Proroctví

Chris Kuzneski

Jota (2010)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Jako by se předpovědi věhlasného francouzského lékaře a astrologa začínaly s děsivou přesností naplňovat! Je na Jonathonu Payneovi a Davidu „D. J.“ Jonesovi, bývalých členech speciálních jednotek americké armády, aby podstoupili zápas na život a na smrt s rafinovaným a nelítostným vrahem a postavili se těm, kdo chtějí zneužít Nostradamovo vědění pro své temné záměry. Hraje se o tajuplné čtyřverší napsané na pergamenu, které je třeba rozluštit… Další ze strhujících thrillerů Chrise Kuzneského nabízí vše, co od něj příznivci románů Meč boží, Znamení kříže a Ztracený trůn očekávají — tajemství, napětí, akci i osobitý humor.

CHRIS KUZNESKI

PROROCTVÍ

poslední tajemství proslulého „nostradama“

BRNO / 2010

Copyright © Chris Kuzneski, 2009

Translation © Jan Kozák, 2010

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2010

ISBN 978-8O-7217-768-4

Poděkování

J

ako vždy bych rád na úvod poděkoval své rodině. Bez jejich lásky a podpory by se ze mě nikdy nestal spisovatel (ani člověk), kterým dnes jsem. Díky za to, že při mně stojíte!

Po stránce profesionální chci poděkovat svému agentovi Scottu Millerovi. Než jsme se dali dohromady, byl jsem chudý, neznámý autor, který nemohl najít nakladatele. Nyní se mé knihy prodávají po celém světě ve více než dvaceti jazycích. Jak toho zázraku Scott docílil, to se nikdy nedozvím – ale mám podezření, že s tím souvisejí nějaké usvědčující fotografie a vydírání. Při té příležitosti chci poděkovat Claire Robertsové a všem ostatním z agentury Trident Media, která mě v posledních letech podporuje.

Z nakladatelství Penguin bych mohl děkovat desítkám lidí, ale rád bych vyzvedl svoji redaktorku Natalee Rosensteinovou a její úžasnou asistentku Michelle Vegovou. Je báječné s nimi pracovat. Děkuji také Ivanu Heldovi jako i vydavatelským a marketingovým géniům z Putnamu.

Dále chci poděkovat svému příteli Ianu Harperovi, který čte moje texty dřív než všichni ostatní. Má takovou sílu, že by holýma rukama zabil nosorožce, ale jeho návrhy a rady jsou chirurgicky precizní. Pokud někdo hledá redaktora na volné noze (nebo má potíže s velkými rohatými savci), ozvěte se mi. Velmi rád vás s ním seznámím.

A konečně děkuji svým čtenářům, knihkupcům a knihovníkům, kteří četli moje thrillery a doporučili je ostatním. V této fázi své spisovatelské dráhy potřebuji veškerou pomoc, jíž se mi může dostat, a tak si vaší podpory nesmírně cením.

To by mohlo být asi tak vše a nyní se konečně dostáváme k jádru věci.

Takže už si, prosím, sedněte, uvolněte se a dovolte mi, abych vám vyprávěl příběh…

Prolog

17. června 1566

Salon-de-Provence, Francie

D

opis napsal lékárník, který si získal věhlas v jiném oboru. Při vědomí, jaké pozdvižení může způsobit, jej Michel spolu s několika dokumenty zapečetil v dřevěné krabičce. Tu předal právníkovi ve stejný den, kdy podepsal svou poslední vůli a závěť.

Psal se rok 1566. Bylo mu šedesát dva let.

Patnáct dní nato zemřel.

Když pak rozdělovali jeho majetek mezi dědice, o krabičce nepadla ani zmínka. Pokud by se tak stalo, zbytek pozůstalosti by pozbyl na významu, neboť obsah krabičky měl mnohem větší cenu než zlato, šperky či jiné věci, které vlastnil. Michel to tušil, a proto ke své poslední vůli připojil tajný dodatek, o kterém věděl pouze jeho právník. Čtyřstránková příloha velmi přesnými pojmy popisovala, jak se má naložit se záhadnou krabičkou a hlavně – kdy.

Aby zajistil, že jeho přání budou splněna, založil Michel svěřenecký fond, který z generace na generaci odměňoval strážce jeho tajemství. Žádný z těchto lidí nevěděl, kdo je jejich dobrodincem – jinak by je přemohla zvědavost a přiměla je krabičku otevřít. Místo toho všichni obdrželi pouze datum a jednoduchý soubor instrukcí.

Pokud svůj úkol splní, dostanou za svou snahu slušně zaplaceno.

Pokud ne, neuvidí ani cent.

Řetěz kupodivu zůstal nepřerušen po dalších čtyři sta let. Dekádu za dekádou, století za stoletím se řídili svými instrukcemi jako Písmem svatým a dostávali slíbenou odměnu. V Evropě zuřily války, ale krabička to nějak přežila. Města lehala popelem, ale krabička to nějak přežila. Ať se dělo cokoli, ať spočívala v úkrytu kdekoli, krabička vždycky přežila – jako kdyby měla anděla strážného. Nebo byla chráněna kouzlem.

Ti, kdo Michela znali, mohli mít podezření na druhou možnost, protože byl nejednou veřejně nařčen z provozování „temných umění“. Tato obvinění na něm však nikdy neulpěla zčásti díky jeho známosti s královnou Francie, oddanou mecenáškou, která věřila v jeho zvláštní schopnosti, a zčásti díky jeho rafinovanosti. Skoro všechno, co napsal, leželo ukryté všem na očích; zveřejněné, aby to svět mohl číst, ale záměrně nejasné. Takto se vyhýbal pronásledování. Úřední moc ho nemohla usvědčit z čarodějnictví nebo černé magie, protože jeho spisy se daly vykládat mnoha různými způsoby, většinou neškodnými.

Většina učenců přesto věděla, že jeho dílo je všechno jen ne neškodné. Uvědomovali si, že je složitě vrstvené a úmyslně šifrované. Jako příslovečné tajemství zahalené v rébusu a obestřené záhadami. Úplně jako on sám. Michel samozřejmě věděl, jak na něj lidé pohlížejí, a právě proto napsal svůj poslední dopis jasnou řