejoblíbenější pochoutkou byly bliny. Šlo o kynuté vdolečky z pohankové mouky podávané s kyselou smetanou, uzeným lososem, kaviárem a směsí ovocných džemů. Jones zůstal věrný Americe a krmil se vejci, sýrem a studenými řezy, Allison s Paynem si vybrali tradičnější ruské oblohy.

Hodovali u jídelního stolu a dychtili dozvědět se více jeden o druhém.

Payne řekl Allison: „Jsem rád, že máte stejné oblečení. To znamená, že jste poslechla mou radu a šla rovnou sem.“

Přikývla. „Udělala jsem všechno, co jste mi řekl. Neriskovala jsem.“

„To je dobře. Když se toho budete držet, budete v pohodě.“

„Když jsme u toho,“ řekla a chvíli přemýšlela, jak to vyjádřit, „nezlobte se na mě, ale potřebuju jít do druhého hotelu. Jen na minutku dvě.“

Payne zavrtěl hlavou. „To ne. Můžete si koupit nové oblečení.“

„Nejde o oblečení. Oblečení mě nezajímá. Jde o můj výzkum. Celá moje práce zůstala v tom druhém hotelu.“

Jones natáhl ruce před sebe. Pak jimi hýbal nahoru a dolů jako velkými miskami vah. „Váš výzkum… váš život. Váš výzkum… nebo váš život. Je mi líto. V tomhle jsem s Jonem zajedno. Váš výzkum za to riziko nestojí.“

„Je to můj život, o který se bojím. Moje jméno a osobní údaje jsou v těch materiálech na každé stránce. Jestli je někdo najde, najde i mě.“

„Do prdele,“ zamumlal Payne. „To mění situaci. Budeme vám to muset přinést.“

Jones znovu předpažil. „Její život… naše životy… Její život… naše životy. To jsou životy… Tohle je pro mě trochu těžší.“

„Vykašli se na to.“

„Podívej, to y znamená množný číslo.“

Payne ho ignoroval. „Kde jste byla ubytovaná?“

„V hotelu Astoria. Je to naproti Ermitáži.“

„Znám to tam. Jeden pokoj, dva? Nebo apartmá?“

„Samozřejmě že dva,“ zdůraznila. „Nebydlela jsem s Richardem.“

„Copak jste nebyli pár?“

Zamračila se a zavrtěla hlavou. „Ani náhodou. Ten chlápek byl hráč. Dobře vypadal, byl prachatej a měl spoustu přítelkyň. Vím, že si od téhle cesty sliboval něco mimořádnýho, ale já tu byla kvůli práci. Nic víc.“

Payne pokýval hlavou. „To je úleva.“

„Proč?“

„Proč? Protože kdybyste byli pár, dobrý vrah by si dal v mžiku dohromady, kdo jste. Stačil by jeden telefonát do Kalifornie a věděl by o vás všechno. Ale jelikož jste spolu nebyli, tak doufám, že splynete s davem.“

Allison zbledla a položila vidličku. „Myslíte, že ten vrah po mně jde?“

„To jsem neřekl.“

„Ale…“

Payne věřil při jednání s lidmi v otevřenost. „Podle nás Byrda zabil profesionál. Jelikož nevíme proč, nevíme ani, zda hledá další cíl. Jestli měl Byrd nějaký prachy nebo někoho podrazil, pak buďte v klidu. Je to hotovo a vyřízeno a vás už nikdy nikdo nebude obtěžovat. Ale pokud jste vy dva viděli nebo udělali něco, co se někomu nehodilo, pak je to jiná. Pak bych se bál.“

Promluvila až po chvíli. „Co tím myslíte? Vy jste viděl jeho vraždu?“

„Dobrá otázka,“ řekl Payne. „Vysvětlím vám, kdo jsme, abyste to líp pochopila.“

Krátce jí popsal jejich vojenskou kariéru. Nijak do hloubky a ne moc osobně. Dokonce jí neřekl ani jejich příjmení. Ale vysvětlil jí, že jsou bývalými členy speciálních sil, blízcí přátelé Petra Ulstera a mají širokou síť vládních kontaktů. A že jedna taková známost jim poskytla záznam z bezpečnostní kamery z Peterhofu.

„Opravdu jste viděli vraha?“ zeptala se.

Payne kývl. „I když do tváře jsme mu neviděli. Jaksi jsme doufali, že vy jo.“

Zavrtěla hlavou. „Byla jsem příliš daleko.“

„V tom případě,“ řekl Jones, „potřebujem zjistit, proč Byrda zabili.“

„Jmenoval se Richard. Můžete mu prosím říkat Richard, pánové?“

Jones se opravil: „Pardon. Síla zvyku. Tak teda proč Richarda zabili.“

Zhluboka vzdychla a promnula si oči. Bála se, že znovu začne plakat – a to před Paynem a Jonesem nechtěla. Letěli přes půl světa, aby ji zachránili, a nechtěli peníze ani nic jiného na oplátku. To nejmenší, co mohla udělat ona, bylo udržet se v jejich přítomnosti.

„Poslední dva dny jsem přemýšlela o všem, co jsem v Petrohradu dělala, a nic mě nenapadlo,“ řekla. „Prostě nevím, proč Richarda zabili.“

„To je špatný,“ pronesl Payne, „protože dokud se to nedozvíme, nebudete v bezpečí.“

32

Pohoří Taygetos

(35 kilometrů západně od Spárti, Řecko)

Horské pásmo Taygetos se táhne sto pět kilometrů napříč Peloponésem v jižním Řecku. Tyto hory, tyčící se nedaleko ruin starověké Sparty, jsou domovem několika vesnic, které mají jen omezené spojení s vnějším světem. Není tam elektřina ani telefony. A žádné veřejné školy. Vzdělání zajišťuje komunita způsobem, jaký sama uzná za vhodné.

V některých částech světa by sparťanský způsob života hodnotili jako barbarský.

Zde ho pokládali za nutnost.

Leon byl teprve dvanáctiletý chlapec, ale doprostřed kruhu se vnesl, jako by byl dvakrát starší. Z jeho tváře vyzařovala sebejistota, i navzdory šrámům a jizvám, které mu pokrývaly záda. Jeho výuka započala ve věku sedmi let, stejně jako u všech chlapců v oblasti. Ale na rozdíl od nich byl toto pouze jeho den, kdy měl prokázat, že je připraven postoupit ve výcviku dál.

Byla to jeho šance stát se mužem.

Neměl na sobě košili ani boty, protože tyhle přepychové věci si člověk musel zasloužit, stejně jako jídlo a vodu. V pravé ruce třímal dřevěný meč a v levé malý kovový štít. Pokud svoje zkoušky přežije, jednoho dne bude nosit skutečné zbraně jako ty, které používali jeho předci – zocelení válečníci, co se nejvíc proslavili svým hrdinským odporem v bitvě u Thermopyl. V roce 480 před Kristem zde tři sta Sparťanů, vedených jeho jmenovcem králem Leonidasem, statečně vzdorovalo celé perské armádě. Zabili téměř dvacet tisíc nepřátel, než se je podařilo obklíčit, a to jen díky jednomu proradnému Řekovi, který Peršanům pomohl.

Lidé na celé zeměkouli se o těchto událostech dozvěděli z filmu 300. Avšak on ho nikdy neviděl a nikdy ani neuvidí. Od svého narození slýchal, jak to bylo doopravdy. Vtloukali mu to do hlavy, pořád znovu a znovu, až uvěřil, že sparťanský styl života je jediný způsob přežití, že všichni ostatní ve světě jsou slabí a zkažení a že jednoho dne, až pohár přeteče, bude připraven bránit svou rodinu a vesnici ostřím svého meče.

Byla to filozofie, kterou vyznávali muži i ženy z jeho kultury.

Když v dávných dobách táhli do války, přebírali sparťanští vojáci ochranné štíty z rukou svých žen či matek. Říkaly mužům, aby se vrátili domů „s tímhle, nebo na tomhle“.

Znamenalo to, aby se vrátili domů jako vítězové, nebo jako mrtví.

Nic jiného nepřicházelo v úvahu.

Obvod kruhu lemovaly skály. Mezery mezi nimi byly vyplněny hlínou a kameny.

Leon stál uprostřed na drsném terénu a díval se na všechny ty chlapce, kteří ho obklopovali. Prozatím každého pokládal za nepřítele; nemohl tušit, kdo na něj zaútočí jako první. Byli různě staří, od sedmi do sedmnácti. Nejmladší dostali biče, starší dřevěné meče. Všechno to záviselo na stupni výcviku. Nejstarší hoši, kteří prokázali svou cenu už dávno, směli používat jen pěsti, jinak by Leona přemohli během pár vteřin. Ale kdyby tu šanci dostali, s radostí by Leona i holýma rukama utloukli k smrti.

Leonův otec, jenž tyto procedury prodělal jako malý chlapec a dobře je znal, se rýsoval opodál na pozadí a nervózně čekal, zda si jeho syn zaslouží žít. Jediní další přítomní dospělí byli učitelé, kteří pracovali pro agogé – místní obdobu dódža bojových umění – která v té či oné formě existovala už déle než dva a půl tisíce let.

Stručně řečeno, v agogé se hoši učili být Sparťany.

Leon zaujal obranný postoj a čekal na zahájení útoku. Levou ruku, v níž držel malý štít, měl přitisknutou těsně k horní části hrudi. Pomalu se otáčel a udržoval váhu rozprostřenou na obou nohách, aby mohl uskočit a udeřit, jakmile vycítí nebezpečí.

Přesně jak čekal, první úder přišel zezadu. Leon uslyšel zakřupání kamení, jak se někdo vrhl vpřed, a vzápětí šlehnutí biče. Pokusil se ho štítem zablokovat, ale než to stačil udělat, proužek kůže ho ťal do stehna. Za chvilku už mu po noze kanula stružka krve. Příval adrenalinu utlumil bolest a Leon se soustředil na nejbližší krok. Vrhl se proti devítiletému chlapci, který ho poranil bičem, a udeřil ho do předloktí. Dřevěný meč kůži nerozsekl, ale přerazil chlapci zápěstí.

Ten však nevykřikl ani se nerozbrečel. Jen tam stál s bičem u nohou a čekal, až cvičení skončí.

Všichni učitelé se zatím dmuli pýchou nad tím, jak se oba chlapci zachovali.

Leon ucouvl zpátky ke středu kruhu a čekal na další úder. Tentokrát to byl chlapec jeho věku, vyzbrojený stejně jako Leon: malým štítem a dřevěným mečem. Tiše se připlížil blíž v naději, že ho Leon neuslyší dřív, než mu zasadí první úder. Jenže jej neprozradil zvuk, ale vlastní stín. Leon ho zahlédl na kamenité zemi a ihned se k protivníkovi otočil čelem.

Dva chlapci, oba dvanáctiletí a oba doufající, že svého vrstevníka skolí.

Jejich štíty se s mohutným zařinčením srazily a vzduchem zasvištěly meče. Leon úder odrazil rohem svého štítu a zpětný ráz protivníka odhodil, až zavrávoral na patách. Leon pokračoval v pohybu a s využitím své váhy jej srazil na zem. Hoch instinktivně zvedl štít, aby si chránil tvář. Leon zamířil níž a praštil ho tupou hranou meče do hrudi.

Byl to smrtící úder, kterým si Leon zajistil vítězství.

Poražený a zklamaný chlapec se sebral ze země a odběhl na kraj kruhu, kde už na něj čekal jeden z učitelů. Ten vyrval nejbližšímu mladíkovi bič a přetáhl jím dvanáctiletého chlapce několikrát přes záda. Pak ho odtáhl stranou a ukazoval mu, co udělal špatně. Byla to lekce, na kterou hned tak nezapomene.

Leon musel zatím zdolat poslední výzvu, tu nejtěžší ze všech. Měl odrazit staršího chlapce. Někoho neozbrojeného, ale fyzicky ve všech ohledech nadřazeného. Protivník měl být rychlejší a silnější a vážit o několik kilo víc než Leon.

Tento boj měl rozhodnout o Leonově osudu.

Leon se ohlédl přes rameno a spatřil protivníka ve chvíli, kdy vkročil do kruhu. Byl to největší žák z agogé, sedmnáctiletý zčásti chlapec, zčásti muž, pod jehož zjizvenou kůží se vydouvaly velké svaly. Jeho útok se neměl vyznačovat žádnou kradmostí, mladík na něj měl jít přímo. Kamení křupalo pod jeho kroky a Leon musel ihned přejít do protiútoku.

Cítil, že je připraven.

Přesunul váhu, přesně jak ho učili, a čekal na zahájení. Mohutný mládenec vyčkával, dokud se k němu nepřiblížil na metr a půl. Pak spustil ramena a vrhl se vpřed jako rozzuřený býk. Leon zůstal stát, jak nejdéle to šlo, a rozpomínal se na techniky, které mu ukazoval otec dlouho předtím, než započal jeho formální výcvik.

V posledním možném okamžiku se vrhl na zem a s pomocí štítu se za starším chlapcem vymrštil zpátky na nohy. Zatímco se protivník otáčel, Leon napřáhl meč a vrhl se ze všech sil vpřed. Úder dřeva o lebku zněl úplně jinak, než si myslel, takový zvuk nikdy předtím neslyšel. Ozvalo se hlasité zapraštění provázené ozvěnou, jakou by u lidské hlavy nikdy nečekal. Vzápětí se mladík se žuchnutím svezl na kolena, ale z nějakého důvodu zůstal vzpřímený. Kymácel se vpřed a vzad, jako by se chystal spadnout, jako by ho jediný závan větru mohl překotit.

A Leon tam jen stál s mečem v ruce a díval se, jak jeho protivník vrávorá.

Byl to projev slabosti, jakou nebylo možné tolerovat.

Leonův rozlícený otec se prodral kruhem dětí a tvrdě praštil syna do tváře. Chlapec padl na zem a vyplivl krev. Chvíli zůstal ležet, ale i těch pár vteřin bylo na jeho otce moc. Bez sebe vzteky popadl Leona za krk a škubnutím jej vytáhl do stoje. Pak ho postrčil k většímu chlapci, který se stále kymácel po předchozím úderu.

„Na bojišti není žádné slitování!“ zařval Leonův otec. „Doraz ho, dělej!“

Leon kývl, pozvedl meč a udělal to, co se od Sparťanů očekávalo.

Bez milosti dokonal své dílo.

33

Po snídani se přesunuli do obývacího pokoje, který byl pohodlnější. Všichni si sedli na stejná místa jako minulé noci. Payne s Jonesem na pohovku a Allison na křeslo. Zase měla na klíně polštář.

„Podle mých zkušeností je mnohem snadnější řešit problém, když necháte emoce stranou. Umožní vám to zvážit možnosti, který by jinak byly obtížně proveditelný. Část našeho vojenského výcviku se týkala právě tohoto. Učili jsme se oddělovat svý emoce v tom nejdrsnějším prostředí. A taky, jak v klidu analyzovat údaje navzdory nebezpečí smrti. Bez téhle schopnosti bychom nebyli schopni fungovat,“ řekl Payne.

„Chápu,“ odpověděla Allison a zasunula nohy pod sebe.

„Řekla jste, že poslední dva dny jste si lámala hlavu tím, proč Richarda zabili, ale na nic jste nepřišla. Mám-li hádat, řek bych, že to spíš souviselo s vaším emocionálním stavem než s tím, co o tom všem víte.“

„Asi jo,“ připustila. „Byla jsem trochu zaujatá.“

Payne se naklonil blíž a usmál se. Doufal, že s ní naváže spojení. „Pokud vám to nevadí, rád bych se vás zeptal na váš čas strávený v Rusku. Pokusíme se uspořádat všechny vaše odpovědi a logicky vysvětlit Richardovu smrt.“

Allison kývla. Chtěla tu záhadu vyřešit co nejrychleji.

Payne začal: „Řekla jste, že Richarda fascinovalo staré Řecko. Jak to ale souviselo s Petrohradem?“

„Kolik toho víte o archeologii?“

„Něco málo,“ řekl Payne, přičemž si vzpomněl na jejich poslední misi v Itálii a Saúdské Arábii. „Ale tolik jako D. J. teda ne. Ten je do historie úplně uvařenej.“

„Ale nejsem,“ hádal se Jones. „Jsem jenom od přírody chytrej. Pamatuju si věci, který blbý lidi zapomínaj… Vzpomínáš, Jone?“

Payne se ušklíbl, ale na urážku nereagoval.

Allison pohlédla na Jonese. „Víte něco o Heinrichu Schliemannovi?“

Jones se usmál při pouhé zmínce jeho jména. „Ten chlápek byl opravdovej charakter.“

Zasmála se jeho poznámce, jako kdyby to byla skrytá narážka – což byla v tomto případě pravda. Protože Payne neměl ponětí, kdo Schliemann byl ani jak s jejich případem souvisel.

„Poznámka,“ řekl Payne a naznačil rukama T jako ve sportovním zápase. „Kdo je Heinrich Schliemann?“

Jones odpověděl: „Byl to německej obchodník, kterej nenáviděl svou každodenní práci, a tak se rozhodl, že by byl radši slavným archeologem. Ten chlápek neměl žádný oficiální vzdělání, ale sebral všechny svoje peníze a odjel do Řecka pátrat po pokladech. Ohromný na tom bylo, že zabodoval hned několikrát. Našel totiž ztracená města Tróju, Mykény a pár dalších.“

„A dál?“ zeptal se Payne.

Allison se do toho vložila: „Konkurence ho za to nenáviděla. Jelikož neměl oficiální vzdělání, nevěděl, jak naleziště zabezpečit ani jak pořídit soupis artefaktů. Víc než cokoli jiného ho zajímalo nalézání pokladů a sláva. U každého kousku zlata, který objevil, zničil deset historických důkazů, které by vědcům bývaly pomohly pochopit tato prastará města. Noviny ho za ty hojné objevy vychvalovaly. Veřejnost ho zbožňovala pro zlaté poklady. Ale historikové ho nenáviděli, protože věděli, co všechno zničil.“

„A nejen to,“ dodal Jones, „lhal víc než politici. Lidi nikdy nevěděli, co je pravda a co kecy.“

„To je fakt,“ připustila Allison. „Ale v tom bylo jeho kouzlo. Lhal o svých metodách, o pokladech, dokonce i ve svém vlastním deníku. Přelepoval stránky ve svých denících, aby změnil údaje o svém životě a stal se tak po své smrti ještě důležitějším. Mluvil o obědech s prezidenty a o přežití proslulých pohrom, jenže nic z toho se ve skutečnosti nestalo. Po čase svým příběhům začal sám věřit, což bylo ještě komičtější. Nikdo nevěděl, co řekne nebo udělá příště. Ale lidi mu ta jeho dobrodružství žrali.“

Jones se smál. „Jak jsem řekl, opravdovej charakter.“

„To byl taky jeden z důvodů, proč jsem si Schliemanna vybrala jako téma pro svou diplomku. Myslela jsem, že moderní svět by se o něm měl dozvědět víc.“

Usmála se na Jonese. „Mluvila jsem o něm jako o P. T. Barnumovi archeologie. Podle mého přinesl legraci a zábavu do oboru, který býval dost suchopárný. Promiňte mi ty slovní hříčky.“

„To není špatný přirovnání,“ připustil Jones. „Žili ve stejné době, že?“

„Zemřeli vlastně čtyři měsíce po sobě. Schliemann v roce 1890 a Barnum 1891.“

Payne je poslouchal a snažil se utřídit všechny detaily. Některá fakta byla významná, jiná ne. Nechtěl ale pořád poslouchat jejich blábolení na toto téma. Potřeboval jednak získat co nejvíc informací o Allisonině minulosti – protože bylo jasné, že Schliemann do rovnice nějak zapadá – a také si chtěl utvořit větší obraz o její osobnosti. Jaké byly její pohnutky? Jakou v tom hrála roli? Dalo by se jí v těžké situaci věřit?

Na všechny tyto otázky bylo třeba znát odpověď.

A také na otázku, kterou to všechno začalo.

„Ale jak to všechno souvisí s Petrohradem?“ zopakoval Payne.

Allison zrůžověla. „Promiňte. Když mluvím o Schliemannovi, mám tendenci se nadchnout. Poslední roky se jím dost obšírně zabývám a zrovna teď tvoří hlavní náplň mého života.“

„To je naprosto v pořádku. Taky mám teď pocit, jako bych ho znal.“

Allison se poznámce usmála. „Schliemann se narodil v Německu. Ve čtyřiadvaceti letech se přestěhoval sem a pracoval pro firmu zabývající se dovozem a vývozem. Ve své práci si vedl velice dobře a nějakou dobu si příjemně žil. O čtyři roky později se dozvěděl, že v Kalifornii zemřel jeho bratr Ludwig, který tam za zlaté horečky dělal spekulanta. Zvážíme-li Schliemannovu lačnost po zlatě, pochopíme, že to vzal jako příležitost přestěhovat se do Sacramenta a urovnat bratrovy záležitosti. Do roka si otevřel vlastní banku, která se specializovala na nákup a prodej zlatého prachu. Zanedlouho vydělal miliony a rozhodl se, že se přestěhuje zpátky do Petrohradu, kde to bylo mnohem bezpečnější než na Divokém západě. Zejména když byl obžalovaný z toho, že v Kalifornii oškubal svého obchodního partnera a zneužíval zákazníky. Za to se tenkrát věšelo.“

„A proto jste sem přišla? Zkoumat Schliemannův život?“ zeptal se Payne.

„Ano i ne,“ odpověděla záhadně. „První polovina jeho života byla pro mou diplomku důležitá, protože odkrývala jeho povahu zamlada. Byl to člověk, který hodně riskoval, aby nahromadil jmění, ale když začalo přituhovat, utekl za kopečky. Mimochodem, Richardův zájem byl úplně opačný. Fascinovala ho druhá půlka Schliemannova života, ona desetiletí, kdy Heinrich hledal poklady.“

Podívala se na Jonese. „Předtím jste říkal, že Schliemann objevil ztracenou Tróju. Víte, jak ji našel?“

„Četl Homérovo dílo,“ odpověděl Jones.

Uznale přikývla. „Tak to bylo. Ještě v devatenáctém století lidé věřili, že Trója je bájné město, spíše něco jako Atlantida. Dokonce i vzdělaní Řekové si to mysleli. Četli Trójskou válku v eposu Ilias a Odysea a domnívali se, že Tróju si vymyslel Homér a že není ničím víc než smyšlenou krajinou, z níž vycházejí jeho poutavé příběhy. Ale Schliemann byl jiný. Používal epické básně jako mapy k pokladu a řídil se jejich texty jako knihou instrukcí, až našel v současném Turecku ruiny města.“

V úžasu zavrtěla hlavou. „Jen se nad tím zamyslete. Ilias je nejstarší evropskou dochovanou literaturou. Byla napsána v devátém století před naším letopočtem a je považována za důležitou součást západní tradice. Skoro tři sta let ji studovali žáci po celém světě, ale Schliemann uviděl něco, co nikdo předtím. Uzřel možnost. Navzdory lžím, chybám i navzdory nejdrsnějším kritikům byl Schliemann vizionář. Génius impozantních rozměrů. Víte, kolik řečí uměl, když umíral? Dvacet dva. Dvacet dva jazyků.“

Jones hvízdl. „No to je působivý. O jedenadvacet víc než Jon.“

Usmála se. „Víte, jak se je Schliemann naučil? Učíval se zpaměti dlouhé úseky stejné knihy, napsané v mnoha jazycích. Potom, když v noci nemohl spát, z plných plic křičel ty naučené pasáže. Nikdo nevěděl, jak to, že to zabíralo, ale bylo to tak. Mezitím ho vykopli ze spousty bytů, poněvadž sousedi ho nesnášeli.“

Jones se zasmál. „Chápu proč.“

Payne pozoroval Allison při řeči. Díval se, jak její oči vzrušeně tančí. Jak používá ruce ke zdůraznění důležitých bodů. Její slova byla tak plná nadšení a elánu, že neměl to srdce ji přerušit. Ale věděl, že kdyby to neudělal, mluvila by stále o Schliemannovi a nedostali by se blíž k řešení Richardovy smrti.

„No a,“ řekl znovu, „co to má co dělat s Petrohradem?“

„Nebojte, dostávám se k tomu,“ odvětila. „Schliemann našel na místě staré Tróje poklad, kterému začal přezdívat Priamův poklad. Pojmenoval ho po Priamovi, který byl v Iliadě trójským králem. To byl obvyklý Schliemannův motiv. Pojmenovával své poklady po Homérových postavách, i když neměl hmatatelné důkazy, které by jeho tvrzení doložily.“

„Součást jeho šoumenství,“ hádal Payne.

„Přesně tak,“ odpověděla Allison. „Když učinil konkrétně tento objev, chtěl si spolu se svou ženou Sophií celý Priamův poklad nechat. Spoustě dělníků, kteří jim pomáhali s kopáním, nalhali, že má Heinrich narozeniny. U příležitosti takového dne dali všem placený den volna. Za hodinu, když všichni stanoviště opustili, sbalili Heinrich se Sophií zlato do jejího šátku a propašovali je ven ze země.“

Jones se tomu příběhu smál. „To je klasickej Schliemann. Ten chlap byl ale slizkej.“

„Nezapomeňte, že bohatství bylo jen malou součástí rovnice, ve které Schliemann figuroval. Chtěl být také nejslavnějším světovým starožitníkem – tak se tehdy říkalo archeologům. Vyfotografoval svou ženu s těmi nejatraktivnějšími šperky, které nazval Heleniny klenoty, a zveřejnil její fotku vedle detailního popisu svých nálezů. Vlastně se médiím přiznal, že ze země všechno propašoval pryč. No, musím vám říct, že to rozpoutalo ohromný spor. Turecká vláda odvolala povolení ke kopání, uvěznila některé z jeho dělníků a podala na něj žalobu, že mají zákonné právo na podíl z pokladu. Jenže Schliemann utekl do Řecka dřív, než jej Turci stihli zadržet.“

„A co se stalo s pokladem?“ podivil se Payne.

„Většinu získalo Říšské muzeum v Berlíně, čímž si chtěl Schliemann získat oblibu ve svém rodném Německu. Avšak během druhé světové války byl poklad uloupen z tajného bunkru pod berlínskou zoo. Příštích skoro padesát let nikdo netušil, co se s ním stalo. Byla to jedna z největších záhad války. A pak jednoho dne roku 1993, na výstavě v Puškinově muzeu v Moskvě, vystavili Priamův poklad.“

„Objevil se v Rusku? Jak se tam dostal?“ zeptal se Payne.

„Památková brigáda ruské armády, jak se jim tehdy říkalo, se ho zmocnila a držela ho celá desetiletí. Vůdci v Moskvě ale nakonec rozhodli, že poklad je příliš krásný na to, aby byl schovaný, a tak jej vystavili, aby ho viděl celý svět. Čímž se, pochopitelně, vyvolal další spor. Přes četné německé výhružky jej Rusové odmítli vrátit, s tvrzením, že je to kompenzace za zničení ruských měst nacisty. Nemluvě o nacistickém rabování. Pokud víte něco o druhé světové, tak chápete, že to nebyla vhodná doba pro vlastnění umění.“

Payne s Jonesem přikývli. O válečných kořistech věděli všechno.

„Čímž se dostáváme k Petrohradu,“ řekla a koukla na Payna. „Promiňte, že trvalo tak dlouho, než jsem se k tomu prokousala. Cítila jsem, že musíte znát celý příběh, abyste to pochopili.“

„To je v pořádku. Hodně jsem se dozvěděl.“

„Jelikož Schliemann v Petrohradu pár let žil, ruská vláda rozhodla, že půlka pokladu by měla být vystavena v tomhle městě. Od roku 1998 je na veřejné výstavě v Ermitáži.“

„A Richard ho chtěl zkoumat?“

Zavrtěla hlavou. „Richard se nestaral o poklady, které Schliemann našel. Spíš měl zájem o poklady, které mu unikly.“

34

Payne zvažoval všechny informace, které se dozvěděl, a pokoušel se přijít na to, proč byl Richard Byrd zabit. Ale bylo to těžké. Některé části této rovnice stále chyběly.

Věděl, že Byrd byl lovec pokladů, podobný Heinrichu Schliemannovi, archeologovi, který žil v devatenáctém století v Petrohradu. Allison byla na tohle odborník. Dokázala sáhodlouze vykládat o všech stránkách Schliemannova života, včetně jeho vášně pro řecké poklady. Payne ovšem nevěděl, jakou hrála roli v Byrdově posledním projektu. Ani co to vlastně bylo za projekt.

„Když jsme mluvili s Petrem Ulsterem,“ řekl Payne v naději, že se mu podaří zavést řeč zpátky na Allison, „zmínil se o Richardově zalíbení v mladých asistentkách. Podle toho, co jsme se dozvěděli, jejich vlohy v archivech moc užitečné nebyly.“

Allison s tím ohodnocením souhlasila. Dobře znala Richardovy bývalé zaměstnankyně i jejich sexuální reputaci. „Jak jsem řekla, Richard byl hráč. Používal svůj majetek a moc, aby dostal, co chce. A ony na oplátku cestovaly po světě.“

„Ale vy jste pro něj chtěla pracovat. Jak k tomu došlo?“

„Dva roky jsem většinu svého volného času trávila ve stanfordské knihovně a snažila se o Heinrichu Schliemannovi dozvědět všechno, co šlo. Čím víc jsem se dozvídala, tím víc jsem zjišťovala, že má diplomka postrádá důležitý prvek: přímou zkušenost. Na rozdíl od většiny archeologů své doby Schliemann nežil v knihovně. Žil v terénu. Vzal knihy a lopaty a šel kopat. Jak bych o něm mohla napsat studii a přitom ty samé věci nezažít?“

Payne nic neříkal. Čekal, až bude pokračovat.

„Jednou mi můj poradce řekl, že Richard hledá novou asistentku, nejlépe studentku doktorátu, která má rozsáhlé znalosti o řeckých pokladech. Nejenže šlo o placené místo, ale většina terénních prací se měla odbývat v Evropě. Samozřejmě že to znělo skvěle, a tak jsem napsala dopis, že mám zájem, a poslala životopis. Mezitím jsem si Richarda proklepla a objevila pár zajímavých věcí. Pocházel z bohaté rodiny. Paradoxně vydělali na tom samém, na čem Schliemann – na zlatě a bankovnictví. Později jsem vypátrala, že jejich spojení bylo mnohem silnější. Richardovi předci ve skutečnosti se Schliemannem pracovali za zlaté horečky. Proto Richard věřil, že jsou spřízněné duše, předurčené k tomu, aby byly spojeny navždy.“

„To vysvětluje tu jeho loď,“ řekl Jones.

Zmateně se na něj podívala. Nevěděla, co má na mysli.

„Viděli jsme fotku jeho lodi. Jmenovala se Odysea.“

„Ach ano. Richardova jachta. Poklona Homérovi a cestám, které chtěl uskutečnit.“

„Ty cesty zahrnovaly i vás,“ řekl Payne, aby ji udržel soustředěnou.

Přikývla. „Za týden mi Richard zavolal a zahrnul mě nesčetnými otázkami ohledně Schliemanna a Řecka. Musela jsem jeho testem projít, poněvadž mě přijal, aniž by mě viděl.“

Payne se poznámce usmál. Prozrazovala hodně o její osobnosti. Chtěla, aby věděli, že byla přijata kvůli svým znalostem, a ne kvůli vzhledu. To však Payne poznal už po pěti minutách hovoru s ní. „Kdy to bylo?“

„Asi před měsícem.“

„Před měsícem? Vy jste tu byla měsíc?“

Zavrtěla hlavou. „Vůbec ne. Necelý týden.“

„Ale pracovala jste pro něho měsíc. Jaké byly vaše povinnosti?“

„Zpočátku nic zvláštního. Odletěli jsme do Berlína, kde většinu času trávil v místních muzeích a pátral po informacích o Schliemannových pokladech. Mluvil s kurátory a odborníky ze všech možných oborů. Já zatím čekala v hotelu.“

„A proč?“ podivil se Payne.

„Nevěřil mi. Ve skutečnosti nevěřil skoro nikomu. V tom byl úplně jako Schliemann. Nechával si svoje plány pro sebe a o pomoc požádal pouze v případě, že ji potřeboval.“

„O jakou pomoc?“

„Zavolal mě do svého pokoje, kde mi třeba řekl, abych přečetla nějaký dokument nebo se podívala na fotografii. Pak se mě ptal na můj názor. Myslím si tohle? Nebo tamto? Bylo to velice podivné.“

„V jakém smyslu?“

„Pokaždé to bylo něco jiného. Jednu chvíli to byl Schliemann. Pak zase Zeus. Nebo geologie starověké Evropy. Nikdy nešlo o souvislé téma, jako kdyby se mě záměrně pokoušel zmást, abych nevěděla, po čem pátrá.“

Payne se zamračil. „A po čem vlastně pátral?“

„Nemám ponětí. Nikdy mi neuvěřil natolik, aby mi to řekl.“

„Ale no tak. To mi neříkejte. Takový chytrý děvče, musíte mít nějakou teorii.“

Usmála se. „Mám dvě.“

„A to?“

„Jak jsem řekla, Richard se nestaral o poklady, které Schliemann našel. Víc ho zajímaly ty, které mu ušly. Sem jsem tedy zaměřila svou pozornost a snažila se zjistit, po čem Schliemann šel v pozdějších etapách svého života. Dva dny předtím, než zemřel na ošklivou ušní infekci, která si v předcházejících týdnech vyžádala několik operací, se Schliemann vypravil k ruinám Pompejí. Zřejmě víte, že město bylo zničeno výbuchem Vesuvu v roce 79 našeho letopočtu a až v polovině sedmnáctého století bylo znovu objeveno.“

„Promiňte mi mou neznalost,“ řekl Payne, „ale Pompeje jsou v Itálii?“

Kývla. „Blízko Neapole.“

„Co to má společného se starým Řeckem?“

„Podle mě nic. Ale Richard se o to místo zajímal, pravděpodobně kvůli Schliemannovi. Jednou mi ukázal staré mapy Pompejí, spolu s několika uměleckými díly, které výbuch přežily. Podruhé se mě ptal na Herculaneum, město, které bylo bohatší sestrou Pompejí a rovněž nepřežilo.“

„A vy nevíte jistě, proč tam Schliemann byl?“ zeptal se Jones.

„Absolutně netuším. Schliemanna zajímalo staré Řecko, ne Řím. Takže mi to nedává smysl. Nicméně týden předtím, než jsme přijeli do Ruska, mě Richard nechal pár dní v Berlíně. Neřekl mi, kam jde ani kdy se vrátí, ale za můj pokoj bylo zaplaceno, a tak jsem si nestěžovala. Využila jsem ten čas na práci na diplomce. Když se vrátil, zavolal mě do svého pokoje, kde to bylo stejné jako předtím. Dívala jsem se na fotky a vyjadřovala svá mínění. Přitom jsem si všimla jeho kufru v rohu. Byla na něm visačka z letiště, kde stálo: Aeroporto di Napoli. Byl v Neapoli.“

„Podivný,“ připustil Jones. „Hodně podivný.“

„Stejné to bylo s cestou do Petrohradu. Neměli jsme původně jet sem. Měli jsme jet do Řecka. Aspoň tak mi to řekl, když mě přijal. Chvíli jsme měli být v Německu a pak odjet do Řecka. Na poslední chvíli naši trasu změnil.“

Payne kývl. Uvědomil si, že Petr Ulster se v telefonu zmínil o tom samém. Byl přesvědčený, že Byrd je v Řecku, ne v Rusku. To znamenalo, že Byrd buď hrál nějakou hru a snažil se ošálit všechny, kteří o jeho projektu něco věděli, anebo jeho cestovní plány něco pozměnilo. Ve druhém případě to mohl být i důvod, proč ho zabili.

„Jen tak ze zvědavosti, jak jste se do Ruska dostali?“ zeptal se Payne.

„Letadlem.“

Zavrtěl hlavou. „Neptám se na způsob cesty. Tahle země požaduje cestovní víza, jejichž získání chvilku trvá. Bez nich byste se sem nedostali. Takže jak jste k nim přišli?“

Allison zrudla a sklopila zrak. Payne si toho okamžitě všiml. To bylo poprvé za celý jejich rozhovor, co se podívala jinam. Poprvé, kdy cítil, že je z něčeho nesvá.

„Tak jak je to?“ dožadoval se Payne.

Chvíli trvalo, než se sebrala. Pak se na něj podívala. „Promiňte mi. Je mi to trapné. Normálně zákon neporušuju.“

Payne na ni hleděl a upřeně ji sledoval. Ujišťoval se, zda mluví pravdu.

„Dostali jsme se sem pod falešnými jmény. Nejsem na to hrdá, ale je to tak. Na víza nebyl čas, a tak nám Richard v Berlíně obstaral falešná. Falešná jména i víza. Všechno falešné. Nevím, jak to udělal, ale povedlo se mu to,“ řekla.

„Zasranej Kaiser,“ zamumlal Jones pod vousy.

Payne souhlasně pokýval. Byrd měl peníze a Kaiser vedl podzemí v Německu. Byl to pakt uzavřený v pašeráckém nebi. „To vysvětluje, proč jste nemohla jít na americký konzulát.“

„Jak bych mohla? Nevědělo se, že tu jsem. Richard mi řekl, že bych byla na místě zatčena.“

„Zatčena ne, zadržena. Ale stejně jste tam měla jít. Je to lepší než se nechat zastřelit.“

Uznala to. „Máte pravdu. Máte úplnou pravdu. A kdyby nebylo vás, byla bych tam určitě šla. Přísahám.“

„Skvělý,“ rýpl si Jones. „Teď nám to vyčítá.“

„Cože?“ řekla na svou obranu. „Já vám nic nevyčítám. Já vám děkuju. Bez vás, chlapi, bych už byla mrtvá nebo bych seděla ve vězení. O tom nepochybuju. Takže díky, že jste sem přišli.“

„Rádo se stalo,“ řekl Jones. „Pomohli jsme rádi.“

Payne na něj pohlédl. „Ještě si negratuluj. Pořád je v Rusku a pořád je v nebezpečí. A my pořád ještě nevíme proč.“

„To je pravda,“ připustil Jones. „Fakt pravda. Ale mám pár teorií – i možný řešení jejích potíží.“

„Řekls potíží?“

Jones se usmál. „Řekl, dobrý muži, řekl. Mám ti to slovo definovat?“

„To nebude nutný.“

„Dobře. Přejdu tedy přímo k tématu.“ Jones se podíval na Allison. „Jak dlouho jste chtěli v Rusku zůstat?“

Pokrčila rameny. „Nevím. Dva týdny.“

„Takže je tu možnost, že vaše pokoje jsou pořád ještě placený, že?“

„Určitě. Aspoň příštích pár dní. Richard vždycky platil dopředu.“

Jones pokračoval. „A jelikož byl uzavřenej typ, jsem si jistej, že měl po celou dobu na dveřích ceduli nerušit, ne?“

Kývla.

„Taky hádám, že mu to stejně nestačilo, takže zamykal svý dokumenty v pokojovým sejfu, dokonce i když šel do koupelny.“

„Přesně tak.“

„Nevadí,“ chvástal se Jones, který už otevřel spousty zámků. Nejen ve speciálních jednotkách, ale i jako soukromý detektiv. „Hotelový zámky jsou snadný. Dejte mi pět minut a ten sejf je můj. A další dvě a vyzvednu vám váš výzkum. Až budu hotovej, váš pokoj zůstane bez poskvrnky. Nikdo nebude mít ani tušení, že jste tam byla.“

„A co pak?“ přemítal Payne.

„Pak se vrátíme sem a prohlídneme si Richardovy věci. Ten chlap očividně něco schovával. Až budeme vědět co, budeme mnohem blíž k vyřešení jeho vraždy.“

35

Od chvíle, kdy Nick Dial vkročil na pozemky Velkého Meteoronu, připadal si tam jako vetřelec.

Na rozdíl od Svaté Trojice, která byla plná hovorných policistů, krví potřísněných podlah a uříznutých hlav, byl Velký Meteoron funkční klášter. Všude, kam pohlédl, viděl Dial zamlklé mnichy, udržované zahrady a náboženské ikony. Naskakovala mu z toho husí kůže. Pokud by se chtěl v míru a pokoji procházet, musel by se přemístit do Tibetu. Nebo vykouřit hodně hašiše.

Jenže on vyšetřoval vraždu. Na odříkávání manter ani na hulení neměl čas.

„Připadám si jako zpátky na střední škole,“ řekl Andropoulosovi cestou po kamenných schodech, které stoupaly na hlavní nádvoří. Většinu zdí a chodníků tu lemovaly květiny v květináčích.

„Jak to?“ podivil se Andropoulos.

Dial minul dva mnichy, kteří se na něho škaredě podívali, jako kdyby ho právě přistihli při močení na oltář. I další mniši se chovali stejně. Dial nevěděl, jestli je to kvůli jeho mluvení, nebo kvůli tomu, že klášter navštívil v zavírací den. Ale ať už za to mohlo cokoli, cítil na sobě ledové pohledy svatých mužů, kamkoli se hnul.

Na otázku odpověděl: „Můj otec byl druhý fotbalový trenér, což je v Americe jedno z nejméně stabilních povolání. Když měl úspěch, najímali si ho lepší kolegové, když se prohrávalo, vykopli ho a museli jsme se stěhovat. Pro mě to vždycky znamenalo, že jsem byl ve škole novej. A k novýmu klukovi se vždycky chovali takhle.“

Andropoulos se usmál. Bylo to poprvé, co se mu Dial otevřel. I den předtím u večeře se spolu bavili většinou o případu, o soukromí vůbec ne. „Neberte si to osobně, pane. Tito muži si vybrali samotářský život a v nás vidí pojítko s vnějším světem. Se světem, který si nedávno vyžádal životy osmi z nich.“

„Nebojte. Nikdy si neberu věci osobně. Nedělal jsem to ani tehdy a teď už vůbec ne.“

Velký Meteoron, známý též jako Megálo Metéoro, je nejstarší a největší ze šesti místních klášterů. Založil ho v roce 1340 sv. Athanasios Meteorites, mnich učenec z hory Athos, a od té doby prodělal klášter několik rozšíření. Na vrcholu jeho éry, v polovině 17. století, zde žilo na tři sta mnichů. Co začalo jako jediná budova vytesaná ze skály, se rozrostlo v menší městečko – ve výšce přes šest set metrů nad údolím. V objektu se nacházely čtyři kaple, katedrála, věž, refektář, dormitář, nemocnice a několik dalších budov.

Většina byla z kamene, několik staletí stará.

Zatímco kráčeli po kamenné cestě mezi budovami, Dial to do sebe všechno vstřebával. Díky Andropoulosovi věděl, kam jdou, jinak by se musel na cestu zeptat některého z mnichů. Nepochyboval, že tento rozhovor by byl, lze-li to tak říci, jednostranný.

Za pár minut se setkali s Josefem, světlovlasým mnichem, jenž patřil mezi nejmladší obyvatele Velkého Meteoronu. Jako bratr nižšího postavení k nim byl přidělen jako turistický průvodce, než Theodore v knihovně dokončí výzkum. Josef, jenž byl tak mladý, že mu ještě ani nenarostl slušný vous, na ně čekal před klášterním katholikónem, což je pravoslavný termín pro katedrálu. Chrámu Proměny Páně se také často říkalo kostel Transfigurace. Byl postaven v roce 1544 na místě menšího katholikónu, který dodnes slouží jako sanktuárium, a stal se nejvýznamnější budovou v celém komplexu.

„Pojďte,“ řekl Josef a otevřel dveře, „ukážu vám vnitřek.“

Dial vkročil do katholikónu a rázem se ho zmocnil pocit, jako by se přenesl do jiného času a na jiné místo. Oproti Svaté Trojici, jež byla prašná a starobylá, plná prostých relikvií a neutrálních barev, představoval kostel Transfigurace pravý opak. Byla to smělá a honosná stavba, překypující zářivými duhovými barvami, které by člověk čekal spíše v Sixtinské kapli.

Josef ukázal doprostřed kostela a spustil řeč, která zněla hodně nacvičeně, jako by ji odříkával znuděný turistický průvodce: „Hlavní loď zastřešuje dvanáctistěnná kupole, která je dvacet čtyři metrů vysoká a spočívá na čtyřech kamenných sloupech. Ty fresky byly přimalovány o osm let později. Autorem většiny z nich je Kréťan Theofanes nebo některý z jeho žáků. V pozdějších letech se jako umělec proslavil výzdobou klášterů na hoře Athos. Navštívíte-li Rusko, některá jeho díla jsou vystavena v muzeu Ermitáž v Petrohradu.“

Dial si prohlížel loď a rozpoznával několik klíčových scén z křesťanské mytologie – Vzkříšení Lazara, Poslední večeři, Kristův vstup do Jeruzaléma, Nanebevzetí Panny Marie a Proměnu Páně. Všechny byly dobře zachovalé nebo velmi odborně opravené.

„Pane,“ zavolal Andropoulos ze sloupořadí u západního vchodu do lodi. Jeho hlas se rozléhal celou katedrálou. „Tohle musíte vidět.“

„Ne tak nahlas,“ poručil Dial a vykročil mezi dvěma lavicemi na druhý konec kostela. „Co to je?“

Andropoulos zašeptal: „Když jsme byli v té chodbě, ptal jste se mě, jestli je v místních klášterech nějaké neobvyklé umělecké dílo, a já jsem vám řekl, že mě nic nenapadá… Ale úplně jsem zapomněl tady na tohle.“

„O čem to mluvíte?“

Andropoulos ukázal na strop, aby svá slova doložil.

Dial vzhlédl v očekávání, že uvidí ten stejný typ fresek jako v hlavní lodi: obrazy z bible velebící slávu Boží. Místo toho spatřil pravý opak. Vypadalo to, jako kdyby dali malířský štětec Satanovi a řekli mu, ať strop dokončí.

„Co to sakra je?“ mumlal Dial s pohledem upřeným na hrozivé scény.

Kamkoli se podíval, všude viděl smrt a zkázu, většinou ještě úděsnější než ve filmovém hororu. Z těl trčela starobylá kopí. Všude tryskala krev. Bezhlavá těla ležela roztroušená na zemi jako listí pod umírajícím stromem. Křesťané prchali před římskými vojáky mezi kusy potrhaného a rozsekaného masa. Svatí byli masakrováni a mučeni nesčetnými způsoby. A vše bylo tak barvité a znepokojivé jako na nějakém šíleném obraze Hieronyma Bosche.

Dial zíral na tu krutost a snažil se pochopit, proč je něco takového v kostele. Vtom na fresce spatřil nejotřesnější výjev ze všech: velkou hromadu uťatých hlav.

„Ježíši,“ řekl Dial a obrátil se k Andropoulosovi. „Jak jste na tohle moh kurva zapomenout? Vždyť na tom stropě je hromada hlav!“

Andropoulos se už chtěl začít bránit, ale zachránil ho Josef. Mnich uslyšel Dialovo zaklení a vrhl se proti němu jako rozzuřený nosorožec chránící své mladé.

„Tohle je dům Boží!“ zavrčel. „Tady se musíte chovat uctivě.“

„Pardon,“ omlouval se Dial, jenž si rychle uvědomil svoji chybu. V rozpacích sklonil hlavu, aby dal najevo své zahanbení. Této technice se naučil, když pracoval v Japonsku. „Prosím, odpusťte mi. Zapomněl jsem, kde jsem. Za své chování se opravdu omlouvám.“

Mladý mnich se zarazil, jako kdyby očekával konfrontaci. Jeho hněv v tu ránu polevil, vystřídán smířlivostí a odpuštěním.

„Tohle je náš kostel,“ řekl Josef mnohem vlídněji než před chvílí. „Chovejte se v něm, jako byste se choval ve svém.“

Dial omluvně přikývl. „Když už mluvíme o kostelech,“ zašeptal uctivě, „pozastavil jsem se nad těmito malbami. Na místě bohoslužeb mi připadají trochu nemístné.“

„Nám ne.“

„Nerozumím.“

Josef pohlédl na strop a oči mu zajiskřily obdivem a posvátnou bázní. „Podle pravoslavné víry si musí člověk položit otázku, jak by se zachoval, kdyby byla zpochybněna jeho víra. Projevil by odvahu a výdrž, jichž je zapotřebí k překonání bolestí těla? Má v srdci oddanost, která by ho přivedla k mučednictví? Většina lidí by se sesula jako starověké ruiny, odmítli by bojovat za to, v co věří. Ale někteří, jako ty statečné duše mající své čestné místo tam nahoře, byli ochotni za svou věc zemřít. A jim vzdáváme svou úctu.“

Dial si uvědomoval, že Josef mluví o křesťanství. Ale vzhledem k okolnostem masakru a všem těm spojitostem s vojáky a válkou si Dial nemohl nepoložit otázku, jestli mniši také nezemřeli za nějakou věc – za něco, co nemělo nic společného s pravoslavnou vírou. To by vysvětlovalo, proč se sedm postarších mnichů z různých částí světa potají sešlo na Svaté Trojici. Bylo docela dobře možné, že spolu neprobírali náboženskou doktrínu. Tento typ rozhovoru by vedli přes den ve městě jako Atény, ne uprostřed noci na skalnaté náhorní plošině.

Ale o čem se tedy bavili? Proč jim stálo za to zemřít?

Andropoulos ukázal na strop. „Jaký je význam těch hlav?“

Mnich pohlédl vzhůru. „Jsou to hlavy svatých, lidí, které obdivujeme nejvíc. Položili za svou víru život… Když se podíváte pozorněji, uvidíte kolem nich svatozáře. Tímto způsobem dáváme najevo svou úctu k jejich oběti.“

Dial v matném světle uvnitř chrámu napínal zrak, aby svatozáře zahlédl. Po chvíli si nad uťatými hlavami všiml malých zlatých oblouků. Byla to divná a nečekaná věc na již tak dost divném obraze.

„Pojďte,“ řekl Josef. „Jestli se zajímáte o hlavy, mám tu něco unikátního.“

O pár minut později stáli všichni tři před dřevěnými dveřmi. Byly tečkované černými suky a uprostřed rozpraskané vlivem staleté hniloby. Stále však visely na pantech a chránily obyvatele před vnějším světem. Ze třiceticentimetrového oblouku, vyřezaného ve dveřích, prostupovala vůně kadidla. Dial přistoupil blíž a viděl, že uvnitř se mihotají světla svíček. V tom tanci plamenů uzřel smrt.

„To je kostnice,“ vysvětloval Josef, když otevíral dveře. „Někteří jí říkají schrána na kosti. Nebo márnice. Tady přechováváme své mrtvé.“

Dial vešel dovnitř první. To, co uviděl, ho ani zdaleka nepolekalo. Pokud něco, zaujala ho ta morbidnost. Sedm řad dřevěných polic, všechny vyskládané lebkami, které na něj upíraly prázdné oční jamky. Přistoupil blíž a žasl nad jejich tvary, nad lebečními klenbami, nad prázdnými otvory v místě nosních dutin. I ve smrti, po letech hnití a rozkladu, si dokázal představit jejich tváře – viděl, jak vypadali, ještě když žili.

„Tohle jsou naši zakladatelé,“ pravil šeptem Josef. „Připomínají nám, jak krátký je náš život na zemi a jak bezvýznamní ve skutečnosti jsme.“

Dial pohlédl na nejnižší polici. Mezi lebkami v dolní řadě a pod nimi byly vklíněné hromady kostí – stehenních, holenních, žeberních a dalších. Celé kostry natěsnané na tak malém prostoru jako knížky v knihovně. Nic z toho v Dialovi, jenž viděl pohřební tradice v mnoha zemích světa, nevzbouzelo pocit úcty. Uvědomoval si však, že různé kultury věří v různé věci, a tak ho ani trochu nepohoršovalo, jak nakládaly se svými mrtvými. Pouze jej to zajímalo.

Otočil se doprava a uviděl dřevěnou skříňku stojící u kamenné zdi. Popošel blíž a zahleděl se na dvě orámované fotografie, které spočívaly na skříni. Na každé byl mnich, oblečený v tradiční černé sutaně a čapce, ale jinak si ti dva nebyli ani v nejmenším podobní. Jeden byl starý a vznešený, z jeho očí vyzařovala moudrost zdůrazněná šedým vousem. Druhý mnich byl mladší než Dial. Tváře měl oblé a buclaté, úsměv plný života. Avšak oba snímky byly vystaveny stejným způsobem. Byly obklopeny několika hořícími svíčkami na kovových podnosech a zlatými lucerničkami s doutnajícím kadidlem. Vycházela z nich pronikavá borová vůně, jako když hoří les.

„Kdo jsou tihle mniši?“ zeptal se Dial.

Josef odpověděl hlasem prostým všech emocí: „Tohle jsou opat a správce Svaté Trojice. Vzdáváme čest jejich oběti a truchlíme pro ně.“

Dial pohlédl zpět na mnicha, ale po smutku v jeho tváři by se pídil marně. Normálně už by pojal podezření, zvláště v komunitě tak malé jako Meteora, kde se všichni navzájem znali. Ale vzhledem k lebkám a obrazům, které za posledních dvacet minut viděl, mu došlo, že mnich pohlíží na smrt úplně jinak než většina lidí.

Jen si nebyl jistý, jak tyhle výjevy a zjištění ovlivní jeho vyšetřování. Zda ho podpoří, či naopak zbrzdí.

Přesto si řekl, že to musí mít na zřeteli, až bude v knihovně hovořit s Theodorem.

36

Něvský prospekt, rušná tepna protínající střed města, je nejslavnější ulicí v Petrohradu. Navrhl ji proslulý francouzský architekt Jean-Baptiste Alexandre Le Blond na počest Alexandra Něvského, národního hrdiny, který ve třináctém století porazil švédskou a německou armádu a později byl prohlášen za svatého.

Pro Davida Jonese bylo mnohem důležitější, že se po ní mohl snadno dostat do Allisonina hotelu.

Mrkl na hodinky, vyšel z Palace Hotelu a dal se po Něvském prospektu západním směrem. Chodníky byly plné lidí, kteří si vyšli na oběd, turistů i místních. Jones si v jedné kapse nesl svůj falešný pas a ve druhé nářadíčko na otvírání zámků. Zbraň měl přikrytou nezastrčenou košilí.

Payne s Allison opustili hotel o pět minut později a použili jiný východ než Jones. Šli k nejbližší křižovatce a čekali, až budou mít zelenou. Doprava svištěla v obou směrech. Šest pruhů aut, taxíků a autobusů. Všechny se někam hnaly. Jakmile jim naskočila červená, Payne a Allison přešli na severní stranu Něvského prospektu a dali se směrem na západ.

Měli Jonese sledovat z druhé strany ulice.

V posledním týdnu strávila Allison pár hodin v blízkých muzeích a knihovnách, kde pracovala na svém výzkumu, zatímco Richard bloumal po městě. Hotel Astoria byl odtud pouhých dvacet minut pěšky. Stál poblíž Zimního paláce, katedrály sv. Izáka a Mariinského divadla. Payne věděl, že všude budou turisté. Budou jíst, stát fronty a těšit se z jarního počasí na nedalekém náměstí. Bylo to dobré místo, kde mohli počkat, než se Jones dostane do Byrdova pokoje.

Payne chtěl být nablízku, kdyby nastal problém.

V ideálním případě by Payne Allison s sebou nevzal. Nechal by ji v apartmá v Palace Hotelu, dokud by se za pár hodin nevrátili. Ale ona ho jaksi přemluvila, ubezpečila jej, že to stojí za to riziko. Prý ho může vzít do doku a ukázat mu Meteor, loď, se kterou přijela do Peterhofu. A ukázat mu muzeum Ermitáž, kde je vystavený Schliemannův poklad.

Payne neměl žádné záchytné body, takže chtěl vidět všechno.

Na své straně ulice minuli velký obchodní dům, ozdobený mnoha okny s barevnými skly a několika sochami s patinou stejné barvy jako socha Svobody. Ostře s ní kontrastovala sousední budova s výprodejem oblečení Adidas a slevněnými audio a videonosiči. Staré a nové bok po boku.

Kousek vzadu na druhé straně prospektu si Payne všiml zdobně omítnuté budovy, která vypadala, že se táhne přes celý blok.

Vchodem proudily dovnitř i ven houfy lidí, mladí i staří.

„Co to je?“ zeptal se, zatímco se ubírali pořád dále na západ.

„Ruská národní knihovna. Je jedna z největších na světě. Má přes třicet milionů položek. Od roku 1811 dostává jeden výtisk od každé knížky, která v Rusku vyjde.“

Payne zavrtěl hlavou. „Jste stejně protivná jako D. J. Ten mi taky pořád předhazuje takovýhle fakta.“

Usmála se. „Richard mě tam vzal, když jsme přijeli do města. Neřekl mi, co hledá, a tak jsem se uličkami potulovala sama. Ta fakta jsem si přečetla v brožuře.“

Pokračovali v cestě. Payne nadále sledoval opačnou stranu ulice a všiml si pilířového řeckého chrámu zvaného Portik Rusca, přes který se dříve vcházelo do dlouhé obchodní pasáže. Nacházel se vedle osmiposchoďové věže s hodinami, zakončené dvoupatrovou anténou, která v 19. století přijímala signály optického telegrafu. Payne četl o takových vynálezech – nakonec je překonal elektrický telegraf – ale nikdy žádný neviděl.

„Takže,“ řekl a obrátil pozornost zpět k Allison, „jak jste vlastně Richarda brala?“

„Jak to myslíte?“

„Chtěl jsem vědět, jestli jste mu věřila.“

Tváře jí zrůžověly. Byla to její obvyklá reakce pokaždé, když se octla v rozpacích. V pokeru by to znamenalo prozrazení. „Prosím, neptejte se mě na to.“

„Proč ne?“

„Protože je mrtvý. Čemu by prospělo kritizovat jej?“

„Nechtěl jsem, abyste si z něho dělala legraci. Chci vědět, jestli jste mu věřila.“

„Nevím… Řekla bych, že ano.“

Payne koukl vpravo a spatřil arménský kostel sv. Kateřiny. Měl tyrkysovou fasádu. Taková barva se jen blyštěla mezi šedými a béžovými odstíny okolních budov.

„Byl to zločinec?“

Zatvářila se překvapeně. „Cože? Proč se mě na to ptáte?“

„Proč? Protože ho zabil profesionál. Připadá mi to jako opodstatněný dotaz.“

Zůstala potichu a třídila si všechny myšlenky, které ji poslední dva dny sužovaly. Payne na ni netlačil. Šel klidně dál, všímal si architektury a hlídal všechny lidi, kteří je na rušném chodníku míjeli. Každou chvíli se ohlédl přes rameno, aby se ujistil, že je nikdo nesleduje. Dělal to přirozeně, s využitím periferního vidění nebo i odrazů ve výkladních skříních.

O kus dále vpředu uviděl grandhotel Europe. Byl zdobený zlatými písmeny a kaštanově hnědými markýzami, takže vypadal mnohem luxusněji než ten, kde byli ubytovaní. Alespoň z dálky. Před ním parkovala černá limuzína značky Mercedes a opodál čekal řidič. Kdyby měli víc času, Payne by se zašel podívat do haly – jen tak, aby věděl, jak to tam vypadá. Z nějakého důvodu jej exkluzivní hotely vždycky fascinovaly, hlavně v cizích zemích.

„Ano,“ řekla Allison znenadání.

Payne na ni pohlédl. „Co ano?“

„Ano, možná to byl zločinec.“

Payne se na přelidněném chodníku zastavil. Obličej mu potemněl zlostí. Jemně ji uchopil za loket a vedl davem, až se ocitli u zdi nejbližší budovy, stranou od návalu lidí. „O jaký typ zločince šlo?“

„To nevím. Pašerák, zloděj, nejsem si úplně jistá. Jen jsem měla takový pocit.“

„Odkdy?“

„Od chvíle, co ho zastřelili.“ Tváře měla ještě červenější než kdy předtím, jako kdyby právě doběhla maraton. „Poslední dva dny jsem ve svém hotelovém pokoji přemýšlela o všech těch tajuplných věcech: o tajných vzkazech, změnách v cestovních plánech, nečekaných výletech, o falešných dokladech. Buď porušoval zákon, nebo byl na stopě něčeho velkého. Něčeho, co mu stálo za všechny ty trable.“

„Čeho třeba?“

Bezmocně pokrčila rameny. „Já vážně nevím. Kdybych to věděla, řekla bych vám to.“

Payne ucítil, že mu vibruje mobil. Byla to zbrusu nová mašinka, kterou koupil ve městě K. Jednu pro sebe a jednu pro Jonese. Své druhé telefony, Jonesův počítač a osobní věci nechali ve skříňce na letecké základně Ramstein. Jedním z nejsnadnějších způsobů, jak se na misi prozradit, je nosit s sebou osobní informace jakéhokoli druhu – ať kreditní kartu, externí harddisk nebo mobil s adresářem. V Paynově novém mobilu nebyla jména ani čísla. Kdyby potřeboval zavolat, musel by zapátrat v paměti. Všechna volání na starý telefon však měl přesměrovaná na nový, takže mohl zůstat ve styku s okolním světem beze strachu, že bude sledován.

Payne telefon vzal. Čekal volání od Jonese. „Haló?“

„Jsem u Astorie. Jsem si víc než jistej, že vzduch je čistej. Můžu jít?“

„Počkej.“ Payne přikryl mikrofon a zeptal se Allison: „Jak daleko jsme od hotelu?“

„Zhruba deset minut.“

Payne odpověděl Jonesovi: „Jsme odtud deset minut. Můžeš tam chvíli počkat?“

Jones se rozhlédl po náměstí. Bylo plné lidí. Všichni bílí. „Nevím. Cítím se tu trochu nápadně… Vzpomněl jsem si na Jackie Robinsona.“ (První afroamerický hráč v nejvyšší baseballové lize USA po šedesáti letech segregace.)

Payne se usmál a znovu vykročil. „Je to na tobě.“

„V tom případě jdu dovnitř.“

Jones se obrátil zády k náměstí a šel ke vchodu do hotelu. Ze zkušenosti věděl, že lidé s menší pravděpodobností zastaví někoho, kdo zrovna mluví do mobilu. Když to někdy bylo nutné, mluvil do telefonu, přestože mu nikdo nevolal. „Mám klíč od jejího pokoje, tak prvně vezmu tu její diplomku. Budete tak mít chvíli čas, než se dostanu k Byrdovu pokoji. Tam to asi bude vostřejší.“

„To jo. Ale kdyby se ti cokoli nezdálo, tak odsud sakra vypadni.“

„Jasně, věř mi.“

„Pak mi zavolej, jak to vypadá.“

„Neboj. Však mě uvidíš. Budu ten černej chlápek, co prchá směrem k Finsku.“

37

Hotel Astoria se nacházel na náměstí Sv. Izáka. Poprvé byl otevřen v roce 1912 a v roce 1991 opraven. S parketovými podlahami, křišťálovými lustry a s kaviárovým barem světové úrovně to byl jeden z nejexkluzivnějších hotelů, do nichž se Jones kdy dostal.

Cestou přes halu se usmíval a pokyvoval, jako kdyby sem patřil. Pak vyšel po schodech do druhého patra, kde měla Allison pokoj směrem do dvora. Neváhal, vstrčil do zámku klíč a vnikl dovnitř. Všechno bylo takové, jak to popsala. Pokoj byl malý, ale vkusně vyzdobený ruským plátnem a látkami. Postel stála vpravo naproti vestavěné skříni, kde měla většinu oblečení a všechen výzkumný materiál. Jones nakoukl do koupelny a mrknul pod postel, aby se ujistil, že je sám.

Dalo se říci, že v místnosti nebylo nic porušeno.

To bylo dobré znamení – Allison byla nejspíš mimo hru.

Kdyby výzkum chyběl nebo kdyby našel pokoj rozházený, bylo by velmi pravděpodobné, že si dal někdo dohromady její spojení s Byrdem. Také bylo jasné, že Byrda zabili z jiného důvodu než kvůli pomstě. Třeba měl nějakou tajnou misi – ať už to bylo cokoli. První pohled však Jonese přesvědčil o tom, že vrah o Allison nevěděl. Nebo ho nezajímala.

Podle Allison začal Byrd být vyděšený v neděli, když se vrátil z Ermitáže. Myslel si, že ho někdo sleduje, ale místo aby se vrátil do hotelu Astoria, několik hodin se pokoušel vraha zmást. Schovával se v kostelech a obchodech, měnil taxíky i tramvaje, dělal všechno, co mohl, aby ho setřásl. Ale nic nepomáhalo. V té době volal každou půlhodinu Paynovi v naději, že mu poradí, jak z toho ven. Když tohle selhalo, zavolal Allison a řekl jí, ať se co nejrychleji dopraví do Peterhofu, aby společně mohli odjet z Petrohradu.

Bohužel byl zavražděn dřív, než stihli opustit město.

Jones pracoval rychle. Vzal výzkum a strčil jej do tašky na knihy, kterou tu našel. Odstranil identifikační štítky z jejích kufrů a ujistil se, že tam nezůstaly její osobní věci – peněženka, předepsané léky či šperky s monogramem. Prohrabal i odpadky, pátral po paragonech nebo starých letenkách. Když nabyl přesvědčení, že je místnost čistá, odpojil její počítač a vše položil vedle dveří.

Pak pokoj znovu prohledal. Jen pro jistotu.

Její oblečení bylo příliš neskladné na to, aby se dalo vzít, takže tu muselo zůstat. Stejné to bylo s jejími botami, toaletními potřebami a různými nepodstatnými věcmi. Vzal však její iPod, pro případ, že by na něm byly osobní fotografie nebo kontaktní informace – a zasunul jej do její tašky na notebook.

Teď už si byl jistý, že místo je čisté.

Payne s Allison stáli uprostřed náměstí Sv. Izáka poblíž jezdecké sochy Mikuláše I., někdejšího ruského cara. Šest set sedmdesát centimetrů vysoká bronzová socha, umístěná na trojstupňovém ozdobném podstavci naproti hotelu Astoria, znázorňovala Mikuláše jedoucího do bitvy ve své nejparádnější uniformě.

Allison hleděla na sochu, zatímco Payne se díval po náměstí.

„Podívejte, jak se ten kůň vypíná na zadních! To je první jezdecká socha, která stojí pouze na dvou bodech. Oslavovali ji jako stavitelský zázrak.“

Payne se otočil a pohlédl na pomník. Až do této chvíle si vůbec nevšiml, že ten ohromný kus bronzu drží jen na dvou tenkých nohách. „To je vážně úchvatný.“

„Dokonce i komunisti, kteří jinak ničili královské sochy po celém Rusku, tuhle jedinou nechali.“

„Asi chápu proč.“

„Kupodivu,“ pokračovala Allison, „nejvíc problémů s ní měla Mikulášova dcera, velkovévodkyně. Dost ji znepokojovala.“

Payne se obrátil zpět k náměstí a pátral po komkoliv, kdo vypadal podezřele. „A proč?“

Allison ukázala směrem k jižní straně náměstí Sv. Izáka. Přes více než blok se tam táhla budova z červenohnědého pískovce. „To je Mariinskij palác, kde velkovévodkyně žila. Když se podíváte důkladně, zjistíte, že měla jedinečný výhled na sochu. Místo aby hleděla do tváře svého otce, musela zírat na koňskou prdel.“

Payne se rozesmál. Tohle tedy naprosto nečekal.

„Takže jste mě poslouchal,“ utahovala si z něho. „Moc jistá jsem si nebyla.“

„Nebojte. Zvládnu několik věcí naráz.“

„To ráda slyším.“

Podíval se na ni. Nebyl si jist, co tím myslela. Podle tónu jejího hlasu to skoro vypadalo, jako by s ním flirtovala. Což by, vzhledem k okolnostem, bylo ještě překvapivější než ta poznámka o koni. Ne že by si Payne nevšiml Allisoniny krásy a inteligence. Tyto znaky vzal na vědomí od první chvíle, co se v časných ranních hodinách potkali. Ale v tomto okamžiku měl na starosti důležitější věci. Jeho nejlepší přítel se zrovna vloupával do hotelového pokoje mrtvého muže a následně se měli živí dostat ven ze země.

Nebýt těchto záležitostí, měl by také chuť si zaflirtovat.

„Cestujete hodně?“ zeptala se.

Payne se chystal odpovědět, když vtom mu začal vibrovat telefon.

„Vydržte chvilku,“ řekl Payne Allison a vzal telefon. „Haló?“

Byl to Jones. „Chystám se opustit její pokoj. Můžeš mi ji dát?“

„Je všechno v pořádku?“

„Jo, v pohodě. Jen mi ji dej.“

Payne podal telefon Allison. „D. J. se vás chce na něco zeptat.“

„Mě?“ řekla zaujatě. „Haló?“

„Zapomněl jsem se vás předtím na něco zeptat. Máte na oblečení nějaké osobní znaky?“

„Osobní znaky?“

„Monogram na džínách, visačku na košili, jména na spodním prádle. Nechtěl bych se zbytečně hrabat ve vašem šuplíku s kalhotkama.“

Zrudla. „Ne, kalhotky jsou bezpečný. Ale díky za kontrolu.“

Payne se ušklíbl. Nedokázal si představit, na co se Jones mohl ptát, že z ní vyšla taková odpověď, ale říkal si, že se ho na to později určitě zeptá.

Podala telefon zpátky Paynovi. „Chce s vámi mluvit.“

„Co je?“ zeptal se Payne.

„Jdu k Byrdovi do pokoje. Je čistej vzduch?“

„Podle mě jo.“ Payne se otočil a rozhlížel se všemi směry. „Počkej.“

„Co je?“ ptal se Jones.

„Jone,“ zašeptala Allison. Všimla si problému také.

K soše Mikuláše I. se blížili tři ruští vojáci v uniformách a s puškami. Payna by to normálně neznepokojovalo. Byl zvyklý vídat vojáky a vůbec se jich nebál. Jenže vojáci, kteří se blížili, se nesoustředili na sochu. Hleděli na Allison.

„Počkej,“ řekl Payne Jonesovi. „Možná to bylo předčasný.“

„O co jde?“

„Přímo k nám míří nějací vojáci.“

„To bude v pohodě,“ ujistil ho Jones. „Ty seš bílej.“

Payne předstíral příjemný hovor a nenuceně se rozhlížel. „To nevím. Vypadají odhodlaně.“

„Jone,“ řekla znovu Allison. Hlas se jí zachvíval nervozitou.

„Co mám dělat?“ zeptal se Jones.

„Však víš. Musím jít.“

„Jak vím? Co to má hergot zname…“

Payne zavěsil a strčil telefon do kapsy. Když se vojáci přiblížili, ležérně položil Allison ruku okolo ramen. „Hrajte to,“ zašeptal.

„Zkusím,“ zašeptala i ona.

„Nebojte. Půjde vám to.“ Payne natáhl pravou ruku a ukázal na sochu. Pak mnohem hlasitějším hlasem vysvětloval: „Říkám ti, že je to z mosazi!“

„Z mosazi?“ zeptala se. Rychle pochopila, co má v plánu.

„Je to z bronzu!“

Vojáci, všichni okolo pětadvaceti a s vážnými výrazy, se zastavili za Paynem a Allison a poslouchali jejich debatu. Největší z těch tří, který byl ještě větší než Payne a vypadal jako medvěd grizzly, poklepal Paynovi na rameno, mnohem tvrději, než bylo nutné.

Se silným přízvukem řekl: „Doklady.“

Payne zvedl paži z Allisoniných ramen a pomalu se obrátil, maje své chování plně pod kontrolou. Hlavně žádné prudké pohyby. Pak s úsměvem na tváři řekl: „Žádný problém.“

Podal doklady grizzlymu a modlil se, aby padělatel z Města K, kterého Kaiser najal, byl ten nejlepší z nejlepších. Jinak by se věci rychle obrátily k horšímu. Nejenže by Allison nabrala stejnou barvu jako výložky na uniformách Rusů, kdyby byla nucena lhát. Payne navíc věděl, že kdyby ho prohledávali, našli by nabitou zbraň. Nebo spíš dvě.

Po zvážení všech okolností mu ten druhý Petrohrad, čili St. Petersburg na Floridě, připadal mnohem pohodovější.

38

Knihovnu na Velkém Meteoronu jen zřídka viděl někdo, kdo nepatřil ke zdejšímu řádu. Její knihy a rukopisy, některé i přes tisíc let staré, byly až příliš cenné na to, aby se jich mohla dotýkat obecná veřejnost. Ve skutečnosti byly mnohé z nejranějších svazků tak choulostivé, že k nim mělo přístup jen pár vyvolených.

Jedním z těch mnichů byl Theodore. Studoval archivnictví a věděl, jak se starými dokumenty správně zacházet. Klášter trpící nedostatkem financí si nemohl dovolit postavit klimatizované zařízení, ale na své konzervační techniky byl patřičně hrdý a své nejcennější knihy měl uzamčené v tajné místnosti s řádnou ventilací.

Světlovlasý mnich Josef neměl vstup do knihovny povolený. Pětkrát zaklepal na její masivní dřevěné dveře a čekal, až je zevnitř někdo odemkne. Uběhlo několik minut, než se někdo ozval. Pak zarachotily vnitřní zámky a Theodore s využitím své váhy táhl dveře k sobě. Portál se kousek po kousku otevíral a kamennou chodbou se rozléhalo vrzání pantů, připomínající ženský křik.

„To bude vše,“ řekl Theodore.

Josef beze slova kývl. Pak se otočil a odešel.

„Prosím, pojďte dál.“

Dial vešel první, Andropoulos za ním. Oba se váhavě rozhlíželi po knihovně, jako by nevěděli, co mají čekat, a báli se zklamání. Ale žádný z nich zklamaný nebyl.

Podél všech zdí se táhly police a všechny byly zaskládané knihami. Stovkami starých kodexů, manuskriptů a dokumentů. Všechny byly zamčené za černými kovovými mřížemi. Uprostřed stál na podlaze vyřezávaný dřevěný stůl a tři stejné židle. Nad nimi visel prostý lustr, vrhající světlo do všech stran.

„Mohu?“ zeptal se Dial a ukázal k policím nalevo.

„Samozřejmě.“

Theodore ukročil stranou. Měl na sobě tutéž sutanu a čapku jako den předtím, ale pod očima měl napuchlé váčky, takže vypadal, jako by mezitím zestárl o několik let. Půlku noci strávil studiem v naději, že se dozví víc o tajné chodbě a uměleckých dílech na Svaté Trojici.

„Naše knihovna je nejkrásnější ve středním Řecku.“

Dial naklonil hlavu na bok a zkoušel přečíst některé ze starých titulů. Ale všechny byly v jazycích, které nedokázal rozluštit. „Jak jste ty knihy získali?“

„Velký Meteoron potkalo ohromné štěstí. Srbský vládce Simeon Uroš nám poskytl v půli čtrnáctého století velkou finanční dotaci. Mohli jsme tak postavit původní katholikón a rozšířit křížové chodby. Nakonec do našeho řádu vstoupil jeho syn Jovan Uroš. Přijal jméno Iosaf a řídil klášter mnoho let. Díky jeho jmění a vedení jsme dokázali přežít.“

„A co ty knihy?“

„Některé jsme dostali darem. Jiné koupili. A některé byly napsány tady.“

„Opravdu? A jaké knihy vaši bratři psali?“

Theodore si nasadil rukavice na ochranu prastarých relikvií a přešel do předního kouta místnosti. S pomocí sady mosazných klíčů odemkl kovovou mříž a vyndal z police jednu knihu. Byla skoro patnáct centimetrů tlustá a potažená světle hnědou kozí kůží. Přinesl ji na dřevěný stůl a opatrně otevřel. „Tohle je jeden z našich nedávných svazků. Není starý ani sto let. Ale svědčí o kvalitě našeho knihařství.“

Dial s Andropoulosem se dychtivě naklonili blíž, aby si knihu prohlédli.

Byla sice psaná řecky, ale její krása Diala uchvátila. Stránky zaplňovala ta nejnádhernější kaligrafie, jakou kdy viděl. Slova ladně přecházela jedno v druhé jako vlny na moři. Okraje byly ilustrované zlatými, zářivými barvami – obrazy tak detailními, tak skvostnými, že Dial dokázal příběh pochopit, aniž by ho četl.

„Zrození Krista,“ řekl. „Je to úžasné.“

Theodore přikývl. „Náš řád od pýchy odrazuje. Přesto je těžké nebýt pyšný.“

Dial ukázal směrem k policím. „Kolik z těch knih tu vlastně vzniklo?“

„Mnoho,“ odvětil tajuplně Theodore. „Před staletími byla každá významnější kniha v klášterech buď napsána, nebo přechovávána. V naší knihovně jsou svazky prakticky o každém oboru: historii, alchymii, filosofii, gramatice, politice.“

„A náboženství. Nezapomínejte na náboženství.“

Theodore přikývl. „Nikdy nezapomínáme na náboženství.“

Dial se zasmál a zamířil na pravou stranu místnosti. Andropoulos šel těsně za ním a letmo pátral v regálech po něčem, co by vypadalo nemístně. Jako rodilý mluvčí dokázal většinu titulů přečíst a občas Dialovi předčítal názvy nahlas. Avšak nic je do očí neudeřilo. Žádné knihy o válce nebo zbraních – až na pár klasických řeckých děl, která byla dostupná ve většině knihoven, knih jako Ilias a Odysea.

„Tak mi konečně povězte,“ řekl Dial, když ho prohlížení unavilo, „co jste se dozvěděl o té tajné chodbě?“

Theodore vklouzl za stůl a posadil se. Pokynul Dialovi s Andropoulosem, aby se posadili na židle před ním. „Bohužel, nic moc.“

„Opravdu? Je tu přece tolik knih – myslel jsem si, že byste mohl najít něco cenného. Neříkal jste, že je tu zaznamenaná celá historie Meteory?“

„Ano, to jsem říkal.“

Dial s úšklebkem potřásl hlavou. „Nevím jak vám, ale mně připadá divné, že něco tak důmyslného jako tajná chodba není v žádném z těch spisů zmíněno. Vlastně mám pokušení zajít ještě o krok dál. Mohl bych použít i slovo nepravděpodobné.“

Theodore neříkal nic. Jen sepjal ruce na stole před sebou a Dialův upřený pohled opětoval. Ale protože měl plnovous, Dial dost dobře nemohl vyčíst výraz jeho tváře. Uculoval se? Nebo se zubil? Nebo skřípal zuby? To nešlo říct. Dial mohl jen studovat jeho oči a doufat, že v nich postřehne, co si mnich myslí.

„Marcusi,“ řekl Dial a začal vstávat. „Jste připraven jít?“

Andropoulos na něj pohlédl a zatvářil se zmateně. „My odcházíme?“

„Z knihovny ano. Z objektu ne. Tenhle klášter je plný potenciálních svědků. Půjdeme jich pár potrápit.“

Andropoulos chápavě přikývl. Věděl, oč Dialovi jde, a ochotně mu vyšel vstříc. „Mám zavolal na stanici? Můžu sehnat nějaké posily.“

„Začneme s pěti muži. A ať přivezou večeři. Možná se tu chvíli zdržíme.“

„Ano, pane.“

„A kávu. Hodně kávy.“

Společně pak zamířili ke dveřím. Byli už v půlce místnosti, když si Theodore odkašlal. Dial potlačil úsměv a na místě se zastavil.

„Ano?“ řekl přes rameno.

„Někdy se dozvíme víc z toho, co chybí, než z toho, co najdeme.“

Dial se pořád odmítal otočit. „Jak to myslíte?“

„Prosím, posaďte se,“ naléhal mnich. „Je tu něco, co vám musím ukázat.“

Andropoulos pohlédl na Diala, který souhlasně kývl. Oba se pak vrátili na židle, zatímco Theodore přinesl knihu ze zadního kouta místnosti, kde byly některé z polic tečkované černobílými fotografiemi mnichů pózujících na klášterních pozemcích. Žádný z nich se neusmíval. Jen útrpně stáli, jako kdyby prodělávali mučení. Dial ten pocit znal. Podobná fotka visela na zdi u jeho rodičů. Zachycovala den, kdy absolvoval na vysoké škole. Rodina na něj byla pyšná, a tak tam ochotně postál a nechal je, aby si ho u příležitosti toho památného dne fotili. Ale jemu samotnému se to nelíbilo ani trochu.

„Kdo to je?“ zeptal se a ukázal na fotografie. Pokud dobře viděl, byla to jediná část místnosti, kde se nacházely nějaké osobní věci.

Theodore nesoucí knihu ke stolu odpověděl: „Jsou to mniši, kteří žili na Meteoře… Všichni už odešli.“

„Odešli značí, že byli přeloženi, nebo že jsou mrtví?“

„Od obojího trochu.“

„A proč ty fotky máte v tom rohu?“

„Je to oddíl, kde jsou uloženy naše historické záznamy. Ty fotografie jsou částí našich dějin.“

Dial přikývl. „Jeden obrázek vydá za tisíc slov.“

Theodore mlčel.

„Tak povídejte,“ pokračoval Dial. „Co jste nám to chtěl ukázat? Nebo spíš neukázat?“

„Historii Svaté Trojice,“ odpověděl mnich a opatrně knihu otevřel.

Měla tvrdý přebal z tmavě hnědé, zdobně vyvedené kůže. Na přední straně byl vyražený pravoslavný kříž, jenž vyčníval o dobrého půl centimetru nad zbytek kůže. Do všech čtyř rohů přední i zadní strany byly vsazeny malé mosazné cvočky, na nichž kniha na stole spočívala, chráněna před prachem a rozlitými tekutinami. Hřbet byl dekorovaný starým zlatem, stejně jako vnější okraje stránek, třpytící se ve světle svíček.

„Po celá staletí,“ začal mnich a obracel stránky, „mí bratři zaznamenávali každou významnou událost na Svaté Trojici. To zahrnuje i všechny nové stavby. Kdykoli se rozšiřoval klášter, rozšířila se i tato kniha.“

„A to jste dělali u každého kláštera?“

Theodore kývl. „Zaznamenáváme minulost, abychom obohatili budoucnost.“

„To je od vás velmi šlechetné. Ale pokud mi něco neušlo, vaši bratři nebyli moc důkladní. Kdyby totiž byli, všimli by si té chodby, kterou jsem našel.“

„Nejste to vy, komu něco ušlo. Spíš něco chybí v téhle knize.“ Theodore ji natočil k Dialovi s Andropoulosem, aby lépe viděli. „Byly z ní vytrhány stránky.“

Dial vstal. „Jak to víte?“

Mnich přejel prstem v rukavici po středové rýze. Část byla z knihy vytržena, jak nasvědčovaly roztřepené pozůstatky stránek ve vazbě. „Nevím, kdo to udělal, a nevím ani kdy, ale někdo tuhle knihu zmasakroval, stejně jako zmasakroval mé bratry.“

Dial na mnicha pohlédl a spatřil v jeho očích oheň. Vypadaly jako dva sálající uhlíky. Vzhledem k nedostatku emocí, který pozoroval u většiny jeho bratří, to byla dost překvapivá ukázka vášně. Přesto ho na tom něco zarazilo. Pokud se nemýlil, ten hněv vyvolalo poničení knihy, ne poprava mnichů. Což až děsivě připomínalo Josefovu reakci, jíž byli svědky o něco dříve toho dne. Josef prakticky plival jed, když Dial zaklel uvnitř katedrály, a vzrušovaly ho i malby na stropě. Ale nad smrtí opata nebo správce Svaté Trojice – dvou mužů, které znal – skoro ani nevzdechl.

Dial nevěděl jistě proč, ale na jejich prioritách mu něco hodně vadilo.

„Je tohle jediná poškozená kniha?“ zeptal se Andropoulos.

Mnich pokrčil rameny, viditelně rozčilený. „To vám ještě nemůžu říct, na to je příliš brzy. Budu to vědět až mnohem později.“

Dial přikývl a poodešel do rohu, kde byly přechovávány historické záznamy. Knihy na ostatních policích – o gramatice, alchymii a náboženství – ho nezajímaly. Šlo mu o historii Meteory. Pokud měla Svatá Trojice tajnou chodbu, možná ji měly i ostatní kláštery. Nebo něco podobného. „Kontroloval jste některé z nich?“

„Ty jsem prohlížel jako první.“

„No a?“

„Nic jsem neobjevil.“

Dial pohlédl přes železné mříže, které tento oddíl chránily. Mříže byly pevné a zámky nepoškozené. Na třetí polici shora zela mezera. Z ní Theodore vytáhl Svatou Trojici. Všechny okolní tituly byly psány v řečtině, takže si je nemohl přečíst. Ale všiml si, že všechny mají stejnou zdobnou vazbu jako Svatá Trojice. Napočítal dvacet tři svazků. Dvacet čtyři, pokud mezi ně zahrnul knihu na stole. Tolik bylo původně klášterů Meteora.

To znamenalo, že žádný z deníků nebyl ukraden.

Frustrovaný Dial prohlížel ostatní police v naději, že najde něco, co by mohlo případ postrčit dál. Vzápětí ho upoutala jedna černobílá fotografie. Bylo na ní sedm mnichů stojících na balkonu kláštera Svaté Trojice. Za nimi se v dálce rýsovalo údolí, většinou zacloněné vysokými čapkami, které měli na hlavách. Dial se zaměřil na jejich tváře a zkoušel si představovat, jak by vypadali bez vousů. Pozoruhodné bylo, že všichni mniši vypadali jinak. Měl před sebou rozmanitou směsici obličejových rysů, které by nejlépe vysvětlil pomocí geografie.

Dial za svůj život hodně cestoval, aby uměl u jistých lidí rozeznat etnické rysy. Ať už to byl tvar očí, šikmé posazení obočí nebo křivka úst, dokázal často uhodnout, odkud někdo je. A tihle lidé nebyli ze stejné země. Na to, aby pocházeli ze stejného genofondu, se jeden od druhého příliš lišili.

„Theodore,“ řekl Dial a ukázal na snímek, „mohu si tu fotografii prohlédnout?“

Mnich přikývl a přešel k polici v rohu. Oddělal petlici a sáhl do regálu. Fotografie byla vystavená v leštěném mosazném rámečku. Theodore ji vzal a ukázal Dialovi. „Byla pořízena před několika desetiletími. Řekl bych tak před čtyřiceti lety.“

Dial si to v hlavě spočítal a vyšel mu letopočet. „Kdo byli ti muži?“

„To nevím jistě. Fotka je starší než já.“

„Kéž bych mohl říct totéž,“ zabručel Dial.

„Já můžu,“ ozval se Andropoulos ze židle.

Dial se na mladého policistu zamračil. „Možná jsem starej, ale aspoň stojím na nohou a pracuju.“

Andropoulos narážku pochopil a šel v knihovně pátrat po nějakých stopách.

Dial se znovu zaměřil na fotografii. Vzápětí mu padl do oka mladý mnich uprostřed zadní řady. A zamrazilo ho v zádech. Bylo to tak silné, že mu ze rtů uklouzlo vyjeknutí. „Do prdele.“

Theodore se káravě zamračil.

„Promiňte,“ řekl Dial a ukázal na fotografii. „Ale já toho muže znám.“

Andropoulos poznámku přes místnost zaslechl. „Znáte koho?“

Dial poklepal na sklo v rámečku. „Tady je o pár let mladší, ale poznal bych ho kdekoliv. To je Nicolas, ten starý mnich ze Svaté Trojice.“

„Víte to jistě?“ zeptal se Theodore.

„Naprosto.“

Theodore se nad informací zamyslel a přistoupil ke svému stolu. Rukou v rukavici opatrně oddělal spodek mosazného rámečku a vytáhl fotografii. Otočil ji a položil rubem na stůl. Dial s Andropoulosem se předklonili, zatímco mnich tiše překládal popisek na zadní straně, tence napsaný tužkou.

„Máte pravdu,“ řekl mnich. „Jmenuje se Nicolas. Kdysi žil na Svaté Trojici.“

„A co ostatní? Kdo to je?“

„Můžu vám přečíst jejich jména, ale nic mi neříkají… Tedy až na jedno.“

Dial povytáhl obočí. „Které?“

Theodore fotografii obrátil a ukázal na vysokého muže vlevo nahoře. Kromě Nicolase to byl nejmladší muž na obrázku. Věk všech ostatních se pohyboval mezi třiceti až sedmdesáti. „Tohle byl náš opat. Ten, kterého zabili.“

Andropoulos souhlasně pokýval hlavou. Sám se s opatem několikrát setkal.

„A žádný z vás už na obrázku nikoho dalšího nepoznává?“ zeptal se Dial.

Oba muži zavrtěli hlavami. Starší mniši byli z jiné generace.

„Existuje někdo – třeba nějaký starší mnich z kláštera – kdo by je mohl poznat?“

„Nejspíš ne,“ přiznal Theodore. „Naše komunita je složená z mladých mnichů. Po dovršení určitého věku se většina našich starších bratří stěhuje na horu Athos, aby pokračovali ve svém duchovním růstu.“

„Na horu Athos?“ zeptal se Dial. Ten název neznal.

Theodore přikývl. „Katoličtí kněží mají Vatikán. My máme horu Athos.“

39

U MANIAC se Jones musel rozhodovat mezi životem a smrtí skoro na každé misi. Na opuštěných stanovištích, kde působili, se na spojení příliš spoléhat nemohli. A tak v případě rozdělení jednotky jeho muži vsázeli na to, že umí číst v Paynově mysli.

Bylo to umění, které je na bojišti mnohokrát zachránilo před palbou z vlastních řad.

Tato jejich zvláštní psychická schopnost přetrvávala i v každodenním životě. Payne a Jones trávili tolik času spolu, že mohli číst jeden v druhém jako jednovaječná dvojčata – dvojčata, která si vůbec nebyla podobná. Ať to bylo sáhnutí po telefonu dřív, než ten druhý zavolal, nebo dokončování svých vět navzájem, většinu času věděli, na co ten druhý myslí. A v této situaci Jones nepochyboval o tom, že Payne chce, aby prohledal Byrdův pokoj.

Takže se to vydal co nejrychleji provést.

Zatímco pokoj Allison směřoval okny do dvora, Byrd byl ubytovaný o poschodí výš ve velkém apartmá skýtajícím výhled na náměstí Sv. Izáka. Jones věděl, že výtahy jsou nebezpečná místa, často vybavená kamerami a navíc plná svědků, kteří neměli nic jiného na práci než zírat jeden na druhého. Proto se rozhodl pro schodiště. Bral schody po dvou, aby se dostal k Byrdovu oknu dřív, než se mezi Paynem a vojáky něco semele.

V nejhorším případě byl Jones připravený vystřelit párkrát do vzduchu, aby Rusové obrátili zájem jinam. Co je důležitější: muž se ženou prohlížející si památky na náměstí, nebo střelba v nedalekém hotelu? Vojáci by se dali do běhu a Payne s Allison by mohli v nastalém zmatku uniknout.

Chodba byla prázdná. Jones dorazil k Byrdovu apartmá. Rusky psaná cedule nerušit stále visela na klice. Jones neváhal, vytáhl svoje nářadí na zámky a pustil se do práce. Za necelých třicet vteřin vklouznul do pokoje.

„Haló,“ zavolal tlumeně. „Je tu někdo? Dveře byly otevřené.“

Čekal na odpověď. Nikdo se neozýval. Jones tedy zavřel a zamknul dveře, zastrčil bezpečnostní řetěz a pak položil Allisoninu tašku na knihy a notebook na parketovou podlahu.

Allison mu stručně popsala rozvržení rohového apartmá, takže přesně věděl, co kde je. Se zbraní v ruce se plížil místnostmi a ujišťoval se tak, že je sám. Pak šel ke stěně z oken v hlavním obývacím pokoji. Bílé závěsy byly zatažené a propouštěly do apartmá rozptýlené světlo. Rozevřel je a opatrně nakoukl ven. Otevřel se mu úžasný výhled na katedrálu Sv. Izáka, jejíž pozlacená kupole se leskla vysoko nad městem, ale sochu Mikuláše I. vidět nebylo.

„Do prdele!“ zaklel a vyrazil do vedlejšího pokoje. Proběhl několika francouzskými dveřmi v naději, že z ložnice bude úhel výhledu jiný, ale rychle pochopil, že jde o stejnou vnější zeď jako v obývacím pokoji. „Do prdele, do prdele, do prdele!“

Poslední šance byla koupelna. Nacházela se na druhé straně než ložnice, směrem pryč od robustní katedrály. Věděl, že má malé matné okno – všiml si ho, když koupelnu kontroloval – ale nevěděl, na kterou stranu směřuje. S bušícím srdcem otočil klikou a okno otevřel. Vyhlédl ven a zjistil, že výhled je perfektní. Bylo vidět jezdeckou sochu, tyčící se nad náměstím. A před ní spatřil Payna, Allison a tři vojáky v uniformách. Žádný z nich moc spokojeně nevypadal.

Grizzly popadl Paynovy doklady. Pak je soustředěně studoval, pátraje po čemkoliv chybějícím nebo nesprávném. Druzí dva vojáci mezitím házeli očima po Allison, jako kdyby tančila na jevišti v místním striptýzovém klubu. Šeptali si oplzlé poznámky a popisovali si, co by s ní udělali, kdyby ji někdy dostali samotnou. Jeden dokonce usrkl. Payne ani Allison rusky neuměli, ale moc dobře věděli, co vojáci říkají a o kom se baví.

A bylo po čertech jasné, že o Paynovi ne.

Dokázal však zachovat chladnou hlavu. Kdyby se totéž stalo v anonymní hospodě, Payne by se porval s vojáky i s každým, kdo by se pokoušel zasáhnout. Pravděpodobnost, že by vyhrál, byla velmi vysoká. Rvát se uměl mimořádně dobře. Ale v tomto případě by agresivitou nic nezískal. Poslední, co chtěl, bylo poutat na sebe pozornost, takže bezstarostně položil ruku Allison kolem pasu a přivinul ji blíž k sobě. Tímto způsobem si značkoval teritorium.

„Nevypadáte Kanaďan,“ prohlásil grizzly, aniž zvedl oči od Paynových dokladů. Měl silný přízvuk a špatně vyslovoval. Jeho obličej byl samá jizva. „Vypadáte Polák.“

Předkové Paynova otce skutečně pocházeli z malého města u Varšavy. Když jeho pradědeček přišel do Ameriky, strážci na ostrově Ellis Island nebyli schopni vyslovit jeho příjmení, které znělo Paynewski. Takže mu dali dvě možnosti: buď zkrátí své jméno na Payne, nebo se vrátí na loď a popluje zpátky do Evropy. Od té doby znělo příjmení jeho rodiny Payne.

Ale to grizzlymu vyprávět nehodlal. Čím méně toho Rusové věděli, tím lépe.

„V Kanadě jsem se narodil i vyrostl,“ tvrdil Payne.

„Jaké město?“

„V Torontu.“

Grizzly pohlédl na Payna. Prohlížel si jeho obličej stejně pečlivě jako předtím doklady. Byli zhruba stejně velcí, takže se mu grizzly mohl dívat přímo do očí. Muž proti muži. Po chvíli nepříjemného ticha se zeptal: „Máte rád hokej?“

Payne přikývl. „Jsem Kanaďan. Miluju hokej.“

„Znáte Jevgenije Malkina?“

„No samozřejmě. Je to skvělý hráč NHL. Je to Rus, že?“

„Da.“ Grizzly se na chvíli odmlčel. Ve své mohutné tlapě stále pevně svíral Paynovy papíry. S náznaky chvástání prohlásil: „Já hrát s Malkinem v Magnitogorsku.“

„Vážně? To musíte být opravdu dobrej. Jak to dopadlo?“

Grizzly se ironicky usmál a zkrabatil své přerostlé obočí. „On vyhrát.“

„To mě mrzí.“

Podal doklady zpátky Paynovi a pak se obrátil k Allison. „Kdo je to?“

„To je moje přítelkyně,“ řekl. Snažil se co nejvíc mluvit za ni. „Moc se zajímá o historii, a tak jsem chtěl, aby viděla Petrohrad. Moc se jí tu líbí.“

Grizzly na ni chtivě zíral. Prohlížel si ji od nohou, postupoval nahoru, setrvával na všech nepatřičných místech, až se konečně dostal k obličeji. „Mně se nezdát chytrá.“

Tváře Allison lehce zrůžověly.

„Ale je chytrá,“ prohlásil Payne. „Aspoň většinou. Myslí si, že tahle socha je z bronzu.“

Grizzly se podíval na koně a zazubil se. „Da.“

„Opravdu?“ podivil se Payne. „Takže jsem se zmýlil. Přísahal bych, že je z mosazi.“

Allison se podařil úsměv, ale nic neřekla. Žádné přátelské odseknutí.

A grizzlymu to připadalo zvláštní. Zejména u páru na dovolené. „Doklady.“

Jeho rozkaz Allison rozrušil. Nebyla zvyklá na takové podvody.

Payne ji povzbudil poklepáním na bok. „Dej mu doklady, miláčku.“

Udělala, co jí řekl, ale nepromluvila. Byla příliš vyděšená.

Grizzly listoval jejím pasem a vízem a studoval všechny podpisy. Konečně po několika úzkostných vteřinách řekl: „Nevypadáte Kanaďanka. Vypadáte z Kalifornie.“

Tvář Allison pokryla jasná červeň. Pomyslela si, že Rus přišel na to, odkud je. Srdce se jí okamžitě rozbušilo dvakrát rychleji. Cítila, jak jí bije o hrudní koš, jako kdyby někdo hrál na velký buben. A Payne to cítil taky. Měl ruku okolo jejích zad, ale cítil mohutné údery v její hrudi. Zachvacovala ji panika.

Payne v mžiku pochopil, že to musí nějak skrýt.

„Podívejte!“ řekl a ukázal na její tváře. „Zrudla kvůli vám! Vždycky jí to tak udělá, když ji lidé srovnávají s plážovou holkou. Já ji tak škádlím pořád. Je to legrační.“

„Ona nemluvit? Proč nemluvit?“

Payne pokrčil rameny. „Trochu se stydí. To je celé.“

„Já nemít rád stydění, když se ptát na otázky.“

Grizzly popošel dopředu, do jejího osobního prostoru. Stál blízko a rýsoval se nad ní jako socha nad náměstím, pouze s tím rozdílem, že Rus vypadal mnohem nebezpečněji.

Allison se cítila ohrožená vojákovou blízkostí, že Payna objala a přitiskla se k němu, hledajíc oporu. Ucítila revolver zastrčený vzadu za řemenem. Úplně zapomněla na Paynovy zbraně a nebezpečí, ale studený dotyk pistole ji rázem vrátil zpátky do Peterhofu. Vzpomněla si na růžovou mlhu, jak Richardův mozek vystříkl do kašny. Připomnělo jí to smrt.

Grizzly na ni nevraživě hleděl. „On říkat, že vy mít ráda historii… Řekněte něco chytrého.“

„Chytrého?“ zeptala se pokorně. Bylo to její první slovo od chvíle, co se jich začali vyptávat.

„Řekněte mi něco o městě. Něco, co já nevědět.“

Allison zapátrala v hlavě a snažila se vzpomenout si na některý z příběhů, které se o Petrohradu dozvěděla od svého příjezdu sem. Poslední hodinu nebyla schopná udržet pusu zavřenou a nahodilé údaje z ní tryskaly jako z erudovaného cestovního průvodce. Ale teď, když si potřebovala zachránit život, si připadala úplně prázdná. Což ji rozrušilo ještě víc.

Payne si všiml strachu v jejích očích a začal znovu mluvit za ni. „Minulou noc jsme pili a ona mi pak říkala –“

Grizzly ho přerušil. „Mě nezajímat, co ona říct tehdy. Mě zajímat, co říct teď.“

„Řekni mu něco, miláčku.“

Paynova poznámka o pití jí naštěstí vnukla vzpomínku na jednu z nejlepších historek o dějinách města. Nebyl to jeho záměr – ten příběh mu nevykládala – ale spustil jí tím paměť.

„Věděli jste,“ spustila nakřáplým hlasem, „že první muzeum v Petrohradu otevřel Petr Veliký?“ Zhluboka se nadechla a snažila se zachovat klid. Vojáci na ni stále zírali. „Chtěl do města, které vytvořil, zavést kulturu a usoudil, že muzeum by byl skvělý začátek. Sice jej postavil, ale mrzelo ho, že tam nikdo nechodí, a tak slíbil každému, kdo se dostane až k východu z muzea, panáka vodky zadarmo. Od toho dne obyvatelé Petrohradu milují svou kulturu skoro tak moc jako vodku zadarmo.“

Grizzlyho angličtina nebyla nic moc, ale věděl dost na to, aby smysl jejích slov pochopil. Podal jí zpátky pas a řekl: „To je hezký příběh.“

„Díky,“ odpověděla s úlevou Allison. „Jsem ráda, že se vám líbil.“

Ustoupil dozadu a poklepal Payna po rameni. „V pořádku. Je to chytrá plážová holka. Jste šťastný muž.“

Payne kývl. „Já vím.“

„Dávat na ni pozor. Ostatní vojáci nebýt tak přátelští jako já.“

S tím se grizzly vzdálil, následován druhými dvěma vojáky. Přešli přes rušné náměstí a provedli ve středu města ještě několik namátkových kontrol.

Payne ještě pár vteřin počkal, zatímco Allison se třásla v jeho rukou. „Jste v pořádku? Myslel jsem, že vás raní mrtvice,“ řekl pak.

„Možná to pořád hrozí,“ zamumlala s obličejem zabořeným do jeho hrudníku.

Payne se usmál. Vzpomněl si na videonahrávku z Peterhofu. Byla zlomená asi minutu a potom našla odvahu odplížit se pryč. „Musím přiznat, že ten začátek byl na hovno, ale skončila jste přesvědčivě. Jste houževnatější, než si myslíte.“

„No, myslím, že budu zvracet.“

Payne se rozesmál. Na počátku kariéry často míval na konci mise stejné pocity. „Jestli jdete blejt, tak na sochu. Na mě ne.“

40

Alexej Kozlov kdysi pracoval pro Federální bezpečnostní službu Ruské federace (FSB), organizaci, která měla na starost vnitřní bezpečnost v Rusku od chvíle, kdy se v roce 1995 rozpadlo KGB. V průběhu let FSB propustila ze svých řad několik důstojníků. Bylo to kvůli kriminálním počinům – většinou šlo o vydírání, porušování lidských práv a úplatky od ruské mafie.

Kozlova vyhodili kvůli všem třem. A bylo jich ještě víc.

Dnes využíval dovedností, které se tam naučil, a kontaktů, které v FSB získal, a stal se jedním z nejlépe placených vrahů v Rusku.

Nejenže byl výborně vycvičený, navíc mu chutnala krev.

Jeho poslední obětí byl muž jménem Richard Byrd. Americký podnikatel. Kozlov mu v Peterhofu vpravil kulku do hlavy a pak nenuceně vyklouzl.

Normálně by to tím končilo. Smlouva by končila a Kozlov by mohl jít domů. Ale v tomhle případě měl na práci ještě něco.

Když Kozlova najali, jeho zaměstnavatel nevěděl, kam má Byrd namířeno, ale domníval se, že by se mohl objevit v Moskvě nebo v Petrohradu. Nejspíš v některém z hlavních muzeí. Kromě této Kozlov moc dalších informací neobdržel. Řekli mu, aby Byrda vypátral, zjistil, co hledá, a pak jej zabil dřív, než se mu podaří opustit zemi.

Pro muže jako Kozlov to bylo jednoduché.

Jelikož bydlel v Moskvě, začal se svým pátráním právě tam. Vytipoval si Státní Puškinovo muzeum a kulturní zařízení poblíž Rudého náměstí. Jeho zaměstnavatel chtěl, aby pátrání bylo přísně tajné, což znamenalo, že nemohl po městě ukazovat Byrdovu fotku ani najmout dodatečný personál, který by mu objekt našel. Využil tedy databáze FSB a prohledával rezervace v hotelech, stopoval platby kreditní kartou a sledoval záznamy telefonních hovorů.

Na někoho s tak nedostatečnými zkušenostmi v kontrašpionáži si Byrd vedl pozoruhodně dobře. Platil hotově, používal falešné doklady a nikdy nevolal rodině ani přátelům do Kalifornie. Kozlov strávil pár dní v Moskvě – pěšky a na internetu – a pak se přesunul do Petrohradu, který jinak navštěvoval jen zřídka.

Stejně jako v hlavním městě i v Petrohradu bylo mnoho muzeí v centru města. Kozlov si zřídil stanoviště poblíž jedné z řek. Mohl tak sledovat Ermitáž, Akademii krásných umění, Mramorový palác i menší umělecké sbírky v katedrálách a budovách okolo Něvského prospektu. Občas zabloudil i do jiných čtvrtí rozlezlého města, ale většinu času trávil blízko Zimního paláce a prohlížel tváře v davu.

Jeho námaha se zúročila 18. května. Pátral v Ermitáži jako už několikrát předtím, když vtom najednou do Byrda vrazil v hlavním vchodu. Doslova do něj vrazil – odcházel stejnými dveřmi, jakými Kozlov zrovna vstupoval dovnitř. Kozlov se to snažil nahrát na nehodu a vlastně to tak bylo, ale poznání ve svých očích nedokázal skrýt. Zíral na Byrda, jako kdyby to byl vítězný los.

A Byrd si to dal dohromady.

Několik příštích hodin hráli složitou hru na kočku a myš ve městě, které ani jeden neznali. Hru, která by skončila za necelou minutu, kdyby Kozlovovým posláním bylo zabít Byrda. Jenže jeho úkol zněl jinak. Měl Byrda najít, zjistit, po čem pátrá, a teprve pak ho zabít. To vyžadovalo mnohem víc než jen přijít k němu v davu na ulici a podříznout mu krk.

Místo toho se Kozlov musel držet vzadu a sledovat jej zdálky, aby měl pocit, že je v bezpečí. Potřeboval, aby si Byrd myslel, že se mu nějak podařilo uniknout. Že je moc chytrý na to, aby se nechal chytit nebo zahnat do kouta. Byl to jediný způsob, jak přimět Byrda, aby se cítil dostatečně v bezpečí a vrátil se zpátky do hotelu nebo tam, kde byl ubytovaný. Odsud jej Kozlov mohl sledovat každý den, stopovat jeho cestu městem a snažit se přijít na to, co Američan hledá.

A potom, až by se Byrd konečně chystal odjet z města, Kozlov by se postaral o to, aby tak učinil v rakvi.

Vojáci od Payna s Allison konečně odešli. Jones zavřel koupelnové okno a s úlevou vydechl. Sledoval jejich konflikt ze své vyhlídky v hotelu Astoria. Teď už věděl, že jsou v pořádku, takže se mohl vrátit ke své práci.

Allison mu pověděla o Byrdových veledůležitých dokumentech. Ležely v sejfu, přišroubovaném ke dnu jeho ložnicové skříně. Jones se tím neznepokojoval. Popsala mu sejf velmi přesně a on věděl, že se do něj dostane. S nářadím v ruce otevřel dveře skříně a prohlížel svého protivníka. Byl přesně takový, jak ho Allison popsala, opatřený jednoduchým drážkovým zámkem. Šlo o jeden z nejlehčích typů.

„Hračka,“ řekl si pro sebe.

A měl pravdu. Trvalo to necelou minutu a sejf byl otevřen.

Uvnitř v roztažitelném pořadači našel spousty dokumentů. Byla tu i malá tobolka plná falešných dokladů, cizí měny a kreditních karet registrovaných na vymyšlená jména. To vysvětlovalo, proč jeho hotelový pokoj nikdo nenašel. Byrd musel vydat hotové jmění, aby svou anonymitu uchránil. To znamenalo, že ať bylo jeho poslání jakékoliv, nechtěl, aby ho sledovali.

Jenže sledován byl. V neděli se několik hodin schovával po různých budovách a zase z nich vycházel, pokoušeje se Kozlova setřást v davu turistů. Několikrát už si Byrd myslel, že unikl, jen aby opatrného Rusa vždycky zahlédl někde opodál.

Byl nucen jít směrem, kterým nechtěl.

Potřeboval okamžitě odjet z Petrohradu.

Z taxíku Byrd zavolal Allison a řekl jí, aby se co nejrychleji dostala do Peterhofu. Řekl jí, že se něco pokazilo a musí odjet ze země. Nic nebalit, neplatit, jen utíkat. Nejrychlejší způsob skýtala loď s názvem Meteor. Kotvila v doku na Něvě za Zimním palácem. On měl mezitím vymyslet, jak se dostat přes hranice. Měla ho pouze najít na zadním nádvoří Peterhofu a pak měli společně uniknout.

Bohužel to bylo naposledy, co spolu mluvili.

Kozlov nechtěl Byrda zabít v Peterhofu. Ale neměl na výběr.

Nepochyboval o tom, že Byrd chce uprchnout ze země. Letní palác se nacházel ve Finském zálivu, prodloužení Baltského moře. Pokud by Byrd měl loď, Kozlov by jej nemohl pronásledovat. Ten grázl by mu ujel a už by se nevrátil.

A takovou věc Kozlov na svém kontě mít nechtěl.

Učinil tedy odvážné rozhodnutí. Místo aby udělal, co mu nařídili, rozhodl se zabít Byrda dřív, než bude mít šanci uniknout. To v každém případě znamenalo, že Kozlov splnil dva požadavky smlouvy: našel Byrda a zabil ho, než stihl odjet z Ruska.

Třetí krok, zjištění, proč tu Byrd byl, měl přijít na řadu až po jeho smrti.

Jones sebral dokumenty z Byrdova sejfu a dal je do tašky u dveří. Pak se vrátil do ložnice, aby se ujistil, že nic důležitého nepřehlédl.

Podíval se pod postel, do nočního stolku, do prádelníku, dokonce prohlédl i větrací otvory klimatizace. Pokračoval Byrdovými věcmi. Zkontroloval oblečení a boty, kufry a toaletní potřeby i stoh knih, který stál v rohu místnosti. Pak se přesunul do dalších částí apartmá. Nebylo tu mnoho míst ke schovávání. S ohledem na Byrdovu paranoiu Jones usoudil, že by tu nemělo být na očích ponecháno nic cenného.

A měl pravdu. Po pár minutách průzkumu byl Jones připraven sbalit se a odejít.

Kozlovovi trvalo dva dny, než zachytil Byrdovu stopu. Dva dny seděl na zadku v hotelovém pokoji a probírání se horami informací v databázi FSB. Dva dny se prokousával ciframi a vyvozoval závěry, než si všiml určitého vzoru.

Samozřejmě, vždycky je tu nějaký vzor. Lidi žijí v područí svých zvyků.

Při zkoumání starých výpisů z kreditních karet Kozlov zjistil, že Byrd, velmi bohatý muž, vždycky po světě cestuje první třídou. Alespoň pokud cestoval jako Richard Byrd. A jelikož staré zvyky je těžké zlomit, Kozlov předpokládal, že Byrd to musel dělat stejně i na cestách pod falešnými jmény.

Nejlepší hotely, nejlepší restaurace, nejlepší všechno.

Kozlov věděl, že ve městě o velikosti Petrohradu bude muset rámec pátrání zúžit, a tak se rozhodl soustředit na jedinou věc: luxusní hotely. Zejména na ty poblíž Něvského prospektu. Nejenže šlo o nejhonosnější část města, ale podél ulice hlavně stálo několik muzeí včetně Ermitáže, kde na svůj objekt poprvé narazil.

Odtud tedy znovu začal – od Ermitáže.

Kozlov plánoval, že se zbraní, starým odznakem FSB a fotografií Byrda obejde všechny hotely na Něvském prospektu. Chtěl na všech recepcích vytasit odznak a ptát se na muže na fotce. Když teď byl Byrd mrtvý, nemusel už tolik držet věci pod pokličkou a mohl se víc soustředit na co nejrychlejší vyhledání informací.

A chtěl začít hotelem, který stál vedle muzea.

Týmž hotelem, ze kterého zrovna odcházel David Jones.

41

Spárti, Řecko

(lokalita starověké Sparty)

George Pappas se na tento den těšil. Sice jako agent NCB sloužil už dvacet jedna let, ale tohle bylo poprvé, co obdržel úkol ze samotného ústředí Interpolu. A nejen to, instrukce přišly přímo z nejvyšších míst. Nick Dial, vedoucí oddělení vražd, potřeboval pomoct s několikanásobnou vraždou v Meteoře. Měl vážné podezření, že vrazi mohli být z horských vesnic v okolí Spárti. Nasvědčovala tomu videonahrávka z místa činu.

Normálně by se Pappas jako policista z malého města potýkal celý den s turisty, kteří v letních měsících zaplavili Řecko. Pracoval na plný úvazek pro místní městskou radnici, jež byla správním centrem Lakónie, ale pobíral i plat za své povinnosti agenta NCB, které se většinou omezovaly na doplňování statistik zločinnosti v databázi Interpolu.

Ale dnešek byl jiný. Po dlouhé době jej konečně požádali, aby pro Interpol dělal skutečnou policejní práci, na rozdíl od skutečně nudné policejní rutiny.

A Pappas se nemohl dočkat, až začne.

Během jízdy autem do hor Pappase doprovázeli dva nižší důstojníci, Stefan Manos a Thomas Constantinou. Manos byl zkušený policista, deset let poctivě sloužil v policejním sboru ve Spárti a lidi v regionu poměrně dobře znal. Constantinou představoval pravý opak. Před necelým měsícem dokončil policejní školu v Aténách, a dokud si ho Spárti nenajalo, v Lakónii nikdy nebyl. Tohle byla jeho první cesta do pohoří Taygetos, a tak kolegové neváhali si na jeho účet trochu zašpásovat.

„Thomasi,“ řekl Pappas za volantem terénního auta se čtyřkolovým pohonem, které ujíždělo vzhůru po vinoucí se horské cestě. „Až vjedeme do vsi, drž se nás jako klíště.“

„A proč?“ zeptal se Constantinou z úzkého zadního sedadla.

Pappas pohlédl na Manose, jenž seděl na sedadle spolujezdce. „Tys mu to neřek?“

Manos zavrtěl hlavou. „Mladýho jsi pozval ty. Říkal jsem si, že mu o tom řekneš sám.“

„A o čem by mi měl říct?“

Pappas se na něj podíval přes zpětné zrcátko. „O tvým sestřihu.“

Constantinou si pohladil temeno, kde si udržoval krátké strniště. „Co je s ním?“

„Všichni ve vesnici mají vlasy jako ty. Chlapi, ženský, děti. I jejich kozy.“

Manos se rozesmál. O Sparťanech a jejich účesech věděl vše.

„Já to nechápu,“ odvětil Constantinou. „Co je na tom tak k smíchu?“

„Chceš říct, že to vážně nevíš?“ zeptal se Pappas. „Nechce se mi věřit, že ti to nikdo neřekl. Jak chceš ve Spárti uspět, když nevíš nic o místních a jejich zvycích? Tohle ti měli říct, než tě sem poslali. V zájmu tvýho bezpečí.“

„Ale co?“ naléhal mladík.

Pappas potlačil úsměv, odhodlán vyždímat ze situace co nejvíc. „Ve starých dobách se sparťanští muži museli ve dvaceti letech oženit. A to prosím po životě mezi samými chlapci a staršími muži, kteří je třináct dlouhých let učili. Chlapci trávili své dny zápasením, výcvikem a koupáním, až znali těla druhých jako svá vlastní. Vlastně se navzájem znali tak dobře, že skutečně v pohodě se cítili jen s ostatními muži ze svého oddílu… Jestli chápeš, co tím myslím.“

Constantinou kývl. „A jak to souvisí s mými vlasy?“

„Klid. Už se k tomu dostávám.“

Manos skousl jazyk mezi zuby, aby se nerozesmál.

„Sparťani na okázalý obřady nikdy nebyli, a tak jejich svatby sestávaly z toho, že chlap si vybral ženskou a unesl ji, někdy i dost násilně. Ale nechápej mě špatně. To nebylo žádný znásilnění. Takhle se to v jejich kultuře prostě dělalo. Sparťani byli vedení k agresivitě a tato vlastnost se projevovala na bojišti i v ložnici.“

Constantinou se na sedadle neklidně zavrtěl. Neměl tušení, co se z toho vyklube.

„Takže po unesení ženy nadešla svatební noc. Muž odvlekl svou nevěstu do soukromé části kasáren, kde vytáhl nůž. Pak jí při rituálu, který někteří místní provádějí dodnes, oholil hlavu, jako kdyby stříhal ovci. Prostě se jí dostal nožem na kůži a odřezával, až byla úplně plešatá.“

„Uřezal jí všechny vlasy? A proč?“

„Buď trpělivej,“ pokáral ho Pappas. „Za chvíli to zjistíš.“

Manos zatím pořád bojoval se smíchem. Slyšel tuto historku, jež byla naprosto pravdivá, už několikrát předtím. Ale Pappas ji podával takovým způsobem, že mu pořád připadala legrační – zvlášť když posluchačem byl vytřeštěný zelenáč, který o Sparťanech nic nevěděl.

„Jenže tady nastal problém. Sparťanští muži žili po většinu života jenom mezi muži. Říkali jim, aby milovali a bránili jeden druhého, protože jednoho dne na bojišti budou muset spoléhat jeden na druhého. Bohužel, tahle ideologie jim prosákla tak hluboko do mozků, že se nedokázali fyzicky vzrušit, pokud osoba, kterou šoustali, nevypadala jako muž. Proto taky ženám holili hlavy.“

„To myslíte vážně?“ zeptal se Constantinou.

„Naprosto vážně. Jestli mi nevěříš, klidně si to po příjezdu do vsi ověř.“

Manos pokýval hlavou. „Mluví vážně. Z těchhle chlapů jde strach.“

„Jenže tím to nekončilo,“ ujistil zelenáče Pappas. „Pro Sparťany nebylo smyslem sexu potěšení, ale rozmnožování. To znamenalo žádný předehry, žádnou romantiku. Pozdě v noci Sparťan počkal, až budou všichni ostatní muži spát – protože je nechtěl rušit v odpočinku – a vyplížil se z kasáren. Jeho žena věděla, že její manžel má na vzrušování málo času, protože se musí brzy vrátit, a tak si hlavu pořád udržovala oholenou. A aby atmosféru ještě vylepšila, spávala v mužským oblečení, kterýmu říkáme sparťanský prádýlko. Díky tmě, oholené hlavě a mužskýmu prádlu si její manžel připadal, jako kdyby se šmajchloval s klukama u řeky Eurótás.“

„To je nechutný,“ zaúpěl Constantinou. „A proč mi to říkáte?“

Pappas na něj v zrcátku pohlédl. „Kolik je ti, Thomasi?“

„Dvacet jedna. Proč?“

Manos potřásl ustaraně hlavou. „Je ti jedenadvacet a máš oholenou hlavu. Tam, kam jedeme, je to velmi atraktivní kombinace.“

Pappas kývl na souhlas. „Jak už jsem řekl, až budeme ve vesnici, drž se nás jako klíště. Jinak by tě někdo mohl odtáhnout do lesa na líbánky.“

První vesnice, do které přijeli, neměla název. To bylo v Řecku, kde si většina lidí na svých komunitách zakládala a při každé příležitosti se s nimi vychloubala, dost neobvyklé. Avšak tito vesničané byli jiní. Jako jejich sparťanští předci, kteří odmítali razit mince, protože by to jen podpořilo styky s cizinci, chtěli mít i občané této vesnice od ostatních pokoj.

To byl taky důvod, proč zde Pappas zastavil ze všeho nejdřív. Znal tyhle lidi a jejich násilnické způsoby. Vlastně už od onoho telefonátu z Interpolu mu tohle místo nešlo z hlavy. Pappas si říkal, že pokud se v pohoří Taygetos skrývají vrazi, je docela dobře možné, že budou ve vesnici, které on sám říkal Malá Sparta.

„Už jsem tady byl. Všechno jednání ponechte na mně,“ řekl Pappas při výstupu z auta. „Držte se nablízku a mějte oči na stopkách. Tihle lidi nemaj rádi cizince.“

Manos a Constantinou mlčky kývli.

Vesnice byla poměrně malá, pouhých šedesát domků roztažených podél skalnaté horské stěny. Avšak nízké počty víc než dostatečně vynahrazovala intenzita.

Poprvé Pappas do vsi zavítal před více než patnácti lety. Tehdy zastavil u školy a měl možnost letmo nahlédnout do jejich učebních metod. Žasl nad disciplinovaností žáků. Hoši, i ti nejmenší, nehopsali ani neokouněli kolem. Stáli rovně jako pravítka, jako kdyby byli v armádě, a dělali vše, co se jim řeklo. Pappas soudil, že takové kázně se dosahuje jen formou krutých fyzických trestů, ale protože tam přijel v jiné záležitosti a žádné stížnosti podány nebyly, nemohl se pustit do vyšetřování školy.

Přesto ho pohled na bojovníky, kterým nebylo ani deset, zasáhl do morku kostí.

Vždycky si pak říkal, co z nich bude za lidi, až vyrostou.

Bohužel, on sám a jeho kolegové se o tom měli záhy přesvědčit.

42

Jones měl na levém rameni Allisoninu tašku na knihy. Na pravém mu visel její notebook. V ruce nesl velkou sportovní tašku nacpanou Byrdovými nejdůležitějšími věcmi. Naštěstí ji nemusel vláčet moc daleko. Měl v plánu sejít se s Paynem a Allison na náměstí Sv. Izáka.

Jones přehlédl obě strany chodby a pak vyšel z apartmá. Jednou z výhod ubytování v nejvyšším patře luxusního hotelu byl malý počet sousedů. Bohatí lidé měli rádi svůj klid. Zloději ovšem také. Jones se očividně za zloděje nepokládal – jen vzal věci pro Byrdovu asistentku – věděl však, že soudy by to tak nebraly. Když tedy uslyšel, že na druhém konci chodby se otevřely dveře od výtahu, ani trochu ho to nepotěšilo.

Zachoval klid, obrátil se ke schodům a zakázal si ohlížet se, přestože zaslechl kroky. Jeho cílem bylo dostat se na ulici tak, aby ho vidělo co nejméně lidí. Otáčením by se pouze zvýšilo riziko, že bude odhalen.

Volnou rukou otevřel dveře do schodišťové šachty a začal sestupovat dolů.

Prvních pár pater šlo všechno dobře. Byl sám a čas měl dobrý. Předpokládal, že další problémové místo bude hala. Recepční mají sklony k dotěrnosti. U vchodu bude stát houf portýrů a poslíčků a budou mu nabízet pomoc se zavazadly. Okolo se budou motat hoteloví hosté, čekající na rodiny a přátele.

Pokud tohle přežije, bude volný.

Ale nemělo to tak být.

Jones pochopil, že má problém. Zaslechl, jak se dveře nad ním otevřely. Byly to tytéž dveře, kterými před chvílí prošel, na patře, kde bydlelo jen málo lidí. Buď někdo také vyšel z apartmá vteřinu poté, co Jones opustil chodbu, a rozhodl se také sejít pár pater schodů, nebo to byla pořád ona osoba z výtahu.

Uvnitř Jones věděl, že je to to druhé.

Jakmile Jones vyšel z hotelu, Payne okamžitě pochopil, že nastal problém. Jones se neotočil k náměstí, jak měl, ale zamířil po Něvském prospektu opačným směrem.

„Do prdele,“ zamumlal pro sebe Payne a nespouštěl oči z východu.

„Co se děje?“ zeptala se Allison.

„Musíme jít.“

Ještě před patnácti minutami by ji Payne poslal do bezpečných prostor Ermitáže nebo do některé z blízkých budov, ale když zvážil grizzlyho varování ohledně nepřátelských vojáků v oblasti a fakt, že Jones změnil jejich plány na základě něčeho, co uviděl v hotelu, nemohl ji opustit. Nemohl riskovat, že bude zastavena a zadržena nebo že ji pozná nějaký skrytý nepřítel. Než přijdou na to, co dělat, musel ji vzít s sebou.

Jones šel zatím pořád dopředu. Neběžel a nedělal nic, čím by na sebe upoutal pozornost. To Paynovi o situaci hodně napovědělo. Jonesův život nebyl v bezprostředním ohrožení. Kdyby ano, dal by kolegovi signál, že se má zapojit do potyčky, nebo by pustil tašky a začal střílet. Ale Jonesova metodická chůze a klidné chování znamenalo, že je sledován. Alespoň to si Payne myslel.

Bylo nyní na něm, aby poznal, jestli je to pravda. A pokud ho někdo sledoval, tak kdo?

Payne přešel ulici směrem k hotelu. Allison šla za ním. Celou dobu pozoroval východ a prohlížel každého, kdo z budovy vyšel. Nejdřív to byl starší pár, pak žena v šatech, potom poslíček. Nikdo z nich se nevydal za Jonesem, takže ani jeden nebyl onen stín, po němž Payne pátral.

Čtvrtou osobou byl muž okolo padesátky. Měl módní sestřih, šedý oblek a toporně vzpřímené držení těla, obvyklé u vojáků. Jen co vyšel na chodník, zastavil a nenuceně se oběma směry rozhlížel po Něvském prospektu, až našel, co hledal. Obrátil se na východ a vydal se za Jonesem, sleduje ho z uctivé vzdálenosti.

Payne se usmál. Nyní mohl i on sledovat svůj cíl.

Kozlov se dostal na Byrdovo poschodí přesně ve chvíli, kdy z pokoje vycházel černoch. Kdyby Kozlov přišel o minutu dřív, narazil by na něj v Byrdově apartmá, ale k čemu by to bylo? Kozlov by byl nucen vetřelce na místě zabít, sebrat mu, co z pokoje odnášel, a pak se vypařit, než přijede policie.

Na druhé straně, kdyby se objevil o minutu později, černoch by byl dávno pryč, Kozlov by uvnitř nic nenašel a jeho zaměstnavatel by se naštval.

Avšak to, jak se věci vyvíjely, Kozlova vzrušovalo. Mohl vetřelce sledovat, ať šel kamkoliv, a doufat, že ho navede na další stopy. S trochou štěstí mohl získat Byrdovy věci, zjistit, proč Byrd přijel do Petrohradu, a chytit ranní vlak do Moskvy, aby mohl začít dělat na dalším kšeftu.

Před dvěma dny se srazil náhodně s Byrdem v důsledku špatného načasování.

Ale tohle byl pravý opak. Tohle se nemohlo stát líp.

Kozlov tomu aspoň věřil.

Payne Rusa sledoval jako gepard gazelu. Ještě nebyl připravený se mu ukázat. To mělo přijít později. Teď se Payne spíš soustředil na pozorování protivníka a zvažoval, zda je sám nebo součástí nebezpečné bandy.

„O co jde?“ dožadovala se Allison.

„D. J.je sledují.“

„Jak to víte?“

Payne neměl čas brát ji za ruku nebo něco vysvětlovat. To jí vždycky mohl říct později, až budou v bezpečí. Teď se musel soustředit na své okolí. Nesměl nic přehlédnout, jinak by je to mohlo stát životy. „Věřte mi, jo? Vím, co dělám.“

„Já vím, ale –“

„Poslyšte,“ přikázal jí, „když vám řeknu, že něco máte udělat, prostě to udělejte. Neptejte se a neotálejte.“

„Dobře,“ řekla a kývla.

Payne se pořád díval přímo před sebe. „Kdyby se mi něco stalo nebo kdybych vám řekl, abyste utekla, jděte na americký konzulát. Nechoďte do hotelu. Běžte rovnou na konzulát. Rozuměla jste?“

„Ano.“

„Pochybuju, že k tomu dojde, ale potřebuju vědět, že budete v bezpečí.“

„Slibuju. Půjdu na konzulát.“

Payne pokračoval ve sledování Kozlova. Byl asi blok za Jonesem, ale rozhodně ho sledoval. „Muž, kterého sleduju, má na sobě šedý oblek. Neříkám to proto, abyste na něj zírala, ale poněvadž chci, abyste věděla, že on je ten problém.“

Allison si všimla Kozlova před sebou a kývla.

„Je to ten muž, co zabil Richarda?“

„To nemůžu říct. Moc dobře jsem na něj neviděla.“

„Pojďme,“ řekl Payne a sevřel jí loket. „Přecházíme ulici.“

„Proč?“

„Co jsem vám řekl o otázkách?“

Allison se začervenala, ale neřekla ani slovo. Pod náporem adrenalinu úplně zapomněla, co před chvílí slíbila. Všechno to pro ni bylo tak nové. Byl to i jeden z důvodů, proč z ní tak tryskaly nahodilé údaje o městě: nevěděla, jak ovládnout své rozrušení. A tak nervozitu ventilovala blábolením.

Na křižovatce čekalo několik chodců na zelenou. Payne s Allison stáli vedle nich a doufali, že splynou s davem. Za pár vteřin celá skupinka přecházela Něvský prospekt. Všechny pruhy zaplňovala auta a autobusy. Bylo uprostřed odpoledne a doprava začínala houstnout. Dostali se na druhý konec a dali se vpravo. Nyní kráčeli po severní straně ulice, kudy se předtím ubírali z Palace Hotelu. Tuhle stranu líp znali.

„Sledujte,“ řekl Payne, když míjeli malý válečný pomník, jehož si předtím všiml. „D. J. za chvíli přejde silnici. Díky tomu si všimnu případných dalších pronásledovatelů.“

Jones udělal přesně to, co Payne předpokládal. Uprostřed bloku přecházel Něvský prospekt a přitom se vyhýbal autům. Tento prostý trik, sólový přechod přes ulici, přinutil Kozlova reagovat. Neměl čas čekat ani přemýšlet. Musel okamžitě přejít, jinak riskoval, že se mu Jones ztratí v nějaké uličce, budově nebo v taxíku jedoucím opačným směrem.

Payne zatím sledoval ulici, jestli za Jonesem jde jenom Kozlov.

Pokud dobře viděl, byl Kozlov sám.

Při přecházení Jones zahlédl muže v šedém obleku. Neměl čas hledat Payna s Allison, ale věděl, že tu někde jsou.

Nejspíš o blok zpět.

V takových situacích to byla bezpečná vzdálenost. Dost blízko na to, aby člověk mohl svůj objekt sledovat, ale zároveň dost daleko na to, aby zůstal nenápadný. Muž Paynova vzrůstu normálně splýval s davem jen těžko. Ovšem s Allison po boku to bylo něco jiného. Posloužila jako skvělá zástěrka. Vypadali spolu jako šťastný pár, procházející se po bohaté čtvrti.

To skýtalo Jonesovi výhodu, které chtěl využít.

O svém protivníkovi nevěděl prakticky nic – kdo to je, pro koho pracuje, co chce – což jen zužovalo rámec jeho možností. Zejména pokud šlo o stejného muže, který zabil Byrda. Jones ho viděl na videu v akci a pochopil, že je skvěle vycvičený. To znamenalo, že je malá naděje na jeho setřesení, navíc s třemi taškami, které si nemohl dovolit upustit. A ještě ve městě, které neznal. Šlo by to jen s pomocí přítele.

Přítele, který uměl to, co Jonathon Payne.

43

U Něvského prospektu vedle Gribojedova kanálu stojí chrám Prolité krve, úchvatná ruská katedrála, postavená na místě, kde byl v roce 1881 revolucionáři smrtelně zraněn car Alexandr II. Její cibulovité kupole a zdobené průčelí svou krásou do Petrohradu ani nezapadají. Zatímco městská architektura má evropský vzhled, tento kostel připomíná slavný chrám Vasila Blaženého na Rudém náměstí v Moskvě.

Po kanálu supěla turistická loď směřující k pestrobarevné památce. Jones přešel kanál pěšky, doufaje, že k carově prolité krvi nepřibude jeho vlastní.

V dané chvíli optimisticky věřil, že jeho pronásledovatel je sám. V hotelu Astoria slyšel ve schodišťové šachtě pouze jedny kroky a po Něvském prospektu jej sledoval jen jediný muž. Přesto Jones věděl, že v dnešním technicky vyspělém světě by mu k přivolání posily stačil jediný telefonát.

A zrovna telefonátům se Jones chtěl vyhnout.

Když se připravoval na tuhle misi, studoval tehdy mapu místního terénu. Naučil se zpaměti názvy ulic, mostů a spousty únikových cest. Naučil se, co mohl nejvíc a jak nejrychleji to šlo, čistě pro případ, že by se po cestě něco stalo. Něco, jako je tohle. Díky znalostem o městě měl teď naštěstí několik možností. Místo aby tu bloudil jako krysa v labyrintu, přesně věděl, kam chce jít a co udělá, až se tam dostane.

V této situaci se nabízelo jediné řešení: petrohradské metro.

Vchod do stanice Něvskij prospekt/Gostinnyj dvor označovala bílá cedule s modrým písmenem M. Jones uvnitř nikdy nebyl, ale základní plán systému znal. Rozlezlým městem s jeho periferiemi projížděly čtyři linky, každá označená jinou barvou. Modrá linka, Moskovsko-Petrogradskaja, vedla severojižním směrem. Zelená Něvsko-Vasileostrovskaja východozápadním. Z této centrální lokality a zároveň nejrušnější konečné stanice ve městě byl přístup k oběma.

Obrovský dav skýtal Jonesovi výhodu. Kdyby věci správně načasoval, mohl by se ztratit ve zmatku v podzemí. Také ho vzrušovalo, že může město opustit jakýmkoliv směrem. Tím bylo pro jeho protivníka těžší předvídat, kam příště zamíří.

Největší výhodou metra však byla přirozená geologie města. Kvůli možnosti průniku vody ze všech řek a kanálů je petrohradské metro tím nejhlubším na světě. Je vedené pod silnou vrstvou skalního podloží, takže tam vůbec není signál na mobilní telefon.

Což znamenalo, že Kozlov se tu žádných posil nedovolá.

Kozlov se usmál. Vývoj událostí ho potěšil. Minulý týden metro několikrát využil, takže znal všechny čtyři směry a věděl také, na kterých stanicích bude tlačenice.

Jeho bezprostředním cílem bylo sledovat černého muže, ať se hne kamkoliv. Doufal, že ho navede na co nejvíc stop. V určité chvíli mu však musel sebrat tašky, které nesl, protože tam mohly být informace o Byrdovi.

A jakmile se Kozlov rozhodne jednat, černoch bude muset zemřít.

Jones vklouznul do stanice a sledoval proudění lidí před sebou. Řady turniketů bránily vstupu do metra bez průkazky nebo kuponu. V rohu haly Jones spatřil tři malé budky s pokladními. Skočil do nejkratší řady a přitom lovil v kapse místní měnu. Za chvilku položil na pult pětirublovku a naznačil pokladní, že chce jeden kupon na metro.

Zamumlala cosi rusky a podala mu bronzový kupon a hrst drobných.

Jízdenka na svobodu ho stála míň než americký čtvrťák.

Jones se protlačil k turniketu, zasunul kupon do otvoru a zatlačil do otočné tyče. Klenutou chodbou proudili pasažéři směrem k dlouhé řadě eskalátorů. Jones byl v klidu až do chvíle, kdy se dostal na první schod a podíval se dolů. Eskalátor byl tak dlouhý, že nedohlédl na konec, jako kdyby vedl až do pekla.

Osoba za ním do něj jemně šťouchla a rusky naléhala, aby popošel.

Jones kývl, vstoupil na schody a zahájil sestup do tunelů dole.

Najednou zjistil, že je uvězněný v obou směrech. Nemohl utéct, skrýt se ani změnit směr. Jeho možnosti blokoval vodopád lidí, kteří se všichni sunuli stejným tempem. Jones otráveně pohlédl na hodinky a přemýšlel, kolik času mu cesta zabere. Když si žena před ním vytáhla román, tiše zaúpěl.

„To si snad dělá srandu,“ zamumlal pod vousy.

Ale nemohl s tím nic dělat.

Než dojede na konec, nemohl se ani hnout.

Kozlov si koupil už dříve v týdnu lístek na několik jízd. Takže nemusel stát ve frontě ani se nikde jinde zdržovat. Prošel turnikety, ani nezpomalil.

Tím mezeru mezi nimi zkrátil.

Nahoře zahlédl černocha nesoucího tři tašky. Jeho cíl se ani jednou neotočil ani nerozhlédl.

Ten chlap byl buď mazaný jak liška, nebo neměl o ničem ani páru. Kozlov nevěděl, co z toho je pravda.

Ale chtěl to zjistit, až se dostanou dolů.

Cesta trvala věčnost. Jonesovi se to alespoň tak zdálo.

Konečně lidé před ním posbírali své věci a vystoupili z eskalátoru. Jeden po druhém se rozptylovali oběma směry ke dvěma různým kolejím.

Nad Jonesem se klenul strop, v němž svítila zapuštěná světla. Podlaha byla zhotovená z leštěného kamene. Konečnou neznečišťovaly žádné odpadky ani nápisy. Všude bylo čisto jako na klinice. Jones hleděl na ceduli na zdi před ním. Všechny nápisy v ruštině. Vůbec žádné překlady.

„Hergot!“ zamumlal.

Začínalo to být těžší, než si myslel.

Podíval se vlevo. Uviděl neonovou ceduli se zeleným nápisem v azbuce. Napravo byla cedule nadepsaná modře. Neuměl přečíst ani slovo, ale věděl, že modré vlaky jezdí na sever a na jih. Pamatoval si to z mapy, kterou si toho dne prohlížel. V duchu ironicky konstatoval, že severní šipka ukazuje tak akorát do nebe.

Jenže sever byl přesně ten směr, kterým se měl vydat.

Neztrácel čas, protlačil se doprava a pátral po další ceduli. Klenutá chodba se táhla přes třicet metrů, pak se znovu větvila. Tentokrát byly obě možnosti nadepsané modře. Jedna trasa vedla na sever, druhá na jih. Jones stál na křižovatce a zvažoval možnosti. Lidé se okolo něj valili oběma směry. Uslyšel skřípění, následované fičením větru a teplem řítícího se vlaku.

Nebo to byl Kozlov a dýchal mu za krk?

44

Vůdce Sparťanů se jmenoval Apollo. Jeho jméno pocházelo ze starého lakónského slova apollymi, jež znamená ničit. A tak taky viděl sám sebe, jako ničitele. Celý svůj život zasvětil válečnému umění. Jak útočit, jak se bránit, jak dobývat. Tento životní styl do něho vtloukali od dětství, a když teď stál v čele, opětoval tu laskavost další generaci – stejně jako to dělal jeho učitel pro něj.

Tímto způsobem jejich vesnice přežila. Řídili se kodexem předků.

Když přijeli policejní důstojníci, Apollo už na ně čekal. Díval se, jak se pomalu blíží po zrádné horské cestě. Měl tak víc než dost času na to, aby zalarmoval vesnici. V této části Řecka se místní orgány zastavovaly jen zřídka, a když ano, obvykle k tomu měly velmi konkrétní důvod. Naposled to bylo před měsícem. Policisté hledali dva pohřešované turisty, kteří si vyjeli tábořit do pohoří Taygetos a nevrátili se, kdy měli. Položili jim pár otázek, ukázali leták s jejich podobiznami a krátce nato odjeli.

Celé to netrvalo ani patnáct minut.

Apollo doufal, že jejich nynější návštěva proběhne ve stejném duchu.

„Dobrý den,“ pozdravil George Pappas v řečtině. Věděl, že vesničané mají raději lakónštinu, svůj rodný jazyk, ale on jím mluvit neuměl. Ani Manos nebo Constantinou.

Apollo měl na nohou sandály a na těle prostou bílou tuniku, která mu sahala do půli stehen. Pokývl, ale neřekl nic. Nechal za sebe mluvit své svalnaté tělo a ledový zrak. Stačil jeden jeho pohled a většina lidí zůstala na místě stát.

„Promiňte, že rušíme,“ řekl Pappas a letmo ukázal svůj odznak. „Doufali jsme, že nám můžete pomoct s jedním z našich případů.“

Apollo pokrčil rameny, ale opět neřekl ani slovo. Místo toho na Pappase bez mrknutí oka hleděl.

Pappas sebral nějak odvahu, aby jeho pohled opětoval. Nejenže měl za sebou dva ozbrojené důstojníky, ale byl tu z oficiálního pověření Interpolu. To mu dodávalo jistotu, kterou potřeboval, aby mohl stanout před tímto mužem, ze kterého šel pořádný strach.

„Stefane,“ řekl Manosovi, „podej mi tu fotku.“

Manos udělal krok vpřed, podal Pappasovi fotografii podezřelého z Meteory a zase ukročil zpátky. Constantinou měl zatím položenou ruku na zbrani a točil hlavou jako na obrtlíku.

Pappas si prohlížel opřilbeného muže na fotografii a porovnával ho s Apollem. V žádném případě nemohlo jít o stejnou osobu. Apollo vážil nejméně o dvacet kilo víc a měl robustnější postavu. Vždyť jeho ruce byly skoro stejně silné jako Pappasovy nohy.

Takhle vedle sebe Pappas a Apollo vypadali, jako kdyby patřili každý k jinému druhu.

„Hledáme muže z týhle fotografie. Ocenil bych, kdybyste se na ni podíval.“

Apollo popadl fotografii v očekávání, že se jedná o dalšího pohřešovaného turistu. Místo toho na ní byl jeden z vojáků, kteří ho doprovázeli do Meteory.

Tohle nebylo dobré. A přišlo to jako blesk z čistého nebe.

Apollo na sobě nedal překvapení znát – na to byl příliš disciplinovaný. Ale mysl se mu rozjela na plné obrátky. Jak získala policie snímek z kláštera? Jaké mají další důkazy? Normálně se vnějším světem moc nezabýval, ale při tak důležité misi věděl, že si nemůže dovolit žádné policejní vměšování.

Musel tohle vyšetřování zastavit, než se policisté do Spárti vrátí.

„Ano. Toho muže znám,“ odvětil plynnou řečtinou. „V naší vesnici jsou s ním jenom potíže. Co provedl tentokrát?“

Odpověď Pappase šokovala. Čekal, že bude na každém kroku narážet na překážky.

„Obávám se, že to nemůžu říct. Vyšetřování stále pokračuje.“

Apollo chápavě přikývl. „Jak vám můžu pomoct?“

„Můžete nám ukázat, kde bydlí?“

„Můžu udělat víc než to. Můžu vám ho předvést.“

Než Pappas stačil něco namítnout, Apollo k sobě zavolal několik svých mužů, kteří postávali opodál a přihlíželi, jak se věci vyvíjejí. Vychrlil na ně sled rozkazů v lakónštině. Jazyk zněl podobně jako řečtina, ale přesto obsahoval dost rozdílností. Pappas a jeho důstojníci tedy nevěděli jistě, o čem je řeč, a to je zneklidnilo.

Pappas se okamžitě zeptal: „Co jste jim říkal?“

„Řekl jsem, ať jdou pro toho potížistu a přivedou ho sem.“

Pappas se zamračil. Věděl, že toho zaznělo víc. „Má ten potížista jméno?“

„Samozřejmě. Ale budete se ho muset zeptat sami. Kodex vesnice mi zakazuje, abych jeho jméno prozradil. Máme tu kodex mlčení.“

„A jak se jmenujete vy? To mi říct můžete?“

Přikývl. „Jmenuju se Apollo. A vy?“

„George.“

„George,“ řekl Apollo s úšklebkem. „Takové obyčejné jméno, úplně bez významu.“

Pappas urážku přešel pokrčením ramen. „Nemůžeme se všichni jmenovat po bozích.“

Apollo přikývl. Většina lidí si nezasluhovala nosit jména po bozích. Určitě ne takové, jaké měl on.

„Řekněte mi, Georgi, jakou jste v životě zažil nejhorší bolest?“

„Pardon?“

„Než jste přijeli, bavili jsme se s přáteli o nejhorší bolesti, jakou jsme kdy zažili. Říkal jsem si, co byste asi odpověděl vy.“

Pappas se ohlédl po Manosovi a Constantinouovi, kteří pozorně obhlíželi obvod vsi. Ale kvůli skalnatému terénu a nedalekým stromům nešlo poznat, jestli tam venku někdo je. Oba důstojníci si pro jistotu rozepnuli řemeny na pouzdrech se zbraněmi. Pappas ne. Apollo ho pozorně sledoval a on nechtěl udělat nic, co by mohlo vyznít jako agresivní chování.

„To je strašně divná otázka. Člověk by ji mohl pokládat i za hrozbu.“

„Za hrozbu? To nebyla hrozba,“ odvětil se smíchem Apollo. „Ale tohle hrozba je.“ Popošel o krok blíž. „Jste mohutně přečísleni. Položte svoje zbraně na zem, jinak budete mít na mou otázku novou odpověď.“

Pappasova tvář rázem pozbyla barvu. V žádném případě se zbraň vydat nechystal – zvlášť když tu stáli tři proti jednomu. Ale přesto měl pocit, že v Apollových slovech zaznívá pravda. Pappas věděl, že to není žádné blafování. Poznal, že muž stojící naproti němu je plně schopen svou výhrůžku naplnit.

Řekl mu: „Jestli vytáhnu svou zbraň, zemřete jako první.“

Apollo se do něj zaryl pohledem a jedním slovem opáčil: „Jestli.“

Než stačil Pappas zareagovat, Apollo vytáhl ze záhybů své tuniky malý nožík a vrhl se vpřed. Prudkým seknutím přeťal žíly a šlachy na Pappasově pravém předloktí. Ruka, kterou mohl ještě před chvílí tasit zbraň, byla rázem neškodná. Z otevřené rány vytryskla do vzduchu krev a rozšplíchla se na prašné zemi.

Apollovi to připomnělo jednoho z osmi mnichů, které zabil v Meteoře.

Manose s Constantinouem ten nenadálý útok dočista ochromil. Hmátli po zbraních o vteřinku později, než měli, neboť zezadu se k nim zatím přikradli dva Sparťané. Každý voják třímal meč a každý meč zasáhl svůj cíl. Čepel, která zasáhla Manose, mu doslova seřízla záda. Rána začínala u levé lopatky a končila na pravém boku: všechny svaly mezi lopatkou a bokem byly přeseknuté, i některá z žeber. Manos se s chrčením svezl do prachu a jeho plíce se zalily krví.

Smrt měla přijít co nevidět.

Jenže Constantinou takové štěstí neměl. Sparťanův meč ho zasáhl kousek nad loktem. Vzápětí větší část ruky dopadla na zem vedle něj a policista bolestně zavřeštěl. Jeho prsty sebou ještě pár vteřin škubaly jako nožky pavouka, který byl otráven a pomalu čeká na smrt. Constantinou na to nevěřícně zíral, neschopen pochopit, že jeho ruka už není jeho součástí. Z kusu masa, který mu visel pod ramenem, mezitím vytryskla krev.

„Ovažte mu ránu,“ rozkázal Apollo. Pak ukázal na Pappase. „Jemu taky.“

Sparťané policisty odzbrojili a začali jim ošetřovat rány, aby měli jistotu, že nezemřou. Alespoň ne prozatím. Takové příležitosti se nabízely jen vzácně a Apollo toho chtěl plně využít – stejně jako v případě pohřešovaných turistů, které našel utábořené poblíž vsi.

Nejlepším způsobem výuky bylo dát svým hochům ochutnat krev.

Policisty budou krájet kousek po kousku, aby se dostalo na každého.

Jako když lev učí své mladé.

45

Jones se držel poblíž peronu. Záměrně zůstával klidný, ale předstíral, že je zmatený. Rozhlížel se, uvažoval o modré ceduli nad sebou a pak se odevzdaně ušklíbl.

Byla to pěkná ukázka hereckého talentu a Jones tím docílil několika věcí.

V prvé řadě Kozlova zmátl. Rus by se v žádném případě nevydal směrem k modré, když Jones stále uvažoval o zelené. Pro Rusa by bylo příliš riskantní, kdyby ho Jones spatřil v úzké chodbě spojující dvě nástupiště nebo poznal později, v případě, že by se musel otočit a jít za Jonesem zpátky k druhým kolejím.

Za druhé tak mohl Jones nahlédnout do chodby a přesvědčit se, jestli tam Kozlov pořád je. A byl. Hrál však klidně, přešel k prodejnímu automatu a koupil si místní noviny. Pak se opřel o zeď a předstíral, že čte titulky. Z eskalátorů před ním proudily davy lidí.

A co bylo nejdůležitější, Jones svým hereckým výstupem získal čas, který potřeboval. Ve skutečnosti nechtěl nasednout na vlak, který zrovna vjel do stanice. Přijel moc brzy. Pro svůj plán potřeboval tento vlak zmeškat a chytit příští, který měl přijet asi za pět minut.

Jedině tak mohlo všechno proběhnout, jak mělo.

Takže Jones se nadále choval jako turista. Zmateně se škrábal na hlavě, několika lidí se zeptal, jestli umí anglicky, a poslouchal vlak, vyjíždějící za ním ze stanice. Když byl pryč, Jones vklouzl do stanice na modré trase a čekal, až bude moci nastražit past.

Pokud šlo o Kozlova, neměl důvod ke spěchu. Věděl, že mu Jones nemůže nikam daleko zmizet. Tady to nebylo jako v podzemce v New Yorku, kde se do tunelů kvůli teplu nebo drogám mohli vkrádat vandráci. Místní metro bylo postaveno za studené války a navrženo jako protiletecký kryt, schopný zachránit tisíce životů.

Petrohrad bral svou bezpečnost velmi vážně. Východy chránily mohutné protitlakové dveře, tunely byly monitorovány systémem bezpečnostních kamer. V podzemce platil zákaz fotografování, aby se případným teroristům znemožnilo plánování útoku. Po chodbách se procházeli uniformovaní strážníci a pátrali po možných problémech.

Takže Kozlov se ani v nejmenším nebál, že mu Jones proklouzne.

Navíc soudil, že všechny kamery v tunelu se v dané chvíli soustředí rovnou na Jonese. Ne proto, že byl černý, ale proto, že nesl tři tašky a ošíval se jako zločinec. Vlastně ho překvapovalo, že ho ještě nezastavili nebo nevyslýchali.

Poněvadž v Moskvě by ho už nejspíš zatkli.

Nebylo to poprvé, kdy Jones použil v podzemce tenhle manévr. Ze zkušenosti věděl, že klíčem je správné provedení. Když vše přesně načasuje, podaří se mu ufrnknout. O tom nepochyboval. Navíc pronásledovatel nikdy nezjistí, co se s ním stalo.

Mrknul na hodinky. Procházel se po nástupišti a míjel silné sloupy, podpírající střechu nad ním. Během čekání na vlak si dával pozor, aby na něj bylo odevšad vidět. Nešlo tu totiž o skrývání, ale o načasování.

Vlak se hlučně vřítil do stanice. Kozlov vešel na nástupiště. Hlasité skřípění brzd mu připomnělo mučivý křik některých z jeho dřívějších obětí.

Muži, ženy, děti – to mu bylo jedno, hlavně když dostal řádně zaplaceno.

Za černou čárou na zemi stálo pár lidí, kteří čekali, až vlak úplně zastaví. Kozlov si je podezíravě prohlížel a pátral po muži, kterého sledoval. Pak ho uviděl. Jones čekal skoro na konci davu asi v polovině nástupiště. Ve tváři měl zmatený výraz, jako kdyby si nebyl jistý, zda jde o vlak, který chtěl.

Kozlov zůstával ve střehu. Možná Jones nakonec modrou linkou vůbec nepojede.

Mechanické dveře se otevřely a několik cestujících vystoupilo. Všichni šli spořádaně po kraji peronu a vyhýbali se čekajícím lidem. Byla to prvotřídní ukázka ruské kázně, pozůstatek ze sovětské éry, kdy občané museli stávat v řadách snad kvůli všemu. Když cestující z peronu zmizeli, všichni ti, kdo čekali, naráz nastoupili do metra.

Všichni kromě dvou lidí.

Jonese a Kozlova.

Oba tam stáli a snažili se nějak rozhodnout.

Kozlov najednou neměl na výběr. Musel nastoupit do vlaku. To neznamenalo, že v něm musel zůstat, ale musel opustit nástupiště, jinak by si ho Jones všimnul – pokud se to už nestalo.

S klením nastoupil. Nesedl si však jako ostatní, ale zůstal stát u dveří a koutkem oka sledoval Jonese. Snažil se poznat, co se chystá udělat, než se vlak rozjede. Kdyby Jones nastoupil do vlaku, Kozlov by si sedl a snažil se splynout s ostatními lidmi ve vagonu. Kdyby nenastoupil, Kozlov byl rozhodnutý vyskočil z vlaku ven – i kdyby se tím měl prozradit.

Jones to samozřejmě věděl. Věděl, že Kozlova dotlačil tam, kam chtěl. Vlákal ho do vlaku. Teď ho tam musel udržet.

A způsob, jakým to chtěl provést, byl důmyslný.

Jones překročil černou čáru a váhavě se přiblížil k vlaku, jako kdyby se pořád ještě rozhodoval. Tašky ho začínaly tížit a omezovaly jeho pohyblivost. Dveře už se měly každou chvíli zavřít, a tak nastoupil.

Kozlov v předním vagonu se spokojeně pousmál. Pozoroval Jonese oknem, a když nastoupil do vlaku, zhluboka si oddechl. Kdyby Jones zůstal na nástupišti, Kozlov už by nepochyboval o tom, že si ho všimnul. Teď se o to nemusel starat až do chvíle, kdy se rozhodne jednat. Mohl Jonese stopovat na severní předměstí, ukrást mu ty tři tašky a pak ho umlčet navždy.

Ale Jones tohle neměl v úmyslu. Čekal v prostoru u dveří, dokud se neozval hlas z reproduktoru. Mluvil sice rusky, ale Jones věděl, co říká: vlak je připraven opustit stanici. Přesně to samé oznámení už slyšel před pěti minutami, když čekal, až odjede předchozí vlak.

Prvně zaznělo oznámení, pak se dveře zavřely a vzápětí vlak odjel.

Právě na oznámení ovšem Jones čekal.

Jedním velkým krokem vystoupil zpátky na peron. Jeho krok byl dost dlouhý na to, aby se jedním rychlým pohybem dostal z vagonu ven. Ve stejné chvíli uslyšel z chodby vedoucí zpět k eskalátorům hlasité volání. Někdo tam něco křičel anglicky.

„Počkejte! Zadržte ten vlak!“ žádal hlas.

Kozlov najednou nevěděl co dělat. Postřehl, jak Jones vyklouznul z vlaku. Ale když uslyšel křik, na vteřinu si myslel, že po muži, kterého sleduje, jde policie. A toto chvilkové zaváhání se mu stalo osudným. Jakmile zjistil, že to policie není, pokusil se vystoupit z vlaku. Ale než mohl vysunout nohu ven, zahlédl obrovitou rozmazanou šmouhu, jak míří přímo k němu. Vysoký, svalnatý muž plnou rychlostí sprintoval rovnou ke dveřím, kterými Kozlov vycházel.

„Pozor!“ zavřeštěl muž. Vsunul dovnitř rameno a vřítil se na Kozlova. Srazil jej silou menšího auta. Kozlov sebou praštil o zadní stěnu, hlavou se udeřil o kovovou podpěru a nakonec se zhroutil na podlahu.

Payne se nad ním vztyčil a snažil se nesmát. Naklonil se dopředu a pohlédl do Kozlovových omámených očí. „Pane, to mě moc mrzí. Snažil jsem se stihnout ten vlak. Vy jste mě neslyšel, jak jsem volal?“

Dveře se za ním s cvaknutím zavřely. Pak se ozval řev lokomotivy. Vyjížděli ze stanice. Payne mrkl přes rameno dozadu. Na peroně stál jeho nejlepší přítel. Allison tam byla taky a čekala, až ji Jones dopraví do bezpečí.

„Vážně,“ pokračoval Payne, „cítím se jako úplný idiot. Prvně jsem šel k zelené lince, pak zpátky k modré –“

Kozlov párkrát zamrkal a snažil se přijít k sobě.

„Promiňte. Určitě vás nic z tohohle nezajímá.“ Payne popadl Rusa za oblek a snažil se mu pomoct vstát. „No. Podejte mi ruku.“

Kozlov hlasitě zaklel a pokoušel se Payna odstrčit, ale neměl dost sil na to, aby ho odsunul. Bylo to jako chtít pohnout s dubem.

Okolostojící na ně vyjeveně zírali.

Takové věci se v metru děly zřídka.

Payne s předstíraným odporem zavrtěl hlavou. Neměl ponětí, co mu to Rus řekl, ale věděl, že pěkné to určitě nebylo. „Dobře! Pochopil jsem. Odmítáte mou pomoc. Ale kvůli tomu ještě nemusíte být hrubý… Co jsem vám udělal?“

46

Jones se sice zbavil svého pronásledovatele, ale věděl, že to ještě není všechno. Stále byli s Allison několik bloků od jejich apartmá v Palace Hotelu a stále existovala možnost, že Kozlov není sám. Navíc si uvědomoval, že se musejí vyhnout všem policistům a vojákům, kteří by si rádi poklábosili s černochem a oslňující blondýnou.

Jinak byli v bezpečí.

„Vemte si to,“ zašeptal Jones a podal Allison její notebook. „Když ponesem oba tašky, bude to vypadat líp.“

Přehodila si tlustý řemen přes rameno. „Kam teď?“

„Zpátky do hotelu. Musíte probrat Byrdovy věci.“

„A Jon?“ zeptala se znepokojeně.

„O Jona se nestarejte. Umí se o sebe postarat. Já se zas musím postarat o vás.“

Zamířili k hlavní chodbě, která se stále více plnila lidmi. Brzy měla začít špička, kdy bude metro zavaleno.

Razili si cestu davem. Jones pořád otáčel hlavou ze strany na stranu a sledoval všechny kolem. Pátral po povědomých tvářích a příliš dlouhých pohledech. Při chůzi si všiml několika bezpečnostních kamer u stropu. Stejné viděl v hale i poblíž peronu. Ale dosud ho kvůli jeho rase nikdo neobtěžoval. Bylo to příjemné překvapení. Očekával, že bude mít nepříjemnosti, kamkoli se hne.

Možná Rusko zas až tak rasistické nebylo.

Dostali se k eskalátorům. Allison nastoupila první, Jones za ní s tím, že během příštích pár minut bude mít možnost ji vyslechnout.

„Ukázal vám Jon toho špeha, když jsme byli venku?“

Kývla. „U náměstí.“

„Netelefonoval ten chlap nebo nemluvil na ulici s někým?“

„Nic takovýho jsem neviděla. Ani jednou se nezastavil.“

„Dobře.“

Jones se ohlédl přes rameno a zkontroloval, jestli je někdo neposlouchá. Osoba za ním měla ve sluchátkách puštěnou hlasitou hudbu. Za ním stáli starší manželé, kteří vypadali, že neslyší ani sebe navzájem, natož Jonese.

„Co ti vojáci chtěli?“

Slabě zčervenala. „Myslím, že chtěli mě.“

„Vás? Proč vás?“

Zčervenala ještě víc.

„Áááách!“ řekl chápavě. „Chtěli přímo vás. Vím přesně, jak se cítíte. Ženský se mnou taky pořád zacházejí jako s kusem masa. Je to hnusný.“

Usmála se. „To pro vás musí být strašně těžký.“

„No vidíte, přesně tohle jsem myslel. Zrovna takovýhle přisprostlý poznámky.“

„Počkejte,“ vybreptla, když svůj bezděčný dvojsmysl pochopila. „Já myslela těžký, ne namáhavý.“

Jonese její rozpaky rozesmály. „V klidu, jenom si z vás utahuju. Já vím, jak jste to myslela. Jen jsem chtěl vidět, jak moc se mi povede začervenit váš obličej. Je to legrace. Jako malování bez tužky.“

Rezignovaně pokrčila rameny. „Neptejte se proč, ale u mě to tak bylo vždycky. Už jako malou holku mě škádlili. Mám světlou pleť, takže ta červená snadno prosvítá.“

Jones ukázal na svůj obličej. „Já mám úplně stejnej problém.“

Allison se usmála. Ohromilo ji, že Jones je tak klidný, i když zrovna před chvílí vyvázl jen o vlásek.

Jeho sebedůvěra dodávala odvahu i jí.

„Vraťme se ještě na chvilku k mýmu špehovi. Byl vám povědomej?“

„Jon se mě ptal taky.“

„A?“

„Vážně nevím. Byl moc daleko.“

„Nedělejte si starosti. Zakrátko se dozvíme, jestli Richarda zabil on.“

„Dozvíme? Jak to?“

Jones přikývl. „No jasně. Jon svou práci dělá moc dobře.“

„Co tím myslíte? Jon si s ním povídá?“

„Povídá? No, dá se to tak říct.“

Její tváří se mihl znepokojený výraz. Jones ho okamžitě rozpoznal. Viděl ho už mockrát předtím, když civilisté poslouchali příběhy o životě v armádě. Děsily je brutální historky, protože nebyli schopní pochopit, že násilí se často dělo proto, aby byl zajištěn mír.

„Poslyšte,“ řekl, „kdybychom toho špeha chtěli jen setřást, udělali bychom to jinak. Jenže my ho musíme vyslechnout. Čím dřív, tím líp.“

„Nechápu to. Proč s ním musíte mluvit?“

Jones zasténal. „Chcete znát pravdu, nebo mít radši klid?“

„Kašlu na klid. Chci pravdu.“

„Jednoduše řečeno, děláme to pro vaši bezpečnost.“

„Pro mou bezpečnost?“

„Přemýšlejte. Ten chlap věděl, kde Richard bydlí. Jak dlouho by mu trvalo, než by zjistil, že Richard platil dva pokoje, a ne jeden? Navíc to hergot už zřejmě ví.“

„Ale já myslela, že jste můj pokoj uklidil?“

„Jo. Ale neměl jsem možnost vymazat videozáznam z haly. Podle všeho podplatil ochranku a zrovna v téhle chvíli má v kapse vaši fotku.“

Allison zalapala po dechu.

„No co, chtěla jste pravdu.“

„Já vím, ale…“

„Hele,“ uklidňoval ji Jones, „přísahám, že Jon je v tom, co dělá, fakt skvělej. Pěkně si s tím chlápkem popovídá a zjistí, co ví. A pak už se o něj nebudete muset dál starat.“

Vlak si to svištěl v betonových tunelech pod Petrohradem. Každých pár minut oznámil nahraný hlas v ruštině zastávku a vlak zpomalil a zastavil. Lidé nastupovali a vystupovali, ale Payne se ani nehnul. Zíral z okna na betonový peron a se žádným ze spolucestujících nenavazoval oční kontakt. Ani s vrahem stojícím na druhém konci vagonu.

Původně měl Payne v plánu zablokovat Kozlovovi cestu a udržet ho ve vlaku, aby Jones mohl uniknout. Takhle ten manévr prováděli i v minulosti a vždycky to vyšlo. Ale čím víc o tom Payne během dlouhé cesty na eskalátoru přemýšlel, tím jasněji mu docházelo, že jeho současný objekt se od těch předchozích liší. Tady nešlo o pouhý únik. Tady šlo o měření sil se zkušeným profesionálem.

Proto se Payne rozhodl, že toho grázla srazí.

Jednak ho to omámilo a jednak zůstal bezbranný.

Když bylo Paynovi pět, děda mu koupil paklík karet a ukázal mu pár jednoduchých triků. Payne byl tak ohromený, že tomu propadl na celý život. Později ho děda vedl k tomu, aby četl knížky o slavných kouzelnících. Když Payne dospíval, stal se v kouzelnictví mistrem. Uměl vytahovat mince ze vzduchu, nechával mizet malé předměty a oslňoval i ty nejzarytější kritiky – včetně Jonese.

Jednou z jeho nejlepších dovedností bylo kapsářství.

Byl šikovnější než hladový cigán.

Když do někoho vrazil, dokázal mu ukrást skoro cokoli. Hodinky. Prsten. Svazek klíčů. A oběť o tom vůbec nevěděla.

Proto se Payne rozhodl, že do Kozlova vrazí. Musel ho rozhodit na co nejdelší dobu a přitom mu sebral všechno, co šlo. Peněženku, odznak, dokonce i pistoli.

A nejlepší ze všeho bylo, že Kozlov si ani nevšiml, že mu něco chybí.

Severozápadním koutem Petrohradu protéká Čornaja rečka. Je to menší přítok Bolšoj Něvy, která je největším ramenem historické Něvy.

V ruských poměrech je Čornaja rečka opravdu jen říčka. Je pět kilometrů dlouhá a v nejširším místě měří okolo šesti metrů. Voda je studená a kalná, hluboká jen metr a půl. Někteří Rusové ji považují za potok. A jiní za svízel, pouhou překážku, kterou musí přejíždět, když jedou do města. Prostě taková vodní osina v zadku.

Městská radnice ve snaze snížit dopravu po mostě a podpořit rozšíření města směrem na sever vybudovala u břehu vodního kanálu zastávku Čornaja rečka. Smyslem tohoto kroku bylo přilákat do oblasti průmysl a poskytnout potenciálním zaměstnancům výkonný přepravní systém. Jenže zatímco radnice čekala, až firmy vystaví nové továrny, zastávka se stala ještě méně oblíbenou než říčka samotná. Vždyť se nacházela uprostřed ničeho.

Pro Kozlova však právě z toho důvodu představovala skvělou operační základnu. Chtěl být co nejméně vidět, ale potřeboval rychlý a snadný přístup do centra. Takže když přišel poprvé do města, najal si pokoj v levném hotelu poblíž této stanice a od té doby metro využíval.

A fungovalo to dobře až do incidentu na Něvském prospektu.

V uších mu po té srážce pořád zvonilo.

Na stanici Čornaja rečka se dveře odsunuly a Kozlov vystoupil. Posledních deset minut byl krajně nespokojený. Černoch mu unikl a spolu s ním i věci z Byrdova pokoje. Kozlov nechtěl ani pomyslet, co všechno se mohlo ztratit. Podle toho, co věděl, by mohly ztracené materiály vyřešit záhadu Byrdova výletu do Petrohradu a on by se mohl vrátit do Moskvy a vyzvednout si svůj tučný platební šek.

Místo toho tu musel ztvrdnout dalších několik dní.

Radost z toho zrovna neměl.

Ze všeho nejvíc teď toužil jít do svého pokoje a dát si pořádnou sklenici vodky. Třeba by zmírnila to protivné třeštění hlavy. A až by přišel znovu k sobě, chtěl jít zpátky do Astorie a zkontrolovat oba Byrdovy pokoje, jestli tam nezůstaly nějaké zbytky stop. A taky podstrčit pár rublů zaměstnancům a vypátrat všechno možné o tom černochovi, který mu proklouznul v metru.

Možná pracoval pro Byrda.

Kozlov šel přes opuštěné nástupiště a o tomhle všem přemýšlel. Zatím netušil, že za ním číhá Payne a čeká na příležitost k úderu.

Ale brzy to měl zjistit.

47

Dial s Andropoulosem vyšli z knihovny ve Velkém Meteoronu a rozhodli se trochu očíhnout klášterní pozemky. Téměř mlčky kráčeli mezi růžovými, bílými květy a pěstěnými keři, jež rostly podél chodníků. Byl to pro ně čas přemítání, ne odhalení – možnost zvážit před návratem do Kalampáky všechny informace, které se dozvěděli.

Během jejich schůzky s Theodorem vyšlo najevo hodně divných věcí, například chybějící stránky v historii Svaté Trojice a to, jak se kvůli nim mnich rozohnil. Ale nic nebylo důležitější než černobílá fotografie Nicolase. Jeho spojení s opatem, které trvalo přes čtyřicet let, v Dialovi rozeznělo zvláštní strunu.

Nějakým způsobem věděl, že vztah mezi těmi dvěma je pro jejich případ klíčový.

Našli si pěkné místo. Dial si sedl na dřevěnou lavičku, jež skýtala výhled na údolí pod nimi. Ve výhledu mu nebránilo nic než tenké zábradlí, zhotovené z křížem stlučené dřevěné kulatiny. Andropoulos si sedl vedle něj, ale nechtěl nic říkat, dokud nebude vyzván. Neznal Diala dlouho, ale chápal dynamiku vývoje jejich vztahu – něco, čemu chtěl rozumět jen Dial.

Po několika minutách se Dial zeptal: „Byl jste někdy na hoře Athos?“

Andropoulos zavrtěl hlavou. „Ne, pane. Dostalo se tam jen málo lidí zvenčí. Návštěvníci musí mít speciální povolení od pravoslavné církve.“

„Jak to?“

„Církev má ráda soukromí.“

Paradoxně to byl Theodore, kdo se o hoře Athos zmínil. Prý tam odcházejí starší mniši, aby pokračovali v duchovním růstu. Vzápětí svého prořeknutí litoval. Dial se z něj snažil dostat další informace, ale Theodore se zdráhal odpovídat se slovy, že tam nikdy nebyl a že nemá právo mluvit o něčem, co nezná. Dial nenaléhal, nechtěl jejich vztah po tak přínosném rozhovoru pokazit. Jenže Theodorova neochota v něm vzbudila zvědavost, stejně jako to, že by tam mohli znát Nicolase.

„Je hora Athos daleko odtud?“ vyptával se Dial.

„Pár set kilometrů. Je na východě, obklopená Egejským mořem.“

„Je to ostrov?“

Andropoulos zavrtěl hlavou. „Je to hora na výběžku poloostrova. Řekové jí říkají Svatá hora. Zvedá se z vody až k nebi.“

Dial si to zkusil představit. Až na Havaj a pár dalších ostrovů, které vznikly sopečnou činností, nikdy neviděl horu obklopenou vodou. „Zní to malebně.“

Andropoulos kývl. „Je moc krásná. Viděl jsem pár fotografií.“

„A nechtěl byste si nějaké pořídit sám?“

„Pane?“ podivil se Řek.

Dial na mladého důstojníka pohlédl. „Mám pocit, že tady už toho víc nezjistíme. Takže nám zbývají dvě možnosti. Můžeme jít zpátky dovnitř a pomoct Theodorovi ve studiu těch jeho starých knih, nebo se můžeme rozjet na horu Athos a vyslechnout pár starých mnichů.“

„Jen abyste věděl, jízda tam by trvala celý den.“

„Ne, to nebude. Můžu si zavolat helikoptéru. Když vyrazíme hned, můžeme být v půli odpoledne na hoře Athos. Tedy pokud máte zájem jet.“

„Jistě, pane! To bych moc rád.“

Dial se nad jeho nadšením ušklíbl. „Zas se tolik nevzrušujte. Tohle není žádný rande. Potřebuju tlumočníka čistě pro případ, že by ti mniši nemluvili anglicky.“

„A někteří nebudou,“ ujistil ho Andropoulos. „Ale…“

„Ale co?“

„Jak už jsem řekl, návštěvy bez povolení jsou zakázané. Jak se tam chcete dostat?“

„Prosím vás!“ odfrkl si Dial. Taková otázka ho urazila. „Jsem vedoucí oddělení vražd na Interpolu. S mými pověřovacími listinami se dostaneme kamkoli.“

Henri Toulon po vyslechnutí Dialovy žádosti propukl v smích. „Ty si děláš srandu! Na horu Athos tě nedostanu.“

„Jak to?“ zavrčel Dial do mobilu. Zvedl se z lavičky a poodešel stranou, aby ho mladý policista neslyšel. „Je to v zájmu mýho vyšetřování.“

„To jim bude jedno. Tvoje pravomoci neuznávaj.“

„Proč sakra ne? Přece Řecko je jeden z členských států!“

Toulon přikývl a posadil se na stůl. „To sice jo, ale hora Athos není součást Řecka.“

Dial se zarazil. „Co mi to tu vykládáš?“

„Její oficiální název zní Svaté společenství Svaté hory. Je to suverénní stát, a to už prosím víc než tisíc let… Jako můj šéf bys to měl vědět.“

Dial neměl na nějaké pošťuchování náladu. Potřeboval vysvětlení. „Co to říkáš? Že je to samostatná země, jako město Vatikán?“

„Formálně ne. Hora Athos je součástí Řecka, ale Řecko jí nevládne. Spadá pod Ekumenický patriarchát Konstantinopole.“

„A to je co?“

„Církevní rada sídlící v Istanbulu.“

Dial zavrtěl hlavou ve snaze informaci vstřebat. „Hora Athos je spravovaná z Turecka? To nedává žádnej smysl. To je, jako kdyby Mekku spravoval Řím.“

Toulon se tomu přirovnání usmál. „Dobrej výrok. Můžu ho používat?“

„Používej si, co chceš. Ale napřed mi řekni, o čem to mluvíš!“

Dial věděl o politickém napětí mezi Řeckem a Tureckem. Bylo mezi nimi už dlouho předtím, než Řecko v roce 1821 vyhlásilo nezávislost na Osmanské říši, a v několika následných válkách se ještě vyostřilo. Jejich neshody měly mnoho důvodů, ale Dial věděl, že hlavní rozdíl mezi oběma zeměmi spočívá v náboženství. Stručněji řečeno, většina Řeků byli křesťané a většina Turků muslimové. Proto Dial nemohl uvěřit, že by hora Athos mohla být řízena z Istanbulu, města s více než dvěma tisíci mešitami.

„Víš, kdo to byl Konstantin Veliký?“ zeptal se Toulon.

„No jistě. Římskej císař.“

„Konstantin byl víc než jen císař. Byl císařem, pokud šlo o křesťanstvo. Ve čtvrtém století učinil kontroverzní rozhodnutí přemístit hlavní město křesťanského světa z Říma do Byzance, malého města, které bylo neposkvrněné římskou politikou a leželo mnohem blíže k zemím na východě. Za deset let rozšířil své město v naději, že rozšíří i říši. Stavěl ulice, kanalizaci, akvadukty a tak. Pak ho vyzdobil nejvzácnějšími poklady z Řecka a Říma. V některých případech dokonce rozebíral chrámy, sloup za sloupem, a znovu je sestavoval v Byzanci. Do Novy Romy neboli Nového Říma, který se v roce 330 našeho letopočtu oficiálně stal hlavním městem, se zkrátka vozilo to nejlepší.“

„To je skvělý,“ řekl jízlivě Dial. „Teď už ti zbývá se prokousat jen sedmnácti staletími.“

Toulon se usmál. „Nakonec se městu začalo říkat Konstantinopol, na počest císaře. A tak to zůstalo až do minulýho století, kdy ho Turci oficiálně překřtili na Istanbul.“

„A to mi má bejt k čemu?“

„Vysvětluje to, proč je hora Athos spravovaná z Turecka. Ve své době byl celý křesťanský svět ovládán z Konstantinopole. Proto není až tak divný, že Ekumenický patriarchát, organizace, která je několik staletí stará a poskytuje duchovní vedení Řecké pravoslavné církvi, sídlí v tomhle městě – i navzdory přítomnosti islámu.“

Dial chápavě pokýval hlavou. Toulon se někdy k jádru věci dostával déle, než se jemu samotnému líbilo, ale vždycky se tam nakonec dostal.

„Fajn,“ řekl Dial po chvíli přemýšlení. „Turecko je taky členem Interpolu. Takže teď vezmi sluchátko, zavolej na patriarchát a požádej o povolení je. Potřebuju se dostat na horu Athos.“

Toulon zavrtěl hlavou. „To není tak jednoduchý, Nicku. Patriarchát poskytuje hoře Athos duchovní vedení, pomáhá jim v náboženských rozhodnutích. Ale Svaté hoře zatím v běžných věcech vládne jiný orgán, kterému se říká Svatá správa. Sestává ze zástupců dvaceti vládnoucích klášterů a zvoleného guvernéra.“

Dial vztekle zavrčel. Podrobnosti ho nezajímaly. Chtěl jen znát odpověď. „Dovol, abych ti to zjednodušil. Kdo vydává ta povolení?“

„Je to společné rozhodnutí. Každá žádost se posoudí a důkladně prodiskutuje. Tohle není, jako když někam mázneš razítko. Výbor posuzuje žadatelovu způsobilost a povoluje vstup pouze těm, kdo tím skrutiniem projdou. Podle toho, co jsem slyšel, jsou hodně přísní.“

„Co mi tím chceš naznačit? Že já neprojdu?“

„To nevím. Budu si muset pročíst jejich vstupní požadavky. Ale i když projdeš, tahle rozhodnutí se přijímají týdny předem. Je třeba udělit různý povolení, najít sponzory. Je to všechno hrozně komplikovaný. Za hodinku ti to určitě nezmáknu.“

„Dobře! Dám ti tedy dvě hodiny. Ale těch povolení budu potřebovat dvakrát tolik. Jedno pro mě a jedno pro mýho tlumočníka. Jmenuje se Marcus Andropoulos.“

Toulon ucedil francouzskou nadávku. Pracoval s Dialem už dlouho, aby věděl, že svá slova myslí vážně. „Žádáš po mně zázrak.“

„Ale no tak, Henri. Pořád se chvástáš, jak seš inteligentní. Když zapojíš svý mozkový závity, určitě na něco přijdeš.“

„Oui, to je pravda. Chytrej jsem vážně moc.“

„Já vím, že seš. A tak mi prokaž laskavost a zmobilizuj všechny svý mentální síly, abys mi pomoh. Sežeň mi povolení ke vstupu na horu Athos a já ti dám prodlouženej víkend volna.“

Toulon se zamyslel. „V tom případě se podívám, co se dá dělat.“

48

Rána do hlavy Kozlova omámila. Utlumila jeho schopnost myslet, soustředit se i vnímat okolní svět. Díky tomu se ocitl na nebezpečném místě, kde už najednou nebyl lovcem, ale terčem, chyceným uprostřed ničeho a bez možnosti úniku.

Paradoxně si na místech, jako bylo tohle, vydělával na živobytí. Vlákal své oběti do odlehlých moskevských oblastí, kde je o samotě zabil. Někdy, když to situace vyžadovala, zakončil práci na veřejnosti, avšak dával přednost samotě lesa, kde mohla oběť prosit a žadonit, jak chtěla hlasitě, než ji umlčel navždy. Miloval ten pocit absolutní síly, možnost vypnout někoho jako vypínač.

To vzrušení bylo lepší než při sexu nebo u drog, lepší než cokoliv, co kdy cítil.

Cítil se pak jako bůh.

Kozlov šel přes parkoviště u metra. Sešel na lesní cestu, která vedla k jeho hotelu. Byla to ta stejná cesta, kterou šel minulý týden několikrát, malebná pěšinka podél břehu Čornoj rečky. Kráčel podél vody a třel si lebku. Začínala mu naskakovat velká boule. Byla citlivá na dotek, ale on bolest vítal. Jako kdyby si šňupnul k čichací soli, pomáhala mu znovu nastartovat jeho schopnosti.

Díky tomu ucítil problém dřív, než se objevil.

Když ten zvuk uslyšel poprvé, myslel si, že jde o nějaké zvíře. Možná králík nebo liška shánějící potravu. Pomalu se rozhlédl a podíval se na cestu před sebou, nic však neviděl. Pokračoval tedy v cestě, už aby byl ve svém pokoji a u láhve vodky.

Když to uslyšel podruhé, znělo to už mnohem blíž. Asi deset metrů směrem vpravo. Kozlov na místě zastavil, prohlížel řadu stromů a pátral po zdroji zvuku. Tiché zapraskání by se dalo přejít jako běh nějakého tvora v podrostu, ale tohle bylo mnohem hlasitější, těžší. Jako kdyby to byl medvěd. Nebo vlk plížící se za kořistí.

Kozlov instinktivně sáhl po svém ramenním pouzdru na pistoli.

K jeho překvapení bylo prázdné.

„Hledáte tohle?“ zeptal se Payne uprostřed cesty.

Kozlov prudce škubl hlavou. Spatřil toho muže z metra. Nějakým způsobem se ocitl před ním a držel zbraň, která měla být v Kozlovově pouzdře.

Payne se usmál. „Našel jsem to v metru. Říkal jsem si, že je to vaše.“

Kozlov prohlížel pistoli, ale neodpovídal. Rozhodně byla jeho.

Pak Payne vytáhl jeho peněženku a odznak. „Když spadnete, musíte být na své věci opatrnější. Jinak mohou skončit v nesprávných rukou.“

Zbytky závoje z Kozlovova mozku náhle smetla vlna adrenalinu. Najednou mu události z Něvského prospektu začaly dávat smysl. Ten muž s jeho pistolí spolupracoval s tím černochem. Pracovali spolu, aby zajistili jeho únik z metra. Kozlov neměl ani ponětí, kdo jsou či jaké spojení měli s Byrdem, ale bylo zjevné, že jde o profesionály.

Úroveň jejich preciznosti poukazovala na roky práce v terénu.

„Mimochodem,“ řekl Payne a hodil Kozlovovu pistoli do řeky. Se svou vlastní zbraní se cítil mnohem klidnější, a tak ji vytáhl a namířil na Rusa. „Vím, že mi rozumíte. Nahlédl jsem do vaší peněženky a viděl jsem tam nějaké vizitky v angličtině. Určitě byste si je nenechal, kdybyste nemluvil mým jazykem.“

Kozlov stále mlčel. Netoužil nic zapírat ani potvrzovat. Aspoň zatím ne.

Payne se k němu pomalu blížil a pokračoval v řeči: „Co ta boule na čele? Hádám, že je to lehký otřes mozku. Nejspíš proto jste si nevšiml, že vám chybí zbraň. Zdravý zabiják by si takových věcí všiml.“

„Co je to zabiják? Já jsem obchodník.“

„Obchodník, který zabil Richarda Byrda.“ Payne netušil, zda je Kozlov skutečně oním vrahem, ale doufal, že ho dožene k přiznání viny. „Viděl jsem vás na záznamu z Peterhofu. Musím přiznat, že mě vaše umění zaujalo. Byla to čítanková střelba – až na ten pohled do kamery. Vážně jste se měl víc usmívat.“

„O žádné střelbě nic nevím. Jsem obchodník.“

Payne přidal ještě několik detailů, aby narušil jeho klid: „Zejména se mi líbilo, jak jste hodil pistoli do kašny ve stejném okamžiku, kdy do vody dopadlo tělo. Chce to hodně kuráže, střelit někoho do hlavy a pak pistoli upustit. Chce to sakra velkou odvahu.“

Kozlov zazářil hrdostí. „Vy už jste zabíjel, že?“

Payne pokrčil rameny a přiblížil se. „Co myslíte?“

„Myslím, že jste jako já. Muž, kterému chutná krev.“

„Já vůbec nejsem jako vy. Za prvé, nejsem tak hloupý, abych říkal, že jsem obchodník, když mám u sebe zbraň a falešný odznak.“ Payne poznal symbol FSB na odznaku, ale předpokládal, že je falešný. Tenhle chlap určitě v aktivní službě nebyl. Měl by partnera nebo vysílačku. „Tam, odkud jsem, říkáme vaší organizaci lehké KGB. Je to KGB bez všech těch sovětskejch hovadin.“

Kozlov se usmál. Vypadal přitom jako krysa. „Kdo je to my? CIA?“

„Ani náhodou. Jsem pouhý turista.“

„A já zas obchodník.“

Payne zmenšil vzdálenost mezi nimi na tři metry. Doufal, že se mu podaří číst v Rusových očích. „V určitém ohledu jste obchodník. Protože podle mě není pochyb, že jste za zabití Byrda dostal hodně peněz. Jen je mi líto, že jste ho zabil dřív, než jsem měl šanci si s ním popovídat.“

Kozlov přemýšlel o Paynově výroku. „Vy jste ho znal?“

„Samozřejmě. Ten kretén mě obral.“ Payne lhal. Snažil se z Kozlova vytáhnout nějaké další informace. „Stejně jako ostatní investory. Ukradl nám miliony dolarů a schoval je někde v Rusku. Teď, díky vám, jsou nejspíš navždy ztracené.“

„Říkáte miliony?“

„Krucinál! Copak jsem vás do té hlavy praštil tak moc? Ano, Borisi, nebo jak se jmenujete. Řekl jsem miliony. Hodně, hodně milionů. A my nevíme, jestli jsou tady v Moskvě nebo na Sibiři.“

Payne mrkl přes rameno, aby se ujistil, že jsou stále sami. Jak nejdále dohlédl, jediné věci v pohybu byly pohupující se stromy a proudící řeka.

„To proto byl Byrd zabit? Šlo o pomstu kvůli penězům?“

„Proč se ptáte mě? To vy jste toho debila zabil.“

Kozlov hluboko uvnitř věděl, že tento rozhovor přežije jen jeden z nich. Věděl, že musí udělat něco, aby Payna přivábil blíž. Byl to jediný způsob, jak získat šanci, jediný způsob, jak použít zbraň, kterou Payne neukradl. Pokud mezitím bude muset Paynovi říct pravdu o pár věcech, aby polevil v ostražitosti, tak ať.

Jeden z nich bude brzy mrtvý. Tak co na tom vlastně záleželo?

„Nic mi neřekli. Jen najdi Byrda a zabij ho. Já nevím proč,“ řekl Kozlov.

Payne kývl. „Jen vám zaplatili za vraždu a nic jiného.“

„Ano, nic jiného.“

„Pokud je to tak,“ řekl Payne s namířenou pistolí, „proč jste sledoval mého přítele? Jestliže vaším úkolem bylo Byrda zabít, tak proč se kolem toho pořád motáte?“

Kozlov se ušklíbl. Raději býval na druhé straně zbraně. „Zaplatili mi za sledování Byrda. Měl jsem zjistit, proč tu je. Šel jsem do jeho pokoje to prozkoumat.“

„Dva dny poté, co jste ho zabil? Přece byste s prohledáváním jeho pokoje tak dlouho neotálel. Určitě byste na to vlítnul hned – než by přijeli skuteční poldové.“

„Používal falešné jméno. Našel jsem ten pokoj až dnes. Proto jsem vašeho přítele sledoval. Viděl jsem ho odtud odcházet a navíc nesl tašky. Sledoval jsem ho, abych zjistil něco o Byrdovi.“

Payne přikývl. Všechno, co Rus říkal, odpovídalo faktům případu. Byrd skutečně používal falešné jméno. Kozlov si všiml Jonese, když odcházel z Byrdova pokoje. A sledoval ho, aby věděl, kam má namířeno. Všechno to dávalo perfektní smysl.

Bohužel, bylo tu pořád pár věcí, které Payne nevěděl. Třeba kdo Kozlova najal a jaký byl skutečný důvod Byrdovy smrti. Soudil však, že dozvědět se to už bude těžší. Bude to chtít trochu víc obratnosti.

„Takže,“ řekl Payne a popošel ještě blíž, „kolik vám zaplatili?“

„Nic. Nezaplatili mi.“

„Ani zálohu? To mi připadá jako špatný obchod. Byrda už jste zabil a přitom ještě nemáte ani cent? To je zatraceně pošetilé.“

„Nestarejte se o mě. Platí se až po práci.“

„Povězte mi, co by se stalo s vašimi penězi, kdybyste tu práci nedokončil?“

Kozlov se pohrdavě usmál. „Vyhrožujete mi?“

„Já že vám vyhrožuju?“ Payne se rozesmál a spustil pistoli k tělu. „Přemýšlel jsem, že si vás najmu. Muž vašich dovedností by se mi při mém pátrání hodil.“

„Co tím myslíte?“

„Přišel jsem o miliony dolarů – o prachy, které bez pomoci nebudu schopen najít. Vím, že je Byrd někde schoval, ale potřebuju na pomoc nějakého Rusa, aby mi pomohl vypátrat stopy. Někoho, kdo se nebojí, že si zašpiní ruce, pokud chápete, co tím myslím.“

Kozlov hleděl na Payna a zvažoval jeho slova. „Kolik mi zaplatíte?“

„Přemýšlel jsem o malém procentu. Řekněme jedno procento?“

„Jedno procento? Z toho nic nebude.“

„Mluvím tu o milionech dolarů. Jestli najdeme deset, dostanete sto táců. Moc dobře vím, že za zabití Byrda jste si tolik nevydělal.“

„A když najdeme jen milion, dostanu deset tisíc. Stojím víc než to.“

„Trefa. Možná jste přece jen obchodník.“

Kozlov kývl. Pochyboval, že něco z toho, co Payne říkal, je pravda. Ale i když nemluvil vážně, Kozlov chtěl slyšet co nejvíc detailů – jen proto, aby svého protivníka přilákal ještě blíž k sobě.

Teď byli od sebe asi dva metry. Ještě kousek a Kozlov by mohl udeřit.

Payne pokračoval: „Řeknu vám, co mám v úmyslu. Jedno procento spolu se zaručeným minimem dvacet pět tisíc. Takhle by byl váš čas zaplacen v každém případě.“

„Minimum pětadvacet tisíc? Za to, že vám pomůžu s pátráním? To je lákavé.“

„To jsem si myslel. Samozřejmě že za takový prachy potřebuju přímé informace. Teď a tady. Žádný voloviny.“

„Jakou informaci chcete?“

„Kdo si vás najal na vraždu Byrda?“

Kozlov se drze usmál. „To je závažná otázka.“

„A taky závažný prachy.“

Kozlov přikývl. „To je pravda… Jak můžu vědět, že mi zaplatíte?“

„Stejně jako já vím, že mi řeknete pravdu. Prostě věřte svým instinktům.“

Kozlov přemýšlel. „V Rusku existuje lepší způsob. Podívat se člověku do očí a podat mu ruku. To je cennější než slib. To je smlouva.“

„Dobře,“ řekl Payne. Byl jenom rád. Přendal pistoli do levé ruky a přitom pořád hleděl na Rusa. „Podejme si ruce.“

Kozlov kývl a váhavě postoupil kupředu.

Payne také.

Byli od sebe něco přes metr, ještě ne na dosah ruky.

Kozlov natáhl pravou ruku dopředu a levou sunul směrem k opasku. Byl z černé kůže a na něm se vyjímala ozdobná stříbrná spona. Vypadala sice krásně, ale ve skutečnosti to byla rukojeť ostré dýky. Kůže tvořila pochvu, do níž bylo ostří zasunuté. Jediný rychlý pohyb zápěstím a zbraň mohla být venku.

Payne držel prst na spoušti, i když zbraň mířila k zemi. Natáhl pravou ruku ke Kozlovovi a pevně sevřel tu jeho. Potřásli si rukama, hledíce si do očí. Ani jeden tomu druhému nevěřil.

Kozlov se pohnul první. Rychle a precizně tasil svou dýku. V jedné chvíli byla v opasku, a v příští ji Kozlov vedl pod Paynovou paží k jeho břichu.

Jenže Payne takový manévr předvídal. Vší silou strhl Kozlovou ruku šikmo dolů, čímž Rusa o pětačtyřicet stupňů vychýlil a jeho nůž tak nemohl zaútočit. Kozlov náhle zjistil, že ztratil rovnováhu a je k protivníkovi obrácený zády. Rychle přemýšlel. Máchnul ostřím dozadu ve snaze bodnout Payna do žeber nebo do odkrytého levého ramene. Místo toho ucítil, jak mu pravým kolenem projela bolest. Payne ho vší silou nakopl kolenem do boku nohy.

Prasknutí bylo tak hlasité, že je slyšeli oba.

Kozlov pustil nůž a padl na zem, kde se svíjel bolestí. Tak ostrou bolest ještě nezažil, ani když ho postřelili.

Chrupavka, šlachy, čéška – všechno zničené jediným přesným úderem.

Kozlov chtěl zařvat, ale než stihl vydat jakýkoliv zvuk, zacpal mu ústa studený kov. Překvapeně vytřeštil oči. Dusil se zbraní, která měla každou chvíli ukončit jeho život. A ta zbraň spočívala v rukou muže, kterého se jen před chvílí pokoušel bodnout.

Payne měl najednou vše pod kontrolou.

A chtěl toho maximálně využít.

„Víte,“ řekl a klekl si Rusovi na hrudník, aby mu ztížil dýchání, „když jsem byl u speciálních sil, získal jsem si škaredou pověst. Všichni důstojníci mi říkali rušič… Jde to přeložit do ruštiny?“

Kozlov se snažil kývnout. S pistolí v ústech to šlo těžko.

Payne se do něj zabodl pohledem. „Nechci vás unavovat detaily, ale umím prostě číst v lidech. Není to nic závratnýho, ale je to dar, který mohu využít mnoha způsoby. V situacích, jako je tato, miluju dívat se nepříteli do očí a zjišťovat, čeho se bojí nejvíc na světě. Pak si tu informaci přeberu a použiju ji proti němu.“

Když Payne prodělával výcvik jako budoucí člen MANIAC, naučil se, že jedním z nejúčinnějších způsobů, jak ze zajatce vytáhnout informace, je náznak mučení, nikoliv mučení samotné. Jde o zasetí semínka do něčí hlavy. Pak stačí počkat, až se dostaví panika. Když se to udělá správně, někteří lidé se doslova pochčí dlouho předtím, než se jich vůbec někdo dotkne.

„Zatím jsem vás pouze odzbrojil, způsobil vám otřes mozku a rozbil jsem vám koleno bez použití jakékoliv zbraně. Představte si, co bude, až začnu opravdu vážně.“

Payne se naklonil doleva a sebral ze země Kozlovovu dýku. Byla ostrá jako břitva. „Ach! To je opravdu hezký nůž. A já to musím vědět. S nožema to umím. Jo, to byste mě měl vidět v kuchyni. Jsem jako ti gurmánští kuchaři. Sek, sek, sek, sek, sek! Zvlášť v krájení masa jsem dobrej. Podejte mi kuře a já toho ptáka vykostím za dvě vteřiny.“ Payne poklepal nožem Kozlovovi na třísla. „Jak se řekne rusky pták?“

Kozlov vyvalil oči ještě víc. Zdálo se, že mu vypadnou z důlků.

„Ale dost už o mně. Mluvme teď o vás. Před pár minutami jsem vám položil jednoduchou otázku a vy jste slíbil, že odpovíte. Místo toho jste se mě pokusil probodnout. To mě pěkně rozzuřilo. Proto teď máte v puse mou pistoli a já držím v ruce váš nůž.“

Payne se rozhlédl kolem. Pořád byli sami. Mohl to protahovat, jak dlouho chtěl.

„Jelikož jsem hodnej člověk, dám vám ještě jednu šanci. Zeptám se vás znovu na tu samou otázku. Pokud mi zalžete, tak se opravdu naštvu. A až se naštvu, zjistíte, proč se mě kamarádi z roty tak děsili.“

Payne povytáhl pistoli z Kozlovových úst. Než ji vysunul úplně, ještě s ní zarachotil o jeho zuby. Znělo to, jako když se protřepávají kostky při hře.

„Tak dobře, Borisi. Odpověz mi na tu zasranou otázku. Kdo tě najal na Byrdovu vraždu?“

49

To, co se odehrálo na Něvském prospektu, by většinu agentů vyděsilo. Domnívali by se, že jejich totožnost byla odhalena a že je třeba najít nový úkryt. David Jones však mezi ně nepatřil. Sledovali ho sice až z hotelu Astoria, ale nyní byl přesvědčený, že už je klid. Vraceli se s Allison zpátky do apartmá a Jones neustále pozoroval ulici. Šli oklikou, takže mohl pátrat po případných pronásledovatelích. Přešli pár bloků, pak si vzali taxík a potom ještě kousek šli. Za půl hodiny se protáhli zadním vchodem do Palace Hotelu, držíce se stranou od haly a hlavních výtahů.

Do pokoje se vydali po zadním schodišti. Jones vešel první a rozhlédl se. Všechno zůstalo tak, jako když odcházeli. Pokynul Allison, ať jde dovnitř, a přinesl z chodby tašky. Tahal je s sebou víc než hodinu, takže už se na ně nemohl ani podívat. Zároveň však věděl, že ty tašky jsou jejich jediná naděje. Pokud chtěli vyřešit záhadu Byrdovy vraždy, museli hledat odpovědi v jejich obsahu.

„Kam to chcete dát?“ zeptal se Jones.

„Vedle stolu,“ odpověděla Allison z druhého konce pokoje.

Jones pustil tašky na zem. Všiml si, že stojí u kuchyně. „Co se děje?“

„Nic… to nic.“

„To mi neříkejte. O co jde?“

„Nezlobte se,“ řekla s pohledem upřeným na Richardovu tašku. „Cítím se divně, když mám prolézat jeho papíry. Dával si na svoje věci tolik pozor. Připadám si jako sup.“

Jones se naklonil nad stůl. „Allison, pojďte sem a sedněte si. Potřebujem probrat pár věcí.“

„To nezní moc dobře.“

„Tak pojďte a sedněte si.“

Kývla a poslechla.

„Poslyšte,“ řekl tiše Jones, „znám vás necelej jeden den, takže nebudu tvrdit, že vím, jak se cítíte nebo na co myslíte. Každej zvládá smrt a strach jinak. Vy jinak a já zase jinak a tak dál. Souhlas?“

„Souhlas.“

„No a teď musíte vzít na vědomí jednu věc. A čím dřív to uděláte, tím lepší to bude pro nás pro všechny.“

„Dobře,“ řekla váhavě. „Jaká věc to je?“

„Richard Byrd byl sobeckej hajzl.“

„Prosím?“

„Byl to kretén.“

„Proč tohle říkáte?“

„Proč? Protože tomu chlápkovi prokazujete moc velkou úctu. Zacházel s váma jako s hovnem. Odmítal vám říct, po čem pátrá, a pak váš život vystavil nebezpečí. Podle mě tohle dělaj jen kreténi.“

„Zas tak špatný nebyl.“

Jones rozepnul Byrdovu tašku a vytáhl haldu falešných dokladů a kreditních karet, které sebral z Byrdova sejfu. Pro větší efekt je rozházel po stole. „Koukněte se! Kolik falešných jmen měl? Deset? A to jsou jen ta, co jsem našel. Kdoví kolik dalších měl v Kalifornii. Říkám vám, že ten chlap byl křivák.“

Allison pohlédla na věci na stole a ve tváři se jí objevilo zklamání. Věděla jen o jednom falešném jménu – o tom, které měl pro vstup do Ruska. Všechna ostatní byla překvapením. „Proč jich měl tolik?“

Jones pokrčil rameny. „Kdoví? Možná před někým utíkal nebo třeba plánoval nějakej zločin. Ať tak či onak, nemohlo to dopadnout dobře. A začalo to dávno předtím, než vůbec přijel do Ruska.“

Pomalu, skoro nepostřehnutelně přikývla. Když vzpomínala na poslední měsíc svého života, na čas strávený s Byrdem, začínalo jí to do sebe zapadat. Předtím řekla Paynovi, že její šéf byl možná zločinec. Teď už si tím byla jistá.

Jones pokračoval: „Neříkám, že si zasloužil zemřít. Ale přesto, až budete procházet jeho věci, chci, abyste to chápala tak, jak to je. Celou tuhle situaci zavinil on. To on vás zatáhl do téhle špíny. On ohrozil váš život. Vy se teď jen pokoušíte dostat se z toho ven.“

Allison byla za ta drsná, ale povzbudivá slova vděčná. Pomáhala jí zbavit se loajality, která v ní pořád přetrvávala. Chápala už, že neporušuje soukromí svého nadřízeného ani se neprohrabává věcmi mrtvého člověka. Raději to brala jako práci, na kterou ji najali. Byla přece výzkumník. A zatraceně dobrý. V tomhle se cítila naprosto sebejistá. Zatímco Payne s Jonesem vynikali v terénu, její doménou bylo tohle. Ve výzkumu se cítila jako doma.

„Podejte mi prosím tamtu knížku,“ řekla a ukázala na druhý konec stolu. „Do ní si Richard zapisoval svoje schůzky. Třeba přijdeme na to, co měl za lubem.“

„Dobrej nápad,“ řekl Jones a podal jí deník.

Byl vázaný v černé kůži. Na přední straně byly zdobným písmem vyryté Byrdovy iniciály. Zlatá plátěná záložka, přilepená k vazbě knihy, označovala stávající týden. Allison stránku nalistovala a prohlížela si plán na neděli 18. května – den, kdy Byrda zabili.

„Jeden záznam,“ řekla. „Je tu mužské jméno a telefonní číslo. Nic víc.“

„Jaký je to jméno?“

Pokoušela se přečíst Byrdův rukopis. Byl sotva čitelný. „Ivan Borodin.“

„Je vám to nějak povědomý?“

„Vůbec. Nikdy jsem o něm neslyšela.“

„To číslo je místní?“

Přikývla. „Zavoláme tam?“

„Zatím ne. Nejdřív se koukněte tak o dva dny nazpět. Podívejte se, jestli tam není ještě něco nápadnýho.“

Allison obrátila o stránku dozadu. „To je divné. Stejné jméno i číslo. Jenom je přeškrtnuté.“

Jones si stoupl za ni, aby lépe viděl. „Otočte ještě zpět.“

Objevilo se opět stejné jméno, také přeškrtnuté. „Ivan Borodin.“

„Jste si jistá, že jste o něm nikdy neslyšela?“

„Naprosto. Richard mi nikdy nic neříkal.“

„Listujte ještě dozadu. Najděte, kde je o něm zmínka poprvé.“

Allison pomalu obracela stránky a snažila se rozluštit Byrdovy čmáranice. Některé z jeho zápisů dávaly smysl, zejména schůzky, kde nějakým způsobem figurovala ona – obědy, cesty do knihovny a podobně. Ale většina jeho záznamů smysl nedávala. Buď byly napsané v kódu, nebo jednoduše nečitelné. „Pokud dobře vidím, poprvé se Ivan objevil osmého. Je tam vedle jeho jména dokonce hvězdička.“

„Osmýho? Já myslel, že osmýho jste byli v Německu, ne?“

Přikývla. „Byli. Do Ruska jsme letěli desátého.“

Jones se nad tím zamyslel. „Dobře, tím se k něčemu dostáváme. Mrkněte, jestli to dává smysl. Osmýho Ivanovi zavolal. O něčem spolu mluvili a domluvili si schůzku v Petrohradu. Jediným problémem bylo, že Richard se do Ruska bez falešnýho víza nemohl dostat. A tak si vyhradil den nebo dva na sehnání falešných papírů a objednání letu. Prndy prndy prndy. Pak tady vidíte, že vaše plány s Řeckem zrušil, protože se musel sejít s Ivanem.“

Usmála se. „Prndy prndy prndy?“

„No a co! Vy jste to nikdy neslyšela?“

„Jistěže jo. Já ale radši říkám bla bla bla. Je to elegantnější.“

„Ach bože! Vy jste zavtipkovala! Nemůžu se dočkat, až to povím Jonovi.“

Allison lehce zčervenala. „Jen abyste věděl, já nejsem žádná puťka.“

„To já vím. Jsem jenom rád, že jste se konečně projevila.“

„Hm.“

„V každým případě,“ řekl Jones s mírným pocitem viny, že si z ní utahoval, „pokud je má teorie správná, znamená to, že Ivan měl něco, co Richard potřeboval. Máte nějaký nápad, co to asi mohlo být?“

Zavrtěla hlavou. „Nemám ponětí. Ale možná najdeme odpověď v těch jeho papírech.“

„Na to jsem taky myslel.“ Jones napsal Ivanovo jméno na útržek hotelového papíru. „Tak už začněte procházet ty věci. Já si zatím odbudu pár hovorů a uvidím, co se vynoří na povrch.“

Jones odešel do ložnice pro hosty a přivřel dveře. Nechtěl ji rušit, ale ani ji nechat bez dozoru. Nyní za ni nesl odpovědnost. Vytáhl telefon, který mu koupil Payne, a vytočil číslo, které znal zpaměti. Uplynulo pár vteřin, načež v Pentagonu začal vyzvánět telefon.

Ozval se Randy Raskin: „Výzkum.“

Jones mrknul na hodinky. V Americe bylo ještě dost brzy. „Sakra! Spíš vůbec někdy?“

„Nemám potřebu. Proto taky bůh vymyslel kofein.“

„To je fakt.“

„Mimochodem, musím tě pochválit za tvou mazanost.“

„Mazanost? Co to meleš?“

„Voláš mi z jinýho čísla. Máš štěstí. Kdybych věděl, že seš to ty, nejspíš bych to vůbec nevzal.“

Jones se usmál. Nakoukl do vedlejší místnosti, aby se ujistil, že Allison neposlouchá. „Kdybys to ovšem nevzal, nemohl bych ti povykládat o tvé budoucí přítelkyni.“

„O mé budoucí přítelkyni?“ Chvíli trvalo, než si Raskin poznámku přebral. Pak mu hlas rázem vyskočil o oktávu výš. „Počkej! Myslíš tu parádní blondýnu z Kalifornie? Vy jste ji fakt našli?“

„Nejen to. Chce, abys jí prokázal laskavost.“

Raskin skoro slintal. Vedl se svým počítačem v suterénu Pentagonu osamělý život. „Udělám pro ni cokoliv. Opravdu cokoliv. Pouhým stisknutím klávesy po ní klidně pojmenuju bitevní loď.“

„Áááách! Jak romantický. Jak roztomilý a totálně nevhodný gesto.“

„Náhodou to není špatnej nápad.“

„Naštěstí si pod pojmem laskavost představuje něco menšího. Potřebuje informace o muži jménem Ivan Borodin. Mám telefonní číslo, pokud ti to pomůže.“

„Jistěže pomůže.“

Jones mu číslo přečetl. „Jsem si celkem jistej, že je v Petrohradu.“

Raskin čekal, až se mu na obrazovce objeví podrobnosti. „Máš pravdu. Ivan Sergej Borodin žije v Petrohradu na nějaké ulici, jejíž název neumím vyslovit. Ale můžu ti to hláskovat.“

Jones si adresu zapsal. „Ještě něco?“

„Podle toho, co vidím, je ten chlápek pěkně starej. Je mu osmaosmdesát.“

„Osmaosmdesát? To nemůže bejt pravda. Nemá syna nebo něco takovýho?“

„Počkej. Jiná databáze.“ Jones chvíli slyšel cvakání klávesnice. Pak se Raskin ozval znovu. „Nemá. Žádný evidovaný děti. Manželka zemřela. Bratr zemřel, sestry taky. Rodiče ale kupodivu stále žijí.“

„Cože?“

„Jen si dělám legraci. Chtěl jsem se ujistit, jestli mě posloucháš.“

Jones se usmál. „A co zaměstnání?“

„Troufám si říct, že je v důchodu.“

„Ale kde byl předtím?“

„Počkej…“

„Já vím. Jiná databáze.“

„Mám to,“ řekl Raskin. „Poslední známý zaměstnavatel bylo Státní muzeum Ermitáž. Jestli chceš, můžu ti dát adresu.“

„Ne, dík. Znám to tam. Nevíš, jaký místo měl?“

„Jasně že vím. Ještě před osmi lety byl Ivan Borodin ředitelem muzea.“

50

Dial po telefonu zajišťoval potřebné náležitosti k cestě na horu Athos. Andropoulos ho mezitím zavezl do hotelu v Kalampáce, kam z Velkého Meteoronu dorazili za necelých třicet minut.

„Do příletu helikoptéry nám zbývá ještě trocha času,“ řekl Dial na hotelovém parkovišti. „Rád bych vám něco ukázal.“

„Ale jistě, pane. Cokoli chcete.“

Dial ho zavedl ke svému hotelovému pokoji. Na kulové klice visela cedule NERUŠIT. Dial odemkl dveře a vešel dovnitř. Na stole spočívala velká nástěnka, opřená o protější zeď. Na ní byla spousta ručně psaných poznámek a několik fotografií z místa činu.

Andropoulos na ni zíral se směsicí údivu a zmatku. „Co to je, pane?“

„Takhle si já eviduju případ,“ řekl Dial. Nástěnku dával dohromady minulou noc, kdy se snažil strávit pravou řeckou večeři. Skončil dlouho předtím, než nevolnost polevila. „Někteří lidi dávají přednost počítačům. Já ne. Pokud jde o vyšetřování, jsem ze staré školy. Mám rád, když to všechno naráz vidím před sebou. Rád si věci přesunuju z místa na místo a dívám se, jak do sebe dílky postupně zapadají. Pomáhá mi to vidět větší obraz.“

Andropoulos ukázal na nástěnku. „A tohle jste mi chtěl ukázat?“

Dial přikývl. „Máte-li mi dělat tlumočníka na hoře Athos, chci mít jistotu, že máme jasno v pojmech.“

„V tom případě byste to se mnou měl všechno projít.“

Dial začal kartičkou u vrchu nástěnky. Měl na ní napsaná čísla od jedné do sedmi a za nimi jména mnichů, které policie identifikovala. „Zatím víme o čtyřech mniších, když nepočítám toho, kterýmu zůstala hlava. Každý je z jiné země, že?“

„Ano, je to tak. Rusko, Turecko, Bulharsko a Řecko.“

„To je trochu divné, ne? Aby mniši ze čtyř různých zemí měli tajnou schůzku uprostřed noci na místě tak opuštěném jako Meteora.“

„Hodně divné.“

„Mám pocit, že to bude ještě divnější. Klidně bych se vsadil, že i ostatní tři mniši budou z jiných zemí.“

„Ze zemí s vazbami na pravoslavnou církev.“

Dial se usmál. „Přesně.“

„Přesto si nemyslíte, že ta schůzka souvisela s náboženstvím.“

„Můj instinkt mi říká, že ne. A po rozmluvě se svým kolegou z Interpolu jsem o tom ještě více přesvědčen než dřív.“

„Jak to, pane?“

Dial ukázal na malou mapku připíchnutou rýsováčkem v dolní části nástěnky. Znázorňovala zeměpis Řecka a několika okolních zemí. „Původně jsem předpokládal, že sídlo Řecké pravoslavné církve bude v Řecku. Ale ne, já hlupák. Ukázalo se, že Ekumenický patriarchát je v Istanbulu.“

„Patriarchát sídlí v Turecku? Myslel jsem, že v Aténách.“

„To jsem si myslel taky. Ale není to pravda.“

Andropoulos hleděl upřeně na mapu. „A proč je to důležité?“

„Kdyby tahle rozmanitá skupina mnichů měla oficiální schůzku týkající se církevní doktríny, kde by se konala?“

„V Istanbulu.“

„A kdyby měli neoficiální schůzku, kam by jeli?“

„Nejspíš do Atén.“

Dial kývl. „To mi dává smysl. Velké letiště. Centrálně umístěné. Velmi spolehlivá volba.“

„Ale oni se místo toho rozjeli sem.“

„Přesně. Což nedává vůbec žádný smysl. Proč organizovat schůzku uprostřed noci na vrcholu hory, pokud k tomu nemáte konkrétní důvod?“

„A jaký?“

Dial poklepal Andropoulose po hrudi. „Tohle je právě otázka, kterou musíme zodpovědět. Jakmile na to přijdeme, začnou všechny ty ostatní věci do sebe zapadat.“

Andropoulos přikývl a znovu se zaměřil na nástěnku. Pod lístkem s čísly a jmény mrtvých mnichů měl Dial připíchnuté ještě dvě kartičky. Na jedné stálo „Nicolas“, na druhé „Sparťané“. „Co znamená tohle?“

„Řekněte mi, Marcusi, co má Nicolas společného se Sparťany?“

Řek se na chvíli zamyslel. „V obou případech jsou to Řekové.“

Dial se ušklíbl. „Stejně jako vy, ale jak to s čím souvisí?“

„Já nevím. Jen jsem –“

„Ale Marcusi, použijte přece hlavu. Nemarněte čas povrchními žvásty. Zaměřte se na to, co je důležité… Proč bych dával tyhle dvě kartičky vedle sebe?“

„Protože je mezi nimi spojitost.“

„Správně. A jaká spojitost?“

Andropoulos civěl na kartičky a pokoušel se na spojitost přijít.

„Koukněte na tu kartičku nahoře. Jak mrtví mniši souvisejí s Nicolasem a Sparťany?“

„No,“ začal Řek, aby se trochu rozmluvil, „nemyslíme si, že Nicolas je Sparťan, takže to můžeme vyloučit.“

„Dál.“

„Vlastně ani pořádně nevíme, kdo Nicolas je. Nebo proč tam byl.“

„Ale…“

„Ale… nějak o tom věděl.“

Dial se usmál. „Věděl o čem?“

„Nicolas věděl o schůzce. Nějak se dozvěděl, kdy a kde se schůzka koná. Stejně jako Sparťani. Ti o schůzce věděli taky.“

„A nejen to,“ doplnil Dial. „Nicolas věděl o opatově smrti dřív než my. To znamená, že znal čas, místo a seznam hostů. Což je sakra pořádnej kus informace.“

„Proto taky jedeme na horu Athos. Hledat Nicolase.“

Dial přikývl. „Připouštím, šance je dost malá, že toho chlapa najdeme. Hora Athos je velká a Nicolas zřejmě vypadá jako půlka tamních mnichů. Přesto si myslím, že to stojí za ten čas a námahu. Zvlášť poté, co jsem viděl tu starou fotografii pořízenou na Svaté Trojici. To ona rozhodla, že na ten výlet pojedu.“

„Ale proč, pane? Proč je ten snímek tak důležitý?“

„Dovolte, abych vám to ukázal,“ řekl Dial a vytáhl fotografii z plastové fólie, která ji měla chránit. Theodore, mnich z knihovny, byl tak laskav a půjčil jim snímek pro účely vyšetřování. „Koukněte se na lidi na tomhle obrázku. Co mají společného?“

„Většina je mrtvá.“

„A jak to víte?“

„Vyfotili to před čtyřiceti lety a mniši byli už tehdy staří.“

„Definujte mi starý,“ rozkázal Dial. „A příště raději lépe volte slova.“

„Promiňte, pane. Nechtěl jsem naznačit –“

Dial ukázal na nejstaršího mnicha na fotografii. „Kolik mu podle vás je?“

„Nevím. Možná sedmdesát.“

„A co ten chlap tady?“

„Něco přes šedesát.“

„A tenhle?“

„Padesát.“

„Nevidíte v tom nějaký vzor?“

Andropoulos přikývl. „Jsou mezi nimi věkové rozestupy.“

„Přesně tak. Sedm mnichů, všichni narození v několikaletých odstupech. To je zajímavý, ne?“

„V čem, pane?“

Dial si povzdechl. Myslel si, že jeho závěr je jasný. „Podívejte se na tu nástěnku.“

„Dobře.“

Dial ukázal na jednu fotografii. V tajné chodbě pod Svatou Trojicí se v pyramidě vršilo sedm hlav. „Nevšímejte si té krve a brutality. Soustřeďte se na tváře. Co mi o těch mniších můžete říct?“

Andropoulos zíral na obrázek a snažil se přijít na odpověď, kterou Dial očekával. Po několika vteřinách mu to došlo. „Ti mniši byli různě staří.“

„Přesně! Sedm mnichů s pravidelnými věkovými rozestupy. Kde už jsme to viděli?“

„Na tom druhém snímku.“

„A nejen to. Na každém je taky opat. Tady na staré fotce byl jako mladý mnich a na nové starý. Jaksi pochybuju, že je to jen shoda náhod.“

„Nechápu, pane. Proč by mezi nimi měly být věkové rozestupy?“

„Napadá mě pouze jeden důvod: nástupnictví.“

„Nástupnictví?“

Dial kývl. „Ti mniši se snažili udržet něco při životě. Nějaké tajemství či tradici nebo tak podobně. Já to vidím takhle. Když jeden mnich zemřel, jeho místo zaujal jiný. Byla to záruka, že další generace bude pokračovat v započatém díle. Možná zašli až tak daleko, že vybrali sedm různých mnichů ze sedmi různých zemí, jen aby měli jistotu, že je všechny nevyhladí třeba přírodní katastrofa. To by taky vysvětlovalo tu rozmanitost tváří na fotkách. Nový mnich vždy odjinud, aby se něco udrželo při životě.“

„Jsem z toho zmatený, pane. Co by mělo to něco být?“

Dial jej znovu poklepal po hrudi. „Tím se dostáváme k mé předchozí otázce. O čem to ti mniši rokovali v odlehlém klášteře uprostřed noci?“

„Máte nějaké teorie?“

„Jistěže mám. Já mám vždycky teorie. Kolikrát už jsem vám to říkal?“

„Ale necháváte si je pro sebe?“

„Prozatím jo. Nechci ovlivňovat vaše názory, dokud si nebudu jistější.“

„Ano.“

„A co vy? Máte vy nějakou teorii?“

Andropoulos se usmál. „Vlastně bych, pane, něco měl.“

„Nechte mě hádat. Necháte si je pro sebe, abyste neovlivnil můj názor.“

„Ne, pane. Rád bych se o ni s vámi podělil, kdybyste byl ochotný poslouchat.“

„Už mám uši nastražené. O čem ta vaše teorie je?“

„Asi jsem konečně přišel na to, proč měli schůzku na Svaté Trojici, a ne v Aténách nebo Istanbulu.“

„Pokračujte.“

„Vůbec mě to nenapadlo, dokud jste to slovo neřekl, ale možná se sešli tady kvůli tradici. Ostatně ta fotografie z doby před čtyřiceti lety byla taky pořízena zde. Možná se tu scházeli každý rok. Možná to byl nějaký rituál.“

Dial si zamyšleně mnul bradu. „Víte co, Marcusi? To je pěkně dobrá teorie. Dává větší smysl než všechno, co napadlo mě.“

„Díky, pane. Jsem rád, že se vám líbí.“

Dial popošel blíž k nástěnce a hleděl na všechny fotografie a kartičky. V hlavě si přehrával různé scénáře a snažil se přijít na to, jestli nemá něco přesunout. Občas se mu to tak přihodilo. Jedna věc zapadla na místo, pak další a další, až měl všechny otázky náhle zodpovězené.

„O čem přemýšlíte, pane?“

„O důvodu. Z jakého důvodu měli schůzku na Svaté Trojici?“

„To právě nevím.“

„Ještě že tak,“ utahoval si z něj Dial. „Pořád mám šanci, že mi na výplatní pásce naskočí tučná sumička.“

Andropoulos se usmál a chystal se říci něco jiného, když tu si všiml nepřítomného výrazu v Dialově tváři. Už mladého policistu neposlouchal. Soustředil se na nástěnku a louskal v hlavě všechny údaje, aby našel odpověď na otázku, kterou si právě položil. Proč měli schůzku na Svaté Trojici?

Tak uběhlo několik minut, než Dial znovu promluvil. „Ta chodba. Všechno to souvisí s tou pitomou chodbou.“

„S chodbou?“

„Abych byl konkrétnější, s tím, co bývalo uvnitř té chodby.“

Na důraz poklepal na fotografii kamenného oltáře, který objevili pod zemí na Svaté Trojici. „Podívejte se na to řemeslné provedení. Na tom oltáři bývalo něco důležitého, nevím co, ale bylo to důležité. Totéž platí pro všechny ty prázdné police, které jsme našli. Tam dole bývalo něco důležitého.“

Andropoulos přikývl na souhlas. „Asi máte pravdu.“

„Předpokládám, že proto se Sparťani zdržovali se skládáním hlav na oltáři. Chtěli, aby někdo věděl, že objevili jeho tajnou chodbu, a nepřestanou zabíjet lidi, dokud nenajdou, co hledají?“

„Ale kdo to měl vědět?“

„Možná Nicolas. Možná chtěli, aby to z nějakého důvodu věděl on. Možná proto se tam objevil – aby si vzkaz prohlédl na vlastní oči.“

Andropoulos pohlédl na nástěnku, na kartičku, kde stálo Nicolas. Vtom mu v mysli vyskočila otázka. „Pane, pokud je naše teorie o nástupnictví správná, proč Nicolase nezabili? Neměl na té schůzce být taky? Byl na té čtyřicet let staré fotce, na té, kde je s opatem.“

„Říkal jsem si, kdy se o tom zmíníte. Ta otázka mi taky nejde z hlavy. Možná mnichovo funkční období nekončilo smrtí. Možná právě proto tam nebyl, když ostatní mnichy povraždili. Jeho vysoký věk mu možná zachránil život.“

„Možná ano. Nebo možná udělal něco, kvůli čemu ho ze skupiny vyhodili.“

Dial přikývl. „Věřte mi, že tohle mě napadlo taky.“

51

Jonese nová informace nadchla. Šel do vedlejšího pokoje, aby se o ni podělil s Allison, která procházela Byrdovy papíry. „Našel jsem Ivana Borodina. Žije tady v Petrohradě.“

„To je skvělý. Teď ještě musíme přijít na to, kdo to je.“

„To jsem zjistil taky. Býval ředitelem Ermitáže.“

„Jů,“ zvolala při pomyšlení, co to znamená. „Ale neměla bych být tak překvapená. Richard nikdy neztrácel čas s malými rybami. Vždycky šel přímo na vrchol.“

„Možná, ale Borodin odešel před osmi lety do důchodu. Proč s ním mluvil teď?“

„Pamatujete, co jsem vám říkala minulou noc? Ermitáž v roce 1998 zahájila Schliemannovu výstavu. To znamená, že Borodin byl ten, kdo za tím stál. Dovedete si představit, jaké má informace? Může lépe než kdo jiný vědět, které věci na výstavě nejsou.“

Jones kývl. „Petr Ulster mi jednou říkal, že osmdesát pět procent všech artefaktů veřejnost nikdy neuvidí. To je spousta věcí, o který se mohl Richard zajímat.“

„Budu ještě procházet jeho záznamy. Možná zjistím, o co mu šlo.“

„Rád bych mezitím, pokud by vám to nevadilo, využil váš notebook. Chci o Borodinovi získat nějaké informace z minulosti. Čím víc toho o něm budeme vědět, tím líp.“

„Poslužte si. Je nabitý.“

Jones vzal tašku s laptopem a zanesl ji k psacímu stolu u ložnice pro hosty. Už ho chtěl zapnout, když vtom ucítil, jak mu vibruje mobil. „Haló?“

Byl to Payne. Volal ze zadního vchodu hotelu. „Jedu nahoru.“

„Už?“

„Prokaž mi laskavost a připrav půdu. Potřebuju sprchu.“

„Není problém.“

Jones věděl, že se nemá na nic ptát. Payne promluví o své konfrontaci s Kozlovem sám, až bude připravený. Záleželo na tom, co se stalo. Může to trvat pět minut nebo i hodinu. V tu dobu nechtěl být rušen. Jonesem ani nikým jiným.

Byl to obvyklý Paynův postup. Potřeboval se uvést do normálu.

„Hele, Allison,“ řekl Jones, když ukončil hovor, „musím pustit Jona dovnitř. Běžte pro jistotu na pár minut do ložnice.“

„Je všechno v pořádku?“

„Samozřejmě. Jen dodržuju pravidla opatrnosti.“

Přikývla. Byla zcela zaujatá Byrdovým deníkem a nehodlala Jonesovu žádost v nejmenším zpochybňovat. Vzala deník, odešla do ložnice a zavřela za sebou dveře.

Za chvíli vešel do apartmá Payne. Oděv měl špinavý a trochu provlhlý, jako kdyby celý den pracoval v horku. Pohled měl napjatý a soustředěný. Poklepal Jonesovi na rameno a zamířil do části apartmá pro hosty. Bylo to jen jediné gesto, ale Jones díky němu poznal, že o všechno bylo postaráno a Payne je v pohodě.

Potom Payne beze slova zavřel a zamkl dveře od pokoje pro hosty.

Ozval se zvuk tekoucí vody.

Za čtyřicet minut se vynořil nový Payne. Osprchoval se a převlékl. Na tváři měl úsměv a kručelo mu v žaludku. Odšoural se do kuchyně, že se poohlédne po něčem k snědku. Nenašel nic kromě mísy ovoce, která zbyla od snídaně. Vzal si jablko a přešel k psacímu stolu, kde pracovali Jones a Allison.

„Co jsme zjistili?“ zeptal se Payne.

„Prošli jsme Byrdův diář a objevili jedno jméno: Ivan Borodin, bývalý ředitel Ermitáže. Nevíme, o čem se bavili, ale máme za to, že o Schliemannovi. Ivan totiž organizoval Schliemannovu výstavu. Pak odešel do důchodu.“

Payne chvíli přemýšlel. „Proto Byrd přijel do města? Na schůzku s Ivanem?“

„Hádal bych tak nějak, ale nevíme to jistě. Ovšem časově to sedí.“

„Co o něm víme?“

„Máme jeho telefonní číslo domů a adresu. Jo, a je mu osmaosmdesát.“

„Krucinál. Jak dlouho je v tom důchodu?“

„Teprve osm let.“

„Odešel v osmdesáti? To vysvětluje, proč s ním Byrd chtěl mluvit. Musel mít elixír mládí.“

Jones se usmál. „Možná jsi na to trochu kápl. Pátral jsem na internetu a našel jsem pár článků o jeho kariéře. Ivan obětoval Ermitáži většinu života, pracoval tam přes šedesát let. Začal jako průvodce turistů a postupně se propracovával výš. Takový nadšení vidíš zřídkakdy.“

„Šedesát let na jednom fleku? To je spousta času ke zjištění mnoha tajemství.“

„To jsme si taky říkali.“

„Kolikrát se setkali?“

Do hovoru se vložila Allison. „Nevíme. Ivanovo jméno i číslo se v Richardově diáři objevilo několikrát, ale mně jeho jméno nikdy nesdělil.“

„Máme jeho číslo, ne? Proč mu nezavoláme?“

Jones kývl. „Měli jsme to v plánu. Jen jsme čekali na tvý schválení.“

Napohled to vypadalo jako přímočará poznámka. Ale Payne viděl věci jinak. Pracoval s Jonesem už příliš dlouho na to, aby věděl, že by nečekal na svolení k telefonování. Tím se prostě Payna ptal, jestli budou pokračovat ve vyšetřování. V této chvíli bylo o Byrdova vraha postaráno a Allison se prozatím nacházela v bezpečí. Stačil by jeden rychlý telefonát Jarkkovi a za necelou hodinu už by s žíznivým Finem v mezinárodních vodách pili Kafku.

Tahle možnost teď ale Payna nezajímala. Museli ještě vyřešit záhadu Byrdovy smrti. Co tak důležitého Byrd hledal?

Payne to potřeboval vědět. Pak teprve byl ochotný Rusko opustit.

„Zavolej mu,“ řekl Payne, „ale ať mluví Allison.“

„Cože?“ zajíkla se. „Proč já?“

„Protože jste byla Byrdova asistentka. Sice vám o Ivanovi neřekl, ale možná pověděl jemu o vás. Navíc váš hlas přece jen není tak hroznej jak ty naše.“

„Jo, ale –“

„Allison, prostě mu zavoláte,“ řekl Payne. Neměl náladu na debaty.

Instruovali ji, co má říkat, a připravili na otázky ohledně Richarda, které musely zaznít. Pokud by to bylo možné, chtěli se s ním okamžitě sejít. Usoudili, že vzhledem k pokročilému věku Rus zřejmě nepovede moc hektický společenský život. Možná nějakou tu společnost dokonce uvítá. Cílem bylo sejít se s ním osobně, buď u něj doma, nebo v muzeu. A čím dřív, tím líp.

Allison zapnula mikrofon s reproduktorem, aby ji Jones s Paynem slyšeli. Místností se rozlehlo zvonění. Potom Ivan telefon zvedl.

„Da?“ řekl.

„Haló? To je Ivan Borodin?“

„Ano. Kdo je tam?“

„Jmenuji se Allison. Jsem Richardova asistentka.“

„Richarda Byrda?“

Allison vydechla. Byla ráda, že Byrd použil vlastní jméno, a ne žádnou ze svých falešných identit. Tím byly věci o mnoho snazší. „Ano, pane. Jsem jeho asistentka.“

„Čekal jsem ho v neděli. Vůbec se neukázal.“

„Omlouvám se, pane. Odvolali ho kvůli nějaké práci. Požádal mě, abych ho omluvila.“

„Chápu.“ Ivanův hlas byl slabý, jak se dalo u osmaosmdesátiletého muže čekat. Navíc mluvil s ruským přízvukem, takže po telefonu nešlo dost dobře vyčíst jeho emoce. „Domníval jsem se, že už ho ten plášť nezajímá.“

„Jaký plášť?“ zašeptala Allison směrem k Paynovi a Jonesovi.

Pokrčili rameny. Netušili, o čem Ivan mluví.

„Řekněte, že vás to zajímá,“ zašeptal Jones.

„Ne, pane. Pořád nás to zajímá. Mohla bych se dnes zastavit?“

Ivan se odmlčel, déle než by měl v reakci na tak jednoduchou otázku. Konečně si odkašlal a odpověděl: „Zítřek by byl lepší. V deset je moc brzy?“

Allison se zazubila. „V deset je to perfektní. Mám přijít k vám?“

„Ano. To bude nejlepší. Už se nepohybuju tak jako dřív.“

Jones vzal od Allison telefon a potřásl jí rukou. „Skvěle zahraný, madam.“

„Hm,“ poznamenala. „To byla hračka. Komu mám zavolat teď?“

Payne mrkl na hodinky. Bylo pozdní odpoledne. Do termínu odjezdu v žádném případě hotovi nebudou. Potřeboval zavolat Jarkkovi, aby se domluvili na novém.

„Dobrá práce,“ řekl Allison. „Jenže teď přichází to nejtěžší. Musíte přijít na to, o čem Ivan mluvil. Jakej ‚plášť‘ měl na mysli?“

„To vážně netuším. A to vím o Schliemannovi mnohem víc než Richard.“

„Třeba to nemělo se Schliemannem nic společnýho,“ řekl Jones.

Pokrčila rameny. „Možná. Ale když už teď vím, co hledat, měla bych být schopná v Richardově notesu něco najít. Aspoň doufám.“

„Pomůžu vám. Čtyři oči vidí víc než dvě.“

Payne kývl na Jonese. „Musím vyřídit pár telefonátů. Až budu hotovej, připojím se taky. A proč jste, lidi, zatím neobjednali nějaký jídlo? Vypadá to na dlouhou noc.“

52

Jarkko byl víc než šťastný, že může v Petrohradu zůstat ještě jednu noc. Platili mu za to, aby pil na své lodi, což byla činnost, kterou normálně dělal zadarmo.

Jakmile se s ním domluvil, požádal Payne Jonese, aby šel za ním do pokoje pro hosty. Potřebovali probrat informace získané od Kozlova. Před Allison tenhle rozhovor vést nechtěli. Byla teď zaměřená na Byrdovy dokumenty a snažila se přijít na záhadu Ivana Borodina s jeho tajemným pláštěm.

Kdyby ji vyrušovali smrtí a násilím, zbrzdilo by ji to.

Jones vešel a zavřel za sebou dveře. V pravém rohu pokoje stál stolek a dvě židle. Vzal jednu z nich a obrátil ji opěradlem dopředu, aby si mohl opřít paže. Payne si sedl na konec postele.

„Kdo to vlastně byl?“

„Jmenuje se Alexej Kozlov. Býval u FSB.“ Payne mu podal Kozlovův odznak. Byl zlatý s nápisem v azbuce. „Ujišťoval mě, že je padělanej.“

Jones znak poznal. „No jenom aby byl, jinak budeme muset hned odjet. S FSB se zaplíst fakt nepotřebujem.“

„Neboj. Jsem přesvědčenej, že mluvil pravdu.“

Jones kývl. Paynovu úsudku vždycky věřil. „Co ještě ses dozvěděl?“

„Zabil Byrda. Ale nedostal zaplaceno. Spolupracoval přes prostředníka s ruskou mafií. Dali mu telefonní číslo, na který měl zavolat. Mluvil s mužem, kterej ho najal, ale jeho jméno neznal. Bylo mu řečeno, aby našel Byrda, zjistil, po čem pátrá, a zabil ho dřív, než stačí odjet z města.“

„Ještě něco?“

„Jeho šéf mluvil s jihoevropským přízvukem. Nemohl říct, jestli to byl Řek, Turek nebo Ital. Ale určitě Jihoevropan.“

Jones si pohrával s odznakem. „Fakt vypadá jako pravej.“

„Kdysi nejspíš byl. Ale zabíjení je placený líp než práce pro vládu.“

„To je tak vždycky.“ Podal odznak zpátky Paynovi. „Hrozí nám oplítačky s mafií?“

Payne zavrtěl hlavou. „On nebyl u mafie. Byla to smluvní práce, prostá a jednoduchá.“

„Což znamená, že Allison je v bezpečí.“

„Ze strany Kozlova jo. To můžu zaručit.“

Žádné vysvětlování nebylo nutné. Jones věděl, co má Payne na mysli.

„Změňme téma,“ řekl Jones. „Máš nějakou teorii ohledně Byrda?“

„Ještě ne. Měl jsem trošku moc práce. Co ty?“

„Našel jsem haldu falešnejch pasů a cizí měny. Buď byl Byrd na útěku, nebo čekal, že brzo bude.“

„Proč potom přijel do Ruska? A proč s sebou bral Allison?“

„To jsou dobrý otázky, hlavně proto, že ji nevzal do Itálie.“

„Sakra,“ řekl Payne, „ani se jí nezmínil, že pojede do Itálie. Kdyby na jeho kufru neviděla cedulky z letiště, vůbec by to nevěděla.“

„Přesně. Tak proč ji vzal do Petrohradu, a ne do Neapole?“

„Z jedinýho důvodu. K něčemu ji tady potřeboval.“

Jones přikývl. Myslel si přesně to samé. „Kdybych měl hádat, mělo to něco společnýho se Schliemannem. Věděla o něm mnohem víc než Byrd. To musí bejt ten důvod, proč ji sem vzal. Aby mu pomohla se Schliemannem.“

„Chlapi!“ zavolala Allison z jídelny. „Možná jsem našla něco důležitýho!“

Payne s Jonesem vyšli z pokoje pro hosty a připojili se k ní. Ležel před ní malý, stářím zažloutlý deník. Vedle něj moderní diář s bílými stránkami a několika sloupci údajů. Byly psané modrým inkoustem.

Jones si prohlížel první stranu. „Tady byl někdo v jednom kole.“

„Já ne,“ ujistila ho. „To je Richardův deník. Našla jsem ho v jeho deskách.“

„A co je tohle?“ zeptal se Payne a ukázal na deník.

„To je právě ten důvod, proč jsem tak unešená. Myslím, že už vím, proč jel Richard do Itálie.“

Payne a Jones pobaveně pohlédli jeden na druhého. Zrovna o tomhle tématu ve vedlejší místnosti mluvili. Zaujatý Jones sklouzl ze židle a přesunul se za ni. Chtěl na deník lépe vidět. Vypadal, že je víc než sto let starý.

Allison pokračovala: „Vzpomínáte, co jsem vám říkala minulou noc? Když se Richard vrátil z Neapole, vyptával se mě na všechno možné o Pompejích a Herkulaneu. To jsou ta dvě města, která zničil výbuch Vesuvu. Schliemann před svou smrtí tuto oblast procestoval a já se domnívala, že Richard tam jel, aby zjistil, po čem Schliemann pátral.“

„Přijatelná domněnka,“ poznamenal Jones.

„Ale mýlila jsem se. To měla být jen zástěrka. Jsem si docela jistá, že jel do Neapole koupit tohle.“ Důrazně poklepala na deník. „Víte, co tohleto je?“

„Kdybysme to věděli,“ podotkl Payne, „tak bysme na vás tak nečuměli.“

„Je to opis posledních slov Heinricha Schliemanna, zaznamenaných jedním policejním strážníkem, který ho našel v bezvědomí ležet na ulici. Myslím, že to Richard koupil v Neapoli.“

Jones se naklonil blíž, aby deník prozkoumal. „Jak to může bejt opis? Když byl v bezvědomí, tak jak moh mluvit?“

„Podle tohoto deníku vzali Schliemanna na policejní stanici, kde se snažili prokázat jeho totožnost. V určité chvíli začal mluvit ze spaní, i když nesouvisle.“

„Vy jste to věděla?“

„Vůbec ne. Celé roky kolovaly o Schliemannových posledních dnech různé fámy, které se týkaly i jeho pátrání po největším pokladu všech dob. Většina vědců se domnívala, že je to jen součást humbuku, který kolem sebe šířil celý život. Ten člověk totiž financoval výstavbu vlastního mauzolea a předplatil si tam nápis, který měl hlásat: ‚Hrdinovi Schliemannovi‘.“

Jones se rozesmál. „Ten chlápek teda nebyl moc skromnej.“

„To teda nebyl. To je víc než jasný. Ale víme ještě něco. Pokud jde o jeho život, hranice mezi fakty a výmysly byla vždycky tenká.“

„Povězte nám víc o tom deníku,“ nabádal ji Payne.

„Na první pohled jsem si myslela, že to napsal nějaký idiot. V každém druhém slově je pravopisná chyba nebo je nedokončené. To jsem poznala hned, a to jsem italsky nikdy neuměla.“ Vzala diář a ukázala ho Paynovi. První strana byla rozdělená do několika odlišných kategorií. „Pak jsem našla tohle. Richard pročítal deník a překládal všechno do angličtiny.“

„Co ty sloupce?“ zeptal se Payne.

„Každý sloupec představuje jiný jazyk.“

„Co tím myslíte?“

„Nezapomeňte, že Schliemann nebyl Ital. Byl to Němec, který žil po celém světě a uměl dvacet dva jazyků. Podle mě mluvil na smrtelné posteli několika z nich. Strážník slova zapsal foneticky, jak nejlépe uměl. Byl to jediný způsob, jak mohl sledovat, co umírající říká.“

Jela prstem dolů podél prvního sloupce. Nad ním bylo napsáno Angličtina. Vedle byly sloupce s nadpisy Němčina, Řečtina, Ruština, Italština a Francouzština. Pak otočila stranu. Objevilo se dalších šest sloupců. Nad nimi nadpisy Španělština, Portugalština, Holandština a tak dál. Některé sloupce obsahovaly plno slov, jiné byly téměř prázdné.

„Richard deník procházel a do odpovídajících sloupečků zapisoval slova. Pak všechna slova překládal a snažil se zjistit, co Schliemann říkal.“

„No a?“ zeptal se napjatě Jones při vidině možností.

„Bohužel z toho Richardovi vyšly jen bláboly.“

„Hergot!“

Ohlédla se na Jonese, který jí hleděl přes rameno. Bála se, že začne nadávat. „Nebojte. Pořád je naděje. Mám ke zpracování spoustu informací. Dejte mi trochu času a možná to vyřeším.“

„Nebo taky ne. Už jsem pár lidí umírat viděl a moc souvisle nemluvili. Někteří z nich byli dokonce pěkně mimo.“

„Tak jo,“ řekla, snažíc se na to nemyslet. „Udělám, co budu moct.“

„A na první pohled, vyčnívá z toho něco?“ zeptal se Payne.

Přikývla. „Jedno slovo se tu znovu a znovu opakuje v mnoha jazycích. Il trono. Le trône. El trono. A tak pořád dál.“

„Doufám, že el trono znamená plášť.“

Usmála se. „Znamená to trůn. Ale Richard se na poslední stránce svého překladu o plášti zmínil.“

Ukázala na slova na konci poslední strany. Byla napsaná velkými písmeny a zakroužkovaná. Na levé straně byla veliká hvězdička, zdůrazňující důležitost poznámky. Stálo tam:

PLÁŠŤ = KLÍČ

53

Když na otevřené pole na periferii Kalampáky dosedla černá helikoptéra, do vzduchu se jako cyklon vznesla zvířená hlína s prachem. Andropoulos, jenž v helikoptéře nikdy předtím neletěl, to v dětském úžasu sledoval z auta. Vůz se celý chvěl pod náporem vzduchu od roztočených vrtulí, dokud pilot necvrnkl do vypínače a turbíny nezastavil.

„Tohle bude úžasný!“ rozplýval se Andropoulos. „Díky, že jste mě vzal s sebou.“

Dial nad tím nadšením jen zakoulel očima. Cestování vzduchem pro něj pozbylo svůj půvab už dávno. „Ještě nejste na palubě. Pokračujte v tom a já si místo vás vezmu za tlumočníka pilota.“

„Promiňte, pane.“

„Neomlouvejte se. Radši se zapojte. Vezměte si z kufru svý zavazadla.“

Andropoulos odběhl splnit úkol a Dial se poťouchle zašklebil. Bez ohledu na jeho výkonnost – a mladý Řek dosud překonával všechna jeho očekávání – byl odhodlaný dávat mu co proto při každé příležitosti. Jako ostřílený policista měl bohem dané právo i povinnost zocelovat zelenáče.

A navíc to byla báječná legrace.

Dial se chystal vystoupit z auta, když se mu rozvibroval mobil. Pohlédl na displej. Volal Henri Toulon z Interpolu. „Hola, Henri.“

„Španělština?“ zavrčel Toulon. „Řek jsem ti, abys nemluvil francouzsky, a tak to zkoušíš španělsky?“

„Co na to mám říct? Jsem všestranně nadanej lingvista.“

„Oui. Motáš všechny řeči stejně.“

Dial se uculoval. „Dle tvýho drzýho tónu soudím, že pro mě máš dobrou zprávu ohledně mých povolení ke vstupu na horu Athos. Jinak bys nebyl tak hrubej.“

„Mám dobrou zprávu, a mám i špatnou. Kterou chceš slyšet první?“

„S těma kravinama vůbec nezačínej,“ ucedil Dial při vzpomínce na to, jak si s ním Toulon zahrál, když mu vykládal o Sparťanech. „Prostě mi řekni všechny zprávy, Henri.“

„A kdo je tady hrubej? Lidi říkaj, že hrubí jsme my Francouzi, ale nikdo nemluví o Američanech. A víš, proč vás nezmiňujem? Protože vaše země má nejvíc bomb. Kdyby to tak nebylo, lidi by říkali, že Američani jsou hrubší než Francouzi!“

Toulona očividně něco hnětlo, a tak Dial nasadil klidný hlas.

„Co se děje, Henri? Jaká je ta špatná zpráva?“

„Zklamal jsem tě.“

„Jak to?“

„Snažím se do roztrhání těla, ale dneska na horu Athos nemůžeš.“

Dial zaúpěl. Byli už připraveni odletět. „Proč ne?“

„Protože mniši jsou hrozně přísní. A ty přiletíš pozdě.“

Dial pohlédl na hodinky. V Řecku bylo uprostřed odpoledne. „Pozdě? Do večeře jsem tam.“

„Což je na ně příliš pozdě. Mniši vedou kasárenskej život. Pracují společně, modlí se společně, jedí společně. Tvůj přílet ten rozvrh naruší. Každý den po určité době už stráže na horu Athos nikoho nepouštějí – ani ty, kdo maj povolení. A jak jsem řekl, jsou hrozně přísní.“

„Dobře. A jak zní ta dobrá zpráva?“

„Domluvil jsem ti dvě schůzky. Jednu s guvernérem hory Athos. Byl jmenován řeckým ministerstvem zahraničí a má na starost civilní správu Svaté hory. K žádostem, jako je ta tvoje, musí připojit svůj souhlas on. Má taky pravomoc povolit ti mimořádnej vstup, pokud má pocit, že je to oprávněný. A tak až s ním budeš mluvit, musíš bejt přesvědčivej.“

„Neboj, budu.“ Dial si naškrábal pár poznámek do notesu. „Kde se s ním sejdu?“

„V Ouranoúpoli, malé vísce hned za hranicí naproti hoře Athos.“

„Skvělý. A co druhá schůzka?“

„Na hoře je dvacet klášterů. Každej má svýho člověka přes návštěvy, mnicha průvodce, kterej má na starost organizovaný prohlídky, ukazování relikvií a tak. V každým objektu je to hlavní kontaktní osoba. Návštěvníci se u něj musí před vstupem do jeho kláštera hlásit.“

„Ale já nevím, který kláštery mám navštívit.“

„Právě proto se sejdeš s nadřízeným všech průvodců – teda pokud ti guvernér povolí vstup do jejich komunity. A ten nadřízenej má kancelář v Karyes, největším osídlení na hoře Athos. Vyřizují se tam administrativní záležitosti.“

Toulon sdělil Dialovi ještě pár detailů, mezi nimi časové a orientační údaje.

„Díky, Henri. Moc si toho cením.“

„Takže na mě nejseš nasranej?“

Dial zavrtěl hlavou. „Proč bych měl bejt nasranej.“

„Protože jsi po mně chtěl, abych ti zajistil vstup na dnešek, a já jsem selhal.“

„Ale no tak, byl to přece těžkej úkol – zvlášť když uvážíš ty přísný rozvrhy.“

Toulon se odmlčel. „Znamená to, že mi dáš prodlouženej víkend volna, jak jsi slíbil?“

Dial se zasmál. „Tak v tomhle nevím. Ta velká odměna měla bejt udělená za zázrak. A tys zázrak nevykonal. Domluvils akorát pár schůzek.“

„Oui. To je pravda. Pracoval jsem na tvejch schůzkách. A to žádný zázraky nejsou.“

„Když už je řeč o zázracích, jaký máš nejnovější zprávy o tom důstojníkovi ze Spárti?“

„Georgi Pappasovi.“

„Jo. Podařilo se mu vypátrat Sparťany?“

Toulon si nervózně pohrával se svým ohonem. „Nevím. Celou tu dobu jsem mluvil s úředníkama z hory Athos. Na rozhovor s Georgem jsem neměl čas.“

„Dobrý. Když už jsi teď skončil s mnichama, ocenil bych, kdybys mu zavolal. Čím víc informací budu mít, než se sejdu s guvernérem, tím líp.“

„Hned mu zavolám. Chceš, aby brnkl přímo tobě?“

„Jen když bude mít něco velkýho. Jinak mi jen zavolej zpátky a nech mi zprávu v hlasový schránce. Pochybuju, že v helikoptéře uslyším mobil.“

„Vy už odlétáte?“

Dial přikývl. „Moc na výběr nemám. Zjednal jsem si vrtulník od řecký policie a chtěj ho co nejdřív mít zpátky. Řeknu pilotovi, aby nás vysadil poblíž Ouranoúpoli. Tak budu aspoň připravenej na zítřejší schůzku. To poslední, co bych si přál, je přijít pozdě za guvernérem.“

„Oui, to by bylo zlý.“

„Navíc tak dnes budu mít možnost prohlídnout si Svatou horu. Nechám nad ní pilota párkrát přeletět, abych trochu nasál atmosféru.“

54

Payne přečetl slova nahlas: „Plášť rovná se klíč. Co to znamená?“

Allison pokrčila rameny. „Nemám ponětí, protože nevím, o jaký plášť jde. Mohla jsem se zeptat Ivana po telefonu, ale zdálo se mi, že by to vypadalo podezřele.“

Jones souhlasně kývl a vrátil se ke své židli. „Nějaký teorie?“

„Možná se to vztahuje k erbům. Spousta nových i starých měst v Evropě používá jako symbol ozdobný štíty. Třeba ten plášť poukazuje na určitý místo.“ (Plášť se anglicky řekne coat, erb je coat of arms.)

„Podívejte na francouzsky psaný sloupec v tabulce,“ navrhl Jones. „Erb je překlad francouzskýho termínu cote d’armes. Mohlo by to být uvedený tam.“

Payne na něj hleděl, jako kdyby opravdu mluvil francouzsky. A vlastně to tak bylo. „Jak tohle sakra víš?“

Jones pokrčil rameny. „To snad ví všichni, ne?“

Payne ho chtěl dál provokovat, ale Allison jej přerušila.

„Lituju. Ve francouzštině tu o žádném plášti zmínka není.“

„A co Schliemannova rodina?“

„Co má být?“

„Hodně významných evropských rodin má svůj vlastní erb. Schliemann by tím třeba chtěl zdůraznit svý postavení,“ vysvětloval Jones.

„Hmmm, to mě nikdy nenapadlo. Během svého výzkumu jsem žádný neobjevila, ale můžu se podívat do poznámek. Mám nějaké fotky Iliou Melathronu. Třeba tam nějaký uvidím.“

Payne se zmateně zašklebil. „Co je Iliou Mel…?“

„Melathron. To je bývalé Schliemannovo sídlo v Aténách. Překládá se to jako palác Ilium. Tak se jmenovalo římské město, postavené na místě staré Tróji. Schliemannův dům byl tak výstřední, že jej koupilo řecké ministerstvo kultury pro Muzeum mincí v Aténách. Nyní je tam přes šest set tisíc mincí.“

„To je spousta drobnejch,“ poznamenal Jones.

Allison se usmála. „Chtěli jsme ho na cestě do Řecka navštívit. Nachází se poblíž Akropolis.“

Payne poznal výraz v jejích očích. Chystala se změnit téma a začít se bavit třeba o Parthenónu nebo nějakém jiném místě, které toužila vidět. Payne věděl, že pokud se mají z Ruska dostat dřív, než zemře stářím, musí její blábolení utnout.

„Dovolte mi položit vám otázku,“ řekl směrem k Allison. „I kdyby Schliemann měl erb, co na tom vlastně záleží? Pochybuju, že to bylo rodinný tajemství. To by přece bylo v rozporu s jeho snahami zviditelnit se za každou cenu. Takže co to znamená pro nás?“

Allison povzdechla. „Dobrá poznámka.“

„Zatím bude nejlepší, když budete dál pracovat na tom deníku. Zkuste přijít na to, proč Richard spěchal do Neapole jej koupit a proč pak strávil tolik času jeho překládáním. Zřejmě si myslel, že je důležitej.“

Allison kývla na souhlas. „Máte pravdu. Richard nerad marnil čas. Musel hledat něco mimořádného. Nevím jistě co, ale prostě něco.“

„Co třeba trůn?“ navrhl Jones. „Schliemann se o něm několikrát zmiňuje v několika různých jazycích. Musel pro to mít nějaký důvod – i kdyby se nakonec mýlil. Podle Richardových poznámek je údajně plášť klíčem. Ale Schliemann se o žádným plášti nezmínil. Mluvil pořád dokola o nějakým trůnu.“

„Ne o nějakým trůnu, ale o určitým trůnu. Muselo jít o konkrétní trůn. Bohužel mi to nic neříká. Studovala jsem Schliemanna dva roky a nepamatuju si, že by hledal nějaký trůny,“ opravila ho Allison.

Jones pohlédl na Payna. Jeho přítel tiše seděl a poslouchal jejich rozhovor jako nějaký outsider. „Hele, Jone, zatímco se tu budeme probírat Richardovejma věcma, co kdyby ses na internetu poohlídl po starých trůnech? Třeba najdeš něco, co se Schliemannem souvisí.“

Payne vstal od stolu. „To můžu. Kde je její notebook?“

„Na psacím stole v rohu.“

Normálně bylo pátrání v počítači Jonesova parketa. Nebyl tak zběhlý jako Randy Raskin – to vlastně nikdo – ale na letecké akademii studoval jako hlavní obor informatiku a polovinu volného času trávil ve své garáži navrhováním a sestavováním počítačů. Prostě se rád vrtal v elektronice. Chtěl dělat věci rychlejší a výkonnější.

Oproti tomu Payne používal počítač k jednoduchým úkonům, jako je posílání e-mailů a zjišťování výsledků sportovních utkání. Jinak byly jeho znalosti v tomto oboru velmi omezené. V určitých ohledech ho to uvádělo do rozpaků, hlavně od doby, co měla jeho firma Payne Industries svou vlastní informatickou centrálu. Jenže Payne netoužil trčet za stolem a ťukat do klávesnice.

Ve skutečnosti to nenáviděl.

Ale pokud šlo o tuto misi, Payne dobře věděl, že jeho počítačové dovednosti jsou přesto lepší než znalost historie. A Jones to chápal také. Proto Payna požádal, aby šel na internet a vypátral nějaké informace.

Payne neuměl číst v mnoha jazycích, analyzovat historické údaje ani debatovat o nejdůležitějších chvílích Schliemannova života.

Zato byl plně schopen pátrat po starých trůnech.

Na to byl přeborník.

Payne bral svůj úkol vážně, i když se nezdál tak důležitý jako to, na čem dělal předtím. Věděl však, že u takovýchto misí se průlom může dostavit kdykoliv.

Vzpomněl si na podobnou situaci v Ulsterových archivech. Tehdy jej a Jonese pár kolegů požádalo, aby jim pomohli najít informace o ukřižování Krista. Payna přeřadili k podřadným úkolům, zatímco Jones se probíral spoustou starých textů. Ale byl to Payne, kdo nakonec došel k nejdůležitějšímu postřehu. Ten pak vedl k hlavnímu archeologickému nálezu.

Do dneška tím Jonese při každé příležitosti dráždil.

Teď viděl svou příležitost také tak. Spustil svůj oblíbený vyhledávač a zadal STARÉ TRŮNY. Za pár vteřin měl na výběr z několika set tisíc odkazů. Prošel nejoblíbenější volby a ignoroval všechno, co vypadalo nepravděpodobně – jako památky z Asie, Afriky a západní Evropy. Zaměřil se na oblasti, které mohly souviset s Heinrichem Schliemannem, zejména na Itálii, Rusko a Řecko.

Pak změnil zadání na STARÉ TRŮNY V ITÁLII a prohlížel výsledky. Jeden článek ho udeřil do očí. V Herculaneu, jednom ze dvou měst zničených Vesuvem, byl nedávno objeven římský trůn. Poblíž Neapole se nacházely ruiny, které Schliemann krátce před svou smrtí navštívil. Payne kliknul na odkaz a přečetl si celou zprávu.

„Jak velký objev hledám?“

„Proč jako?“ zeptal se Jones od stolu.

„V prosinci odborníci našli v Herculaneu trůn ze dřeva a slonoviny. Byl nalezen v domě tchána Julia Caesara. Podle tohohle je to první původní trůn od římské éry, který kdy byl objeven.“

„Vzpomínám si, že jsem o tom četla,“ řekla Allison. „Z akademického hlediska to byl úžasný objev. Ale není to typ věci, o kterou by se Richard zajímal. Přemýšlejte mnohem velkoryseji. O něčem, co by ho dostalo na titulní stranu Timesů.“

„Něco jako obrovský poklad?“

„Přesně tak.“

„Takže bys zřejmě neměl hledat věci, který už byly objevený,“ řekl Jones.

„Moc dobrej postřeh.“

Payne ještě několika způsoby vylepšil zadání pro pátrání v Itálii, ale nic zajímavého už nenašel. Rozhodl se tedy, že se přesune do jiné oblasti.

Napsal STARÉ TRŮNY V RUSKU a procházel výsledky.

Na první pohled to vypadalo, že v Petrohradu je víc trůnů na kilometr čtvereční než kdekoli jinde na zemi. V Zimním paláci, patřícím k Ermitáži, kde dřív pracoval Ivan Borodin, měli spoustu trůnů, včetně velké trůnní komnaty, kde car s carevnou kdysi přijímali hosty. Další trůn byl v Peterhofu a několik jiných v sídlech blízko Něvského prospektu, kde se Payne minulý den pohyboval.

Jenže oni nehledali trůny z výstav.

Pátrali po trůnech, které ještě nikdo neobjevil.

55

Payne si přesunul notebook do kuchyňky, kde mohl sníst oběd a zároveň pátrat po starých trůnech. Uprostřed pojídání tří chodů, jež sestávaly ze zelného salátu, masové polévky a grilované ryby, se zaměřil na Řecko.

I když o Heinrichu Schliemannovi moc znalostí neměl, věděl, že Němec trávil většinu času hledáním řeckých pokladů. To se internetovým pátráním ještě potvrdilo. Ať už Payne četl o nové výstavě v Aténách nebo starém místě na Peloponésu, pokaždé u toho figurovalo Schliemannovo jméno. Některé články ho vychvalovaly, jiné zatracovaly. Přesto mu nešlo upřít významný vliv na současnou archeologii.

Payne měl na výběr ze spousty článků, takže změnil zadání. Aby nemusel pročítat dlouhé texty, ve vyhledávači upřesnil, že chce pouze obrázky. Za pár vteřin se obrazovka zaplnila fotkami starého Řecka.

„Tak to už je lepší,“ řekl si pro sebe.

Pozorně prohlížel obrázky a hledal něco, co by připomínalo trůn. Dával větší pozor na kresby a náčrty než na fotografie. Důvod byl jednoduchý. Artefakty zachycené na fotografiích byly už objeveny. Bohužel většina uměleckých děl znázorňovala scény z řecké mytologie a bohy z Olympu. V titulcích figurovala četná jména, která Payne znal – Apollón, Poseidón, Athéna, Hermes, Afrodité a Zeus. Domníval se však, že tahle stará božstva v jeho výzkumu nebudou hrát žádnou roli.

Za pár minut ovšem změnil názor.

Jeho pohled paradoxně neupoutala barevná kresba, ale fotografie staré mince, díky níž si vzpomněl na Ameriku. Mince byla ražená v Elisu, oblasti na západním pobřeží starého Řecka. Znázorňovala vousatého muže, který byl nezvykle podobný Abrahamu Lincolnovi na americkém penny. Payne obdivoval přesné detaily tváře – kudrnky vousů, tahy lícních kostí a stíny u nosu – a přemýšlel, jestli americká státní pokladna neudělala svůj návrh podle této dva tisíce let staré mince.

Payna to zaujalo. Kliknul na odkaz a dostal se na další webovou stránku. Jakmile se otevřela, překvapeně vykulil oči. Na obrazovce se objevily dva obrazy. Jeden byl stejný jako předtím a druhý zachycoval zadní stranu mince. Na ní vousatý muž seděl na ozdobném trůnu. V levé ruce držel žezlo a v pravé ženu s křídly, měřící asi jednu šestinu jeho velikosti.

Pod fotografií stálo:

Socha Dia v Olympii.

Sedm divů starověkého světa.

Payne klouzal kurzorem po textu. Zjistil, že je tam další odkaz na podrobný popis sochy. Najednou vůbec nešlo o minci, ale o sochu.

Po stisknutí klávesy obrazovku zaplnily detaily.

Sochu Dia vytesal Fidiás, slavný řecký sochař, který svým uměním v roce 432 př. n. l. zkrášlil Parthenón. Socha byla zhotovená ze dřeva a potažená zlatem a slonovinou. Stála ve velikém kamenném chrámu Olympii, dějišti původních olympijských her. Zeus sice seděl, ale přesto měřil dvanáct metrů na výšku a zaplňoval celou šíři velké haly. Oděv, sandály i žezlo byly ze zlata. Na hlavě měl korunu z olivových ratolestí. Samotný trůn byl z cedrového dřeva a krášlený slonovinou, zlatem a drahými kameny. Pokud šlo o původní hodnotu sochy, jeden historik z prvního století ji připodobnil k ceně tří set válečných lodí.

Payna jako absolventa námořní akademie to ohromilo. Věděl, jak byly pro staré kultury válečné lodě důležité, a uvědomil si, že pokud zhotovení jediné sochy stálo tolik, pak byla její současná hodnota nezměřitelná. Jednoduše řečeno, takový objev by Heinricha Schliemanna či Richarda Byrda dostal na titulní strany všech novin na světě. Koneckonců šlo o jeden ze sedmi divů starověku.

Payne bohužel neměl ponětí, co se s ním stalo. Ztratil se, nebo byl zničen? Nebo pořád stojí v Řecku?

Pokud věděl, jediným divem, který stále existoval, byla Velká pyramida v Egyptě. Stoprocentně jistý si ale nebyl. Aby to zjistil, poskočil v článku dopředu. Našel stať nadepsanou „Osud Dia“ a pustil se do čtení. Za minutu už nepochyboval o tom, že musí o trůnu říct Allison a Jonesovi, kteří se stále ještě probírali Byrdovými poznámkami.

Payne přenesl laptop k nim. „Znáte sochu Dia?“

„Tu z Olympie?“ zeptala se Allison. „A co je s ní?“

„Zeus sedí na velkým trůnu ze zlata, slonoviny a drahých kamenů. Celá socha od hlavy k patě měřila dvanáct metrů.“

„Bohužel byla zničena před patnácti sty lety, když se Diův chrám zřítil,“ řekla Allison.

Payne zavrtěl hlavou. „To se s tímhle neshoduje. Někteří odborníci věří, že byl převezen do Konstantinopole, kde ho umístili do nového chrámu. Údajně v rámci plánu římského císaře, který se rozhodl zkrášlit svý nový město nejlepšími řeckými a římskými památkami.“

Jones se zamračil. „Fakt?“

„Ale tím to neskončilo. Někteří vědci si myslí, že sochu přemístili ještě jednou, před velkými požáry, který zachvátily město v šestým století našeho letopočtu. Panuje názor, že spousta nejcennějších památek byla takhle přesunuta, než vzbouřenci začali zakládat požáry.“

Jones ukázal na notebook. „Ukaž, kouknu se na to.“

Rychle projížděl článek, umístěný na renomovaném webu. Pak se opřel a pohroužil se do myšlenek. Allison využila příležitosti a článek si také přečetla. Když skončila, zareagovala stejně jako Jones. Posadila se a neříkala vůbec nic.

Apartmá se naplnilo tichem. Celou minutu nikdo nepromluvil.

Payne na ně hleděl a zubil se. Věděl, co jim táhne hlavou.

Heinrich Schliemann našel sochu Dia a zemřel dřív, než ji stačil získat.

Jones promluvil první. Podíval se na Allison a řekl: „Nezapomeňte uvést, že to já jsem Jonovi řekl, ať se podívá na internet. Očekávám, že mi ve své diplomce přiznáte plné zásluhy.“

Allison se dala do smíchu. „Kašlu na diplomku. Jestli najdeme tu sochu, tak si koupím fakultu a udělím si doktorát.“

Payne se usmíval oběma poznámkám. „Tak co myslíte? Mohl by to bejt ten trůn, o kterým Schliemann mluvil?“

„Ano,“ odpověděla už vážně Allison. „Myslím, že pokud někdo měl interní informace o pokladech v Turecku, byl to právě Heinrich Schliemann. Ostatně Tróju objevil na tureckém území, takže možná zaslechl zvěsti o nějakých artefaktech u Konstantinopole. Se svou manželkou v tom městě trávil spoustu času.“

„Ale když o soše věděl, tak proč ji nezískal?“

„Proč? Protože mezi pouhým věděním o pokladu a jeho skutečným nabytím je velký rozdíl. Podle jeho deníků trvalo Schliemannovi skoro deset let, než Tróju lokalizoval, i když mu jako automapa posloužily Homérovy epické básně. A teď si představte hledání něčeho, s čím se před více než patnácti sty lety pohybovalo z místa na místo. Zvláště když uvážíme vměšování, kterýmu nutně musel čelit.“

„Jaký vměšování?“ zeptal se Jones.

„Turci ho sice měli rádi, ale turecká vláda ne. Jak jsem řekla minulou noc, propašoval ze země Priamův poklad a pohněval si tím všechny úředníky, takže mu zakázali kopat. Po čase si je udobřil a pustili ho zpátky do Turecka, aby mohl v Tróji dál kopat. Tentokrát mu ale přidělili strážníka. Kdykoli se od té doby vydal do Turecka, sledovali ho po celých čtyřiadvacet hodin.“

Jones kývl, že rozumí. „Což mu zabránilo v pátrání po trůnu. Možná věděl, kde se nachází, ale nebyl schopen ho odtud dostat.“

„Přesně. A Schliemann žádný důvěřivý typ nebyl, takže by po nikom nemohl chtít, aby to pro něj udělal. Ve svém životě napálil příliš mnoho lidí na to, aby sám komukoli věřil.“

„Když mluvíte o důvěře,“ poznamenal Payne, „dá se vůbec věřit něčemu z toho, co Schliemann říkal? Až doteď jste nám toho chlápka malovala v pěkně černejch barvách. Navzdory své genialitě to byl známej šarlatán, podvodník nejvyššího stupně. Není možný, že si to všechno vymyslel? Třeba to pro něj byla hrozná sranda. Poslední snaha získat si pozornost, než zemřel.“

Allison se nad jeho poznámkou zamyslela. Už ji to napadlo také.

„Normálně bych s vámi nesouhlasila. Řekla bych, že je to falešná stopa. Ale čím déle jsem četla v Richardově zápisníku, tím jsem si byla jistější, že když Schliemann mluvil o tom trůnu, tak nebyl při vědomí. Policejní strážník to aspoň prohlásil ve svém deníku. A pokud je to tak, pravděpodobnost, že Schliemann lhal, se tím ztenčuje. Byl to úžasný muž a všechno, ale myslím, že v komatu nebyl schopný si vymýšlet.“

Payne se usmál. „Zřejmě máte pravdu.“

Allison se také usmála. Pak se ale pomalu začala mračit, jako kdyby náhle na jejích ramenou spočinula váha celého světa.

„Co je?“ podivil se Payne.

Chvíli trvalo, než odpověděla. „Nejsme jediní, kdo si myslí, že Schliemann našel ten trůn. Richard tomu očividně věřil taky.“

Payne ji opravil: „Museli být dva. Richard a ten, kdo ho zabil.“

56

Středa 21. května

Petrohrad, Rusko

Práce jim trvala déle, než si původně mysleli. Vlastně jim zabrala polovinu noci.

Allison nahlas předčítala zápisy v deníku policejního strážníka a vyslovovala foneticky slova, přičemž Jones pomocí překladače z internetu určoval, o jaký jazyk jde. Když to pak jaksepatří probrali, usnesli se na tom, co Schliemann řekl.

Nebyla to žádná exaktní věda a díky vývoji jazyka to měli mnohem těžší než třeba v minulém století. Když se ale dostali na konec deníku, výsledky je uspokojily. Přeložené stránky sice nešlo plynule přečíst, poněvadž strážník vynechal příliš mnoho slov na to, aby mohli dát dohromady celé věty. Přesto odhalili dost vodítek a ujistili se tak, že jsou na správné stopě.

Payne mezitím z hotelu odešel v jiné záležitosti. Pochopil, že s překladem jim příliš nepomůže. Svým mluvením by je nanejvýš brzdil. Navíc se jeho dovednosti daly využít mnohem lépe na petrohradských ulicích. Setkání s Ivanem Borodinem bylo domluveno na deset hodin a on chtěl prozkoumat jeho bydliště, aby se ujistil, že nevlezou do pasti.

Na první pohled se všechno zdálo v pořádku. Přesto si řekl, že příští den ráno to zkontroluje znovu.

Když se Payne vrátil do apartmá, ucítil ve vzduchu napětí. Vypadalo to, jako kdyby Jones a Allison měli nějaké důležité novinky a nemohli se dočkat, až mu je sdělí. Z nějakého důvodu si u toho vzpomněl na svého tátu, na chvíle, kdy otec přicházel domů z práce a pětiletý Payne mu vletěl do náručí a vyprávěl o všem, co se toho dne událo. Teď se role vyměnily. Payne vešel do dveří a přivítalo ho nadšení.

„Pojď sem,“ volal Jones vzrušeně. „Zrovna jsme dodělali ten překlad.“

Pořád seděli na stejných židlích, jako když odcházel. Většina Byrdových dokumentů teď ležela na zemi. Na stole zůstal jen strážníkův deník, Byrdův diář, notebook a zápisník s jejich záznamy. Vrchní stránku rozdělovaly tři sloupce slov, každý napsaný jinou barvou inkoustu. Payne nevěděl, kde našli barevná pera, ale předpokládal, že patří Allison. Vypadala přesně jako ten typ, co nosí v kabelce kancelářské potřeby.

Jones mu podal zápisník. „Přeložili jsme celej deník.“

„Úplně všechno?“

Přikývl. „Pověz, co tě prásklo do očí.“

„Ten debilní úsměv, co máš na ksichtu. Hádám, že tě výsledky potěšily.“

„Koukni se do toho zasranýho zápisníku.“

Payne se usmál. „Dobře. Kouknu se do toho zasranýho zápisníku.“

Pročetl nejdřív modrý sloupec. Vynikaly tam pojmy jako TRŮN, ten tam byl několikrát, potom SOCHA, ZEUS, OLYMPIA a ZLATO. Všechno to se zdálo odpovídat jejich teorii: Schliemann těsně před svou smrtí mluvil o ztraceném trůnu.

Pak se Payne zaměřil na druhý, červeně napsaný sloupec. Tady slova nebyla tak častá jako v prvním sloupci, ale opakovalo se tu KONSTANTINOPOL, OHEŇ, POKLADY, KNIHA a JESKYNĚ. Nebyl si jistý, jak spolu souvisí.

Třetí sloupec záznamů, napsaný zeleně, byl mnohem kratší než druhé dva. Ale udeřil ho do očí. Nahoře stálo slovo PLÁŠŤ. Pak POLOHA a nakonec KLÍČ.

„Povězte mi něco víc o tom zeleným,“ řekl Payne a sedl si.

Allison spustila: „Richard řekl, že plášť se rovná klíč. Teď na to máme lingvistický důkaz. Schliemann se o plášti a klíči zmínil při dvou různých příležitostech.“

„V jaké souvislosti?“

„Souvislost je bohužel docela obtížně rozpoznatelná. Ten policista udělal, co mohl, aby zaznamenal, co Schliemann řekl, ale měl s tím trochu problémy. Někde jsme jeho těsnopis nemohli rozluštit. Jinde zase pomotal slova. Na některých místech v deníku měl dlouhé prázdné úseky, aby naznačil, že bylo řečeno něco, čemu nerozuměl vůbec.“

„A co ty různý barvy?“

„Chtěli jsme tak slovům dát nějakej systém,“ odpověděl Jones. „Po chvíli jsme si všimli, že Schliemann plácal dokupy pořád dokola ty samý slova. Dlouhý úseky jsme vůbec nebyli schopní dát dohromady, chybělo tam moc slov. Ale některý slova jsme sestavili a jako by tím vzrostl jejich význam.“

„A co Schliemann myslel tím pláštěm a klíčem?“

„V obou případech, kdy řekl slova plášť a klíč, se zároveň zmínil o místě. Takže víme, že tahle slova jsou spojená. Pořád si myslíme, že jde o erb. Doufáme, že to poukáže na nějaký město nebo konkrétní rodinu, a tak odhalíme polohu pokladu. Nebo aspoň další stopu.“

Payne dál prohlížel záznamy. „Vidím tu jen dvě města. A žádný názvy.“

„S vlastními jmény jsme měli trochu problémy. Většina překladačů má ve slovnících omezenej počet slov. Takový slova jako klíč a plášť bylo lehký přeložit, protože je běžně používaj turisti. Jenže s názvy a místy už je to těžší. Podařilo se nám to s Olympií a Konstantinopolí. Ten polda je musel znát, poněvadž je do deníku skutečně napsal.“

„Když je řeč o Konstantinopoli, jak spolu ty červeně napsaný slova souvisejí?“ zeptal se Payne.

Podal zápisník Allison, aby si osvěžila paměť. Ale ona se do něj dívat nepotřebovala. Strávila nad ním tolik času, že znala všechna slova zpaměti.

„Tři slova – Konstantinopol, poklady a oheň – podporují původní verzi. Než vzbouřenci založili požáry, poklady byly z města údajně odvezeny.“

„A co to ostatní červený?“

„Schliemann ta slova říkal spolu s těmi druhými, jen občas změnil pořadí. Pokud jde o to, co měl vlastně na mysli, jsme stále na vážkách. V téhle chvíli je každá teorie jenom dohadem.“

„Vlastně většina tohohle jsou jen dohady,“ připustil Jones. „Přeložili jsme sto let starej hovor, v němž se prolínalo více než dvanáct jazyků a pak byl ještě přepsanej do italštiny. Šance, že jsme něco podělali, je dost vysoká.“

Allison souhlasila. „Má pravdu. Chyby jsou dost pravděpodobné. Ale když jsme si některým slovem nebyli jistí, tak jsme ho do žádného sloupce nedávali.“

Pomalu obracela stránky a ukazovala Paynovi všechno, co se pokoušeli překládat. Zbylých, nezapsaných slov bylo mnohem víc než těch ve sloupcích. „Tím, co jsem vám ukázala, jsme si celkem jistí.“

Payne kývl na znamení souhlasu. Považoval za menší zázrak, že byli schopní udělat tohle všechno za jedinou noc. Jemu by to trvalo měsíc, pokud by to vůbec dokázal dělat. „Mám jednu otázku. Proč neměl Richard ve svých sloupcích ani plášť, ani klíč?“

„No,“ řekl Jones, „to nás taky trápí. Na konci stránky napsal, že plášť rovná se klíč, ale nikde v jeho překladech jsme ta dvě slova nenašli.“

„Máte nějakej nápad proč?“

Jones kývl. „Jeden jo. A nebude se ti líbit.“

Payne se na židli naklonil blíž. „Pokračuj.“

„Myslíme si, že možná, ale jen možná, si Richard do svýho notesu jen tak škrábal poznámky. Víš, jako že to vyřešil a pak to přepsal na jinej list. Podobně jako my.“

„To zní rozumně. A kde je ten jeho nejdůležitější list?“

„Myslíme si, že ho možná měl u sebe, když ho zabili.“

Payne zasténal. „Jaks na to přišel?“

Jones mrkl na Allison. „Řekněte mu to.“

„Richard totiž často nosil v kapse košile přeložený papír. Záleželo na barvě košile. Někdy tam byl vidět.“

„Ale vy jste ho nikdy nečetla, že?“

Zavrtěla hlavou. „Kdepak. Nečetla, takže tam mohlo být cokoliv.“

„Přesto musíme předpokládat tu nejhorší variantu,“ řekl Payne.

„Což je?“

„Vše, k čemu jsme tady právě dospěli, už má v rukou ruská policie a snaží se přijít na to, co to všechno znamená,“ odpověděl Jones.

„Ale to není všechno,“ zdůraznil Payne. „V den, kdy Richarda zabili, se měl sejít s Ivanem Borodinem. Pokud na tom papíru bylo Ivanovo číslo, je dost možný, že už mu policajti volali a vyzvídali ohledně Richardovy smrti. A jestli je to tak, pak je víc než možný, že Ivan poldy zavolal a řek jim o nás.“

57

Nick Dial ve tmě vytřeštil oči. Několikrát zamrkal, aby se zorientoval, a po chvíli si uvědomil, kde je a co se děje.

Na nočním stolku u hlavy mu zvonil mobil. Za oknem se ještě ani neukázalo slunce. Jediné světlo v hotelovém pokoji vydával maličký telefonní displej.

Dial se pokoušel přečíst jméno volajícího, ale v rozespalosti nemohl zaostřit zrak.

„Haló?“ ozval se mátožně.

„Nicku, tady Henri.“

Nedobíral si ho ani nežertoval. Toulonův hlas zněl smrtelně vážně.

Dial se posadil a protřel si oči. V Řecku bylo brzy, ale na ústředí Interpolu ve Francii měli hodin ještě míň. „Co se děje?“

„Právě volala policie ze Spárti. George Pappas a dva další důstojníci se nevrátili ze služebního výjezdu do pohoří Taygetos. Od včerejšího odpoledne, kdy odjeli, o nich nikdo neslyšel.“

Dialovi chvíli trvalo, než informaci vstřebal. „Co všechno víme?“

„Pappas je ve Spárti vážená osoba. Žádnej opilec nebo prchlivec. Má ženu a rodinu. Není to typ chlápka, kterej by vyrazil na tah a několik dní se neukázal. A navíc s sebou měl dva důstojníky. Dlouholetýho člena sboru a mladýho zelenáče. Jaká je pravděpodobnost, že by se tihle tři spolu zdejchli?“

Dial se zamyslel nad dalšími možnostmi. Ještě nechtěl dělat unáhlené závěry. „Máš nějaký teorie?“

„Mohli mít poruchu na autě. Je tam spousta zapadlých vesnic a signál na mobil je v nich přinejlepším mizernej. Vždycky je tu možnost, že někde zabloudili.“

„Ale ty si to nemyslíš.“

„Pár hodin bych pochopil. Ale dvanáct, to se mi zdá divný. Tři důstojníci by za tu dobu přece museli někoho stopnout.“

„A co autonehoda? Některý ze silnic u Meteory byly dost zrádný.“

„To je další možnost, i když ne zrovna příjemná.“

Dial kývl při představě tří policistů krvácejících na dně rokle. „Přesto bych řekl, že je to pořád lepší než vražda.“

„Oui. To jo.“

„Co si o tom myslí poldové ve Spárti?“

„Doufají, že zabloudili. Ale připravujou se na něco horšího.“

„Jak to myslíš?“

Toulon se jal vysvětlovat: „Pappas si s sebou vzal dva důstojníky kvůli pověsti místních vesničanů. Někteří jsou vyhlášení drsňáci. Ostatně proto je Pappas taky podezíral.“

„A co poldové chystají?“

„Dávají dohromady pátrací oddíl, složený z policistů a vojáků z nedaleké základny. Za rozbřesku vyrážejí do hor. Prý budou plně ozbrojení.“

„To myslíš vážně?“

„Chtějí bejt připravení, kdyby se něco zvrtlo.“

Dial spustil nohy z postele na kamennou podlahu. Byla studená a nepoddajná, jako náhlá lítost v jeho hlavě. To on nařídil Pappasovi, aby jel prošetřit Sparťany. Jestli se mu něco stalo, Dial by se musel hodně dlouho potýkat s pocitem viny.

„Budeš mě průběžně informovat, Henri. Jakmile se něco dozvíš, hned mi volej.“

„Není problém, Nicku.“

„Ještě jedna věc. Musíš těm poldům zdůraznit, že Pappas hledal muže odpovědné z masakru na Meteoře. Jestli najdou nějaký podezřelý, dost by pomohlo, kdyby je přivezli živý.“

Bohužel, policie v Malé Spartě nic podstatného nezjistila.

Jakmile mladí Sparťané dorazili Pappase a Constantinoua, Apollo jim nařídil zbavit se všech těl na druhé straně údolí, daleko od silnic a cest. Věděl, že vlci bloumající v noci po kopcích zbaští mrtvé policisty dlouho předtím, než ve Spárti dají dohromady pátrací oddíl.

Mezitím se pustil se svými muži do odstraňování důkazů ve vsi. Krvavé louže zasypali hlínou a kamením. Vražedné zbraně – celkem jich bylo víc než patnáct – očistili a znovu nabrousili. A Pappasovým vozem převezli několik Sparťanů do Leonidi, malé vesničky na břehu Egejského moře, kde měli spustit poslední fázi své mise.

Kdyby vše vyšlo podle plánu, měli se Sparťané vrátit za pár dní domů, ke svému životu, který vedli už přes dvě tisíciletí.

Kdyby ne, měli zemřít při ochraně svého nejcennějšího pokladu – dědictví předků.

Sparťanská mise započala před několika týdny. Tehdy přijel do vsi cizinec. Na rozdíl od policie, která problémy jen působila, tento muž chtěl jeden vyřešit.

Apollo nebyl žádný důvěřivec, zvlášť pokud šlo o cizince. Ostatně to byl proradný Řek, kdo pomohl Xerxesovi a invazní perské armádě porazit Sparťany v bitvě u Thermopyl. Avšak tento cizinec se zdál být jiný. Sice mluvil silným přízvukem, ale o historii Sparťanů toho věděl víc než kterýkoli z vesnických starších. A navíc měl ve vlastnictví historický důkaz, který Apollo nemohl jen tak ignorovat – prastarý dokument napsaný dlouho předtím, než se narodili i ti nejstarší z vesničanů.

Měl-li tento pergamen pravdu, řecký světec jménem Cydonius zasvětil svůj život sepsání skutečné historie starého Řecka. Jeho kniha, sepsaná ve druhém století před Kristem, obsahovala informace od předních aténských historiků a řečníků – Heródota, Thucydida, Xenofóna, Platóna a Aristotela – a kombinovala je s údaji od méně známých historiků z ostatních městských států. Cydonius tak pomohl eliminovat proaténský předsudek, který vždycky zkresloval moderní pohled na staré Řecko. Díky tomu, že čerpal od spisovatelů z různých prostředí, dokázal podat přesnější obraz událostí té doby.

A podle toho cizince byli Sparťané popsáni ve špatném světle.

Nebyli vylíčeni jako hrdinové, ale jako tupí barbaři.

Zpochybněna byla i jejich legendární obrana v bitvě u Thermopyl.

Samozřejmě že existence takové knihy Apolla rozzuřila. Jeho život i život celé vesnice vycházel z jádra sparťanských hodnot týmž způsobem, jakým jsou některé kultury postavené na náboženství. A tak vše, co ohrožovalo soubor jeho přesvědčení, muselo být objeveno a zničeno, než stačí nenapravitelně pošpinit památku předků a rozvrátit jeho způsob života.

Naštěstí měl cizinec i tajné informace o mužích, kteří chránili knihu a několik dalších relikvií ze starého Řecka. Říkali si Bratrstvo a jednou za rok se scházeli na tajném místě. Apollo zoufale toužil tyto lidi najít, a proto přistoupil na dohodu. Pomůže cizinci a na oplátku bude moci knihu spálit, než ji někdo stačí zveřejnit.

Obě zúčastněné strany tak měly ze situace vytěžit.

Cizinec nasměroval Sparťany správným směrem, přesně jak slíbil. Vzali útokem brány Svaté Trojice a členy Bratrstva jednoho po druhém zabíjeli, než se jeden z mnichů konečně zlomil. Odhalil jim nejen umístění tajné chodby, kde kniha bývala, ale také popsal, kam byla před několika lety přemístěna. Nepřechovávali ji na stejném místě jako všechny ostatní poklady, které se Bratrstvo zavázalo chránit.

Aby mnichovi poděkoval za cenné informace, nechal ho Apollo setnout jako všechny ostatní. Pak jejich hlavy vyskládali na kamenném oltáři, kde dříve spočívala kniha. Apollo se tak vysmíval svým protivníkům, stejně jako to dělali jeho předkové za starých časů.

Sparťané nyní věděli, kde kniha je, a šli si pro ni.

Jen ať se jim někdo zkusí postavit do cesty!

58

Payne tu noc skoro nespal. Musel myslet na tolik věcí, že na odpočinek neměl pomyšlení ani čas. Než přišlo ráno, učinil rozhodnutí, které mělo vliv na ně na všechny. Setkají se s Ivanem Borodinem, ale o hodinu dřív. Pokud na ně Ivan upozornil policii, budou moci vypadnout dřív, než se objeví.

Ivanův dům už Payne prozkoumal. Okolní ulice znal. Věděl, kde jsou slepé ulice a nepřehledná místa. Věděl taky, kde by asi čekala policie, pokud by na ně měla políčeno. Šlo o klidnou čtvrť v jižní části města. Domy byly malé, ale pěkně udržované. Zahrady tam prakticky nebyly. Pokud by přijela zásahová jednotka, věděli by o ní – zejména kdyby někdo stál venku a hlídkoval.

Ten někdo měl být David Jones. Měl zůstat v autě, které Payne za úsvitu pronajal na svůj falešný pas, a sledovat dění z ulice. Při prvním náznaku potíží měl volat Paynovi na mobil. Payne měl vzít Allison a vyklouznout zadem domu. Jones měl zatím popojet za roh a vyzvednout je.

Plán nebyl moc dokonalý. Měl spoustu proměnných, které nemohli ovlivnit. Ale Payne rozhodl, že za to riziko stojí. Dostali se až tak daleko. Jedno další setkání už je nezabije.

Alespoň doufal, že ne.

Payne s Allison vystoupili z auta a přešli do poloviny bloku k Ivanovu domu. Payne měl vzadu za opaskem pistoli a nesl tašku plnou peněz z Richardova sejfu. Netušil, o jaké ceně Richard vyjednával, a Allison se při telefonátu s Ivanem zapomněla zeptat. Pokud ta věc bude stát víc, než měl Payne u sebe, pak to bude hrozná smůla, protože o žádnou další schůzku Payne nestál. Bude to jednorázový obchod.

„Pokud souhlasíte,“ řekl Payne, „rád bych vedl většinu rozhovoru.“

Allison kývla. „To bude myslím nejlepší.“

„Chceme odejít co nejdřív, takže žádné dlouhé příběhy. Slibte mi to. Žádné dlouhé příběhy.“

„Slibuju.“

Dům z devatenáctého století byl jednopatrový a postavený ze dřeva. Žádné hliníkové stěny, jaké vídávali v Americe, ale opravdové pásy dřeva. Průčelí nebylo natřené. Prkna chránily jen světlé spáry tmelu, které dávaly vyniknout přírodní barvě.

Kamenná cestička je dovedla k ozdobným předním dveřím, jejichž vrchní polovina byla z barevného skla. Payne k němu přiložil tvář a zkoušel se podívat dovnitř. Interiér byl rozlehlý, ale prostý. Pokud dobře viděl, nebyl tam nikdo než starý muž, sedící v zeleném křesle. Payne jej chvíli sledoval a pak zaklepal na dveře.

Za několik vteřin starý pán otevřel.

„Da?“ řekl se zmateným výrazem v obličeji.

„Pan Borodin?“

„Ano.“

„Jmenuju se Jon. A tohle je Allison. Telefonovali jsme vám ohledně Richarda Byrda.“

Ivan kývl a zaměřil pozornost na Allison. Chvíli na ni hleděl a pak se usmál. „Jste ještě krásnější, než Richard říkal. Pojďte, prosím, dál.“

Ta poznámka ji zaskočila. Vyvedla ji z míry natolik, že když vcházela do domu, zčervenaly jí líce. Nebyla od Byrda na komplimenty zvyklá. A rozhodně je nečekala ani od osmaosmdesátiletého Rusa. Ale bylo to hezké překvapení, díky němuž se v jinak dost napjaté situaci uvolnila.

„Jste tu brzy,“ řekl Ivan Paynovi. „O hodinu dřív.“

„Omlouváme se. Náš plán se posunul kvůli nenadálé záležitosti. Doufáme, že vás nerušíme.“

„Jestli mě nerušíte? A v čem?“ Odvlekl se zpátky do obývacího pokoje. Nábytku tam bylo poskrovnu. Pohovka, nízký stolek a knihovnička. Vedle jeho oblíbeného zeleného křesla stála kyslíková nádrž a umělohmotná maska. „Jsem nemocný starý muž a zřídkakdy opouštím domov. Nemůžete mě od ničeho vyrušit, leda od umírání.“

Hlasitě se zasmál a okamžitě začal kašlat. Byl to hluboký, hlenovitý kašel. Ivan klesl do křesla, popadl masku a položil si ji na nos a ústa. Několikrát se zhluboka nadechl a pak naznačil Paynovi s Allison, aby si sedli na pohovku naproti němu.

„Jste v pořádku?“ zeptala se znepokojeně.

Ivan pokrčil rameny a sundal masku. „Život není moc veselý, když se člověk nemůže zasmát.“

Payne ani Allison nepromluvili. Jen čekali, až bude pokračovat.

„Takže,“ řekl Ivan s pohledem upřeným na ně na oba. „Ta událost, co vám změnila plán, zahrnuje i střelbu v Peterhofu?“

Payne vsedě bezděčně strnul. Rychle vstal, sáhl za sebe a položil ruku na zbraň. Přitom prohlížel pokoj a pátral po nebezpečí.

„Pojďme,“ řekl Allison.

„Nebojte se,“ řekl Ivan uklidňujícím tónem. „Nemáte se čeho bát. Jsem jediný, kdo ví, že jste tady. Prosím, posaďte se.“

Payne hleděl na Ivana a pokoušel se odhadnout, nakolik je upřímný. Ivan jeho pohled opětoval. Nezamrkal, neuhýbal očima, chtěl Payna ujistit, že mluví pravdu.

„Nesmíte zapomenout,“ vysvětloval Ivan, „že jsem vyrostl v Rusku a policie jsme se báli. KGB mohla zaklepat na dveře klidně uprostřed noci a lidi už se nikdy nevrátili. Celé rodiny se mohly v mžiku vypařit. Takové věci se nezapomínají. Nebo spíš neodpouštějí.“

Payne zůstal stát. Stále nebyl přesvědčený „Kdy vám policie volala?“

„Včera ráno. Ptali se, ale já neodpovídal.“

„Na co se ptali?“

„Když si sednete, řeknu vám to, ale ani o chvíli dřív.“

Payne obdivoval starcovu odvahu. Udělal, co po něm žádal. Ale seděl na kraji pohovky, připravený při prvním náznaku problémů vyskočit.

„To je pořád takhle napjatý?“ zeptal se Ivan Allison.

Usmála se na Payna. „Od chvíle, co jsme se potkali.“

„Možná,“ poznamenal Ivan s uličnickým zajiskřením v očích, „byste mu měla pomoct se uvolnit.“

Allison zrudla, zatímco Ivan se rozesmál a pak znovu rozkašlal. Po několika nádeších z kyslíkové masky se jeho dech opět vrátil do normálu a na tváři se mu objevil úsměv. Málokdy měl návštěvu a chtěl se z jejich rozhovoru těšit co nejdéle.

„Kde jsem to přestal?“ zeptal se Ivan.

„U policie,“ odpověděl Payne.

„Ach ano. Ptali se mě na Ellise Coopera. To jméno neznám. Řekli, že byl zabit v Peterhofu a mé číslo že našli v jeho kapse. Chtěli vědět, proč ho měl.“

„A co jste jim řekl?“

„Co bych měl říkat? Žádného Ellise Coopera jsem neznal.“

Payne pochopil, že Ellis Cooper bylo nejspíš jméno z falešného pasu, který měl Byrd u sebe, když zemřel. Přemítal, co dalšího ještě mohl Byrd s sebou mít.

„Kdy vám došlo, že je to Richard?“

„Když se policie zeptala na Henryho Shoemanna… Znáte to jméno?“

Payne se zamračil. „Ne. Kdo je to?“

„Jeho jméno bylo napsáno na stejném papíru jako moje číslo.“

„Henry Shoemann?“ řekl Payne směrem k Allison. „Znáte nějakýho Henryho Shoemanna?“

Zavrtěla hlavou. „Ledaže…“

„Ledaže co?“

„Nemohli myslet Heinricha Schliemanna?“

Payne mrkl na Ivana a zpozoroval na jeho rtech úsměv. Významný, široký úsměv.

Náhle mu všechno dávalo smysl. Byrd spadl v Peterhofu do kašny. Než ho policisté vytáhli, papír v jeho kapse nasákl vodou a inkoust se rozmočil. Policisté se snažili slova rozluštit a místo Heinricha Schliemanna jim z toho vyšel Henry Shoemann. Navíc měli zřejmě problémy s přečtením číslic telefonního čísla, což vysvětlovalo, proč jim trvalo dva dny, než Ivanovi zavolali.

„Kolika lidem volali před vámi?“ zeptal se Payne.

Ivan se usmál ještě víc. „Odhaduju tak padesáti.“

Odpověď Payna potěšila. Neměl prostě náladu potýkat se s policií. Chtěl provést transakci a co nejdřív se dostat na Jarkkovu loď.

„Takže,“ řekl Payne, „uvažoval jsem –“

Ivan ho přerušil. „Kdyby vám to nevadilo, rád bych si teď popovídal s Allison.“

Payne se na ni podíval. Pohledem jí říkal, ať to provede rychle. „Samozřejmě.“

Rus sklouzl očima k její hezké tváři. Chvíli na ni hleděl a pak teprve promluvil. „Bylo mi řečeno, že jste fanynkou Heinricha Schliemanna.“

Usmála se a přikývla. „Ano, to jsem.“

„Já také. Jsem jedním z mála dosud žijících lidí, co se setkali s jeho ženou Sofií.“

Allison v posvátné úctě vykulila oči. „Vy jste se setkal s jeho ženou?“

„Ano. Můj otec byl profesor, který věřil, že bych měl odmalička poznávat svět. Bral mě s sebou všude možně. Ještě před rozmachem letecké dopravy jsme se například vypravili na dlouhou cestu do Atén. Ukázal mi ruiny a vysvětlil, jak jsou důležité. Nevím jistě, zda to plánoval nebo to byla náhoda, ale v jednom muzeu hovořila právě Sofia. Podala mi ruku a štípla mě do tváří a já se beznadějně zamiloval. Od té doby jsem chtěl pracovat v muzeu a nikde jinde.“

„Ach,“ vydechla Allison, úžasem dočista bez sebe. „To je úžasné.“

„Po letech jsem rovněž měl možnost mluvit s jeho dětmi.“

„S Andromaché a Agamemnonem.“

I při pouhé zmínce jejich jmen se Ivan usmál. Schliemanna Homér natolik fascinoval, že své děti pojmenoval po postavách z Iliady. „Je to pravda. Jste fanoušek.“

Allison znovu kývla. „Schliemann je tématem mé diplomky.“

„To už mi bylo řečeno.“

Allison se zarazila. Nemohla to jen tak přejít. Věděla sice, že Payne nechce, aby rozhovor prodlužovala, ale musela zjistit, co tím Ivan myslel. „Richard o mně mluvil?“

„Vypadáte překvapeně.“

„Jsem ohromená. Richard stěží promluvil se mnou. Těžko věřit tomu, že mluvil o mně.“

Ivan se usmál. „Muž někdy neví, jak se vypořádat s něčím neznámým.“

„Co tím myslíte?“

„Byla jste první žena, ve které viděl kolegyni, a ne kořist.“

Allison zamrkala, snažíc se udržet své emoce na uzdě. Byla to jedna z nejhezčích věcí, jakou o ní kdy kdo řekl. Najednou viděla Byrda v úplně jiném světle.

„Znal jste ho dlouho?“ zeptala se.

„Bohužel jsem se s Richardem nikdy nesetkal.“

„Nikdy jste se nesetkali?“

Ivan zavrtěl hlavou. „Všechny rozhovory jsme vedli po telefonu.“

„Ale v diáři měl zapsáno několik schůzek s vámi.“

„A já je všechny zrušil. Jsou dny, kdy můj zdravotní stav návštěvy nepřipouští.“

Payne se do rozhovoru znovu vložil. „Všechny jste zrušil, ale tu nedělní ne.“

Ivan přikývl. „To je pravda. Když se neukázal, myslel jsem, že už mě má dost a plášť ho víc nezajímá.“

„Ne,“ ujistila ho Allison. „Mě ten plášť pořád zajímá. Tedy nás zajímá.“

„To jsem rád. Nechával jsem si ho co nejdéle, ale účty za lékaře rostou a já potřebuji peníze. V určité chvíli musí sentiment stranou, aby udělal místo tvrdé realitě.“

Ivan se chvíli rozhoupával v křesle, dokud nenabral správnou rychlost, aby mohl vstát. Pomalu se vlekl k předním dveřím, kde byl na zdi dřevěný věšák. Na levém háku visel klobouk, na pravém deštník. Uprostřed byl černý cestovní pytel na oděv, který vypadal skoro tak staře jako Ivan. Zvedl ho za háček od ramínka, který čouhal nahoře, a nesl jej k pohovce. Pak oprášil všechna smítka prachu, která uviděl.

„Znáte příběh, který se k tomu plášti pojí?“ otázal se Ivan.

Payne s Allison zavrtěli hlavami, ohromeni skutečností, že plášť je opravdu plášť.

„Heinrich Schliemann byl muž zvláštních manýrů, které prostě nešlo vysvětlit. Definují povahu jeho génia. Normální muži dělají normální věci a vedou normální životy. Ale Heinrich ne. Měl rád věci tak a tak a nestaral se, co si o tom lidé myslí.“

Ivan podal cestovní pytel Allison a šoural se zpátky ke svému křeslu.

„Poslední měsíce svého života plášť nosil, ať se hnul kamkoliv. Nezáleželo na tom, zda bylo teplo či zima, ten kabát nikdy nesundával. Přátelé a rodina se ho ptali proč a on jim řekl, že je to plášť pro štěstí. Už jeho způsoby znali, a tak si o tom nic zvláštního nemysleli. On měl svůj plášť a oni byli potichu. Tak byly obě strany spokojené.“

Ivan si sedl do křesla a vzdychl. Chvíli přemýšlel, než znovu promluvil: „Ten plášť s ním zůstal až do konce. Měl ho na sobě i v ten den, kdy v Neapoli zemřel.“

„Zemřel v tomto plášti?“ zeptala se Allison užasle. „Jak jste ho získal?“

„Dala mi ho Heinrichova rodina. Byl to projev uznání za všechnu těžkou práci, kterou jsem v Ermitáži odvedl. Mnoho let jsem bojoval s ruskou vládou, abych mohl vystavit Priamův poklad. Tím pláštěm mi chtěli poděkovat. Od té doby ho opatruji.“

„A já ho budu opatrovat úplně stejně,“ ujistila ho. Měla pocit viny, že mu plášť bere.

„Já vím, Allison. Jste opravdový Schliemannův fanoušek, jako já.“

„A teď k penězům,“ řekl Payne a přešel k tašce. Rozepnul ji a ukázal její obsah Ivanovi. Byly v ní napěchované všechny peníze, co měl Richard v sejfu. „Je to dost?“

Ivan vykulil oči. „Víc než dost.“

„To jsem rád,“ řekl Payne. „Vezměte si to všechno. Richard by chtěl, abyste to měl.“

59

Payne zavolal Jonesovi, aby se ujistil, že ulice je čistá, a Allison se zatím rozloučila s Ivanem. Slíbila, že zůstanou v nejbližší době ve spojení. Chtěla si poslechnout všechny ty historky o Schliemannovi, které jí Ivan tolik toužil sdělit. Ujišťoval ji, že takový rozhovor stojí za to.

Payne vyšel první, Allison za ním. Oběma rukama svírala cestovní pytel a tiskla si jej k hrudi, jako by to byl nejdražší poklad na světě.

„Víte,“ řekla, „to jste udělal opravdu moc hezkou věc.“

„O čem to mluvíte?“

„O těch penězích. Dal jste mu všechny peníze.“

„To nebyly moje peníze. Patřily přece Richardovi.“

„I přesto,“ ujistila ho. „Bylo to od vás velmi milé.“

Payne pokrčil rameny a neřekl nic. Ten stařík mu připomněl dědečka. Taky jen sršel důvtipem a moudrostí, než mu tělo nakonec vypovědělo službu. Možná ty peníze Ivanovi pomohou žít o něco déle. Nebo aspoň trochu pohodlněji.

Došli k autu. Payne si sedl na přední sedadlo a Allison se vsoukala dozadu. Cestovní pytel pověsila na háček nad oknem a dávala pozor, aby se obsah nepomačkal.

„Co to je?“ zeptal se Jones, když se odlepil od obrubníku.

„Plášť,“ odpověděl Payne.

„Plášť? To jako že tamten plášť je fakt plášť?“

„Věř mi, já reagoval úplně stejně.“

Payne se otočil a podíval se na Allison. „Přece jste říkala, že Richard nebyl sentimentální typ, že se staral jen o poklady.“

„Však ano,“ ujistila ho.

„Proč potom riskoval život, aby si koupil ňákej plášť?“

„To nevím. Jsem stejně vyjevená jako vy.“

Payne se obrátil zpět a zahleděl se předním oknem ven. Budovy viděl rozmazaně, protože Jones se hbitě proplétal provozem, jako kdyby tu bydlel celý život. Bylo úžasné, jak rychle se dokázal zorientovat.

„Kam teď?“ chtěla vědět Allison.

„Do hotelu,“ odvětil Payne.

„A potom?“

„Potom půjdeme na loď. Je čas vypadnout z Ruska.“

Když dorazili do doku, Jarkko už na ně čekal a mával jim z lodi. Pak si všiml, že Payne a Jones nejsou sami. Stačil jediný pohled na Allison a dal se do běhu.

„Já jsem Jarkko,“ řekl pyšně. „Jsem kapitán lodi. Pojďte, musíme se napít!“

Chňapl ji za ruku a napůl ji vlekl na loď. Payne s Jonesem museli odnosit zavazadla sami, což jim ale vůbec nevadilo. Za tu zábavu to stálo.

„Možná jsme ji měli před Jarkkem varovat,“ řekl Jones.

„Proč? Takhle je to mnohem větší švanda.“

Na moře vyrazili bez problémů. Žádné policejní zásahy ani potíže jakéhokoliv druhu. Když se dostali dost daleko od pobřeží, Payne zavolal do kanceláře půjčovny aut a vysvětlil jim, kde auto je, s tím, že nejde nastartovat. O to se postaral Jones odpojením baterie. Díky tomu bylo těžké vůz ukrást, i když nechal ležet klíčky na předním sedadle.

V mezinárodních vodách už obrátili pozornost k Allison. Seděla na zádi lodi a hleděla na Finský záliv. Vedle ní si na tvrdou kovovou lavici sedl Jones. Zeptal se jí, jak se daří, ale ona jen pokrčila rameny a nic moc neřekla.

„Copak se stalo?“ zeptal se Payne a opřel se o zábradlí lodi.

„Jen jsem přemýšlela.“

„O čem?“

Chvíli mlčela. „O Richardovi,“ řekla pak.

„A co s ním?“

„Ivan řekl určité věci, díky nimž teď přemítám, jestli jsem ho nesoudila špatně. V den, kdy ho zabili, na mě v Peterhofu čekal. To neměl dělat. Věděl, že ho někdo sleduje, ale rozhodl se tam kvůli mně tvrdnout. Kdyby raději skočil na loď a z Peterhofu odjel, nejspíš by přežil.“

„Možná,“ připustil Payne. „Ale je tu celkem vysoká pravděpodobnost, že by ho nakonec našli, ať už v Rusku nebo kdekoliv jinde.“

Zase pokrčila rameny. Nebyla úplně připravená přijmout realitu takovou, jaká byla. „A co ten plášť?“

„Co je s ním?“

„Celý ten čas jsem si myslela, že se Richard staral jen o poklady. Teď jsem zjistila, že měl slabost i pro Schliemanna.“

„Tím si tedy nejsem moc jistej. Jon mi vykládal o tom rozhovoru s Ivanem a mám pocit, že tam šlo ještě o něco jinýho,“ ozval se Jones.

Zmateně se na něj podívala. „A o co?“

„Richard napsal, že plášť se rovná klíč. Ale když jsme to překládali, tři slova – plášť, klíč a poloha – byla vždycky u sebe. Domnívali jsme se, že jde o erb, kterej nás navede na polohu nebo tak nějak, že?“

„Ano.“

„Co kdyby klíč byl doopravdy klíč? Stejně jako plášť byl plášť.“

Zamračila se. „Nerozumím.“

„Ivan říkal, že Schliemann si plášť nikdy nesundával. Měl ho pořád na sobě. Co když k tomu měl nějakej důvod? Co když měl v plášti něco, co nechtěl nikdy ztratit?“ vysvětloval Payne.

Allison vykulila oči. „Třeba klíč!“

Jones se usmál. „Právě to jsem měl na mysli.“

„Je to možná nesmysl, ale můžeme aspoň zkusit nějak zabít čas,“ řekl Payne.

„Já přinesu ten plášť,“ vyhrkla nedočkavě Allison. Zvedla se, vzala cestovní pytel z vodotěsné schránky, kde Jarkko vozil svoje cennosti, a zanesla jej k Paynovi a Jonesovi. „Ještě jsem ho ani nevybalila. Nechtěla jsem ho vystavovat mořskému povětří.“

„Tak raději ne,“ škádlil ji Payne.

„Ne, to je v pohodě. Ten plášť už vydržel dost dlouho. Trocha vlhkosti mu neublíží.“

Rozepnula pytel a opatrně vyndala kabát. Byl černý a jednořadový, z lehkého materiálu a poctivě ušitý, jak by plášť bohatého muže měl být. Sáhla do bočních kapes, ale nenašla nic. Totéž se opakovalo s náprsní kapsou. Buď u sebe Schliemann ve chvíli smrti nic neměl, nebo ty věci dávno někdo vzal.

„Aspoň jsme to zkusili,“ řekla otráveně.

„Co to má bejt? Vy už se vzdáváte?“ Jones popadl plášť. „Prokažte mi prosím laskavost a nechoďte nikdy pracovat k letecké bezpečnosti. To byla nejhorší prohlídka, jakou jsem v životě viděl.“

Vyndal z pláště ramínko a podal jí ho. „Podržte to, já se podívám.“

Ihned poznal, že Schliemann byl vzrůstem malý. Vjel totiž rukou do rukávu a skoro mu tam uvízla. Prozkoumal i druhou stranu a potom prohmatal rukávy, aby měl jistotu, že mu nic neuniklo. Pak se podíval pod límec. Bylo to skvělé místo pro úkryt, poněvadž je málokdy prohledávali.

Poté se zaměřil na podšívku. Byla černá s matnými šedými proužky. Jones přejížděl prsty podél švů, pátraje po sebemenších vypouklinách. Tím se zabýval několik vteřin, až něco ucítil. Nebylo to pevné jako klíč, bylo to ploché. Posunul to vpřed a vzad a přitom ucítil, jak se to zkrabatilo.

„Allison,“ řekl zachmuřeně, „obávám se, že pro vás mám blbý zprávy.“

„Nechte mě hádat. Nic tam není?“

„Naopak myslím, že jsem něco našel. A jestli jo, nikdy vám nedovolím na to zapomenout.“

60

Nick Dial pohlédl na hodinky. V řeckém Ouranoúpoli bylo půl dvanácté. Už déle než třicet minut stál před místem domluvené schůzky – byzantskou věží ze 14. století postavenou jako hláska u Egejského moře – ale guvernér hory Athos se ještě nedostavil.

Ve většině případů by Dial dávno odešel. S nedochvilnými lidmi neměl příliš trpělivost. Ale za dané situace si uvědomoval, že guvernér drží v ruce všechny karty. Pokud se chtěl neprodleně dostat na horu Athos, potřeboval od něj zvláštní povolení. Zkrátka v této věci neměl na výběr. Musel čekat a čekat.

„Marcusi,“ řekl už asi potřetí za poslední půlhodinu, „běžte to znovu omrknout, prosím.“

Andropoulos kývl a vykročil na kruhovou obchůzku kolem uzavřeného nádvoří, kdyby snad guvernér čekal na druhé straně. Budova byla postavená z béžových kamenů a měla střechu z červených tašek. Okna v dolních podlažích tvořily pouhé škvíry, příliš úzké na to, aby se jimi někdejší piráti nebo zloději mohli protáhnout. Dnes objekt střežila osamělá lebka bývalého obyvatele, jež hleděla na moře ze své vyhlídky na dřevěném balkoně.

Dial pohlédl týmž směrem a zadíval se na drobné vlnky líbající písečnou pláž. Bylo kolem dvaceti stupňů a na obloze skoro ani mráček. Kdyby neměl tak naléhavou schůzku, připadal by si jako na dovolené. Až na občasný rybářský člun na vzdáleném obzoru se v této ospalé vesnici nic moc nedělo.

Vtom Dial spatřil muže, který se procházel po břehu.

Byl starší než Dial. Šel bosý příbojem ležérním krokem člověka, který nemá kam jít a má na to všechen čas na světě. Pleť měl osmahlou, stříbrné vlasy neudržované a rozepnutá světle modrá košile mu povívala ve vánku. V jeho levé ruce visely sandály, které se mu občas otřely o krémové šortky, ale muži to zřejmě nevadilo.

„Zdravím,“ zavolal a zamával na Diala.

„Taky zdravím.“

Muž se usmál a popošel blíž. „Jste Američan?“

Dial přikývl. „A co vy?“

„Já taky. Jmenuju se Clive.“

„Ahoj, Clive. Jsem Nick.“

Podali si ruce.

„Co tě přivádí do Ouranoúpoli? Moc amerických turistů tu nemíváme.“

„Cože?“ zeptal se Dial. „Ty tady žiješ?“

„Já žiju všude po světě. Ale v tuto roční dobu mám nejradši Řecko.“

„To musí být fajn. Jít si, kam tě vítr zavane.“

„Nebudu lhát, je to fakt úžasný,“ zazubil se Clive. „A co ty?“

„Jsem tu pracovně.“

Clive se rozhlédl po pustém pobřeží. „Pracovně? Víš jistě, že seš tady správně?“

„Posledních třicet minut si tu otázku kladu taky.“

„Jak to?“

„Měl jsem se tady v jedenáct s někým sejít. Ale pořád na něj čekám.“

„Je místní? Třeba ho znám.“

„Až tak místní není. Je z hory Athos.“

Clive se usmál. „Aha, tím se to vysvětluje.“

„Vysvětluje co?“

„Proč tady není. O několik hodin ses s ním minul.“

Dial povytáhl obočí. „O několik hodin? O čem to mluvíš?“

„Na hoře Athos neplatí řecký čas. Mají byzantský čas.“

„Mají co?“

Clive se dal do smíchu. Dial nebyl první turista, který se ho týmž tónem zeptal na tutéž otázku.

„Mniši na hoře Athos si nastavují hodiny podle polohy slunce. Půlnoc je při západu a tak dále. V tuto roční dobu jsou zhruba o tři hodiny před námi. Jednou za několik dní svý hodiny přestavují, aby je přizpůsobili poloze slunce.“

„Ty si snad ze mě děláš šoufky.“

Clive se znovu zasmál. „Není to tak zlý, když jsi uvnitř. Pěkně rychle si na to zvykneš.“

„Tys byl uvnitř?“ zeptal se překvapeně Dial.

„Takhle jsem objevil Ouranoúpoli. Navštívil jsem horu Athos a tak se mi tam zalíbilo, že se tam vždycky jednou za pár let zastavím.“

„A oni ti to dovolí?“

Clive přikývl. „Když máš papíry v pořádku.“

„Vážně. To nemusíš být mnich?“

„Ale vůbec ne. Vlastně by ses divil, kolik celebrit navštěvuje horu Athos.“

„Kdo třeba?“

„Princ Charles z Anglie. Tráví hodně času ve Vatopedi, klášteře v severovýchodní části poloostrova. Podobá se italské renesanční vesnici a mají tam spoustu slavných relikvií, mezi nimi pozůstatky pravého kříže.“

Dial si zamyšleně zamnul bradu. „Zdá se, že o tom místě hodně víš.“

„Ne tolik jako mniši průvodci, ale určitě víc než většina. Někdy, když se cítím osamělý, dělám průvodce při projížďkách ve člunech. Je to skvělá příležitost setkávat se s lidmi. Hlavně s ženskýma.“

Dial se zasmál. „O tom jaksi pochybuju.“

„Já nemyslím balení. Myslím setkávání. Ženy na břeh nesmí, a tak je vozím kolem poloostrova a ukazuju jim všechny kláštery.“

„Počkej. Ženský nesmí na horu Athos?“

Clive zavrtěl hlavou. „Vůbec žádný. Ani samice od zvířat.“

„Sakra. To je ale přísný.“

„Když uvážíš, komu to tam patří, je to pěkně ironický.“

„Jak to myslíš? Komu to patří?“

„Podle legendy plula Panna Maria na Kypr navštívit Lazara, když vítr její loď vychýlil z kurzu. Spustili kotvu poblíž dnešního kláštera Iviron a Marii hned uchvátila krása hory, a tak požádala Syna, aby jí horu věnoval. Shora se ozval hlas: ‚Tohle je tvoje zahrada, útočiště pro ty, kdo chtějí být spaseni.‘ Nebo něco v tom smyslu. Od toho dne nesmí na horu Athos žádné ženy.“

Dial se usmál. „Je to zahrada Panny Marie, ale ženský tam nesmí. To je vážně dobrý.“

„Jak jsem řekl, je to pěkně ironický.“

Dial chtěl Clivovi položit další otázku, ale vtom se objevil Andropoulos. Obešel věž a blížil se k nim z opačného směru.

„Je mi líto, pane. Ale po guvernérovi ani stopy.“

Clive pohlédl na Diala. „Měl ses sejít s guvernérem hory Athos?“

„Jo. Ale očividně jsem ho propásl – o několik hodin.“

„Tak či onak, jsi tu o třináct dní dřív.“

Dial se zatvářil zmateně. „Jak to myslíš?“

„Mniši navíc používají juliánskej kalendář místo gregoriánskýho. Takže jsou o třináct dní pozadu za náma ostatníma.“

Dial potřásl hlavou. „Kdosi ve městě říkal, že výlet na horu Athos je jako cesta nazpět časem. Asi to mysleli doslovně.“

„Doslovně i obrazně,“ ujistil ho Clive. „I když v posledních letech se to v mnoha klášterech zlepšilo. V některých už mají i elektřinu.“

Andropoulos se zasmál. I Meteora nedávno zažila podobné renovace, které ji přenesly z devatenáctého na začátek dvacátého století. Sice byla pořád o století pozadu, ale byla na tom mnohem lépe než dřív.

Clive mu podal ruku. „Ahoj, jmenuju se Clive.“

„Pardon,“ řekl Dial, když si ti dva potřásli rukama. „Tohle je můj asistent Marcus.“

„Tvůj asistent? V jakým byznysu to jedete?“

Dial odpověděl: „Já pracuju pro Interpol. A on pracuje pro mě.“

„Interpol? No to je úžasný! A máte se tu sejít s guvernérem? Děje se tu něco nebezpečnýho, o čem bych měl vědět?“

„Ne, nic takovýho. Jen se snažím získat přístup na horu Athos kvůli rutinnímu vyšetřování.“

Clive zaúpěl. „No tak to jste v rejži. Párkrát jsem se s guvernérem setkal a není to zrovna srdečnej chlapík. Hádám, že jste si právě udělali nepřítele na celej život.“

„Tak to je skvělý. Vážně skvělý.“

„Samozřejmě existujou i jiný způsoby, jak se na poloostrov dostat.“

„Jaký?“

„Já.“

„Ty?“ zeptal se Dial.

Clive kývl. „S ostrahou nic nezmůžu, ale když zastavím u hlavního doku a vy ukážete svý odznaky, mohli byste se do objektu prokecat.“ Odmlčel se. „Máte odznaky, ne?“

Dial i Andropoulos bleskově ukázali své odznaky.

Clive se usmál a pokračoval: „Přinejmenším budou mít stráže speciální telefon, přes kterej jsou ve spojení s administrativou v Karyes. Kdykoli se vyskytne problém s povolením nějakýho návštěvníka, stráže volají svý šéfy. Takže i když vás nepustí dovnitř, možná budete mluvit s někým, kdo by vám mohl s vyšetřováním pomoct.“

61

Payne i Allison zírali na Jonese a pokoušeli se uhodnout, jestli to myslí vážně. Když jim dal ten předmět osahat, pochopili, že ano.

Allison si sáhla první. Ucítila stejné záhyby jako Jones. „Vypadá to na papír.“

„Přesně to si myslím taky,“ řekl a zazubil se.

Payne to zkusil taky. Pak obrátil oči v sloup. „Doufám, že se pletete. Jinak mě naserete víc než obvykle.“

„Klidně si buď nasranej. Ale já budu bohatší.“

Payne se usmál. „S tím kupováním zámečku ještě počkej. Nejdřív bysme se na to měli mrknout.“

„Ale jak to uděláme?“ přemítala Allison.

Jones dvěma prsty naznačil stříhání. „Fik, fik.“

„Počkejte, vy chcete ten kabát rozříznout?“

Jones přikývl. „No jistěže ho chci rozříznout. Ale jenom podšívku, sakra. Nehodlám urvat celej rukáv.“

„Počkejte, chlapi. Musí existovat lepší způsob.“

Jones se otočil k Jarkkovi, který na přídi řídil loď. „Hele, Jarkko, nemáš tady nějakej rentgen?“

Jarkko na něj vyjeveně zíral. „Co? To je nějakej druh porna?“

„Žádný porno! Rentgen!“ zařval Jones.

„Rentgen? Co to je? To je ještě rajcovnější než porno?“

„Zapomeň na to. Nestarej se.“

Jarkko zklamaně rozhodil rukama. „Jak se to Jarkko naučit, když ty nic nevysvětlit?!“

„Je mi líto,“ omlouval se Jones Allison. „Na palubě žádný rentgeny nejsou. Musíme to rozříznout.“

Povzdechla. „Tak jo. Rozstřihněte podšívku. Ale slibte mi, že budete opatrnej.“

„Samozřejmě že budu opatrnej. Nechci přece rozříznout i ten papír.“

„Já myslela, abyste dal pozor na ten plášť!“

Jones mrkl na Payna a zakřenil se. „Člověče, já ji tak rád vytáčím. Jde to tak snadno.“

Payne se usmál a poklepal Jonesovi na rameno. „Počkej s tím, já řeknu Jarkkovi, aby vypnul motor. Čím klidnějc poplujem, tím líp.“

„Dobrej nápad.“

Jarkko vypnul motor. Loď zpomalila tempo a jen se hladce ploužila. Díky minimu bouří v oblasti byly větry i vlny klidnější. Allison rozprostřela cestovní pytel na lavičku a Jones na něj položil plášť. Cílem bylo plášť co nejméně poškodit a umazat.

První řez vedl podél švu. Uslyšeli slabé trhnutí, po němž následovalo hlasité Allisonino zaúpění. Jones ji přiměl otočit se zády a pak pokračoval. Bylo to snadnější, než čekal. Když se dostal pod podšívku, objevila se malá přihrádka, všitá do kabátu.

Jones tam vsunul prsty a něco ucítil. „Něco tam je.“

„Co je to?“ zeptala se Allison.

„Nevím. Nemůžu to odsud dostat. Mám moc velký ruce.“

„Počkejte,“ řekla, „já to zkusím. Nebo to roztrhnete.“

Vyměnili si místa. Allison strčila své útlé prsty do tajné kapsy, kde měla víc prostoru, takže předmět obratně vykroutila a opatrně jej protáhla dírou v podšívce na světlo.

Byl to kus papíru, přeložený a zažloutlý věkem.

„Co tam je?“ zeptal se Jones.

„Nevím,“ řekla rozrušeně. „Oddělejte někdo ten plášť.“

Payne měl v tu chvíli chuť hodit ho přes palubu. Mnohem víc ho zajímal papír než plášť. Přesto šel a pečlivě ho pověsil na ramínko. Allison položila papír na cestovní pytel. Pak ho špičkou nehtu opatrně rozkládala, aby neumazala písmo.

„Je to hrozně křehký. Nechci obracet moc rychle, nebo se papír roztrhne.“

Jones jí hleděl přes rameno. „Přísahámbohu, jestli Ivan ten kabát chemicky čistil, tak toho grázla zabiju.“

„Tak to není,“ ujistila ho Allison a dál rozbalovala papír. „Na to, jak je starý, drží víc než dobře. Prostě nechci vůbec riskovat.“

Konečně po pár vteřinách rozložila celý papír. Držela jej přitlačený konečky prstů, aby jej poryv větru neodnesl přes palubu. Navzdory svému stáří byla listina stále čitelná, napsaná pevnou rukou v řečtině, které nikdo z nich nerozuměl. Přesto všichni věděli, oč jde.

„Do prdele,“ zamumlal Jones. „Je to nějaká posraná mapa.“

Allison jeho poznámka pobavila. „Správný termín je mapa pokladu, ale –“

„Jone,“ vyhrkl Jones, „je to nějaká posraná mapa pokladu.“

Payne se přítelově vtipu zasmál. „To vidím, ale co na ní je?“

„To nevím, řecky neumím, ale poznal jsem nejdůležitější písmeno ze všech.“

Payne pohlédl na mapu. Uprostřed pevniny, obklopené vodou, byla namalovaná hora. Zálivy a zátoky byly popsané v řečtině a stejně tak i rozmanité stezky vedoucí na vrchol hory. Payne zíral na slova a snažil se přijít na to, o kterém písmenu Jones mluvil, ale marně. „Který písmeno je to nejdůležitější?“

Jones klepnul prstem na mapu asi do poloviny hory. Jedno místo bylo označené řeckým písmenem chí.

Písmeno vypadalo přesně jako velké tiskací X.

„Chí označuje to místo!“

Po počátečním nadšení zjistili, že nemají ponětí, kde hora leží – pokud vůbec existuje. Řecké popisky ještě neznamenaly, že se hora v Řecku skutečně nachází. Schliemann cestoval po celém světě, takže mohla být kdekoliv. A jelikož se plavili uprostřed Finského zálivu, nemohli se na Allisonině notebooku připojit k internetu. Pátrání muselo počkat do doby, než se dostanou na pevninu.

Příštích deset minut se bavili o nejrůznějších věcech. Většinou mluvili Allison a Jones, protože nejvíc znali řecké dějiny. Payne už chtěl na něco poukázat, když vtom na svém rameni ucítil dotyk velké ruky. Byl to Jarkko, zvědavý na jejich debatu.

„Promiňte, že ruším. Ale nemůžete přestat hádat, dokud plujem?“

Payne přikývl. „Máš naprostou pravdu. Jen marníme drahocennej čas.“

„Co je to?“ zeptal se a ukázal na mapu v Allisonině ruce. „Vy jet do Řecka a ani nepozvat Jarkka?“

Jones na něj překvapeně pohlédl. „Počkej, ty tohle místo znáš?“

„Samozřejmě! Jarkko má přece v Řecku jachtu. Zná celý Egejský moře.“

„Počkej, ty fakt víš, kde to je?“

„Copak Jarkkovi nerozumět? Jarkko to místo zná. Jarkko ho přímo nesnáší.“

„Ty to tam nesnášíš?“ zeptal se Jones.

„Jasně že to Jarkko nesnáší. Žádný ženský. Žádný pití, žádná legrace. Jen mniši a zbraně.“

„O čem to hergot meleš?“

Jarkko se podíval na Payna. „Jarkko snad špatně vyslovovat? Na blábolení moc brzy. Možná by měl řídit Jon?“

Payne naznačil Jonesovi, aby zmlkl. Pak se sám zeptal: „Jak se jmenuje ta hora?“

„Je to hora Athos. Domov pravoslavných mnichů. Svatá půda Řecka.“

„Tys tam byl?“

„Jednou Jarkkovi došly zásoby. Pokoušel se přistát poblíž hory, ale stráže se zbraněmi mu to nedovolily. Země je svatá. Povolení musí udělit tlustý mnich, který za to zodpovědný.“

Payne se obrátil k Allison. „Slyšela jste někdy o tom místu?“

Přikývla. „Slyšela. Ale moc o něm nevím. Je to v severním Řecku, daleko od Atén. Pokud vím, je tam plno klášterů a nic víc.“

„Jak je to daleko od Konstantinopole?“

Chvíli přemýšlela. „Kousek. Proč?“

„Takovej kousek, aby se tam dala přestěhovat socha?“

„Je to mnohem blíž než Olympia. Takže odpověď rozhodně zní ano.“

Payne se podíval na Jonese. „Na co myslíš?“

„Na co myslím? Myslím, že když uprostřed pustiny hlídá bandu mnichů ozbrojená stráž, musí to mít svůj důvod.“

„Já myslel na to samý.“

Jarkko zvedl ruku. „Může se Jarkko na něco zeptat?“

„No?“ řekl Payne.

„Budete na horu Athos potřebovat průvodce?“

Payne se usmál. „Proč? Nabízíš se?“

„Ano, když vy platíte… Platíte?“

Payne kývl. „Jo, zaplatili bychom.“

„Tak to se Jarkko nabízí! Kdy chcete odjet?“

„Co nejdřív.“

Jarkko se zakřenil. „Můžeme odjet brzo… Ale prvně se musíme napít!“

62

Před nástupem do Clivova člunu zavolal Dial Henrimu Toulonovi na Interpol, aby si zjistil nejnovější informace o situaci se Sparťany a taky aby mu řekl o propásnuté schůzce s guvernérem.

„Nicku,“ řekl Toulon, „právě jsem ti chtěl volat. Máme nějaký zprávy o Georgi Pappasovi. Jeho auto našli v Leonidi, asi padesát kilometrů od Spárti.“

„Našli jeho auto? A byl uvnitř?“

„Ne. Stálo opuštěný vedle dřevěnýho mola.“

Dial se zamračil. „Co dělá molo uprostřed hor?“

„Ne, ne, ne. Leonidi není v horách. Je to malá rybářská víska. Jeho auto našli u moře.“

Dial si vybavil mapu Řecka. Pohoří Taygetos leželo západně od Spárti, uprostřed Peloponésu. Egejské moře bylo na východě, úplně v opačném směru. „Proč jel proboha tam?“

„My nevíme, jestli tam jel,“ odpověděl Toulon.

„Moment. Ty myslíš, že mu auto ukradli?“

„Oui. Je to možný.“

„Pokud je to tak, kde je potom Pappas a jeho lidi?“

„To nevíme. Zrovna teď policie v Leonidi pátrá po svědcích. Našli jeho auto, takže by mohli najít i někoho, kdo viděl řidiče.“

Dial přikývl. „To je teprve začátek. Co ještě udělali, aby ho našli?“

„Policie ze Spárti se rozjela do vesnice, kterou chtěl Pappas navštívit jako první. A našli něco divnýho.“

„Co je podle tebe divný?“

„Nebyli tam žádní dospělí, žádný děti. Vůbec žádný stopy. Celá vesnice byla prázdná.“

„Prázdná? Jak může bejt vesnice prázdná?“

„To nevím. Ale nikdo tam nebyl.“

„Do hajzlu,“ zaklel Dial. „Vesničani se vypařili, protože nechtěli být vyslýcháni. Tam nahoře se stalo něco zlýho a oni věděli, že se tam policie zastaví.“

Toulon přikývl. „Oui. To dává smysl.“

„Mají ve Spárti lovecký psy?“

„To nevím.“

„Jestli jo, ať začnou tam. Třeba zachytí nějakou stopu. Přinejmenším by mohli najít vesničany ukrytý v horách. To by mohlo taky pomoct.“

Toulon si zapsal poznámku. „Hned to navrhnu.“

„Ještě než to uděláš, chtěl jsem ti sdělit nejnovější zprávy o mé schůzce s guvernérem.“

„Jasný. Jak to šlo?“

„Nešlo. Ukázalo se, že na hoře Athos mají byzantskej čas.“

„Tys to nevěděl?“

„Jistěže ne. Jak jsem to měl sakra vědět?“

Toulon pokrčil rameny. „Stejně jako jsem to věděl já. Protože jsem chytrej.“

Dial zavrčel. Na vtípky už neměl náladu. „Henri, moc často se nevytočím, ale teď jsem nasranej úředně. Máme osm mrtvejch mnichů a tři pohřešovaný policajty, a ty si ze mě utahuješ? S těma kravinama musíš ihned přestat!“

Toulon na svou obranu neřekl nic.

„Kvůli tvý nedbalosti,“ kypěl Dial, „jsem propásl svou nejlepší příležitost dostat se na horu Athos a najít důležitýho svědka. Chápeš to?“

„Oui. Chápu.“

„Teď jedu k hoře Athos na soukromým člunu. Jakmile tam budu, zkusím se přes stráže prokecat. Pomohlo by, kdyby věděli, že jedu.“

„A co mám podle tebe říct?“ zeptal se Toulon.

„Chci, abys zavolal do kanceláře guvernéra a vysvětlil, že s časem naší schůzky jsi to zbabral ty. Řekni jim, že za chybu přebírám plnou odpovědnost a že za pár hodin se zastavím v hlavním doku, abych se osobně omluvil.“

„Není problém, Nicku. Jako by se stalo.“

Dial se v lodích moc nevyznal, protože většinu života strávil hodně daleko od vody. Nemusel však být žádný znalec, aby poznal, že Clivův člun je stvořený pro rychlost. Měřil dvanáct metrů na délku, měl bílý nátěr s červenými závodními pruhy a vypadal štíhlejší než řízená střela. Když ho Andropoulos poprvé spatřil, úsměv na jeho tváři se nápadně podobal výrazu, který měl ve tváři před odletem helikoptérou z Kalampáky.

A jen co vyrazili na otevřené moře, ještě víc se rozšířil.

Clive čas od času přidal plyn, jen aby jim ukázal, jaký má jeho stroj výkon, a Diala s Andropoulosem to mrštilo zády na vodotěsná sedadla. Ale po většinu jízdy udržoval stabilní rychlost a jen zřídka se pouštěl dál než třicet metrů od břehu, aby jim mohl vyprávět o všech klášterech, které míjeli cestou do doku na Athosu.

„Celej tenhle region je součástí poloostrova Chalkidiki,“ vysvětloval Clive. „Zvláštní na tom je, že poloostrov má tři vlastní poloostrovy. Jmenují se Kassandra, Sithonia a Athos. Vyčnívají do Egejského moře jako Poseidonův trojzubec.“

Jejich člun zamířil na jih a on ukázal doleva. „Nejjižnější poloostrov z těchto tří je Athos. Je deset kilometrů široký a padesát pět kilometrů dlouhý. Ouranoúpoli leží na jeho severním konci a představuje hranici mezi Athosem a civilizací. Těsně za vesnicí se oficiálně vstupuje do republiky Svaté hory.“

„Je tam snad zeď?“ podivil se Dial.

„Ne, není. Ale podle byzantského zákona nejsou cesty, po nichž se dá cestovat na kolech mezi horou Athos a vnějším světem, přístupné. A na těch několika málo pěších cestách, které mezi nimi vedou, často patrolují ozbrojené hlídky.“

Dial v úžasu poslouchal. Ještě před pár dny o hoře Athos vůbec nevěděl. A vysvětlení bylo docela prosté: nikdy neměl důvod na tom místě vyšetřovat. Tím ale nemohl omlouvat svou nevědomost. Hora Athos byla součást Řecka, takže měl o Svaté hoře a všech jejích zvláštnostech vědět.

Kdyby byl informovanější, věci by se vyvíjely mnohem snáz.

„Tak mi, Nicku, pověz něco o sobě. Co v Interpolu děláš?“

„Jsem ředitel oddělení vražd.“

Clive ohromeně hvízdl. „To je ale parádní hodnost. Znamená to, že seš velký zvíře?“

Dial kývl. „Přesně tak.“

„A co děláš tady? Neměl bys být na ústředí Interpolu a sekýrovat lidi?“

„Správnej předpoklad. Chci říct, že přesně tohle musí dělat šéfové ostatních oddělení. Ale já mám v tomhle směru tak trochu štěstí. Oddělení vražd existuje teprve pár let a mě povolali, abych založil jeho vnitřní organizaci. A protože mám největší zkušenosti z terénu, vymínil jsem si, že můžu opouštět kancl, jinak bych práci nevzal. Nepoletuju si tak, jak bych si přál. Na to mám spoustu papírování a schůzek. Ale kdykoli se naskytne zajímavej případ, hned vyrazím na cestu a nechávám se překvapit, kam až mě zavede.“

Clive se usmál. „A když nejsou žádný cesty, jedeš místo toho po moři.“

„Přesně.“

O pár minut později Clive zpomalil. Blížili se k prvnímu klášteru, který byl z vody vidět. Začínal na severním konci poloostrova, mohutném kopci táhnoucím se středem Athosu jako skalnatá páteř. Potažený hustou pokrývkou stromů se postupně zvedal výš a výš, až k vrcholu hory Athos, která se tyčila nad jižním cípem poloostrova přes dva tisíce metrů nad Egejským mořem.

Z tohoto bodu si mohl Dial prohlížet obrys zasněženého vrcholu, ale zajímal ho hlavně Zográfou, klášter založený roku 971 našeho letopočtu, jenž spočíval uprostřed husté vegetace. Na rozdíl od ostatních částí Řecka byl tento kus země jen velmi málo poznamenaný lidskou činností.

„Zográfou je úplně jiný než ostatní kláštery na hoře Athos. Všichni jeho mniši jsou Bulhaři a všechny tamní mše se slouží v jejich rodném jazyce.“ Clive ukázal na věž kláštera, zvedající se uprostřed objektu mnoha budov. „Právě tam přechovávají své nejcennější věci, včetně Kodexu jedna.“

„A to je co?“ podivil se Dial.

„První oficiální dějepisná učebnice Bulharska. Napsal ji mnich jménem Paisios a dal ji sem do úschovy. Divil by ses, kolik rukopisů a pokladů se během staletí střežilo v klášterech. Jen v té věži je víc než deset tisíc kodexů, napsaných v řečtině a slovanských jazycích. Říká se, že je jich tam i víc, ale to se nikdy nedozvíme. Cizincům do žádné z místních knihoven nikdy nepovolí plný přístup, což je hrozná škoda – já jsem do knihoven blázen.“

Dial hleděl na kamennou věž s červenou taškovou střechou a hlavou mu táhly myšlenky na tajnou chodbu na Svaté Trojici. Meteora byla v mnoha ohledech lépe chráněná než kláštery na hoře Athos, ale vzhledem k jejímu umístění na vrcholcích přírodních kamenných pilířů byli mniši omezeni geologickými podmínkami. Do tvrdé skály musely být tesány tajné chodby s přístupem shora. Avšak tady na hoře Athos to bylo jiné. Poloostrov měl padesát pět kilometrů na délku a deset na šířku, což znamenalo, že tam byla spousta míst na ukrytí těch nejcennějších relikvií.

„V kolika z těch klášterů jsi byl?“ zeptal se Dial.

„Kéž bych mohl říct, že ve všech, ale zatím je to jen dvanáct ze dvaceti.“

„Mají tam nějaký zajímavý poklady?“

Clive hvízdl. „To je, pane, těžká otázka. Je to jako chtít po někom, aby si vybral oblíbený obraz ve Vatikánu. Chci říct, že je tam pokladů příliš mnoho na to, abych ti je vyjmenoval.“

„To jsou ty kláštery tak nádherný?“

„Jo, jsou. Musíš si uvědomit, že hora Athos vždycky přitahovala nejlepší umělce a řemeslníky z pravoslavného světa. Kláštery nabízely jídlo, přístřeší, soukromí a ochranu. A umělci se jim odvděčili vytvořením mistrovských náboženských děl v mnoha různých formách: mozaikách, rukopisech, řezbách, špercích a tak dále. Proč myslíš, že tyhle kopce střeží tolik ozbrojených stráží? Ty poklady mají nedozírnou cenu.“

„A jsou všechny ty poklady náboženské povahy?“

„Všechny ne. Proč se ptáš? Myslíš něco konkrétního?“

Dial kývl. „Cokoli, kde figurují řečtí vojáci.“

Clive se na chvíli zamyslel. „Pamatuju si, že jsem v několika klášterech viděl meče. I pár starých zbraní, který sebrali nájezdnickým pirátům.“

„Nemyslím zbraně,“ objasnil Dial. „Myslím umělecký díla. Jako kamenný oltáře nebo vyřezávaný dveře.“

„Po pravdě, nic mě nenapadá. Tím nechci říct, že nic takovýho neexistuje – protože jsem viděl nějaký oltáře a dveře, které mě fakt ohromily. Myslím opravdu složitý díla, jejichž zhotovení muselo trvat několik měsíců. Ale všechny měly náboženskou tematiku.“

Dial pohlédl na Andropoulose, který jejich rozhovor poslouchal, ale nevstupoval do něj. Letmo se střetli očima a Dial kývl hlavou směrem ke Clivovi. Pobízel mladého policistu, aby taky položil pár otázek.

Andropoulos si odkašlal. „A co knihy o válce?“

„O válce?“ Clive se nad tím slovem chvíli zamyslel. „Jak už jsem řekl, v Zográfou je první dějepisná učebnice, která kdy byla napsaná o Bulharsku. Některý její části určitě pojednávají o vojácích, válce a takových věcech. Pokud jde o ostatní kláštery, řek bych, že tam mají stejnou sortu knih. Zvlášť o řecký historii.“

„Jak to?“ zeptal se Dial.

„Protože sedmnáct klášterů je řeckých. Ostatní tři jsou ruský, srbský a bulharský.“

Dial se usmál. Mezi sedmi mnichy sťatými na Svaté Trojici byl jeden Rus, jeden Bulhar a jeden Řek. Čtvrtý mnich byl z Turecka, tedy ze země, kde sídlil Ekumenický patriarchát. To znamenalo, že na té pozdně noční schůzce měly zastoupení všechny hlavní národnosti z hory Athos.

Jen si nebyl jistý, jestli je to shoda náhod nebo ne.

Na každý pád se rozhodl, že to v dalším průběhu vyšetřování bude mít na zřeteli.

63

Kdyby Payne a Jones cestovali sami, zavolali by Randymu Raskinovi, aby jim rezervoval dvě místa ve vojenském spoji na leteckou základnu Izmir. Nacházela se na západním pobřeží Turecka, a nebyla tudíž daleko od řeckého ostrova Limnos, kde měl Jarkko svou jachtu.

Americká armáda bohužel neměla ráda finské notoriky ani blondýny s falešnými pasy, snažící se proniknout do cizí země v zadcích jejich letadel. Museli tedy všichni čtyři najít jiný způsob, jak se dopravit k Egejskému moři.

S řešením překvapivě přišel Jarkko. Měl v Helsinkách kamaráda pilota, který ho na zimu vždycky brával na jih. Ten byl víc než ochoten je do Řecka dovézt, navíc za přijatelnou cenu. A jelikož Limnos měl vlastní letiště, měli tam být dokonce rychleji, než kdyby letěli tryskáčem do Atén a pak kyvadlovou leteckou dopravou na sever ostrova.

A krom toho, na malém letišti se soukromými hangáry mělo být proplížení se kolem celnice mnohem snazší.

Než odjeli z Finska, Payne nakoupil v Kauppatori marketu všechno možné, od jídla až po teplé oblečení. Nikdy na Athosu nebyl, ale znal vliv nadmořské výšky na teplotu vzduchu. Hlavně v noci. Poučil se o tom při jedné kruté misi v nehostinném terénu Afghánistánu. A jelikož výstup na Svatou horu měl probíhat pod příkrovem noci, musel si být naprosto jistý, že na něj budou připraveni.

Jones si mezitím vzal Allisonin notebook a stahoval z něj co nejvíce informací o Athosu. Chtěl jejich misi naplánovat během dlouhého letu do Řecka, aby přistáli už plně připraveni. Normálně by raději den dva zkoumal topografii a špehoval hlídky na jižním výběžku poloostrova. Když to však uvážil, konstatoval, že čelí neznámému protivníkovi. Člověk, který najal Alexeje Kozlova, aby zabil Richarda Byrda, pátral po stejném pokladu jako oni.

Za jediný den mohli buď zvítězit, nebo taky všechno prohrát.

„Hele, Jone,“ ozval se Jones ze zadní části malého tryskáče. Jarkko seděl v kokpitu a vykládal si s pilotem sprosté vtipy, Allison v přední řadě dřímala.

„Co je?“ zeptal se Payne, sedící přes uličku.

„Předpokládejme, že ten poklad fakt existuje, že Schliemann doopravdy našel sochu Dia a je schovaná někde uvnitř té hory.“

„Jo.“

„Jak ji odsud dostaneme?“

„Cože?“

„Ta zatracená věc je přece ze zlata a navíc měří přes dvanáct metrů. Pochybuju, že ji uneseme.“

„Mluv za sebe. Já jedl hodně buřtů. A v buřtech jsou proteiny.“

Jones se ušklíbl. „Já mluvím vážně. Sami ji na žádnej pád nepřesunem.“

„Ty máš za to, že je to pořád jeden kus. Nezapomeň, že ji přenesli z Olympie do Konstantinopole a zpátky do Řecka. A když zmizela z Řecka, nikdo neviděl kam a jak. Buď to byl nějakej pekelnej trik, nebo před přesunem rozřezali trůn na kousky.“

„Dobrej postřeh.“

„Navíc, i kdybychom ji našli, zřejmě bychom s ní nehnuli. Je to přece jeden ze sedmi divů světa. Kdybychom ji ještě více poškodili, ukřižovali by nás.“

Jones si znechuceně protřel oči. „Co to meleš? Ty ji tam snad chceš nechat.“

Payne přikývl. „Přesně tak. Pokud ji najdeme – a jestli jo, bude to úžasný – měli bychom uplatnit svůj nárok a zavolat do Ulsterových archivů o radu. Petr má s těmahle věcma mnohem větší zkušenosti než my. Sakra, vůbec si nedokážu představit, jakej hraniční spor by asi vypukl. Patří poklad Řecku? Turecku? Nebo mnichům na hoře Athos?“

„Já bych řek, že nikomu z nich. Řek bych, že nám.“

„O svý určitě nepřijdeme, když se odvoláme na odvěkej zákon o nálezným. Ale bude to cesta do kopce. A po čertech těžší než lézt potmě na nějakou horu.“

Jones souhlasně kývl. „Dobře. Souhlasím se vším ohledně trůnu. Jestli ho najdem a bude možný ho ještě zachránit, přenecháme jeho odvoz odborníkům. Ale co ty ostatní věci?“

„Jaký ostatní věci?“

„Podle legendy Řekové před požárem všechny poklady z Konstantinopole přesunuli. Takže nelze říct, co dalšího tam třeba najdem.“

„Na to jsem úplně zapomněl,“ dráždil ho Payne. „Naštěstí jsem v Helsinkách koupil pár plátěných tašek. Budou perfektní na vynesení věcí nahoru a pak na snesení zlata dolů.“

Clive zpomalil loď a ukázal na široký pás lesa na východě Zográfou. „Mezi stromy je schované Kastamonítou. Je to jeden z klášterů, ve kterém jsem pobýval.“

Dial se natáhl, aby klášter na zalesněném svahu uviděl. „Je malý?“

„Vůbec ne. Je tam několik budov a velký katholikón. Má takovou polohu, že z moře není vidět. Od břehu je to asi půl hodiny pěšky.“

„Jsou tam nějaké pozoruhodné cennosti?“

„V klášteře jsou tři zázračné ikony.“

„To je co?“

„Jak název napovídá. Mají tři ikony, co konají zázraky, svaté skutky, které uznala církev.“

Dial se nad tím vysvětlením ušklíbl. „Dokáže některá předpovědět čísla v loterii?“

„Kdyby dokázala, určitě bys o tom místě už slyšel.“

Za pět minut se dostali k Docheiaríou, klášteru z desátého století, postavenému podél kamenitého pobřeží. Clive zastavil s lodí u kamenného mola, které vyčnívalo do zálivu Singitic, aby cestující měli lepší výhled na přístřešek na čluny, kde měli mniši své rybářské náčiní. Za ním byla malá pevnost, směsice starých staveb a barevných kaplí postavených nad opevněnými kamennými zdmi.

„Všimni si výšky oken,“ řekl Clive a ukázal na jejich umístění – dobrých dvacet metrů nad zemí. „Tenhle klášter snadno podléhal útokům, protože je blízko moře, takže si to vynahradili pozvednutím staveb do výše.“

„Nádhera,“ poznamenal Dial. „Není to tak vysoko jako v Meteoře, ale stejně je to nádhera.“

„Tys byl na Meteoře?“

Dial přikývl, ale nic neřekl. Nechtěl o svém vyšetřování mluvit.

Clive však četl mezi řádky. „Takže proto jsi tady. Kvůli těm vraždám na Meteoře. Mělo mi to dojít dřív, hlavně když znám souvislost mezi těmi dvěma místy.“

„O jakou souvislost jde?“

„Jeden mnich z hory Athos ve čtrnáctém století vlastně založil Velký Meteoron. V těchto končinách nastaly neklidné časy, jeden politický převrat stíhal druhý. Někteří mniši šli s ním a přesunuli se do středního Řecka, protože tam bylo bezpečněji. Meteora byla lépe chráněná než hora Athos, poněvadž mniši měli kontrolu nad tím, kdo do jejich klášterů vstupoval. Když se cítili ohrožení, vytáhli nahoru své dlouhé žebříky a nikdo se k nim nedostal. Ale tady hrozilo neustálé nebezpečí útoku.“

„Když mniši odcházeli, vzali si s sebou nějaké cennosti?“

„Určitě,“ ujistil ho Clive. „Dvě největší starosti zdejších mnichů byli odjakživa zloději a požáry. Po léta sužovali tuto komunitu a připravovali mnichy o jejich nejlepší relikvie. Ale na Meteoře ne. To místo bylo jako Fort Knox.“

Dial se nad jeho volbou slov zamračil. „Co myslíš tím bylo?“

„Však jsi tam byl. Víš, jaké to tam je. Za poslední léta se z fungujícího kláštera stala turistická atrakce. Lidi přicházejí a odcházejí, jak se jim zachce, a na bezpečnost se absolutně nedbá. Sakra, dokonce tam natáčeli film s Jamesem Bondem. Dovedeš si představit, jak se mniši na Meteoře pokoušejí chránit něco cenného?“

„To nedovedu,“ připustil Dial.

Všechno, co Clive řekl, do sebe skvěle zapadalo. Před staletími byla Meteora nejlepším místem k ukrytí cenných církevních relikvií. Avšak to přestalo platit ve chvíli, kdy se její brány otevřely veřejnosti. V té chvíli museli mniši najít k ukrytí svých pokladů lepší místo a v pravoslavném světě neexistovalo bezpečnějšího místa než hora Athos.

Byla to země uvnitř země, teokracie, kde mniši kontrolovali seznam návštěvníků a hranice hlídali muži s puškami.

Dokonce ani policie se na to místo bez povolení nedostala.

64

Sparťanští vojáci opustili vesnici před rozbřeskem. Když přijeli do Leonidi, vesnice na březích Egejského moře, už tam na ně čekala loď. Nechal ji tam cizinec, přesně jak slíbil, když spolu před několika dny uzavřeli dohodu.

Apollo by raději viděl válečnou loď, něco podobného jako plavidla, kterými se Sparta honosila ještě jako námořní velmoc. Vzhledem k jeho misi, úkolu ochránit dědictví předků, by to bylo určitě příhodnější. Místo toho si musel vystačit s velkou bílou jachtou, jež zapadala mezi ostatní četná plavidla na moři. Ale naštěstí byla dost velká, aby se muži se zbraněmi mohli ukrýt v podpalubí, mimo dohled slídivých zraků.

Jejich plavba na horu Athos trvala celý den. Napřed museli proplout mezi několika ostrovy z Kyklad – Kithnosem, Androsem, Tinosem a Tziou. Pak pluli podél ostrovů Alonnisos a Skyros a ostatních ze souostroví Sporady. Čím dále na sever se plavili, tím méně se v modrých vodách Egejského moře vyznali. Přesto s pomocí kompasu a jednoduché mapy pořád udržovali správný kurz, a než na západní obloze zapadlo slunce, dorazili do cíle.

Hora Athos byla na první pohled mnohem vyšší, než čekali. Skalnatý terén byl pokrytý hustými vrstvami stromů, pěšiny žádné. Topografie však hrála v jejich prospěch. Byli zvyklí cvičit v pohoří Taygetos, a tak věděli, jak zdolat svah, jak se ukrýt v křoví a jak využít hory ke své výhodě. Kdyby byli nuceni bojovat v otevřeném poli, neměli by šanci. Střely z pušek a moderních zbraní by je provrtaly jako řešeta, než by stačili pozvednout meče.

Ale tady, na kamenitém poloostrově, kde kdysi pochodovala Xerxesova armáda?

Apollo šťastně konstatoval, že tady jsou jejich šance vysoké.

Dialova exkurze pokračovala. Clivův člun právě projížděl podél Xenofóntosu, nábřežního kláštera založeného v roce 1010. Během staletí byl mnohokrát zničen a zase postaven, o čemž vypovídala novější architektura některých budov.

„Teď se blížíme k jednomu z mých oblíbených,“ řekl Clive. Přidal plyn a člun v mžiku vyrazil dvojnásobnou rychlostí vpřed. „Nazývá se mnoha jmény: Agíou Panteleímos, St. Panteleimon a Rosikón. Tady kolem se mu říká prostě ruský.“

Dial by i bez úvodu poznal, ke které zemi klášter náleží. Cibulovité kupole kostelů a pestrobarevné střechy o tom vypovídaly víc než jasně. Komplex byl postavený jako menší ruské městečko. Domy různých výšek a barev obklopovaly nádvoří, které nebylo z vody vidět. Před stoletím uvnitř žilo přes 1400 mnichů. To už v současnosti nebylo možné, protože v roce 1968 požár zpustošil obytné křídlo o kapacitě tisíc osob.

Dnes je mnišská komunita mnohem menší než v předchozích staletích. V klášteře žije ani ne padesát mnichů, ale protože je to jediný ruský klášter na hoře Athos, patří mezi nejoblíbenější atrakce pro turisty – zvláště vyznavače ruské pravoslavné víry.

Nedaleko břehu pracovali tři z ruských mnichů. I navzdory horku na sobě měli černé klobouky jako kamnářské roury a dlouhé černé sutany. Vpředu jim na ně splývaly husté černé vousy.

Clive zpomalil člun. „Nejenže mají úchvatné kaple, ale dokud jste neslyšeli některou z jejich mší, nevíte, co je to žalm. Slovanská liturgie je jako symfonie.“

Dial se usmál. „V tomhle tě budu muset vzít za slovo.“

„Možná ano, možná ne. Pořád doufám, že se mi podaří dostat vás dovnitř.“

„Já taky. Když už je o tom řeč, jak ještě daleko je to do hlavního přístavu?“

„Mohl bych to rozpálit a za dvě minuty jsme v Dáfni, ale tam je stanice přístavní policie. Bude proto lepší, když se přiblížíme trošku s respektem.“

Dáfni je malé přístavní městečko uprostřed poloostrova Athos. Jeho výhodná poloha na západním pobřeží je jako stvořená ke sledování lodní dopravy a kontrole návštěvníků. Denně tudy smí projít maximálně 120 pravoslavných křesťanů. Počet nepravoslavných křesťanů je omezen na čtrnáct denně. Povolení k návštěvě, nazývané diamoneterion, si musí člověk opatřit hodně dopředu – pokud neobdrží z Kayres, hlavního města hory Athos, speciální pozvání.

A v to právě Dial doufal. Zároveň však věděl, že šance je zatraceně malá.

Clive uvázal člun v jednom z menších doků a zavedl Diala s Andropoulosem k přední bráně. Byla ze železa a vypadala dost chatrně, na rozdíl od muže stojícího před ní. Měl na sobě celní uniformu a pod rukávy se mu vydouvaly svaly. U pasu mu visela bouchačka jako šerifovi z Divokého západu. Ve tváři měl napjatý výraz a přísně si je měřil očima.

„Nechte mě mluvit prvního,“ řekl Clive cestou podél nábřeží. „Naším cílem je dostat vás za tu bránu. Jakmile budete uvnitř, musíte se ještě dostat přes celnici a jeho nadřízenýho.“

„Mluví anglicky?“ zeptal se Dial.

„Někteří jo, někteří ne. Pro jistotu vás představím řecky.“

„Marcus je Řek. Může mi dělat tlumočníka, jestli to pomůže.“

„To nemůže být na škodu,“ připustil Clive. „Ani vaše odznaky.“

Dial se rozhlédl po přístavu. Byl úplně prázdný. Brzy z rána, po příjezdu trajektu z Ouranoúpoli, se z doku táhl zástup poutníků. Ale v druhé půli odpoledne zde nepanovala vůbec žádná aktivita. A tak to mělo zůstat až do příjezdu dalšího trajektu.

„Počkej moment,“ poklepal Clive Diala po rameni a zamířil k celníkovi. Chvíli se spolu tiše bavili řecky. Andropoulos napínal uši, aby něco zaslechl, ale přes šplouchání vln na skalnatém pobřeží nic neslyšel.

Pak na ně Clive zamával, aby je představil. „Tohle je Nick Dial, ředitel oddělení vražd na Interpolu. A tohle Marcus Andropoulos, jeho asistent.“

Celník za železnou mříží kývl. „Můžu vidět vaše odznaky?“

Vyslovil to jako otázku, ale vyznělo to jako rozkaz. Celník chtěl vzít odznaky dovnitř na stanici k podrobnějšímu prozkoumání. Dial to věděl a podal mu oba úzkou škvírou v mříži.

Celník na ně pohlédl a pak něco zavolal řecky. Vzápětí se zevnitř vynořil druhý celník, který se pozoruhodně podobal tomu prvnímu. Byl mladý, svalnatý a dost mrzutý. Rychle si vyměnili místa a první celník zašel dovnitř.

Clive vzal Diala za paži a odtáhl ho kousek stranou, aby si s ním v tichosti promluvil.

„Neudělej žádnou hloupost, hlavně se je nesnaž uplatit,“ varoval jej Clive. „Brali by to jako projev neúcty. Radši bych zdůraznil, že jste tady kvůli bezpečnosti mnichů. Řekni jim, že vyšetřujete vraždy v Meteoře a že se snažíte zabránit jejich opakování. Tím bys moh upoutat jejich pozornost.“

„Naštěstí je to právě to, kvůli čemu jsem tady.“

„To je dobře. Protože lhaním bys ničeho nedocílil.“

Dial se ohlédl přes rameno. Celník je upřeně pozoroval. „Ještě nějaká rada?“

„Rada už ne,“ řekl Clive a potřásl mu rukou. „Ale přeju hodně štěstí.“

„Díky, moc si tvé pomoci cením,“ odvětil Dial a dal mu navštívenku. „Jestli budeš někdy něco potřebovat, stačí zavolat.“

„Věř mi, že budu. Strašně rád bych věděl, jak tohle všechno dopadne. Dobrý historky přímo zbožňuju.“

Dial s Andropoulosem byli puštěni za první bránu, kde na ně čekal první celník. Beze slova jim vrátil odznaky a vedl je dál do objektu. Dial si připadal tak trochu jako v očistci. Věděl, kam se chce dostat, ale nevěděl jistě, jestli ho tam pustí. Všechno to záleželo na světcích, kteří už byli uvnitř.

„Co teď?“ zeptal se Dial, když kráčeli přes malé nádvoří.

Nalevo, napravo i vepředu stály jako bariéry kamenné domy. Po obvodu rostly stromy a květiny, takže to tam vypadalo spíše jako někde na náměstí než na celnici. Dial však přesně věděl, kde jsou. Byla to nárazníková zóna mezi horou Athos a vnějším světem.

„Běžte dovnitř,“ nařídil celník a ukázal na otevřené dveře vlevo.

Dial kývl a vešel první, Andropoulos za ním. Za dřevěnou přepážkou stál starší důstojník s prošedivělým knírem a huňatým obočím. Na sobě měl stejnou uniformu jako ostatní celníci, pouze na hrudi a na rukávu se mu vyjímalo víc nášivek.

„Dobrý den,“ řekl anglicky. „Vy jste ředitel Dial?“

Dial si s ním podal ruku. „Říkejte mi, prosím, Nicku. Tohle je Marcus, můj asistent.“

„Jmenuji se Petros. Jsem vrchní pohraniční dozorce. Jak vám můžu pomoct?“

„Vyšetřujeme masakr na Meteoře a rádi bychom získali povolení ke vstupu na horu Athos, abychom mohli pokračovat v pátrání. Jsme přesvědčeni, že mezi oběma kláštery existuje spojitost.“

Petros vzdychl. „O mrtvých na Meteoře jsem slyšel. Je to tragédie.“

„Té noci přišlo o život osm mnichů. Rád bych zabránil tomu, aby jich bylo devět.“

„Naším mnichům hrozí nebezpečí?“

Dial kývl. „Dokud nedopadneme ty, kdo to spáchali, hrozí nebezpečí všem mnichům. Proto jsem tady. Chci zabránit další tragédii.“

Petros se mu upřeně zahleděl do očí, jestli mluví upřímně. Za pár vteřin měl odpověď. „Kdybych mohl, pustil bych vás okamžitě. Jenže rozhodnutí není na mně. Jelikož nemáte povolení, musím získat souhlas od guvernéra z Karyes.“

„Můžete to zkusit?“

„Ano, můžu. Ale…“

„Ale co?“

Petros se naklonil blíž a pošeptal: „Prý má dnes dost špatnou náladu. Vstával brzy kvůli důležité schůzce a ten, s kým se měl sejít, se nedostavil.“

65

Dial s Andropoulosem seděli přes dvě hodiny na celnici, zatímco Petros se přimlouval za jejich věc. Nejprve po telefonu, ale pak se vypravil do Karyes, správního centra hory Athos, aby se s guvernérem setkal osobně. Bohužel, guvernér nebyl ve smířlivé náladě. Prý jejich žádost zváží ráno. Mezitím žádné povolení neudělí.

Karyes bylo malinké středověké městečko na vrcholu kopce, patnáct minut jízdy od Dáfni. Jedinou veřejnou dopravou zde byla kyvadlová dodávka, která jezdila sem a tam po nezpevněné cestě a vířila oblaka prachu. I přesto působila dost nemístně v tomto prostém světě, kde mniši raději chodili pěšky a zásoby se přepravovaly na hřbetech mul.

Po návratu Petros sdělil tu zprávu Dialovi. „Mrzí mě to, Nicku. Nic víc dělat nemůžu, aspoň do rána.“

Dial si ho vyslechl za chůze. „Přesto děkuju, že jste to zkusil. Věřím, že jste udělal maximum.“

„Jo, to udělal, a váš kolega taky. Když jsem tam byl, dvakrát guvernérovi volal.“

Představa podlézajícího Toulona Diala potěšila.

„Jestli chcete, můžete přespat v Dáfni.“

„Kde? Tady?“

Petros se zasmál. „Ne, v téhle kanceláři ne, ale naproti přes nádvoří. Máme tu malý hotel, market a restauraci. Nejste první turista, kterému zamítli vstup.“

„Když já nevím,“ přemítal Dial nad dalšími možnostmi. „Jaké jsou šance, že mě guvernér zítra ráno pustí?“

„To nevím. Záleží na tom, jakou bude mít náladu. Ale pokud řekne ne, mám ještě další možnosti.“

„Jaké?“

„Každý klášter má svého opata. Pokud vám vystaví osobní pozvání, můžete do objektu se speciálním povolením. Dvacet klášterů znamená dvacet možností.“

„Vážně? To jsem nevěděl.“

„To neví většina lidí. Je to celní tajemství.“

„Ale když nemůžu dovnitř, jak mám podat žádost?“

„Vy nemůžete, ale já ano,“ řekl Petros. „A většina opatů jsou vstřícnější lidi než guvernér.“

Po přistání letadla v Limnosu Payne hleděl na benátský hrad, který se tyčil nad hlavním přístavem ostrova. Pocházel ze třináctého století a jeho šedé kamenné zdi ostře kontrastovaly s červenými taškovými střechami, které lemovaly písečné pláže.

Jarkko se pyšně rozzářil. „Pěkný, co?“

Payne kývl. „Moc. V této části Řecka jsem ještě nikdy nebyl.“

„Má jachta je v maríně. Brzo tam budeme.“

„Jak daleko jsme od hory Athos?“

„Za chvíli uvidíš.“

Payne nevěděl jistě, jak to Jarkko myslí, dokud nevystoupili z letadla. Sice byli ještě asi osmdesát kilometrů od hory, ale Payne už v dálce viděl její zasněžený vrchol. Tyčila se nad Egejským mořem jako hora Fudži nad Japonskem.

Jarkko ho poplácal po zádech. „Doufám, že přineseš plášť!“

Sparťané se s lodí zdržovali několik kilometrů od pobřeží, dokud slunce nezapadlo za obzor. Pak popojeli k jihozápadnímu cípu poloostrova a spustili kotvu.

Jeden po druhém vyskákali do vody, která jim sahala po pás, a zamířili ke břehu. Bylo jich celkem deset, všichni v bojové výstroji. Náprsní krunýře a holenní chrániče jim kryly trupy a nohy, na hlavách měli přilby. Na jednom předloktí měli nasazené štíty, k zádům měli připnuté meče v pochvách, u boků jim visely dýky. Jen jeden Sparťan vypadal jinak. Byl to Apollo, vůdce skupiny, jenž měl na přilbě chochol z rudých koňských žíní, symbol své hodnosti.

Apollo měl udávat tempo a udílet rozkazy.

Říkat jim, kdy mají zabíjet.

A už brzy měli své meče smočit v krvi.

Dial pocházel sem a tam jako tygr v kleci. Kdykoli vyhlédl z okna svého stísněného hotelového pokoje v Dáfni, viděl klášterní pozemky na hoře Athos. Dělil jej od ní doslova krok. Bohužel, rozbití okna nebo porušení předpisů by bylo příliš riskantní, něco takového si s ohledem na svou funkci nemohl dovolit.

„Sakra práce,“ brumlal si pod vousy, zatímco rekapituloval události toho dne.

Tři policisté byli pohřešovaní. A taky všichni Sparťané.

Z guvernéra se vyklubal naprostý hňup a čas se neúprosně krátil.

Dial si říkal, že horší už to snad ani nemůže být. Vtom mu zazvonil mobil.

„Nicku,“ promluvil tichým hlasem Toulon, „policie nasadila ve Spárti pár psů a našli spoustu krve.“

„Kde?“

„U vjezdu do tý sparťanský vesnice a v bojový aréně u jejich školy.“

„Oni tam mají bojovou arénu?“

„Oui. Krev byla pohřbená pod vrstvou kamení a hlíny. Proto ji taky neviděli. Když ji ale rozhrábli, našli krev, vlasy, kůži a zuby.“

„Do hajzlu.“

„Toho, kdo tam byl, rozsekali na kousky.“

Dialovi ztvrdl hlas. Uvnitř kypěl vzteky. „Nějaký těla?“

„Ne.“

„A co vesničani?“

„Ještě nic.“

„A něco dalšího?“

„To předtím mě mrzí,“ ujistil ho Toulon. „Zkoušel jsem guvernérovi několikrát volat, ale neměl jsem štěstí. Můžu to zkusit zítra, jestli chceš.“

„Ne, Henri, na celnici už to zmáknu sám.“

„Tak co mám dělat?“

„Buď v kontaktu se Spárti. Hned jak něco zjistíš, dej mi vědět.“

Agíou Pávlou neboli Svatý Pavel je nejjižnější klášter na hoře Athos. Jeho zdi střeží četné poklady, například kousky pravého kříže a něco z darů, které přinesli Ježíškovi tři mágové. Mimo klášterní komunitu jsou dvě skete – malé vísky obývané mnichy poustevníky, kteří raději žijí v ústraní od velkého kláštera. Obě dvě, Néa Skiti a Skiti Agías Annas, se nacházejí na jihozápadním cípu poloostrova a se Svatým Pavlem je spojují obyčejné pěšiny vedoucí hustým lesem.

Dva mniši v tuto noční dobu nečekali, že na cestě do své skete někoho uvidí. Táhli mulu obtěžkanou zásobami, když vtom uslyšeli zašustění mezi stromy. Zůstali stát a dívali se, odkud zvuk přišel. První mnich pozvedl lucernu a ustrnul. Z hustého houští vystoupil muž v plné zbroji a s mečem v ruce. Vzápětí se za nimi vynořil další voják a zatarasil jim ústup.

Mniši s mulou se octli v pasti.

„Hola,“ promluvil hlas mezi stromy. Dva mniši se otočili doprava ve chvíli, kdy na prašnou cestu vkročil Apollo. Rudý chochol na jeho přilbě ve světle lucerny jasně zářil. „Hledáme další hřeben. Vede tam nějaká cesta?“

Oba mniši zavrtěli hlavami.

„Myslel jsem si to.“ Apollo se odmlčel a pohlédl na temný štít tyčící se nad ním. Silueta hory byla v bledém měsíčním světle stěží vidět. „Zabte je.“

Dva vojáci pozvedli meče a jedním prudkým máchnutím podřízli mnichům hrdla. Oba světci zachrčeli a padli na kolena, zmáčení gejzíry vlastní krve. Řinčení jejich luceren vyplašilo mulu, která začala kopat a hýkat.

Rozruch ustal hned vzápětí, neboť Sparťané udeřili znovu.

Tentokrát umlčeli bezbranné zvíře.

66

Když Payne s Jonesem zakotvili na jihovýchodním výběžku poloostrova, ještě o Sparťanech nic nevěděli. Kdyby věděli, misi by naplánovali jinak. Především by Allison nechali na jachtě, daleko z dosahu násilí, které se chystalo vypuknout na hoře Athos. Ale jelikož žádné krveprolití nečekali, vzali ji s sebou.

Byla ostatně odborníkem na staré poklady.

„Mám trochu pocit viny,“ řekla, když se vlekli po úzké pláži směrem k prvnímu kopci. „Ženy tam nemají chodit.“

„Klidně počkejte s Jarkkem,“ ozval se Payne zepředu.

„Ani náhodou. Tohle je životní šance. A krom toho, jen se řídím Schliemannovým příkladem.“

„Jak to?“

„Jednou se oblékl jako beduín a pronikl do zakázané Mekky. Chápete, jakou musel mít odvahu?“

Jones za ní se ušklíbl. „To na mě žádnej dojem neudělalo.“

„Neudělalo? Je to výhradně muslimský město. Kdyby ho chytili, zabili by ho.“

„No a co? To není nic novýho pod sluncem.“

Allison se chtěla zeptat Jonese, který se do Mekky při jedné misi také dostal, co svou poznámkou myslel, ale Payne jim nařídil, aby byli zticha. Blížili se k první řadě stromů a on chtěl, aby se pohybovali potichu, hlavně v nižší nadmořské výšce, kde bylo pravděpodobnější, že narazí na stráže.

Podle Jarkkovy mapy ležel Megístis Lávras, největší klášter na hoře Athos, několik kilometrů severovýchodním směrem od místa, kde zakotvili. Velká rumunská skete nazývaná Prodromos byla dokonce ještě blíž, asi kilometr a půl odtud. Obě komunity spojovala úzká cesta pro pěší, která pokračovala přes jižní výběžek poloostrova a nakonec se napojovala na větší stezku vedoucí podél západního pobřeží. Neměli mluvit, dokud tu stezku nepřejdou.

Payne šel vpředu a svítil si malou baterkou na úbočí, aby mohl snáze postupovat mezi kameny a stromy. Allison s Jonesem měli baterky také, ale používali je šetrně.

Všichni měli podobné oblečení. Dlouhé tmavé kalhoty, robustní boty a tmavé košile s krátkými rukávy. Na zádech vlekli velké rance. Až vystoupí do větší výšky a teplota klesne, další vrstvy oděvu se měly hodit. Do té doby bylo důležité se moc nepotit, aby nebyli dehydrovaní.

Hora Athos se tyčila do výšky 2033 metrů nad mořem. Pokud Schliemannova mapa pokladu nelhala, měli hledat jeskyni asi uprostřed hory. Až dorazí do cíle cesty, počasí mělo být mnohem chladnější a oni vyčerpaní.

Strážník neměl dovoleno ve službě kouřit, ale přesto to dělal každou noc. Chodil po pěšině, poslouchal tříštění vln o skály dole a přemýšlel o svém životě. V některých ohledech byl jako ti poustevničtí mniši, žijící v nedaleké skete. Miloval klid a mír jižního konce poloostrova, kde se nic nedělo.

Šel už po té trase tolikrát, že znal cestu zpaměti. Vpředu byl na cestě malý sešup, pak následovalo pozvolné stoupání. Nic prudkého, protože s tím by se jeho plíce nevypořádaly. To byla jedna z nevýhod jeho zlozvyku. Tou další byl zápach. Kdyby si nedal pozor, byl by po návratu z hlídky cítit kouřem.

Proto rád kouřil právě tady. Než se vrátil do Dáfni, měl spoustu času na vyčichnutí.

S cigaretou v ústech vytáhl z uniformy zapalovač a palcem škrtl. Zablesklo se a objevil se klidný plamínek, osvětlující bezprostřední okolí. Pomalu jej přiblížil k obličeji, když vtom si všiml, že něco není v pořádku. Ačkoli přes den nepršelo, cesta a blízké stromy se ve světle zapalovače zaleskly.

„Co to proboha je?“ zamumlal řecky.

Zvědavě popošel o pár kroků dopředu a natáhl zapalovač před sebe. Potom spatřil mulu bez hlavy.

Světla v hotelovém pokoji měl Dial zhasnutá, ale byl vzhůru.

Ležel na posteli, vzteklý, rozzuřený kvůli průběhu vyšetřování. Promarnil celý den a k čemu? Aby ho komunita, kterou se pokoušel chránit, vodila za nos. Při své práci se s pitomou politikou potýkal pořád, ale normálně to bylo tak, že se dvě země přely kvůli důkazům nebo o právo soudního stíhání.

Ale tohle? Tohle bylo něco nového.

Krucinál, bylo to tak nové, že nevěděl, co s tím.

Dialův vztek ne a ne polevit. Najednou uslyšel klepání na dveře. Vlastně to nebylo klepání, ale naléhavé bušení.

„Otevřete,“ řekl hlas na chodbě. „Tady Petros.“

Dial rozsvítil světlo a otevřel dveře. Petros byl v civilu. Vlasy měl neupravené a tváře rudé, oči plné vzrušení.

„Co se děje?“ divil se Dial.

„Řekněte mi o svém případu,“ žádal Petros, když vpadl do pokoje.

„O mým případu? Vždyť o něm víte. Vyšetřuju úmrtí na Meteoře.“

„Ano, to vím. Ale povězte mi, jak zemřeli.“

Dial předtím hrůzné detaily vynechal, protože nechtěl ukázat karty, dokud mu nepovolí vstup na horu Athos. Teď to vypadalo, že se tento plán hroutí.

„Jednoho mnicha svrhli ze skály. Ostatních sedm sťali.“

„Sťali je? A kdo?“

Dial na něj hleděl. „Když vám to řeknu, nebudete mi věřit.“

„Zkuste to.“

„Muži oblečení jako Sparťani.“

„Jako Sparťani?“

„Zbraně, štíty, meče. Všechno.“

„To myslíte vážně?“

Dial kývl. „Myslíte, že bych se tu ubytoval na noc, kdybych si dělal srandu?“

„To ne.“

„A nejen to,“ zavrčel, „dneska jsem se dozvěděl, že zabili tři policajty. Aspoň si to myslíme, poněvadž jsme je zatím nenašli.“

Petros o nových informacích chvíli přemýšlel. Pak řekl: „Vezměte svého kolegu a pojďte se mnou. Jdeme na horu.“

Dial se zatvářil překvapeně. „Počkejte. Vy nás pustíte dovnitř?“

„Ano. Uděluji vám mimořádné povolení.“

„Proč? Co se stalo?“

„Dva mnichy zabili meči. Zrovna jsme našli jejich těla.“

Dial s Andropoulosem si připnuli na košile odznaky hostů a prošli za Petrosem bránou. Čekalo na ně terénní auto podobající se velkému golfovému vozíku. Dial si sedl dopředu vedle Petrose. Andropoulos se vsoukal na zadní sedadlo, obrácené proti směru jízdy.

„Co přesně víte?“ zeptal se Dial.

„Nic moc,“ vysvětloval při řízení Petros. „Dostal jsem zprávu před chvílí v kasárnách, kde jsem spal. Poblíž Néa Skiti zavraždili dva mnichy a mulu.“

„Zabili mulu?“

„Rovnou jí usekli hlavu.“

„Kdo ji našel?“

„Jeden z našich strážníků.“

Dial přemýšlel o tom, co se dozvěděl. Auto se kodrcalo na úzké cestě, vybavené pouze jedním funkčním reflektorem, který sotva osvětloval cestu, zvlášť při jejich rychlosti. Ve chvíli, kdy něco uviděli, už to přejeli.

„Jak je to daleko?“

„Hodně. Je to blízko jihozápadního cípu poloostrova.“

„Co ještě tam dole je?“

„Dva malé skete a pláž.“

„Nějaké cennosti?“

Petros zavrtěl hlavou. „Ty skete jsou malé komunity poustevnických mnichů. Žijí mimo kláštery, stranou od všeho toho bohatství.“

„A co nejbližší klášter?“

„To je Agíou Pávlou. Je to pár kilometrů od skete.“

„Byli mniši varováni?“

Petros přikývl. „Zrovna to děláme. Hora Athos je ale bohužel velká a naše počty omezené. Hlavně v noci.“

„Jak to myslíte?“

„Většina strážníků žije jinde. Na konci směny jedou domů. Já jsem jeden z mála zaměstnanců, kteří tu přespávají.“

„Počkejte, o kolika strážnících se bavíme?“

Petros pokrčil rameny. „Nevím. Možná o dvaceti.“

„O dvaceti?“ vyhrkl Dial. „Vy máte dvacet strážníků na celý poloostrov? Vždyť tu máte tolik klášterů!“

„To je pravda, ale –“

„Zastavte tu káru!“ zavelel Dial. „Okamžitě zastavte!“

Petros dupnul na brzdy. „Co je? Co se děje?“

„Potřebujeme zbraně.“

„Zbraně?“ zajíkl se. „Nemůžu vám dát žádné zbraně. Není to povoleno.“

„Výborně. V tom případě to otočte a hoďte nás zpátky do Dáfni.“

„Ale –“

„Ale co?“ zahřměl Dial. „Ti muži zavraždili deset mnichů, tři policajty a nějakou podělanou mulu. Jestli chcete naši pomoc, musíte nám dát zbraně. Jinak jdu zpátky do postele.“

67

Čas modlitby a jídla na hoře Athos ohlašují mniši úderem na simandro, vyřezávané dřevěné desky, což je slyšet na celém území kláštera. V naléhavém případě ho lze použít jako způsob varování. Jeden mnich oznamuje poplach rytmickým bušením, dokud mnich v sousedním klášteře zvuk neuslyší a nezačne s tímtéž. Za pár minut se zvuky rozšíří po celém poloostrově jako válečné bubnování.

Jones byl úplně na konci a uslyšel je jako první. Zavolal dopředu na Payna s Allison, kteří na zalesněném úbočí zastavili a naslouchali.

„To je kvůli nám?“ zeptala se Allison.

Payne zavrtěl hlavou. „V žádným případě. Kdyby si nás všimli, zastavili by nás.“

„Třeba si všimli Jarkka.“

„Jak čůrá z boku jachty do vody? Zrovna teď kotví asi dva kiláky od břehu,“ žertoval Jones.

„Nejde o nás ani o Jarkka,“ ujistil je Payne. „Děje se ještě něco jinýho.“

Jones dál poslouchal bušení. „Máme nějakou společnost?“

Payne kývl a sundal batoh z ramen. Sáhl dovnitř a vytáhl zbraň. „Někdo najal Kozlova, aby zabil Richarda. Doufali jsme, že se jednou objeví.“

„A objevil se?“ zeptala se Allison.

„Možná,“ řekl Payne. „Nebo si třeba najal posily, aby našly poklad.“

Apollo zvuk uslyšel a přesně věděl, co znamená. Vyrůstal v pohoří Taygetos, kde byla simandra obvyklá. Několikavteřinový zvukový signál oznamoval lidem pracujícím na poli čas. Ale když zvuk trval několik minut, jednalo se o poplach.

A protože moment překvapení propásli, byl čas na fázi číslo dvě.

Ve staré Spartě bojovali hopliti společně ve falanze. Stáli bok po boku, štíty zaklesnuté do sebe, aby chránili jeden druhého. Druhá řada vojáků zatím bodala kopími přes přední řadu štítů. Sparťané byli v této technice tak obratní, že byli schopni porazit mnohem větší útvary s minimálními vlastními ztrátami.

Tady by jim, bohužel, tento styl válčení k ničemu nebyl.

Nehledali boj, ale knihu.

A chtěli ji najít co nejrychleji.

Podle Apolla bylo rozdělení sil nejlepším způsobem, jak to vykonat. Deset vojáků postupujících společně by ze vzduchu zahlédli. Ale deset mužů rozptýlených po celé hoře bude těžké zastavit, hlavně když se strategicky rozmístí, aby mohli kohokoli zastavit.

Mniši přestali bušit ve chvíli, kdy se na místě činu objevil Dial. Ve služebním pouzdru u pasu měl svou pistoli a munici navíc. Andropoulos i Petros byli také ozbrojení.

Strážník, který našel těla, páchl tabákem. Při čekání na velitele stihl vykouřit polovinu krabičky. Několik strážníků pracovalo opodál. Pátrali v nedalekých lesích po stopách či případných dalších obětech. Strážník kuřák však zůstal na cestě, stále šokovaný tím příšerným nálezem. Petros s ním mluvil řecky a Dial zatím procházel místo činu.

„Marcusi,“ řekl Dial Andropoulosovi, „ti chlapi přišli na břeh z nějakýho důvodu. Potřebujem zjistit, co hledají.“

„Jak můžu pomoct?“

„Jděte a promluvte se strážníky. Zeptejte se, jestli tady kromě těch skete není ještě něco.“

„Ano, pane,“ řekl Andropoulos a odběhl.

Dial zatím zkoumal cestu. Normálně by se zaměřil na krev a těla a snažil by se přijít na to, co se stalo. Ale v tomto případě to nebylo nutné. O Sparťanech toho věděl dost na to, aby poznal jejich rukopis, takže jeho bezprostředním cílem bylo dopadení, ne usvědčení. Chtěl své protivníky zastavit dřív, než stihnou znovu zaútočit.

Svítil baterkou na kraj cesty a hledal stopy. Pár jich v sypké hlíně našel. Pokud mohl říci, všechny mířily na sever, pryč od moře, směrem na horu. To znamenalo, že nešli po cestě k žádnému z klášterů. Když narazili na mnichy, právě cestu překračovali.

„Našel jste něco?“ zeptal se Petros.

Dial na otázku odpověděl otázkou: „Jak jsme daleko od pláže?“

„Necelý kilometr. Proč?“

„Zkontroloval někdo čluny?“

„Zavolali jsme přístavní hlídku. Řeknou nám, jestli něco našli.“

„Pokud ano, řekněte jim, ať to tam uzavřou. Nechceme, aby nám ti chlapi upláchli.“

„Povím jim to.“ Petros vytáhl vysílačku a poodešel stranou.

„Pane,“ zavolal zezadu Andropoulos. „Strážníci mi tvrdí, že tu není nic kromě pár jeskyní. Před staletími v nich dlouhé měsíce v kuse žili poustevníci, ale tenhle zvyk zanikl, když byly postaveny skete.“

„Kde jsou ty jeskyně?“

„Všude možně. Hora je jich plná.“

„A jsou tu po staletí?“

„Jsou to jeskyně, pane. Byly tu už za dinosaurů.“

Jarkko seděl na své jachtě necelé dva kilometry od břehu. Dokonce až sem slyšel bušení mnichů do simander. Zvuk se přes vodu valil jako bouře.

Byl zvědavý na všechen ten zmatek, a tak se rozhodl připlout blíž.

V této noční době byla jeho loď největším plavidlem v zálivu Singitic. Měla dvacet metrů na délku, ubytovací kapacitu pro šest lidí a k tomu menší vyhřívaný bazének. Kdyby se k hoře Athos moc přiblížil, přístavní hlídka by si ho určitě všimla. Normálně by si z toho nic nedělal. Hravě by je setřásl, aniž by odložil drink.

Ale dnes v noci si nemohl dovolit poutat pozornost.

Chtěl se přiblížit natolik, aby mohl přátelům poskytnout pomoc, pokud by ji potřebovali. Zároveň musel udržovat rozumnou vzdálenost od břehu, aby vypadal jako rybář.

Aby tu svou zástěrku dovedl k dokonalosti, vyndal prut s navijákem, zapálil si doutník a dal si nohy nahoru.

Dial hleděl na horu Athos. „Jsou mniši v bezpečí?“ zeptal se.

„Všechny kláštery jsou opevněné,“ vysvětloval Petros. „Masivní brány, těžké dveře, vyvýšené stavby. Měli by být v pohodě.“

„A co stráže? Co dělají?“

„Chrání kláštery.“

Dial se ušklíbl. „Dvacet strážníků chrání dvacet klášterů? Ne, počkejte. Šestnáct, protože někteří vaši muži jsou tady. Nechci vám říkat, jak máte dělat svou práci, ale tohle vypadá jako neschopnost.“

„To není má práce. Jsem velitel celnice, ne strážníků.“

„A kdo tedy?“

Petros mu vysvětlil, že velitel strážníků je v současné době na dovolené. A zástupce velitele je v Karyes a řídí své muže ze správního centra.

„Máte na něj nějaký vliv?“

„Doufám. Dohodil jsem mu tu práci.“

Dial se usmál. Tím by se věci usnadnily. „Nechci tu překračovat své hranice, ale s hony na zločince mám bohaté zkušenosti. Pokud jsou mniši v bezpečí, naším hlavním cílem je co nejdřív najít útočníky.“

„Ano. To bude nejlepší.“

Dial ukázal na stopy u cesty. „Sparťani zabili mnichy a pak šli dál na horu. Nevím, kam mají namířeno, ale nejlíp je najdeme, když budeme mít co nejvíce stráží.“

Petros souhlasně kývl. „Navrhnu to.“

Dial posvítil baterkou na blízké stromy. Mnoho větví bylo polámaných, některé i useknuté meči. Na základě těchto důkazů odhadoval, že na sever šlo deset či více Sparťanů.

„Ještě jedna věc,“ dodal Dial. „Dohlédněte na to, aby byli řádně ozbrojení.“

68

Sparťané postupovali ve dvojicích, hbitě a tiše jako stíny. Někteří pokračovali směrem na vrchol, kde měli pátrat po prastaré knize. Další se rozběhli napříč svahem, aby usmrtili stráže, než se jejich pátrání rozjede naplno. Bez moderních zbraní museli vést své bitvy opatrně a s rozmyslem. Nemohli válčit v otevřeném poli, a tak se rozmístili ke kradmému útoku, s využitím kamenů a větví jako maskování.

První konfrontace byla pozoruhodně jednostranná. Dva mladí strážníci, kteří byli zvyklí hlídkovat na východní straně poloostrova, se ploužili vzhůru úbočím a svítili si na cestu baterkami. Sparťané ze své pozice mezi stromy uviděli světlo celou minutu předtím, než se stráže ocitly pod nimi. Jako jeden muž se na ně shora vrhli a při dopadu jim vrazili čepele podél klíčních kostí až do srdce. Krev se rozstříkla do všech stran a ulpěla Sparťanům na rukou a tvářích. Ale jim se to moc líbilo.

V jejich světě mohla žízeň uhasit jediná věc, krev nepřítele.

A protože ji měli možnost okusit jen zřídka, chtěli ji pít celou noc.

Další sparťanská dvojice už takové štěstí neměla. Měli bránit jihovýchodní svah hory Athos. Jelikož s lodí přistáli na jihozápadním cípu poloostrova, museli přeběhnout celou šířku hory, aby se dostali na přidělenou pozici.

Krátce po příchodu na místo spatřili osamělý paprsek světla. Navzdory spoustě kamení a popadaných větví se vytrvalým tempem pohyboval vzhůru. Sparťané vycenili zuby v krvelačném úsměvu. Jeden zaujal pozici mezi stromy nahoře. Druhý se přikrčil za velkým balvanem, zčásti zabořeným v trávě.

Za minutu měla sklapnout past.

Payne, vzdálený padesát metrů od nich, o jejich přítomnosti neměl ponětí. Nemohl tušit, že na něj Sparťané číhají. Nelezli svahem, do kterého stoupal Payne, a tak na zemi nebyly žádné stopy. Navíc Sparťané postupovali bez světla. Roky výcviku je připravily na chvíle jako tahle, kdy byli nuceni lovit potmě.

Vlastně nebýt šťastné náhody, byl by Payne nejspíš naporcován jedním ze sparťanských mečů, ještě než by zjistil, co se stalo. Avšak nejlépe vycvičení vojáci dokáží z takových příležitostí těžit, aby si mohli dopřát další den života. Mnoho hrdinů si vzpomene na pozemní minu, která po jejich došlápnutí nevybudila, nebo na pohozenou polní láhev, k níž se shýbli ve chvíli, kdy jim nad hlavou zasvištěla kulka.

V tomto případě to bylo lupnutí větvičky pod nohou přešlápnuvšího Sparťana, které Payna upozornilo na nebezpečí mezi stromy. Vzhlédl přesně ve chvíli, kdy Sparťan vyskočil, meč napřažený nad hlavou, aby udeřil. Payne jedním hladkým pohybem padl dozadu na svůj batoh a napřáhl před sebe ruce. Dvakrát rychle zmáčkl spoušť a vyslal do noci dvě střely. První zasáhla Sparťana těsně pod průdušnici. Prorvala chrupavku na krku a prolétla středem páteře, aby se zaryla do nedalekého stromu.

Druhá kulka muže zasáhla o délku dlaně výš, trochu vlevo, a o vlásek minula kovovou chlopeň přilby. Nárazem se rozprskla lícní kost a týl Sparťanovy lebky. Když přistál na Paynovi, bylo už po něm. Na neškodné zařinčení jeho meče na kamení navázaly zděšené výkřiky Allison.

Jones viděl útok ze své pozice v týlu. Nedbaje na Allisonin křik vyrazil za Paynem ve chvíli, kdy započal druhý útok. Když Payne pálil z pistole, upustil svítilnu, čímž Sparťanovi poskytl příležitost. Pod rouškou tmy se vyplížil zpoza balvanu a kradl se z kopce dolů. Nikdo o něm nevěděl.

„Co to sakra bylo?“ zeptal se Payne poté, co z něho Jones stáhl mrtvého Sparťana. Oblečení vepředu měl zkrvavené a pořád nechápal, co se vlastně stalo.

Jones překulil tělo na záda a pohlédl na půlku tváře. Zbytek byl buď rozdrcený Paynovou kulkou, nebo schovaný pod kovovou přilbou.

„No tak,“ naléhal Payne. „Co to sakra bylo?“

Jones se už už chystal odpovědět, když postřehl druhého Sparťana. „Za tebou!“

Payne seděl na zemi čelem z kopce. Mrštil sebou na záda a zvedl vleže nad hlavu svou zbraň. Jones v téže chvíli namířil na plížící se stín. Z obou hlavní vyšlehly kulky ve chvíli, kdy Sparťan vyrazil vpřed. První střela se mu odrazila od štítu, ale tím své štěstí vyčerpal. Payne ze své pozice pálil nízko nad zemí a několika ranami roztříštil Sparťanovi nohy. Jones zacílil výš a poslední z rychlé série jeho střel zasáhla mozek.

Růžovou mlhu nebylo ve tmě vidět. Ale byla tam.

Sparťan přepadl a začal se koulet po svahu dolů jako lidská lavina. Nakonec se smykem zastavil u Allisoniných nohou, zkrvavený až hrůza.

Její výkřiky se nesly nocí, zatímco Payne s Jonesem se škrábali do kopce k ní.

„Ticho!“ rozkázal Payne a shodil z ramene svůj batoh.

Aby jí rozkaz pomohl pochopit, zacpal jí dlaní ústa a odtáhl ji mezi stromy. Pak ji přinutil, aby se přikrčila k zemi.

„Zůstanete tady,“ zašeptal. „Je to jasný? Zůstanete tady!“

Allison kývla.

„Za chvíli se vrátím,“ řekl a rozběhl se do kopce pátrat po dalších Sparťanech.

Jones se pustil do pátrání o chviličku dřív. Sem tam zapnul svoji baterku a posvítil na zem, jestli neuvidí stopy. Ale zdálo se, že na ně číhali jen dva muži. A ti teď byli mrtví. Payne o pár minut později dospěl k témuž závěru.

Znovu se sešli u mrtvol, aby se o nepříteli dozvěděli víc. V údivu hleděli na zbroj. Přilby, štíty, holenní chrániče a meče. V dějinách válek se oba velmi dobře vyznali. Na vojenských akademiích studovali vojenské umění starověku a příběhy o Sparťanech patřily mezi jejich oblíbené. Přesto by si ani ve svých nejdivočejších snech nepředstavovali, že na bojišti narazí na hoplity.

Nedávalo to žádný smysl – ani na tak starodávném místě, jako byla hora Athos.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Payne a zvedl ze země meč.

Jones se uchechtl. „Co si myslím? Myslím si, že nás Jarkko vysadil ve starým Řecku. Nevím, kolik za svou jachtu zaplatil, ale je to křáp za všecky prachy.“

„D. J.ji, já mluvím vážně.“

„Já taky. Když si pospíšíme, možná jim ještě pomůžeme se stavbou Parthenónu.“

Payne se zazubil a otočil se k Allison. Stála vedle něj a zírala na meč v jeho rukou. „Jste v pořádku?“

Přikývla, ale neřekla nic. Před svým výletem do Ruska svědkem zabití nikdy nebyla. Ale tady, kamkoli se vrtla, všude ji obklopovala smrt.

Potřebovala chvíli na to, aby to všechno mohla vstřebat.

„Tak pojďme,“ řekl Payne a pohodil meč na zem. „Musíme vyrazit. Je jen otázka času, než stráže začnou tu střelbu prošetřovat.“

Dial střelbu slyšel na svém stanovišti na hoře. Čišela z toho disciplína. Dva výstřely, dlouhá odmlka a pak rychlá salva. Ať střílel kdokoli, byl to zkušený profík.

A stříleli po něčem na jihovýchodní straně hory Athos.

„Do hajzlu,“ zavrčel Dial, když si uvědomil, že jeho pátrací oddíl je na jihozápadní straně hory – tam, kde našli mrtvé mnichy. „Kdo to tam je?“

„Dovolte, zjistím to,“ řekl Petros. Zapnul vysílačku a začal klást otázky v řečtině. Uběhlo pár minut, potom sdělil odpověď: „Stráže to nejsou.“

„Do hajzlu!“ vyhrkl Dial. „To znamená jednu ze dvou věcí. Buď mají Sparťani bouchačky, nebo je na hoře další skupina. A kdybych měl hádat, řek bych možnost číslo dvě.“

„Jak to?“ zeptal se Andropoulos.

„Protože jestli mají bouchačky Sparťani, na koho střílejí? Vždyť my jsme tady.“

„To je pravda.“

„Taky to znamená, že tam na druhé straně může být Sparťanů víc. Protože ta druhá skupina na někoho střílí, a my to určitě nejsme.“

Dial se odmlčel a mnul si zamyšleně bradu. Petros a Andropoulos na něj hleděli a čekali na další instrukce. Nikdo ze strážníků neměl takové zkušenosti s vyhrocenými situacemi jako Dial. Prozatím byli všichni ochotní podřídit se jeho vedení.

„Petrosi, jsme tady ve velmi nevýhodné pozici. Na vaši horu leze několik skupin ozbrojenců a my nevíme proč. Nevíme, kam mají namířeno, ani netušíme, kolik jich je. Jistě víme akorát to, že jsou odhodlaní zabíjet.“

„Co máme dělat?“

„Mám-li to říct na rovinu, neměli bychom dělat nic. Pouze svolat zpátky stráže a počkat na posily.“

„Máme čekat? Zabili dva mnichy a my máme čekat?“

Dial přikývl. „Je tu problém. V boji jsou vyvýšené pozice výhodné. My za nimi lezeme s několikaminutovým zpožděním. To značí, že je nemůžeme předstihnout, aniž bychom šli přes ně. Kdybychom měli víc zbraní nebo dvakrát tolik mužů, měl bych pokušení riskovat. Ale za dané situace by stíhání byla sebevražda.“

„A co kdybych jazýčky vah zvrátil? Co kdybychom se mohli dostat před ně?“

„Jak? Máte snad helikoptéru, o které nevím?“

Petros zavrtěl hlavou. „Ne, ale mám nápad, který by snad mohl vyjít.“

69

Petros ujížděl s autem jako závodník a vysvětloval Dialovi s Andropoulosem svůj plán. „Nahoře na západní straně hory je stará kozí stezka. Začíná u Agíou Pávlou a vede napříč k jižní stěně. Když si pospíšíme, můžeme tam dorazit dřív než vojáci.“

„Proč jste mi to neřekl předtím?“ zeptal se Dial. „Mohli jsme si zřídit stanoviště na hoře a držet Sparťany v šachu.“

Vůz najel do výmolu v cestě a všichni na sedadlech poskočili. Petros ve snaze dostat auto pod kontrolu na chvíli ubral plyn.

„To není tak jednoduché. Cesta je na tuhle káru moc úzká.“

„Jak se tam nahoru teda dostaneme?“

„Na motorkách.“

Dial na něj nevěřícně pohlédl. „Mniši mají motorky?“

„Minulý rok,“ řekl Petros, „přijeli na Athos dva muži cestující po Řecku. Motorky si převezli na trajektu a zaparkovali před našimi zdmi. Měli se zdržet tři dny. Ale jen co vešli dovnitř, zalíbil se jim klášterní život. Jeden z opatů jim vystavil povolení, že mohou zůstat déle, a od té doby neodešli.“

„A co jejich motorky?“

„Dali jsme je do skladu.“

„Ale jsou jen dvě, ne?“

„Ano, jen dvě.“

„Ale my jsme tři.“

Petros kývl. „Někdo bude muset jet ve dvou.“

„Já to hravě zvládnu,“ ozval se na zadním sedadle Andropoulos. „Mám motorku už hodně let. Můžu cestou nahoru řídit.“

„A co vy?“ zeptal se Diala Petros ženoucí auto pořád dál po hrbolaté cestě.

Dial útrpně zasténal. Bylo to už pár desítek let, co jel naposledy na motorce. A ani tehdy si netroufl sjet z chodníku. Když k tomu připočetl ještě tmu, bylo mu jasné, že nemá na výběr.

Musel se spolehnout na Andropoulose.

Payne si prohlížel fotokopii mapy pokladu, kterou si pořídili v Limnosu, pak pohlédl na skalní stěnu nad sebou. Byla skoro pět metrů vysoká a nakláněla se směrem k nim. Bez řádného vybavení na ni nemohli v žádném případě vylézt.

„Co teď?“ zeptal se Jones, jenž posvítil na hřeben.

„Musíme to obejít.“

„Kudy?“

„Když půjdeme na východ,“ řekl Payne, „přiblížíme se k největšímu klášteru na poloostrově. Nedá se říct, kolik tam bude stráží.“

„A co na západ?“

„Je tam několik klášterů a skete, ale ty jsou o hodně dál.“

„Co myslíte vy, Allison?“

Dívka udiveně zamrkala, překvapená, že se jí ptají na její názor. „Pojďme na západ.“

Payne kývl na souhlas. „Slyšels dámu. Na západ.“

Petros nastartoval sportovní silniční motocykl, vhodný i do terénu, a vyrazil vzhůru po kozí stezce. Andropoulos s Dialem jeli za ním, jen o hodně pomaleji. Se svítícím reflektorem se ploužili kolem býlí a stromů, které lemovaly úzkou cestu.

„Dobrý?“ houkl přes rameno Andropoulos.

Dial otázku ignoroval. „Nemůže to jet o trochu rychleji?“

„Může to jet o hodně rychleji.“

„Tak přestaňte žvanit a začněte řídit.“

Andropoulos se zazubil. „Rozkaz, pane.“

Rychlost se v mžiku ztrojnásobila a Dial měl co dělat, aby se na sedadle udržel. Mladý policista předváděl, že je skutečně dobrý jezdec, zrychloval a zatáčel jako ostřílený harcovník. I přes dvojnásobnou zátěž za necelou minutu dohonili Petrose.

Tak ujížděli asi pět kilometrů napříč západním úbočím a postupně nabírali výšku. Dial se v hlavě snažil spočítat, jak vysoko ještě musí jet, aby měli jistotu, že jsou před Sparťany. Bohužel to byla rovnice, kterou bez znalostí všech proměnných nemohl vyřešit.

Kdy Sparťané dorazili na poloostrov? Jak rychle postupovali? Mířili rovně na vrchol, nebo začali uhýbat směrem na západ či na východ?

Vlastně ani nevěděl jistě, kdy se Sparťané zastaví. Třeba šli jen do nějaké jeskyně tři sta metrů nad mořem. Pokud ano, už nyní mohli být o pár set metrů před Sparťany.

Za pár vteřin ovšem zjistil, že to tak není.

Dva Sparťané uslyšeli hřmění motorů dlouho předtím, než uviděli blížící se reflektory. Rychle se rozmístili podél pěšiny a připravili se na útok ze zálohy. Jeden se skrčil za balvanem jižně od stezky, druhý zůstal stát schovaný v hustém porostu stromů. Na bojišti Sparťané nikdy neodkládali své štíty – pokládalo se to za nejhorší hřích, protože tím vystavovali ohrožení i ostatní vojáky ve falanze. Jenže tady v terénu, kde byla pohyblivost důležitější než obrana, tady to bylo správné.

Oba Sparťané sevřeli obouruč své meče, připraveni udeřit.

Petros pádil s motocyklem přes hřeben kopce. Byl asi padesát metrů před Dialem a Andropoulosem, jen stěží v dosahu jejich reflektoru, když Sparťan ukrytý mezi stromy vyrazil do útoku.

Zatímco Petros ujížděl nocí, stanul u cesty muž v brnění a vší silou se rozmáchl svou zbraní. Všechny ty roky výcviku a disciplíny, které do švihu vložil, se vzápětí zúročily. V jedné chvíli seděla Petrosova hlava na krku, v příští už rotovala vzduchem, zatímco zbytek těla pádil na motorce dál. Motorka jela ještě pár metrů rovně, než uhnula z cesty a narazila do stromu. Bezhlavá mrtvola z ní vylétla do vzduchu jako strašák v prašné bouři.

Dial na místě spolujezdce nic z toho neviděl. Avšak Andropoulos viděl vše. Meč, hlavu a Sparťana, který jim zastoupil cestu. Mladý Řek nechtěl, aby ho stihl stejný osud jako Petrose, a tak přešel do řízeného skluzu – prudce zabrzdil a přemístil váhu, aby co nejvíce zmírnil náraz při pádu. Přední kolo se smeklo stranou a Andropoulos taky. Dial spadl první, skulil se ze zadku motocyklu a s bolestivým smykem se zastavil o kousek výš ve svahu. Andropoulose to vláčelo ještě asi šest metrů po kamenitém trávníku, dokud i on nezůstal stát.

Když se vše zastavilo, Dial s Andropoulosem leželi natažení na krajnici u cesty. Oba byli při vědomí, ale ošklivě potlučení a odření. Jejich motorka se na cestě nějak přetočila, takže nyní svítila zpátky na ně. Díky jasnému kuželu světla viděli kolem, ale to, co spatřili, bylo strašné.

Dva Sparťané mířili k nim, aby je dorazili.

Dial hmátl po zbrani a začal prsty zápolit s řemenem na pouzdře. Uběhlo několik vteřin, než uslyšel tiché lupnutí a mohl vyškubnout zbraň ven. Jenže pozdě – Sparťan už byl u něj.

Vykopl zbraň Dialovi z ruky a přitom se hlasitě zasmál. Chtěl si to vychutnat. Meč měl potažený krví předchozí oběti, ještě čerstvou. Teď měla přibýt další.

Dvě oběti za necelou minutu. Jeho předci by na něj byli hrdí.

Sparťan pozvedl meč nad hlavu, připraven vrazit ho Dialovi do hrudi.

A Dial nemohl nic dělat, jen se dívat.

70

Když se meč dal do pohybu, Dial uslyšel dva nejkrásnější zvuky svého života. Ze stromořadí zazněl výstřel a po něm tlumené vyjeknutí ze Sparťanových úst.

Jeho zpupný smích rázem vystřídal smrtelný chropot.

Z díry v jeho krku vytryskla krev a bojovník se začal kácet na zem. Ale ještě v sobě sebral poslední zbytky sil, aby se pokusil zabít o jednoho protivníka navíc. Dial vytřeštěnýma očima sledoval meč řítící se přímo proti jeho tváři. Než se však stačil zabodnout, nocí se rozlehly další výstřely. Zasažený Sparťan zavrávoral. Jeho meč vrazil do země s takovou silou, že zůstal vzpřímený o hodně déle než Sparťan.

Meč stál v pozoru jako vlajka zabodnutá do nepřátelské půdy.

Dial otočil hlavu a zíral na něj, lapaje po dechu.

O deset centimetrů více doleva a bylo by po něm.

„Jste v pořádku?“ zavolal hlas mezi stromy.

„Jo,“ řekl Dial. Srdce v hrudi mu divoce tlouklo. „Jsem.“

„Ukažte mi ruce.“

„Cože?“

„Ukažte mi sakra ty svý pracky.“

„Jistě.“ Z pozice vleže zvedl pomalu ruce. „Jsem neozbrojený.“

„Jste sám?“

„Ne. Jel jsem se svým kolegou.“

„S kolegou?“

„Jsem policista… Je můj kolega v pořádku?“

Střelec mezi stromy se přikradl blíž, aby viděl do tváře policisty, kterému právě zachránil život. „Váš kolega je v pořádku. Co tady děláte?“

„Pracuju na případu.“

„Na jakým případu?“

„Na vraždě… Ti muži s meči zavraždili několik mnichů.“

Na několik vteřin zavládlo ticho. Dial pohlédl ke stromořadí, kde střelec naposledy promluvil. Nic ale neviděl. Po chvíli za sebou zaslechl kroky.

Střelec se nějakým způsobem přemístil o dobrých šest metrů, aniž způsobil sebemenší hluk.

„Krucinál,“ zaklel pod vousy Dial. „Co to tam vzadu děláte?“

„Beru vám zbraň.“

„Och.“

Dial napjatě poslouchal v obavě, že se ho muž chystá střelit zezadu do hlavy. Některým zločincům to působí zvláštní potěchu a vzrušení, když mohou zbraň policisty použít proti němu. Ale kdyby tenhle chtěl, aby Dial zemřel, proč by mu pak zachraňoval život?

„Můžete se posadit?“ zeptal se střelec.

„Jo.“

„Tak si dejte ruce za hlavu a pomalu se posaďte.“

Dial poslechl a posadil se navzdory bolesti, která mu náhle projela žebry a zády. V tom rozruchu na chvíli zapomněl, že se právě vyboural na motorce.

Střelec zatím čekal, až bude Dial sedět vzpřímeně. Nyní měl ve světle reflektoru poprvé spatřit policistovu tvář. Pomalu ho obešel a podíval se zepředu na muže, kterému před chvílí zachránil život.

A ten pohled mu vyrazil dech.

Payne nemohl uvěřit svým očím. „Nicku?“

Dial sebou při vyslovení svého jména škubl. Jednou rukou zaclonil zářivé světlo z motocyklu a soustředil se na muže před sebou. Byl stejně šokovaný jako Payne. „Jone?“

„Co tady sakra děláš?“

Dial se v naprosté úlevě svezl na zem. „Do prdele, měl jsem z tebe málem infarkt. Myslel jsem, že se mě chystáš zabít.“

„Zabít tě? Vždyť jsem ti právě zachránil život.“

„Já vím,“ odvětil s tlumeným smíchem Dial. „Ale tohleto je divná noc.“

Dial se s Paynem a Jonesem seznámil před lety ve Stars & Stripes, evropském baru pro Američany, kteří pracovali v zámoří. V té době sloužili v jednotce MANIAC a Dial dělal kariéru v Interpolu. Padli si všichni do oka a od té doby zůstávali v kontaktu – a občas na sebe i narazili na těch nejpodivnějších místech. Jednou na letišti v Itálii. Jindy v knihkupectví v Londýně. Ale tohle bylo zdaleka nejohromnější setkání vůbec.

Payne pomohl příteli na nohy a odměnou mu bylo přátelské objetí na uvítanou.

„Pěkná střelba,“ řekl Dial, plácaje Payna po zádech.

Payne se usmál. „Rád jsem pomoh.“

Jones jejich objímání sledoval zpovzdálí. „Chlapi! Tohle je Svatá hora, ne Zkrocená hora.“

Dial se poznámce zasmál. „To jsem si moh myslet. Kde je Payne, tam je Jones.“

Jones k nim přistoupil a potřásl Dialovi rukou. „Starej mizera Nick Dial. Věděl jsem, že je to ta tvoje brada jak prdel… Co tady sakra děláš?“

Dial se zazubil. „Jon se mě právě ptal na to samý.“

„A pořád čekám na odpověď,“ připomněl mu Payne.

„Jo, jo, jo. Hned se k tomu dostanu. Ale napřed mi řekněte, jak jsou na tom Marcus a Petros?“

Jones se zašklebil. „Kterej je kterej?“

„Marcus je ten kluk.“

„Kluk je v pohodě,“ odpověděl Jones. „Ten druhej až tak ne.“

Dial Petrosovu smrt neviděl a potřeboval věci vysvětlit. Andropoulos mu vše popsal, jak nejlépe uměl, i to, jak mu Jones zachránil život zastřelením druhého útočníka.

„Když už o tom mluvíme,“ poznamenal Payne, „co je to vůbec za chlapy?“

Jones se k němu připojil: „Už jsme čtyři z nich odkrouhli.“

„Jenom čtyři?“ zeptal se Dial, jenž dobře věděl, jak to ve speciálních jednotkách chodí. „Řek bych, že jich bude mnohem víc.“

Potom jim v několika minutách popsal Sparťany, zavraždění mnichů a záležitost s pohřešovanými policisty. Neměl čas zabíhat do podrobností případu, ale řekl jim dost, aby pochopili, co se děje. „Pořád nevíme jistě, co Sparťani hledaj. Ale ať už je to cokoli, musí to být něco velkýho. Jinak by neriskovali takový odhalení.“

Jones pohlédl na Payna, ale neřekl nic.

A Dial si toho čirou náhodou všiml. „Copak je?“

Payne se ušklíbl. „Nicku, pojďme se projít.“

„Proč?“

„Protože si musíme promluvit.“

Oba se vzdálili od Andropoulose, aby je mladý Řek neslyšel. A Jones ho pro jistotu po očku sledoval. Payne a Dial si za ta léta navzájem vypomáhali při různých misích a úkolech. A tohle byla jedna ze situací, kdy si potřebovali promluvit v soukromí, v zájmu obou stran.

„Co se děje?“ zeptal se Dial.

„Chci ti říct, proč jsem tady. Ale jen když to bude neoficiálně.“

Dial na něj hleděl a v duchu přemítal, kam to povede. „Dobře.“

„Myslím, že vím, co Sparťani hledaj. Zřejmě to bude to samý, co hledáme my.“

„A co to je?“

Payne sáhl do kapsy a vytáhl kopii mapy pokladu. „Jeden můj kolega mi nedávno volal z Ruska a žádal mě o pomoc. Než jsem stačil odpovědět, bylo už pozdě. Někdo ho oddělal.“

„To je mi moc líto.“

Payne to odbyl pokrčením ramen. „D. J. a já jsme se v tom trochu šťourali a zjistili jsme, proč ho zavraždili. Hledal tohle.“

Dial si vzal od Payna mapu a prohlížel si ji ve světle reflektoru. Ihned poznal geografii hory Athos. „Tohle je mapa pokladu?“

Payne přikývl. „Chlápek, kterej odkrouh mýho kolegu, byl najatej zabiják, kterej dřív pracoval pro FSB. Když jsem ho vyslýchal, řekl, že si ho najal někdo s jihoevropským přízvukem. Předpokládali jsme, že by to moh bejt Řek, ale nevíme to jistě.“

„Proč Řek?“

„Protože ten poklad je řeckej. Teda pokud existuje.“

Payne ho stručně zasvětil do příběhu Richarda Byrda, Heinricha Schliemanna a možné existence ztraceného trůnu. Krom toho mu pověděl o všech dalších pokladech, které mohly být odvezeny z Konstantinopole před požárem, počínaje zlatými relikviemi a konče starými rukopisy.

„Myslím, že máš pravdu,“ řekl Dial. „Ty naše dvě záležitosti spolu asi souvisejí.“

„Já vím. A tak co s tím uděláme?“

Dial se nad otázkou zamyslel. „Co se mě týče, Interpol je tu jenom z jednoho důvodu: aby dopadl muže, kteří zavraždili mnichy. Všechno ostatní je pro mě podružný.“

Payne uznale kývl. „To rád slyším.“

„A protože se zdá,“ řekl Dial a ukázal na mapu, „že mí podezřelí míří do týhle lokality, bylo by fajn, kdybychom se k vám mohli přifařit.“

„Já jsem pro. Ledaže…“

„Ledaže co?“

„Ledaže by byl problém s tím klukem.“

„Myslíš Marcuse? S tím nebude vůbec problém. D. J. mu právě zachránil život. Vážně pochybuju, že by se vás začal ptát na návštěvnickou propustku.“

Payne se usmál. „To je dobře. Protože před tebou tajím ještě jednu věc. A trochu těžko se to vysvětluje…“

71

Payne zavolal na Allison, ať vyjde ze stínu, kde se měla na jeho pokyn skrývat.

Dial na ni nevěřícně zíral. Nečekal, že Paynovým největším překvapením bude žena. „Tys přived na horu Athos ženskou? To bude Panna Maria nasraná.“

Payne poznámku přešel. „Nicku, tohle je Allison. Byla s Richardem Byrdem, když ho zabili v Rusku. Bude chodit všude se mnou, dokud tohle neskončí.“

Dial chápavě přikývl. „Těší mě, Allison.“

Dívka se usmála a podala mu ruku. „Mě taky.“

„To s tím vaším přítelem je mi moc líto.“

„Díky.“

„Tak jo,“ přerušil je Payne. „Teď když jsme se představili, měli bychom raději jít. Čím dýl tu budem postávat, tím víc času promrháme.“

Jones popošel k Dialovi a podal mu vysílačku. „Mám ji od Petrose. Měl bys zavolat strážím a říct jim, ať se zdržujou pod touhle hřebenovou linií. Jako výstražný světlo necháme zapnutý reflektory.“

„Počkat,“ řekl Dial, „není to kontraproduktivní? Sparťani se evidentně dostali až sem. Je pravděpodobný, že jsou i před náma.“

„Někteří asi jo,“ přitakal Jones. „Ale zatím jsme oddělali čtyři vojáky, kterým hodně záleželo na tom, aby nám zabránili vylézt na tuhle horu. Odhaduju, že tam dole jsou další Sparťani a čekají na zavolání. Ať se před nimi mají stráže na pozoru. My se postaráme o zbytek.“

Sparťanský zvěd poslouchal mezi nedalekými stromy a pak odběhl varovat Apolla.

Kdyby zastavili tuto pětičlennou skupinu, která se nacházela jen pět minut za nimi, měli by všechen čas na to, aby našli knihu. Jenže tento úkol měl být těžší, než se zdálo, protože tito vojáci byli mnohem zdatnější než ostatní stráže. Dva největší muži už zabili čtyři hoplity. Normálně to byli Sparťané, kdo vykazoval takovou efektivitu v boji, ne jejich protivníci.

Na druhé straně, pokud si Sparťané něco vychutnávali, byl to rovnocenný protivník.

Payne postupoval v čele, za ním Dial, Allison, Andropoulos a Jones. Vlekli se v jednostupu strmým terénem, v dostatečných rozestupech na to, aby minimalizovali dopad nenadálého útoku. Kdyby zpoza stromu vyskočil nějaký Sparťan, stihl by zaútočit jen na jednu osobu z Paynovy skupiny, než by po něm někdo vypálil. Pravda byla, že za všechna ta léta vojákování nikdy nečelil protivníkovi, který by upřednostňoval starověké zbraně před střelnými.

Musel se tedy na věci dívat z úplně nové perspektivy.

Dvacet minut po odchodu od motocyklů skupina narazila na úzkou soutěsku uprostřed dlouhého hřebene. Payne a Jones svítili baterkami na strmou skalní stěnu a hledali způsob, jak ji nejsnáze obejít. Ostatní tři členové zatím popadali dech. Teplota začala klesat a už se ozývala drobná zranění, která si Dial s Andropoulosem přivodili při havárii motorek. Byli zadýchaní nejen kvůli řídkému vzduchu, ale i proto, že si při pádu pohmoždili žebra.

Střídavě hltali vodu z plastových lahví. Žádný z nich nepromluvil.

Jones zatím dostihl Payna na hřebeni. „Co myslíš?“

„Buď půjdeme tudy, nebo musíme jít skoro kilometrovou oklikou.“

Jones přikývl. „Musíme bejt opatrní. Chytrej voják by toho využil ke svý výhodě.“

„Myslel jsem právě na to samý.“

Společně se vrátili a připojili se k ostatním. Jones jim vysvětlil, co je třeba: „Tohle je klasickej zúženej úsek. Musíme tudy co nejrychleji projít. Jon půjde první, za ním Nick a tak dál. Až polezete nahoru, musíte být naprosto ve střehu.“

Ostatní se začali připravovat a Payne zatím odvedl Allison stranou.

„Jak vám je?“

„Jsem v pohodě,“ odpověděla. „Unavená, ale v pohodě.“

„No vedete si dobře. Jen vytrvejte.“

Allison se vděčně usmála.

„Je vám jasný, co od vás chceme?“

„Prolézt a být připravená k pochodu.“

„Jednoduchý, co?“

„Myslím, že to zvládnu.“

„Můžete mi v příštích pár minutách prokázat menší laskavost?“

Přikývla. „Jasně. Co jste chtěl?“

Payne vytáhl zbraň, kterou vzali Petrosovi. „Můžete mi to nést?“

Allison na ni pohlédla se štítivým výrazem v očích.

„Poslyšte,“ řekl Payne, „je mi jasný, že zbraně nejsou vaše gusto. Až doteď jsem vám žádnou bouchačku nedal, protože jsem viděl, jak se díváte na tu moji. Ale máme tu problém. V příštích pár minutách bude náš počet sníženej na polovičku. Jestli na nás zaútočí, udělají to právě tady. Z taktickýho hlediska musím udělat vše pro to, abych zvýšil naše šance na přežití. Takže potřebuju, aby byli všichni ozbrojení.“

„No,“ řekla Allison, „když to podáváte takhle, jak může holka říci ne?“

Apollo věděl, že jsou přečíslení. Jeho zvěd ho na to upozornil. Ale krása jeho plánu – podobného taktice krále Leonidase, jež umožnila odrážet tisíce Peršanů v bitvě u Thermopyl – spočívala v tom, že nemusel bojovat se všemi protivníky najednou. Rozhodl se počkat, až se skupina rozdělí, a pak udeřit.

Místo pěti proti třem to bude boj tří proti třem.

A až do šarvátky vpadnou zbylí dva, sejme je taky.

Mezera ve skalní stěně byla necelý metr široká. Při bouřích se soutěskou řinula voda jako vodopád a časem skálu uhladila, takže byla kluzká a opory pro nohy se těžko hledaly. Úhel svahu nebyl moc prudký, lana a kotvice nepotřebovali. Ale aby vylezli těch pět metrů k dalšímu hřebeni, museli se maximálně soustředit.

Na svou velikost byl Payne pozoruhodně mrštný. U speciálních sil většinou sloužili malí a šlachovití vojáci, kteří dokázali neomezeně dlouho běžet a v mžiku se skrýt. Payne jim přesto nějak stačil. Ve skutečnosti své spolubojovníky předčil, protože kromě rovnocenné hbitosti a výdrže ještě disponoval brutální silou, na kterou se žádný z nich nezmohl.

To byl taky jeden z důvodů, proč ho požádali, aby „maniakům“ velel.

Byli elitní skupina a Payne byl nejlepší z nejlepších.

S pomocí rukou lehce vyhupkal po skále nahoru. Na hřebeni shodil z ramene batoh a pozorně obhlížel nedaleké stromy. S pozvednutou zbraní upíral zrak do tmy a napínal uši, jestli neuslyší lupnutí větvičky nebo cokoli podezřelého.

Zdálo se však, že tam nikdo není.

„Pojďme,“ řekl přátelům, kteří čekali dole.

Dial šel nahoru druhý. Pomáhal si při lezení rukama a šklebil se bolestí. Jeho potlučená žebra byla citlivá na dotek, ale naštěstí je neměl zlomená ani mu nebránila v pohybu. Za deset vteřin už se krčil na hřebeni vedle přítele.

„Další,“ pobídl Payne Allison.

Přikývla a nervózně si zastrčila zbraň za opasek. Na rozdíl od mužů, kteří všichni prodělali výcvik na nějaké policejní či vojenské akademii, neměla s lezením žádné zkušenosti – pokud nepočítala hodiny tělocviku na střední škole. Měla sice dobrou kondici, protože chodila pravidelně běhat po areálu Stanfordu, ale tohle pro ni bylo něco nového.

Skalní lezení potmě v univerzitním zdravotním klubu prostě nenabízeli.

Dial držel stráž a Payne dával pozor na Allison. V rukou svíral silnou větev, kterou našel na zemi. Kdyby měla dívka při výstupu problémy, mohla se jí chytit a on by ji vytáhl. „Nezastavujte se. Jen pořád postupujte směrem k nám.“

Řídila se instrukcemi. Opatrně našlapovala výš a výš, přidržujíc se stěn soutěsky, a ani jednou se nezastavila, aby přemýšlela, kudy má jít. Jednou jí na kluzkém povrchu ujela noha, ale ona vyrovnala balanc rukama a dostala se bez pomoci nahoru.

„Byla to hračka,“ řekla s úsměvem.

„To jsem rád,“ odvětil Payne. „Teď si stoupněte támhle, aby mohl jít Marcus.“

Allison přikývla a odsunula se stranou.

V příští chvíli udeřili Sparťané.

72

Allison Sparťana uviděla ze všech nejdřív. Vyrazil ze shluku stromů, jen asi šest metrů od ní. V jedné ruce držel štít, v druhé meč. Protože zbraň měla pořád zastrčenou za opaskem, udělala to jediné, co ji napadlo. Zaječela z plných plic.

Payne se otočil jejím směrem a spatřil Sparťana řítícího se k nim. Už by nestihl tasit zbraň, a tak skočil před Allison a snížil rameno, aby ho dostal pod Sparťanův štít. Těsně před nárazem vyklenul záda, jako kdyby se s ním chtěl pustit do křížku. Ale místo aby se ho pokusil sevřít rukama, vytrčil vzhůru ramena a větví od stromu, kterou pořád držel v ruce, praštil protivníka do nohou. Síla umocněná setrvačností mrštila Sparťana přes okraj hřebene.

Jones taky uslyšel Allisonin křik, a když se Sparťan vznesl, byl už plně ve střehu. Muž jako Superman prolétl vzduchem, jen aby vrazil do nedalekého stromu a tvrdě přistál na zemi. Spadená přilba odhopsala z kopce dolů.

Jones neměl se Sparťanem slitování.

Stoupl si nad něj, zamířil a vpálil mu kulku mezi oči.

Na hřebeni nad ním se zatím vrhli do boje zbylí dva Sparťané. Oba se poučili z hoplitovy chyby, a tak se blížili rychle, ale opatrně. Štíty měli před sebou, meče napřažené k úderu, připravení bojovat na život a na smrt.

Apollo to vzal jako výzvu a šel tvrdě po Paynovi. Posledních pár minut ho sledoval a věděl, že je jejich vůdce. Byli zhruba stejně velcí a stavění a oba se pohybovali s velkou obratností. Hlavní rozdíl představoval výcvik.

Apollo se své dovednosti naučil od největší válečnické kultury všech dob.

Jeho protivník ne.

Sparťan v duchu konstatoval, že tím je o výsledku prakticky rozhodnuto.

Než se Payne stačil vzpamatovat z předchozího útoku, byl Apollo u něj. Vrazil do Payna štítem jako beranidlem a sklátil ho na záda. Payne se smykem zastavil pár desítek centimetrů od průrvy. Vzápětí se Apollo vztyčil nad ním a prudce máchl mečem. Payne stále držel v ruce větev, kterou za tu dobu nějakým zázrakem neztratil. Byla robustní a sukovitá věkem. Zvedl ji nad bradu právě včas, aby zarazil dopadající čepel.

Nocí se rozlehla mohutná rána a z roztřepeného dřeva odlétly třísky.

Nečekaný blok vychýlil Sparťana z rovnováhy. Octl se v předklonu a udělal moc široký krok. Payne slabinu postřehl a rychle jí využil. Máchnutím nohy srazil Apolla na zem a překulil se na něj. Větev byla nyní přeražená na dva kusy. Payne jeden pustil a druhým se začal ohánět jako nějaký šílený bubeník. Úder za úderem tloukl protivníka do hlavy a tváře, aby z něj vymlátil duši.

Ale Sparťanova přilba vydržela.

Byl sice omámený, ale díky dlouhým rokům výcviku přesně věděl, co dělat. Vší silou vymrštil boky a odhodil Payna do vzduchu. Manévr vyšel lépe, než by si dokázal představit. Svah spolu s okrajem hřebene připravil Payna o výhodu. V jedné chvíli bušil do Sparťana, a v příští se řítil do úzké průrvy, sdíraje si o kameny kůži z těla.

Pak s hlasitým žuchnutím dopadl na dno.

Andropoulos k němu natáhl ruku, aby mu pomohl. Ale Payne ji odstrčil.

„Zkurvysyn!“ zaklel.

V návalu zuřivosti vyrazil průrvou zpátky nahoru, připraven na druhé kolo.

Sparťan už pozvedl meč a chystal se udeřit. Dial v poslední chvíli zaslechl cinkání zbroje. Instinktivně klesl na kolena a Sparťanův meč mu prosvištěl nad hlavou. Setrvačnost strhla válečníka vpřed, udržel však rovnováhu a nepozbyl kontrolu. Šlápl jednou nohou vpřed a natočil se do pozice, aby se mohl rozmáchnout znovu.

Dial zvedl zbraň a vypálil, ale kulka se odrazila od štítu. Sparťan vzápětí štít použil jako zbraň a praštil jím Diala z boku do hlavy.

Omámený Dial se skácel na zem.

Z rány na líci mu kanula krev, ale snažil se zůstat při vědomí.

To však Sparťan nechtěl dovolit. I potmě poznal skelný výraz v protivníkových očích. Byl čas ho dorazit.

Sparťan pozvedl meč a chystal se k úderu.

Apollo po shození Payna do průrvy vítězně vycenil zuby. Byl to rovnocenný protivník, ale jako všichni před ním byl přemožen.

Apollo vstal ze země a začal si na hřebeni vyhlížet další oběť.

Jen jedna osoba nebyla zabředlá v boji.

Ta žena.

Myšlenka na boj s ní jej znechutila. Jeho předci se na bojišti nikdy nemuseli potýkat se ženami, protože musely všechny zůstat doma. Pro Apolla byly dobré jen na jednu věc: plození. Takový postoj k ženám měli Sparťané odjakživa. Matky byly milovány, manželky tolerovány. A dívka znamenala promarněnou příležitost mít syna.

Přesto Apollo věděl, že v době moderních zbraní mohou být ženy nebezpečné. Dokázaly zmáčknout spoušť úplně stejně jako muž. Proto ani tuhle ženu nesměl přehlížet.

Musel ji stihnout stejný osud jako všechny ostatní.

Musela být okamžitě zabita.

Dial byl po ráně do hlavy omámený, ale naštěstí u něj převládly instinkty.

Jakmile Sparťan napřáhl meč, Dial zvedl pistoli a dvakrát po sobě vypálil těsně nad jeho štít. První kulka zasáhla Sparťana do klíční kosti a s hrozivým křupnutím ji roztříštila. Druhá šla rovnou do úst. Zuby zapraštěly jako drcený led a zaryly se do měkké tkáně hrdla. Kulka vylétla zadem krku ven.

Nebylo to jako ve filmu. Sparťan neodlétl tři metry dozadu, aby tiše skonal.

Místo toho se vrhl shora na Diala a přimáčkl ho k zemi. Celou tu dobu chrčel a plival a snažil se dýchat, zatímco Dial ležel pod ním a nemohl se hnout.

Příštích dvanáct vteřin musel poslouchat, jak se muž dusí vlastní krví. Teprve pak se mu podařilo se vykroutit. Jakmile byl volný, znovu vypálil z pistole a ukončil Sparťanův život.

Allison v hrůze přihlížela, jak se Payne řítí průrvou dolů. Jen malou chvíli předtím se před ní vztyčil jako skála a zachránil ji před svalnatým Sparťanem.

A teď byl pryč a ona tam stála sama. A Apollo se opět blížil k ní.

Nevypadalo to vůbec slibně.

Naposledy si vystřelila ze zbraně na letním karnevalu. A nebyla to opravdová zbraň, ale vzduchovka při jedné z těch přihlouplých her, kde se hrálo o ceny.

Jinak neměla se zbraněmi vůbec žádné zkušenosti.

Prostě je neměla ráda. Vlastně ty hrozné věci úplně nenáviděla.

Jenže v této situaci si najednou uvědomila, že zbraň je jejím nejlepším přítelem.

Vytáhla ji zpoza opasku a namířila na Apolla, který se krčil ve tmě. Před sebou držel štít, aby neměla nač mířit. Allison viděla jen hrot jeho meče a rudý chochol trčící z přilby.

Přesto věděla, že nesmí čekat, až se přiblíží ještě víc.

Zmáčkla tedy spoušť.

Pistole zahřměla a prudce sebou v její ruce škubla. Kulka vylétla do výše, úplně mimo cíl – což je u amatéra běžná chyba.

Allison se nenechala odradit a zmáčkla spoušť podruhé. Opět s podobným výsledkem.

Ani nestřelila blíž.

Apollo se samolibě usmál její neschopnosti a napřáhl meč za sebe.

Prudce máchl plochou stranou čepele, aby jí vyrazil zbraň z ruky. Kov zařinčel o kov a zbraň odlétla neškodně na zem.

„Blbá děvko,“ zavrčel lakónsky.

A znovu pozvedl meč.

Payne vyrazil průrvou vzhůru jako rozlícené zvíře. Krev z něj jen crčela, strnulé svaly pracovaly jen díky přívalu adrenalinu. Jeho přátelé se nacházeli v nebezpečí a to bylo nepřípustné.

Na vrcholu hřebene se podíval doprava a zjistil, že Dial je v bezpečí.

Prudce se otočil, aby našel Allison, a uviděl Apolla přichystaného k úderu. Vůdce Sparťanů zaujal dokonalou pozici. Jeho štít mu chránil všechno od kolen po nos. Na hlavě měl kovovou přilbu a na holeních chrániče. Jediné slabiny ve zbroji představovaly štěrbiny pro oči a sandály na nohou.

Rozhodnutí bylo jednoduché. Payne si vybral nejsnazší cíl.

Zamířil nízko a třikrát vypálil po Apollových nohách. První kulka šla ve tmě mimo, ale druhá a třetí ne. Svalnatý Sparťan odmítl vykřiknout, když se kácel v agónii na zem. Přitom mu poklesl štít, čehož Payne okamžitě využil.

Ustálil zbraň a zmáčkl spoušť s jedinou myšlenkou v hlavě.

Tenhle Sparťan musí zemřít.

73

Po boji Payne a Jones prohlíželi mapu a určovali, které jeskyně leží v dosahu třiceti minut chůze. Tedy pokud byla mapa přesná. Vlastně ani nevěděli, jak se Schliemann o místě pokladu dozvěděl. Tato věc během výzkumu najevo nevyšla. Bylo však jasné, že Richard Byrd a osoba, která ho nechala zabít, v existenci pokladu věřili. A Sparťané očividně taky – ačkoli ti všichni zemřeli předtím, než mohli být vyslechnuti.

Skupina mlčky pokračovala v postupu, někteří si za chůze ošetřovali rány. Dial si držel kus látky na pravé tváři, kterou mu rozsekl sparťanský štít. Také žebra a záda mu bolestivě pulzovala, ale ani jednou si nepostěžoval. Nestěžoval to ani Payne, který měl celou řadu oděrků a pohmožděnin, způsobených pádem do průrvy. Za dané situace na tom byl mnohem lépe než muži, které přemohl.

Vylezli o něco výš a Payne si všiml určité změny ve vzezření krajiny. Stromů ubylo a květiny prakticky zmizely, stejně jako tráva a plevel. Během několika hodin přešli z bujného prostředí Egejského moře do pusté, jakoby měsíční krajiny. Kamkoli se podíval, všude viděl kameny a krátery. Po životě skoro ani stopy.

Nebylo divu, že si to místo Řekové vybrali k uschování pokladu.

Tam nahoru nebyl důvod chodit, pokud se člověk vyloženě nechtěl vzdálit ze světa.

„Jone,“ zavolala na něj zezadu Allison.

Payne se zastavil a otočil. Ukazovala na nějaké místo na východě.

„To je jeskyně?“ zeptala se.

Payne posvítil baterkou tím směrem, ale jistý si nebyl. Určitě to však jako jeskyně vypadalo. „Počkejte tady. Půjdu to omrknout.“

„Zadrž,“ ozval se Jones na konci skupiny. „Půjdu s tebou.“

Payne se ušklíbl a počkal na něj. „Jak jsem měl vědět, že chceš jít taky?“

„Pokud si myslíš, že tě nechám, abys to objevil sám, seš úplně mimo.“

„Počkejte,“ řekla Allison. „Půjdu taky.“

Payne svěsil odevzdaně hlavu. „No fajn! Můžou jít všichni. Čím víc, tím to bude veselejší.“

Dial se usmál a poplácal Payna po rameni. „Jsem rád, že to říkáš. Už jsem se začínal cítit odstrčenej.“

Andropoulos pokýval hlavou. „Já taky.“

Payna jejich nadšení rozesmálo. Několik minut nikdo z nich ani nehlesl, a teď všichni žadonili, aby se mohli připojit. Jenže jak by jim to mohl vyčítat?

I on se nechal unést vzrušením z těch možností.

„Hej, Marcusi,“ zvolal. „Ty seš Řek, ne?“

„Ano, pane.“

„Jaká zvířata by tady mohla žít?“

„Vlci.“

Payne kývl. „To jsem si myslel. Všichni dávejte pozor.“

Skupina vyrazila pohromadě a každý člen pátral mezi okolními skalami po náznacích potíží. Vlevo nad sebou v bledém měsíčním světle viděli tyčící se štíty hory Athos. Napravo byl strmý svah, který právě zdolali. Payne si zkoušel představit, jak by staří Řekové vlekli dvanáctimetrovou sochu nahoru úbočím. Zdálo se to nemožné. Jenže na druhé straně moderní historici dodnes nevědí, jak Egypťané přemísťovali mohutné kameny, ze kterých stavěli pyramidy. Takže možné bylo všechno.

Nebo skoro všechno.

Čím blíž se Payne dostával k jeskyni, tím víc totiž nabýval na jistotě, že ztracený trůn uvnitř není. Nemohl být. Alespoň ne jako jeden kus. To jasně viděl z geometrických proporcí.

Ústí jeskyně mělo zhruba metr a půl na šířku a metr osmdesát na výšku. Při průchodu úzkým otvorem se Payne musel sehnout, aby si nenarazil hlavu o zubatou skálu. Ve vstupu si ještě posvítil dovnitř, ale neviděl nic než tmu.

Žádné zdi, žádný strop. Nic než prázdný prostor.

Začal doufat, že jeskyně se za vchodem rozšiřuje.

Zhluboka se nadechl a vkročil do jeskyně, zvědavý na to, co najde uvnitř. Jen věřil, že to nebude podobné jako v poslední jeskyni, kterou zkoumal na ostrově Čedžu v Jižní Koreji.

Americká armáda Payna s Jonesem požádala, aby prošetřili zmizení bývalého člena MANIAC. Když dorazili na místo činu, celá jeskyně se koupala v krvi. Smrad z rozkladu jim na kůži ulpíval ještě skoro týden.

Nyní posvítil těsně nad zemí a všiml si tenké vrstvy šedého prachu. Shýbl se a dotkl se ho prsty. Byl hrubý a odstínem podobný přírodnímu kameni.

„Co je to?“ zašeptala Allison.

„Nevím. Vypadá to skoro jako –“

Payne se v půli věty zarazil a naznačil ostatním, ať jsou zticha. Složení prachu najednou nebylo tak důležité jako to, co uviděl na jeho povrchu. Stopy.

Přikrčil se a zkoumal je. Byly lidské a mířily dopředu. Dotyčná osoba měla krátký krok, k němuž se na levé straně pojil další vzor, kruhový a nepravidelný. Možná vycházková hůl, nebo kopí. To Payne nedokázal říct. Ale jisté bylo jedno: žádné stopy nevedly ven.

Znamenalo to, že původce stop se pořád zdržoval uvnitř nebo našel jinou cestu ven.

Payne se zbraní v pravé ruce a se svítilnou v levé pokračoval po nerovném povrchu vpřed. O něco hlouběji se jeskyně mírně rozšiřovala, výška stropu vzrostla na dva a půl metru a šířka na tři. Payne to přijal s povděkem. Nejenže mohl jít vzpřímený, ale měl kolem sebe manévrovací prostor pro případ napadení.

Za ním šel Jones, v ruce zářivě svítící baterku. Třetí kráčela Allison, pak Andropoulos a Dial. Všichni čtyři opatrně našlapovali a sledovali Payna, jak odvážně postupuje do chodby před nimi.

Najednou zvedl ruku a naznačil jim, aby zastavili.

Skupina poslechla a zůstala téměř neslyšně stát.

Payne před sebou uviděl osamělou postavu sedící ve tmě. Byl to starý muž, zahalený ve vlněné dece. Opíral se o zadní stěnu jeskyně, vedle něj ležela hůlka. Vypadal křehký a slabý, zchřadlý věkem. Vous měl dlouhý a neudržovaný, spočíval mu vpředu na plášti jako šedý šál. Hlavu měl předkloněnou a oční víčka zavřená.

Payne přemítal, jestli ten muž ještě dýchá.

Vzápětí měl odpověď.

Aniž otevřel oči, starý mnich promluvil. Jeho šepot bylo sotva slyšet: „Říkal jsem si, kdy dorazíte… Čekám tu na vás.“

Payne se zmateně zamračil. Neměl ponětí, co je to za muže a o čem mluví. Napadlo ho, že je to možná vyšinutý poustevník, který v této jeskyni žije.

„Co tady děláte?“ zeptal se.

Mnich prudce otevřel oči. Pohlédl vzdorovitě do světla a odmítl si zaclonit oči. „Nemluvil jsem s vámi. Mluvil jsem s Nickem.“

Dial stojící vzadu uslyšel své jméno. Chvíli trvalo, než mu vše došlo. Pak už bylo jasné, kdo se v jeskyni skrývá.

„Pozor, jdu,“ řekl Dial a tlačil se přes ostatní dopředu. Zastavil se u Payna, který pořád svítil na starce.

„Ty toho chlápka znáš?“ zašeptal.

Dial na muže pohlédl a přikývl. Byl to Nicolas, starý mnich, se kterým se seznámil oné první noci v Meteoře. Tentýž mnich, jenž o čtyřicet let mladší figuroval na zarámovaném snímku ve Velkém Meteoronu. Muž, kterého přijel hledat na horu Athos. A nyní ho našel.

Samozřejmě nečekal, že ho najde takhle – v podstatě uvnitř hory.

„Buďte zdráv, Nicolasi. Hledám vás.“

Mnich uslyšel Dialův hlas a usmál se. „Myslel jsem si to.“

„Bylo vás dost těžké vypátrat.“

„Omlouvám se… Byl jsem v jednom kole.“

Dial zapnul svítilnu. „A co jste dělal?“

„Svoji povinnost.“

Dial popošel blíž. „Svoji povinnost? Nevím jistě, co to znamená.“

Nicolas se pousmál. „Dospěl jste tak daleko. Něco vědět musíte.“

„Možná, ale doufal jsem, že zbytek mi dopovíte vy.“

„Je mi potěšením, Nicku. Co byste rád věděl?“

Dial povytáhl překvapeně obočí. Takovou nabídku rozhodně nečekal.

Ale hodlal jí maximálně využít.

74

Dial opatrně přistoupil blíž. Přemýšlel, na co se zeptat nejdřív. Měl tolik otázek, že nevěděl, kde začít. Rozhodl se tedy začít úplně od začátku. „Proč bylo těch sedm mnichů v Meteoře?“

„Tam jsme se vždycky scházeli,“ odpověděl Nicolas. „Poskytovala nám to, co jsme potřebovali.“

„A co to bylo?“

„Ochranu před těmi, kdo hledali poklad.“

Dial pohlédl na Payna a kývl. Řeč byla o ztraceném trůnu.

„Proč vás na Meteoře nezabili jako ostatní?“

„Přijel jsem až poté, co jsem se dozvěděl o jejich smrti.“

„Jak to?“

„Na tuhle schůzku mě nepozvali.“

„Ale předtím jste se mezi ně počítal. Říkal jste, že jste se na Meteoře scházeli.“

Nicolas přikývl. „Taky jsem to řekl v minulém čase.“

„Už jste ke skupině nepatřil?“

„Vysoký věk má svá omezení. Patří mezi ně cestování.“

„A přitom jste tady.“

Nicolas se chabě usmál. „Neměl jsem na výběr. Jsem jediný, kdo zůstal.“

„Jediný?“

„Jediný, kdo ví, kam jsme poklad přemístili.“

„Vy jste poklad přemístili?“

„Už dávno… Dlouho před těmi posledními výhrůžkami.“

Dial se zarazil. „Moment. Jestliže jste poklad přemístili, tak proč jste tady?“

„Proč? Protože sem členové Bratrstva odcházejí zemřít.“

„Bratrstva?“

Nicolas přikývl. „Takhle jsme byli pojmenováni už dávno.“

„Kým?“

Nicolas se ušklíbl a ukázal do zadního kouta jeskyně. „Jedním z nich.“

Dial baterkou posvítil tím směrem a ten pohled ho šokoval. U stěny se vršila velká hromada lebek. Musely jich být stovky. Mnohé z nich byly natočené tvářemi dopředu a působily dojmem, že na ně hledí prázdnými jamkami. Dial se naštěstí jen tak nevyděsil. Jinak by z jeskyně vyrazil jako namydlený blesk.

Chvíli nad přítomností lebek rozvažoval. „To byli vaši bratři?“

Nicolas znovu kývl. „Všichni žili a zemřeli pro jednu společnou věc.“

„Pro jakou?“

„Zemřeli vznešenou smrtí, neprozradili naše tajemství. Jen z toho důvodu byli přineseni sem, aby spolu mohli být na věčnosti. Tady je uctíváme. Na naší nejsvatější hoře.“

Dial chápavě pokýval hlavou. „Což vysvětluje, proč jste tady. Nezůstal žádný z vašich bratří, aby přemístil vaše ostatky, a tak jste sem přišel sám. Sedíte tu potmě a čekáte na smrt, abyste mohl v pokoji odpočívat se svými bratry.“

Nicolas se usmál. „Od první chvíle, co jsme se seznámili, jsem věděl, že jste chytrá hlava.“

Dial lichotku přešel. „Věřte mi, že až tak chytrý nejsem. Například nevím, proč je tahle hora plná Sparťanů. Ani proč zabili vaše bratry.“

„Důvod je prostý. Během staletí se mnozí pokoušeli najít místo, kde spočívá náš poklad. Někteří z nich byli zlí, chtěli nás kvůli našemu vědění zabít. Nakonec jsme se rozhodli se bránit. Meč proti meči, krev za krev, to vše ve jménu zachování tajemství.“

„Ale vždyť jste mnich. Není násilí v rozporu s vaším náboženstvím?“

V Nicolasově tváři se objevil sveřepý výraz. „Není, když jde o sebezáchovu. A o tu taky šlo. Pronásledovali jste ty, kteří pronásledovali nás, a udeřili na ně tam, kde právě byli.“

„A co Sparťani?“

Nicolas se zamyslel. „Někdo udeřil na nás.“

„Máte ponětí kdo?“

Pokrčil rameny a z tváře mu pomalu mizela všechna barva. „Nesdělili mi žádná jména, protože moje angažovanost v Bratrstvu… nebyla až taková. Ale z toho, co jsem pochytil, byl náš poklad… příčinou nedávného zájmu… několika sběratelů…“ Odmlčel se, aby nabral dech. „Včetně někoho… z vaší… země.“

Dial přistoupil ještě blíž. Úzkost v mnichově tváři a náhlá dýchavičnost ho znepokojily. „Nicolasi. Copak je? Jste v pořádku?“

„Za chvíli… budu,“ zasípěl mnich.

Dial se k mnichovi vrhl v obavě, že se o něj pokouší infarkt. Sevřel vlněnou deku, kterou měl stařec omotanou kolem těla, a zjistil, že je vlhká. Nevěděl proč, dokud ji z mnicha nestrhl.

Nicolas měl v ruce dýku. Tepny na stehnech mu protínaly dvě hluboké řezné rány. Posledních několik minut pomalu krvácel k smrti a zatím jim klidně vysvětloval, kde si přeje zemřít.

Když si toho Dial všiml, už na tom nemohl nic změnit.

Zvrat ve vývoji událostí všechny zaskočil. Poslouchali, co si s Dialem povídají, a nikdo nepostřehl, že stařec jim pomalu umírá před očima.

Jeho smrt – a poslední slova o přemístění pokladu – znamenala nezdar, který nečekali.

„Co teď?“ zeptal se Payne Jonese a Allison.

Oba jen odevzdaně pokrčili rameny.

Payne vytáhl svou kopii mapy s pokladem. „Co kdybyste se vy dva znovu mrkli na mapu? Třeba jsme něco důležitýho přehlídli.“

Jones zavrtěl hlavou. „Mapa byla v pořádku. Našli jsme jeskyni přímo tam, kde měla být. Ale nic tady není.“

„To já vím, ale –“

„Jone,“ oponoval Jones, „jen se nad tím zamysli. Pokud Bratrstvo přemístilo poklad v minulým století, bylo to až po Schliemannově smrti. Nový místo nemohlo být na jeho mapě vyznačený.“

Payne kývl. „To je mi jasný, ale kdo říká, kdy ho mniši přemístili? Co když ho přemístili před Schliemannovou smrtí? Třeba nás sem jeho mapa z nějakýho důvodu zavedla. Možná je tu tajná nápověda, která nás nasměruje na další místo.“

„O tom jaksi pochybuju.“

„Ale no tak,“ řekl Payne. „Vím, že seš zklamanej a vůbec, ale právě jsme se štrachali na tuhle podělanou horu, abychom se dostali sem. A neslezeme zpátky dolů, dokud se tu trochu neporozhlídneš.“

Jones frustrovaně zaúpěl. „Tak dobře! Porozhlídnu se po týhle pitomý jeskyni, ale jestli se na mě ze stropu začne řítit balvan, přísahám bohu, že –“

V půli věty se zarazil a naklonil hlavu na stranu.

Payne na něj zíral a čekal, až přestane lamentovat. „Že co?“

Jones otázku ignoroval. V hlubokém zamyšlení se rozhlížel po jeskyni a tvář se mu pomalu rozjasňovala. „Tahle jeskyně je trochu malá, ne?“

„Karlovarský jeskyně to zrovna nejsou, pokud ti jde o to.“

„Ne,“ odvětil Jones a posvítil baterkou kolem sebe. „Chci říct, že tahle díra je opravdu malá. Pokud tady dřív přechovávali velkej poklad, kde ho sakra měli schovanej?“

Payne se zarazil. „To je hodně dobrej postřeh.“

„Pochybuju, že ho nechali jen tak ležet na volným prostranství. To by nedávalo smysl, když uvážím, jak bylo bratrstvo ve všem ostatním opatrný.“

Allison pohlédla k ústí jeskyně. „A co vchod? Nemohli ho zakrýt kamením a větvemi?“

„To je možný,“ připustil Jones. „Ale pokud by to neudělali smrtelně důkladně, nevypadalo by to přirozeně. A když se takhle blbě pokoušíš něco schovat, pak je to jasný prozrazení.“

Payne hleděl na přítele. Na rtech mu pohrával sotva znatelný úsměv. „Moment. Ty víš, kde ten poklad je?“

Jones pokrčil rameny. „Možná, já nevím.“

Payne si na Jonese posvítil. V očích měl třpyt, který tam ještě před chvílí nebyl. A s odrazem světla z baterky to nemělo nic společného. „Ty prevíte! Vidím ti na ksichtě, že víš, kde je.“

Jones se zasmál. „Neříkám nic jistě, mám jen teorii. Ironický na tom je, že pokud mám pravdu, právě jsem vám poskytl nápovědu.“

„Nápovědu, jo?“

Jones se zazubil. „Kdybys dával pozor, všiml by sis toho.“

„Žes mi poskytl nápovědu?“

Dial celou tu dobu poslouchal vzadu. Nyní se ozval: „Řekl smrtelně.“

Payne se otočil a zmateně na něj pohlédl. „Smrtelně?“

Dial přikývl. „Řekl, že to museli udělat smrtelně důkladně. Mluví o těch lebkách.“

Jones ohromeně hvízdl. „Jedna nula pro Nicka Diala! Jaks na to přišel?“

„Ne podle toho, cos říkal ty,“ ujišťoval ho Dial, „ale z toho, co řekl před smrtí Nicolas. Tvrdil, že Bratrstvo přinášelo lebky sem nahoru, aby je mohli uctívat. Jenže to je v rozporu se vším, co jsme se s Marcusem dozvěděli na Meteoře. Mniši lebky nepřechovávají proto, aby je uctívali. Přechovávají je proto, aby jim připomínaly, jak je život křehkej.“

Pohlédl na Nicolase, který ležel natažený na zemi pod krví nasáklou dekou. „V jedné chvíli jsi tady, a v příští pryč.“

„Jasně,“ řekl Payne. „To chápu. Ale jak to souvisí s pokladem?“

„Nicolas sem nahoru nepřišel zemřít,“ pokračoval Dial. „Přišel sem ochránit poklad. A to mohl udělat jediným způsobem: pokusil se nás přesvědčit, že Bratrstvo ho přemístilo jinam. Pak se zabil, abychom mu nestihli položit další otázky.“

„Seš si tím pěkně jistej, zdá se.“

Dial pokrčil rameny. „Lhal mi už předtím. Tu jeho taktiku jsem prohlédl.“

„Takže co z toho plyne?“ zeptala se Allison. „Že poklad nepřemístili?“

Dial zavrtěl hlavou. „Neměli čas. Sparťani je povraždili, než to stihli udělat.“

75

Dial zkoumal velkou hromadu lebek navršených nahodile u zdi. Byly jich stovky: hlavy mrtvých mnichů za několik staletí, mnichů, kteří se zavázali střežit prastaré tajemství. Pokud měli jeho přátelé pravdu, ti mniši ho chránili stále – dokonce i ve smrti.

„Vysvětli mi to znovu,“ řekl Jonesovi. „Ty myslíš, že poklad je tam pod tím?“

„Ne poklad jako takovej, ale myslím, že ty lebky něco ukrývaj. Nějakou puklinu nebo chodbu.“

Payne se na přítele zamračil. „Před chvílí ses mi vysmál, když jsem říkal, že by někde v jeskyni mohla bejt nápověda. A teď mi tvrdíš, že je tady tajná chodba?“

Jones přikývl. „Jo. To tvrdím.“

„To zní trochu ujetě.“

Andropoulos si odkašlal. „Vlastně to až tak ujetý není, pane. Ředitel Dial a já jsme našli tajnou chodbu na Meteoře. Byla ukrytá za velkou tapiserií v ubytovně mnichů.“

Payne na něj pohlédl. „Vy jste našli chodbu? Co bylo uvnitř?“

„Schody a podzemní krypta s několika vyřezávanými policemi a zdobným kamenným oltářem. Ale to, co se tam přechovávalo, bylo dávno přemístěno jinam.“

„Místnost byla prázdná?“

„Ano, pane. Prázdná.“

Dial ho poopravil: „To není úplně přesný. Něco důležitýho jsme přece jen našli.“

„Co to bylo?“ chtěl vědět Payne.

„Uťatý hlavy členů Bratrstva.“

„To myslíš vážně? Ty hlavy byly tam dole?“

Dial pokyvoval hlavou. Kousky skládačky mu do sebe pomalu zapadaly. „Sparťani zmasakrovali mnichy a pak jejich hlavy navršili na kamenným oltáři. V té době jsme předpokládali, že to má být nějakej vzkaz, ale nevěděli jsme jakej. Teď už odpověď znám.“

„Jakou odpověď?“ naléhal Payne.

„Jeden z mnichů – jeden z těch sedmi členů Bratrstva – musel před smrtí vyzradit, kde je poklad schovanej. Navršením těch hlav dali Sparťani najevo, že to vědí.“

„Což by vysvětlovalo jejich přítomnost na hoře,“ připojil se Jones. „Věděli, kde je poklad ukrytej, a šli si pro něj.“

„Jo, takhle se to jeví.“

Payne stočil pohled k Dialovi. „Takhle se to jeví? Máš snad jinou teorii?“

„On má vždycky teorii,“ podotkl Andropoulos.

Dial se usmál. Mladý policista se učil dobře. „Role Sparťanů v tomhle případu mi pořád nějak nesedí. Z toho, co vím, nebyly jejich motivací peníze. V životě jim šlo o jediné: být těmi nejlepšími bojovníky na světě. O zlato nebo poklady se nestarali. Záleželo jim jen na jejich pověsti válečníků.“

Payne pokrčil rameny. „Časy se mění, lidi taky. Prachy už dnes pro ně mohly znamenat víc.“

„O tom nic nevím,“ oponoval Dial. „Pořád žijou ve stejným regionu Řecka a i po všech těch letech stále mluví lakónsky. Pořád cvičí jako jejich předci a očividně mají i stejnou zbroj a zbraně. Napohled to vypadá, že si pořád zakládají na těch samých základních věcech. A pokud vím, peníze mezi ně nepatří.“

„Tak proč tady byli?“

„Když jsme s Marcusem objevili tu chodbu, našli jsme neuvěřitelně detailní řezby vojáků a válečných výjevů. Figurovaly na dveřích, na policích i na kamenným oltáři. V klášteře, kde se všechna další umělecká díla točí kolem náboženství, nám připadaly úplně nemístný. Teď si začínám říkat, jestli ty řezby nějak nesouvisely s pokladem.“

„A jak jako?“

Dial rozvíjel svou teorii: „Zjistili jsme, že kláštery odjakživa sloužily jako útočiště, kde umělci a spisovatelé mohli volně tvořit bez obav z pronásledování. Taky jsme se dozvěděli, že Sparťani psaným slovem pohrdali. Jenže to je slabý slovo. Ve skutečnosti bylo psaní v jejich kultuře zakázaný. Vše, co o nich víme, pochází z vnějších zdrojů, a protože se bavíme o době před pětadvaceti staletími, jsou ty zdroje hodně omezený.“

Na chvíli se odmlčel, aby popadl dech. „Takže, a tohle je jen má divoká spekulace, co když je na tom pokladu něco víc než jen zlato? Co když existujou nějaký starý knihy nebo umělecký díla, který by mohly vrhat na Sparťany špatný světlo? Co když sem nepřišli proto, aby zbohatli? Co když přišli proto, aby ochránili svý dědictví?“

Jones se smíchem poplácal Diala po rameni. „Říkáš divoká spekulace? Mně to vůbec nezní jako divoká spekulace. Spíš jako vysoce propracovaná hypotéza. Napůl jsem čekal, že začneš vytahovat grafy a schémata.“

Dial pokrčil rameny. „Co na to říct? Když jsme lezli na tu horu, měl jsem spoustu času k přemýšlení.“

„No,“ zamnul si Jones ruce, „je jen jeden způsob, jak zjistit, jestli je tvá teorie správná. Pojďme hledat poklad.“

Andropoulos střežil ústí jeskyně a ostatní čtyři se společně pustili do práce. Payne s Jonesem podávali lebky Dialovi s Allison, kteří je opatrně skládali k druhé stěně jeskyně. První hromada se pomalu, ale jistě zmenšovala, zatímco druhá začínala narůstat.

Ač jejich činnost navenek působila příšerně, nikdo z nich se nenechal vyvést z míry. Ve skutečnosti to velké množství lebek jaksi odosobňovalo situaci. Nebrali už do rukou lebky, ale prostě odstraňovali volně navršené překážky ze vstupu do tajné chodby.

Nebo v to alespoň doufali.

To se mělo ukázat až za několik minut.

Nakonec to byl Jones, kdo zpozoroval první náznak. Oddělal od stěny jednu z lebek a všiml si malé pukliny. „Allison, podejte mi baterku.“

Svítilny měli položené na zemi tak, aby svítily na strop a oni mohli pracovat oběma rukama. Allison vzala nejbližší z nich a podala mu ji.

„Vidíte něco?“

„Ještě ne.“

Jones posvítil do pukliny, která začínala pár stop nad zemí. Kvůli úhlu, ve kterém se díval, a zbylým lebkám bránícím ve výhledu toho moc neviděl. Ale bylo jasné, že trhlina se táhne hlouběji do stěny. „Tady je nějaká díra.“

Payne stojící u hromady si otřel rukávem čelo: „Jak je velká?“

„To ještě nevím.“

„Tak dej pryč tu baterku a pusť se zase do práce.“

Jones posměšně zasalutoval. „Rozkaz, pane.“

Jejich smích se rozlehl potemnělou jeskyní a všichni se zase vrhli na věc.

S každou další minutou a s každou odnesenou lebkou jejich vzrušení sílilo. A stejně tak se zvětšovala díra. Nejprve to byla malá puklinka, pak otvor, kterým by se protáhl člověk. Zanedlouho zjistili, že je to něco ještě důležitějšího. Byl to začátek kamenné rampy, která se nořila hluboko do nitra hory.

Mniši to vymysleli opravdu geniálně. Místo aby do stěny jeskyně tesali klenutou chodbu, kterou by v přirozeném prostředí jen těžko ukryli, prosekali se na úpatí stěny a vykopali rýhu v podlaze jeskyně. Hlínou a úlomky kamení pak vyplnili prázdný prostor dole a všechno zakryli lebkami.

V kultuře, jaká vládla na hoře Athos, to bylo úžasně odrazující opatření.

Každý poustevník, který by na jeskyni narazil, by se nechtěl usadit na místě posledního odpočinku tolika mnichů. A určitě by nechtěl lebky odnášet nebo je krást jako suvenýry. To by byl ten nejhorší hřích a projev neúcty. A tak lebky dělaly mnohem víc, než jen maskovaly chodbu. Ve skutečnosti odvracely vetřelce.

Tedy až do této chvíle.

76

Kopání by skončilo dřív, kdyby měli lopaty a kolečka. Takhle museli hrabat holýma rukama. K odtahování hlíny a suti jim posloužila Nicolasova krví nasáklá deka.

Payne celý špinavý posvítil do díry a učinil prohlášení, na které všichni čekali: „Myslím, že už je to dost velký.“

„Prolezeš tím?“ zeptal se Jones, který byl ještě špinavější než Payne.

Payne se naklonil blíž. „Jo, myslím, že jo.“

„Dost velký je to určitě. Já bych se tím protáhl už před hodinou.“

Payne se usmál. „Tvý tělo možná, ale tvý ego těžko.“

„Věř mi, že mý ego na mně není to největší.“

Payne obrátil oči v sloup. „Jestli už jsi dožvanil, seš připravenej jít dovnitř?“

„Jistěže jsem. Už nějakou dobu… Kdo jde první?“

Payne pokynul směrem k díře. „Až po tobě, kámo.“

Jones ho poplácal po rameni. „Díky, Jone. Moc si toho cením.“

„To nic,“ odvětil Payne. „Jestli narazíš na nějaký pasti, zakřič.“

Jones se zasmál, klekl si na všechny čtyři a prosmýkal se dírou. Za ním šla Allison, pak Dial a nakonec Payne. Andropoulos zůstal na stráži před vchodem do jeskyně – kdyby se snad kolem potloukali nějací další Sparťané.

Jones se chvíli plazil po svažující se ploše. Po metru a půl už mohl vtáhnout nohy pod sebe. Dřepnul si a natáhl ruku zpátky, aby pomohl prolézt dírou Allison. Pak pokračoval dál dopředu. Chodba se s každým krokem zvyšovala, až nakonec mohl stát vzpřímeně.

Posvítil baterkou do chodby a zjistil, že je vytesaná do skály. „Koukněte se na tuhle chodbu. Všechno to dělali ručně.“

„To je úžasný,“ odvětila Allison a přejela prsty po šedém kameni.

Zatímco čekali na ostatní, Jones namířil paprskem světla dopředu. Ztrácel se v temnotě. Teplota byla něco kolem deseti stupňů, ještě nižší než nahoře v jeskyni, kterou si zahřáli svým tělesným teplem. Jones pozvedl nos a zhluboka zavětřil v obavě ze škodlivých plynů. Ale nic nezjistil.

„Vše v pořádku,“ ohlásil Payne zezadu.

Jones přikývl a opět vyrazil chodbou. Země byla nerovná a z masivního kamene, šířka mezi stěnami teď činila asi tři metry. Jones klouzal světlem ze strany na stranu a pátral po něčem neobvyklém. Payne svou poznámku o pastích myslel sice žertem, ale Jones si uvědomoval, že zrnko pravdy na ní přece jen je.

Jako malý čítal příběhy o drsném životě archeologů, kteří se stali obětí nastražených ok přivázaných ke stromům či barmských tygřích pastí opatřených ostrými kopími. U speciálních sil se naučil zhotovovat obojí – plus několik dalších věciček k polapení či usmrcení nepřítele – takže věděl, že takové věci existují.

Jen nevěděl, jestli jsou i tady dole.

„Vzduch je čistej,“ hlásil Jones přes rameno.

„Pořád čistej,“ odvětil Payne.

Po pár vteřinách se chodba ostře stáčela doleva. Jones nakoukl za roh. Nechtěl skupinu ohrozit, dokud nebude vědět, co je tam čeká. A z toho, co uviděl, mu zůstal rozum stát. Chodba náhle končila a přecházela v přirozenou jeskyni. Mohutná kaverna přes patnáct metrů vysoká se táhla daleko dozadu, mimo dosah světla z baterky.

Jones popošel dopředu, aby lépe viděl, a jeho pohled upoutaly věci na zemi před ním. Kamkoli se podíval, všude byly dřevěné bedny. Některé malé jako batohy, jiné mnohem větší než rakve. Stovky starých beden srovnaných v úhledných řadách, kam až oko dohlédlo. Jen tam spočívaly ve tmě a čekaly, až je někdo otevře.

„A do prdele,“ zamumlal si pro sebe. „Jsem v balíku.“

Allison poznámku zaslechla a pospíšila za Jonesem, aby se podívala, o čem to mluví. Posvítila stejným směrem a zapotácela se.

„Ach bože!“ vydechla.

Jonese její reakce pobavila. „Líbí se vám můj poklad? Uviděl jsem ho první.“

Dial uměl skvěle číst řeč těla. Ze svého místa v chodbě poznal, že jeho přátelé objevili něco kolosálního. Výraz čisté radosti v jejich tvářích o tom svědčil víc než výmluvně. Přesto ho nemohl připravit na první pohled na jeskyni a její bohatství.

Zahnul za roh a zůstal v šoku stát. Mohutná čelist mi spadla až na hruď.

„Panebože!“ vysoukal ze sebe.

Payne uviděl poklad jako poslední. Byl vyšší než ostatní tři, a tak stál za nimi a žasl nad nesmírností toho všeho: jeskyně, množství beden a úsilí, jež muselo být vynaloženo na jejich přepravu z Konstantinopole, ležící stovky kilometrů daleko.

„Není v žádným případě možný, aby sem mniši všechny tyhle věci přinesli sami,“ řekl Payne nikomu konkrétnímu. „Jak sakra dokázali držet tohle místo tak dlouho v tajnosti?“

„Nemám tucha,“ řekl Jones. „Vůbec nic mě nenapadá. Ale to mě zrovna teďka netrápí.“

„A co teda?“

„Jak sneseme všechny tyhle věci dolů z hory?“

Otázka zůstala viset ve tmě. Všichni se rozběhli vpřed, aby některé z beden otevřeli. Všichni až na Diala, který se rozhodl k nim nepřipojit. Místo toho se otočil a lezl dírou zpátky.

Zatím byl stále představitel zákona a pořád pracoval na případu. Jakmile se věci zklidní a on se vrátí zpátky do Francie, může začít přemýšlet o budoucnosti.

Jako ředitel oddělení Interpolu pobíral slušný plat a čekala ho skvělá penze, což ale bledlo ve srovnání s bohatstvím, které našli v jeskyni. Kdyby Payne a Jones objevili legální způsob, jak by mohl dostat svůj podíl, měl by pokušení se svou kariérou praštit.

Ale do té doby měl na práci jiné věci.

Jako třeba to, co se dělo na hoře pod nimi.

„Jdu ven,“ zavolal Dial na Andropoulose, který pořád střežil ústí jeskyně. To poslední, co chtěl, bylo mládence vylekat a nechat se omylem zastřelit. „Nějaký potíže?“

„Ne, pane. Vůbec žádné. A co vy?“

„Tam dole je to dobrý.“

„Takže našli poklad?“ zeptal se vzrušeně Řek.

Dial se na něj usmál. „Co kdybyste se šel podívat sám?“

„Díky, pane. Doufal jsem, že to řeknete.“

Andropoulos se otočil k odchodu.

„Počkejte,“ zadržel ho Dial. „Je tu ještě jedna věc, o které jsem se zapomněl zmínit.“

„A jaká, pane?“

„Jen abyste věděl, byla radost s váma pracovat.“

Andropoulos se rozzářil hrdostí. „Doufal jsem, že řeknete i tohle.“

A s úsměvem na tváři se běžel podívat na poklad.

Dial hmátl za sebe a vytáhl vysílačku, kterou vzali mrtvému Petrosovi. Během výstupu na horu ji vypnul, aby je hluk neprozradil. Teď ale bezpečně dorazili do cíle a on cítil potřebu informovat stráže a sdělit jim, že jsou všichni v pořádku.

Uběhlo několik vteřin, než se někdo ozval.

Bez sebemenší zmínky o pokladu je Dial seznámil s některými základními fakty. „Omlouvám se, že jsem se neozval tak dlouho. Ale kamkoli jsme se vrtli, čelili jsme útoku.“

„Jste všichni v pořádku?“

Dial se odmlčel při vzpomínce na Nicolase. Jeho smrt bylo třeba nějak vysvětlit, aniž by prozradil, co se doopravdy stalo. Dial nechtěl lhát, ale zároveň věděl, že nechce vykládat celou pravdu. „Jsme v pořádku. Ačkoli, našli jsme jednoho mnicha. Nepřežil.“

„I my máme nějaký ztráty,“ řekl strážník. „Ale pár Sparťanů za to zaplatilo. Teď ještě prohledáváme okolí a pátráme po dalších.“

„A co přístavní hlídka? Zjistili, jak se tam Sparťani dostali?“

„Ano, pane. Našli loď kotvící u jižního břehu.“

„Byl někdo na palubě?“

„Ne, pane. Byla prázdná. Ale ta loď měla jméno.“ Strážník se odmlčel, aby informaci zjistil. „Jmenovala se Odysea. Je to jachta registrovaná v Kalifornii.“

„V Kalifornii? Sparťani použili loď z Kalifornie? Ukradli ji?“

„To nevím, pane. Pořád se snažíme majitele lodi kontaktovat.“

Dial se zamračil. „Počkat. Vy znáte jméno majitele? Je to Řek?“

„To těžko, pane. Jmenuje se Richard Byrd.“

Payne s Jonesem a Allison chodili mezi hromadami beden a pořád nemohli pochopit, že se z Konstantinopole zachránilo tolik věcí. Několik vík bylo tak zchátralých věkem, že mohli nakouknout dovnitř, zcela bez obav, že poškodí drahocenný obsah.

A to, co viděli, bylo fantastické.

Zlaté relikvie a mince. Mramorové sochy. Stříbrné vázy. Bronzové zbraně. Řecké amfory. A tisíce prastarých svitků.

Žádný z nich nešlo číst, dokud ho vědci nepřeloží, ale představa nesmírného vědění, které mohly obsahovat, byla ohromující.

„Poslyšte, Allison,“ řekl Jones uprostřed zkoumání. „Právě mě něco napadlo.“

„A co jako?“

„Ta vaše diplomka bude mít ale velkolepý zakončení.“

Zasmála se radostně jako dítě. „To si říkám taky.“

„A nejen to,“ dodával Jones. „Abyste tohle místo našla, spřáhla jste se s Heinrichem Schliemannem.“

„Já vím! Není to divoký?“

„Hrozně divoký.“

„Ačkoli,“ poznamenala, „celé by to mohla vylepšit ještě jedna věc.“

Jones se usmál. „Objevení způsobu, jak si to všechno nechat pro sebe?“

„Ne,“ odvětila. „Bylo by fajn, kdybychom našli sochu Dia. Myslím jako, že bychom objevili jeden ze sedmi divů světa. To by bylo skutečně báječný.“

Zatímco Jones se bavil s Allison, Payne se zatoulal ke vzdálenější stěně jeskyně. V takových situacích se v něm vždycky ozval voják. Než se mohl začít radovat z pokladu, musel zajistit obvod, aby měl jistotu, že jim nehrozí žádná nebezpečí. A kdyby ano, musel by se s nimi co nejrychleji vypořádat.

V tomto případě však žádné nebezpečí neobjevil.

Našel ovšem něco, čemu nemohl uvěřit.

„Hej, vy tam,“ zavolal na ostatní ze zadní části jeskyně. „Tohle musíte vidět.“

„Co jako?“ houkl Jones v odpověď. „Nemáme čas, hrajeme si tu s mým zlatem.“

„Věř mi, tohle musíš vidět. Stojí to vážně za to.“

Jones s Allison se přesunuli dozadu jeskyně, kde na ně Payne čekal. Svítil baterkou do jedné boční komory, na kterou od vchodu neviděli. Nebyla ani zdaleka tak velká jako hlavní kaverna, ale byla dost prostorná na to, aby pojala nejvýznamnější poklad, který staří Řekové odvezli z Konstantinopole.

Artefakt, který Heinrich Schliemann hledal až do své smrti.

Onu věc, kterou všichni doufali najít.

Rozebrané kusy ztraceného trůnu.

Epilog

Pátek 6. června

Limnos, Řecko

Od objevení pokladu v útrobách svaté hory uběhlo šestnáct dní. Nick Dial se za tu dobu dopátral odpovědí na několik důležitých otázek.

Jakmile se dozvěděl, že Sparťané se na horu Athos vypravili na jachtě Richarda Byrda, spojil se s policií v Kalifornii. Ta získala povolení k domovní prohlídce Byrdova domu, kanceláře a úložného trezoru v bance. Netrvalo dlouho a objevili přímou spojnici mezi Byrdem a vůdcem Sparťanů Apollem.

Před několika týdny odletěl Byrd do Atén, kde si půjčil auto a rozjel se do Spárti. Hotelová rezervace na jeden z jeho falešných pasů Byrdovu přítomnost v tomto městečku potvrdila. Při pobytu tam si koupil mobilní telefon, který se našel v Apollově domě, a taky mapu přístavu v Leonidi, kde měla na Sparťany čekat Byrdova jachta, pokud by potřebovali převoz. Výpisy hovorů prokázaly, že mezi Byrdovým a Apollovým mobilem proběhlo několik telefonátů, zřejmě v rámci příprav na pátrání po pokladu, jež zahrnovaly i útok na Meteoru. Jelikož ve sparťanské vesnici nebyly žádné pevné linky, byl to jediný způsob, jak mohl Byrd udržovat kontakt s muži, které přiměl dělat za něj špinavou práci.

Díky těmto informacím mohla řecká policie vyslechnout zbytek vesničanů, které nakonec vypátrala v horách Taygetos několik kilometrů od vsi. Většinou nespolupracovali a odmítali vypovídat. Nakonec se však někteří zlomili a prozradili, proč se Sparťané vypravili na horu Athos.

Byrd Apollovi řekl, že Bratrstvo vlastní několik dokumentů, které vrhají na Sparťany špatné světlo. Patřil mezi ně i spis, kterému říkali „kniha“, obsáhlé pojednání o starověkém Řecku a všech městských státech. Jedna část údajně obsahovala tajné informace, které sepsal jistý rozčarovaný Sparťan. Nenáviděl brutální kulturu, v níž musel odmalička vyrůstat až do svých pětadvaceti let, kdy se mu konečně podařilo uprchnout. V obavě, že by tyto informace trvale poskvrnily jejich dědictví, Apollo se svými muži přísahal, že udělají všechno pro to, aby knihu zničili.

Ale jejich mise skončila nezdarem.

Kniha, a s ní tisíce dalších dokumentů, se měla brzy dostat do rukou odborníků.

Sporná otázka zněla: jakých odborníků.

Z právního hlediska poklad nepatřil nikomu, protože nikdo nevěděl, kdo ho na horu přinesl. Bratrstvo ho možná po staletí chránilo, ale to z něj ještě nečinilo vlastníka. A navíc, protože artefakty byly údajně odvezeny z Řecka (a dalších částí světa) do Konstantinopole a pak na horu Athos, nešlo u žádné z věcí prokázat vlastnictví. Včetně sochy Dia.

Byla z Olympie ukradena? Nebo ji Římané dostali darem? To nikdo nevěděl jistě – a ani vědět nebude, dokud nebudou všechny věci z beden důkladně prozkoumány.

Prvních několik dní po objevu Dial dokázal tajit zprávu o pokladu před okolním světem. Nechal jeskyni zapečetit a nikoho nepouštěl dovnitř s odůvodněním, že se jedná o místo činu, které vyšetřuje Interpol. Byla to ostatně pravda. V jeskyni se zabil Nicolas a v důsledku informací, které poskytl před svou smrtí – včetně tvrzení, že mnichům nedávno způsobil problémy sběratel z Dialovy země – Interpol prostudoval záznamy telefonních hovorů u sedmi mnichů, kteří tvořili Bratrstvo.

Mezi hovory se vyjímal jeden zvláště podezřelý telefonát.

Několik dní předtím, než byl zavražděn po boku svých bratří, volal opat z Meteory na neregistrované číslo v Rusku. Rozhovor trval sedmnáct minut. Poté byla z účtu v Aténách na účet v Moskvě převedena velká suma peněz. Jméno majitele ruského účtu znělo: Alexej Kozlov. Byl to vrah, který zabil Richarda Byrda.

Takže Bratrstvo zaplatilo za odstranění Byrda.

Stále však nebylo jasné, co je přimělo k tak extrémnímu kroku. Dozvěděli se, že Byrd pátral po Schliemannově mapě? Nebo je někdo upozornil na jeho paktování se Sparťany? To bohužel Dial nevěděl. Předpokládal, že tajná schůzka Bratrstva na Meteoře byla svolána proto, aby spolu jeho členové probrali situaci.

Ironií osudu to byla schůzka, která z nich učinila snadný cíl.

Sešli se, aby ochránili svoji organizaci, ale schůzka vedla k jejich povraždění.

Payne z paluby Jarkkovy jachty hleděl na světle modré vody Egejského moře. Jones byl někde poblíž, plaval nebo rybařil či rozmlouval s některou z místních dam, které vzal Jarkko na palubu. Ať se v Limnosu vrtli kamkoli, všichni tam rozverného Fina znali.

Payne se k nim chtěl za chvíli připojit, ale napřed musel zavolat Dialovi a sdělit mu nejnovější informace o pokladu. „Nicku,“ řekl do mobilu, „jak jde život?“

„Samá práce. Poslední dva tejdny mám co dělat, aby ty vaše prdele nezkysly ve vězení.“

„Pokud je to možný, rád bych se s vězením minul celej, nejenom má prdel.“

Dial se dal do smíchu. Bavil se s Paynem na zabezpečené lince ve své kanceláři na ústředí Interpolu. „Neboj. Jsem docela dobrej lhář. Namluvil jsem řecký vládě, že jsem tebe s D. J.jem povolal jako svou osobní posilu, když jsem se dozvěděl o potížích na hoře Athos.“

„A co Allison?“ vyzvídal Payne.

„Její přítomnost se mi vysvětlovala krapítek hůř. Naštěstí mi můj kolega Henri řekl, že v devatenáctém století, během řecké války za nezávislost, Svatá hora poskytla útočiště mnoha uprchlicím. Tvrdil jsem, že její život byl v ohrožení – což je v zásadě pravda – a že jsme se rozhodli vzít ji s sebou, protože s náma bude v největším bezpečí.“

„A zbaštili to?“

„Nakonec jo. Jakmile jsem zdůraznil, že její odbornost vedla k objevení pokladu, byli ochotní trochu slevit.“

„Fajn, to rád slyším.“

„Když už o ní mluvíme, je tam někde? Moc rád bych jí tu dobrou zprávu sdělil.“

„Je mi líto, Nicku. Minulej tejden odjela.“

Dial tiše zavrčel. „Hrome, Jone. Chtěl jsem vám všem říct, abyste zůstali v Řecku, než se situace zklidní.“

Payne se usmál. „Klídek. Pořád je v Řecku. Letěla do Atén na schůzku s Petrem Ulsterem.“

„Petr je v Řecku? Co tam dělá? Myslel jsem, že z archivů nikdy nevytáhne paty.“

„Normálně ne. Ale byl ochotnej učinit výjimku. Ne každej den se najde některej ze Sedmi divů světa.“

„Dobrej postřeh. Ale co dělá Petr v Aténách?“

„Zatímco ty ses zabejval právníma náležitostma, já řeším věci kolem pokladu. Je jasný, že u tak kolosálního objevu si chce každej přijít na svý. Řecká vláda tvrdí, že je jejich. Turci tvrdí, že jim byl poklad ukraden. Italové tvrdí, že patřil římské říši, takže by u toho měli nějak figurovat taky. A to nemluvím o mniších z hory Athos, kteří si myslí, že by měl poklad patřit klášterům.“

„A co Petr?“

„Prozatím se všechny strany shodují na tom, že pokladu by se měla co nejrychleji ujmout nezávislá instituce, aby ho katalogizovala a zakonzervovala. A tady vstupuje do hry Petr. Ulsterovy archivy se po světě těší prvotřídní pověsti, takže všichni s jeho účastí souhlasí. Zrovna teď jsou s Allison v Aténách, kde řeší organizační a logistický záležitosti.“

Dial se odmlčel. „Když jsi jmenoval zainteresovaný strany, nemoh jsem si nevšimnout, že jsi ze seznamu vynechal svý jméno.“

„Nechápej mě špatně, zainteresovanej určitě jsem. Mám teď v Aténách tým právníků, abych měl jistotu, že ochrání naše zájmy. Ale určitě se k tomu nechceme stavět sobecky. Naším cílem číslo jedna je zajistit, že bude poklad zpřístupněnej veřejnosti. Jako malej kluk jsem si vystál dlouhou frontu, abych ve Smithsonian Institutu mohl obdivovat poklad krále Tuta. Pohled na všecko to zlato mě úplně porazil. A proto taky chci, aby nová generace dětí mohla zažívat něco podobnýho u tohoto objevu.“

„A co na to D. J.?“

„Je s tím naprosto srozuměnej – pokud si bude moct nechat na svým dvorku trůn. Myslí si, že tím ohromí sousedy.“

Dial se rozesmál. „To asi jo.“

„Všechny strany nás ve vší vážnosti ujistily, že naší skupině – tobě, mně, D. J.ovi, Allison a Marcusovi – bude přiznáno prvenství objevu a nálezný.“

„A taky Jarkkovi!“ zvolal Fin, jenž přišel zezadu k Paynovi. „Nezapomeň na Jarkka!“

Payne se ohlédl po Jarkkovi a viděl, že má na sobě jen plavky. Ten obraz se mu vypálil nadobro do paměti. „A taky mýmu polonahýmu kámošovi Jarkkovi.“

Dial se usmál. „Zařazení svý maličkosti si moc cením. A Marcus bude štěstím bez sebe.“

„Až se prach trochu usadí, můžeme se všichni sejít a probrat podrobnosti. Ale zatím buď klidnej, že se už brzy dočkáš parádní penze.“

„Dost už práce!“ zavelel Jarkko. „Je čas položit telefon.“

„Tak už běž,“ řekl Dial, „a užívej si i za mě. Zavolám ti, jen co budete smět opustit Řecko.“

„Díky, Nicku. Průběžně mě informuj.“

Payne ukončil hovor a vstal ze svého lehátka. Uviděl svého nejlepšího přítele, jak k němu kráčí po palubě. Jones měl na sobě zářivě zelenou květovanou košili, bílé koupací šortky a vietnamky – ohoz, jenž se nápadně podobal tomu, který měl na Floridě, když si poprvé vyslechli zprávu od Richarda Byrda.

„To je dost smutný,“ řekl mu Payne.

„Co jako?“ zeptal se Jones.

„Bude z tebe jeden z nejbohatších lidí světa a pořád se neumíš oblíkat.“

„Já?“ ohradil se Jones. „Koukni na Jarkka. Vypadá, jako kdyby v šortkách pašoval klobásu.“

Payne potřásl hlavou. „Nedivím se, že tak čile obchoduje s Kaiserem.“

Jones se hlasitě rozesmál.

Jarkko se zamračil, přestože poznámce příliš nerozuměl. „Děláte si srandu na účet Jarkka?“

„Neboj,“ ujistil ho Jones a zvedl palec a ukazováček na délku palce od sebe. „Jenom takhle malinkou.“

Fin to odbyl pokrčením ramen. „To je v pohodě. Jarkkovi malý srandičky nevadí. A víte proč?“

„Ne,“ podivil se Payne. „Proč?“

Jarkko vzal Payna a Jonese kolem ramen. „Protože, kamarádi, je nejvyšší čas se napít!“

Poznámka autora

Někteří si tento román přečtou a budou si myslet, že Heinrich Schliemann je smyšlená postava. Jak by mohl někdo takový – se všemi svými manýrami a šílenými zážitky – být skutečně reálný? Inu, musím se vám k něčemu přiznat. Nejenže Schliemann byl skutečná postava, ale navíc jsem záměrně vynechal mnohé z divočejších historek o jeho životě, aby působil hodnověrněji. Chcete-li znát všechny bizarní podrobnosti, zajděte si do knihovny nebo zapátrejte na internetu. Anebo, pokud seženete výtisk, přečtěte si diplomku Allison Taylorové.

Svůj doktorát si opravdu zasloužila.

Když už je řeč o výzkumu, jedna z nejtěžších věcí na psaní mezinárodního thrilleru je všechna ta úmorná práce, která musí proběhnout, než napíšete první slovo. Jelikož většina děje Ztraceného trůnu se odehrává v Řecku a Rusku, dvou zemích, kde se latinská abeceda používá až jako druhá (po řecké abecedě a azbuce), použil jsem u jmen a měst jejich přepisy do latinky. Budete-li o nich shánět podrobnější informace, je dobré vědět, že se mohou, hlavně na internetu, vyskytovat ve více podobách. Meteora, Spárti a další místa opravdu existují. A jsou nádherná. (V případě Sant Petěrburgu jsem použil zavedenější počeštělý název Petrohrad – pozn. překl.)

Další informace o tomto románu a odpovědi na často kladené otázky najdete na mé webové stránce: www.chriskuzneski.com.

Chris Kuzneski

Ztracený trůn

Z anglického originálu The Lost Throne poprvé publikovaného nakladatelstvím Penguin v roce 2008 přeložil Jan Kozák

Odpovědná redakce Eva Strnadová

Obálka René Senko

Sazba Vojtěch Mikulenka

Technická redakce Petr Kovář

Tisk a knihařské zpracování Těšínské papírny, s. r. o., Český Těšín

Jako svou 908. publikaci vydalo Nakladatelství JOTA, s. r. o.

JOTA ®

Škárova 16, 612 00 Brno

tel.: 539 086 580

e-mail: jota@jota.cz

www.jota.cz

V Brně roku 2009

První vydání

Počet stran 448

ISBN 978-80-7217-668-7

TAKÉ VYŠLO

MEČ BOŽÍ

Brutální vraždu a starobylý nález spojuje hrůzné tajemství.

Thriller, který táhne jako lokomotiva. Složitá zápletka, dějové zvraty, globální terorismus a nejtemnější aspekty psychologické války, to vše najdete v příběhu, který jsem musel číst celou noc až do rána… Kuzneski je mistr.

– Vince Flynn, autor Consent to Kill

Meč boží je stejně přesvědčivý jako děsivý. Strhující, dějem nabitý román, který zhltnete na jedno posezení. Chris Kuzneski znovu dokazuje, že je autorem thrillerů pro nové milénium.

– James Rollins, autor The Judas Strain

Formát 140 x 210mm, 328 stran, 298 Kč

ZNAMENÍ KŘÍŽE

Tři novodobá ukřižování – šílenství, nebo boží znamení?

Znamení kříže je jako Da Vinciho kód na steroidech. Skvělá kniha!

– Thom Racina, USA Today, autor bestsellerů

Drastický, napětím překypující příběh. Budete si přát, aby kniha nikdy neskončila.

– Clive Cussler

Úžasně prokomponovaný a vděčný thriller.

– Lewis Perdue, autor Danger of God

Začetl jsem se od první věty… Byla to jedna dlouhá divoká jízda.

– John Gilstrap, autor At All Costs

Formát 140 x 210mm, 496 stran, 328 Kč

VYŠLO V NAKLADATELSTVÍ JOTA

Chris Kuzneski vyrostl v Indianě s rodiči a třemi sourozenci. Svou první knížku napsal již ve čtvrté třídě a místní knihovnici se tak líbila, že ji dala svázat a zařadila ji do běžných regálů. Tak nevědomky nastartovala autorovu touhu stát se spisovatelem. Na střední škole byl třídním šaškem a hrál fotbal, v němž pokračoval i na Pittsburghské univerzitě, dokud ho zranění nevyřadilo ze hry. Během studia psal pro školní The Pitt News i pro seriózní Indiana Gazette a Pittsburgh Post-Gazette, zatímco získával tituly v oborech Psaní a Pedagogika. Šest let učil angličtinu a trénoval školní fotbal, dostal se dokonce do seznamu Who is Who among America’s Teacher, ale nebyla to jeho srdeční záležitost, a tak dal výpověď. Svou první skutečnou knihu napsal v roce 1999 a doufal, že zaujme literární agenty – opravdu, kniha s tisícem stran agenty zvedla ze židlí, ale jen proto, aby mu doporučili minimálně šest set stran ubrat… Chris si to vzal k srdci a za rok vydal doopravdy první román The Plantation, který získal velmi příznivé kritiky. Další knihy, Znamení kříže a Meč boží, se staly mezinárodními bestsellery. Všechny tři knihy spojují hlavní postavy – bývalí členové speciálních jednotek Jonathon Payne a D. J. Jones. Chris Kuzneski je svobodný, žije na Floridě a právě dokončil svůj čtvrtý thriller s názvem Ztracený trůn.

www.chriskuzneski.com

VYŠLO V NAKLADATELSTVÍ JOTA

Pyramida ze sedmi hlav zavražděných mnichů poodhaluje starobylé tajemství

„Ztracený trůn je vzrušující jízda, v níž se mísí divokost 300: Bitva u Thermopyl a dobrodružnost Dobyvatelů ztracené archy. Nenechte si ujít!“

– Vince Flynn, jednička mezi bestsellerovými autory USA

„Kniha Ztracený trůn je pro čtenáře požitkem od začátku do konce. Napínavá, zkušeně podaná, chytrá a vzpružující.“

– Steve Berry, bestsellerový autor New York Times

„Ztracený trůn Chrise Kuzneského je pružný příběh, v němž se v přítomnosti plynule splétají nitky z minulosti. Hvězdy žánru Steve Berry, James Rollins a Brad Thor se možná brzy budou ohlížet přes rameno, až Kuzneski vznese svůj nárok na nejnovější ‚bombu číslo jedna‘. Hladce vrstvený, spletitý a oslnivý thriller.“

– Jon Land, bestsellerový autor USA

„Napínavá a zběsilá jízda s ideálně dávkovanou příměsí historie a humoru.“

– Raymond Khoury, bestsellerový autor New York Times

„Chris Kuzneski je svěží nový hlas, na který určitě nezapomenete.“

– W. E. B. Griffin, jednička mezi bestsellerovými autory USA

„Ztracený trůn je jako Kalašnikov s dávkou smíchu jako municí. Kuzneski čtenáře protahuje uličkou záhad, napětí a zmatků a celou tu dobu srší humorem.“

– John Case, bestsellerový autor New York Times

„Zčásti Tom Clancy, zčásti Dan Brown. Ztracený trůn se vyznačuje spádem, legrací a vzrušením!“

– James O. Born, bestsellerový autor USA

„Ztracený trůn je zběsilý thriller. Vzpomeňte na Indiánu Jonese a Šifru mistra Leonarda a víte, jak vypadá svět Kuzneského.“

– The Daily Sport (UK)

„Ztracený trůn jsem četl stránku za stránkou po celou noc. Kuzneski napsal vynikající thriller, kterému se nedá nic vyčíst.“

– James Swain, bestsellerový autor New York Times

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai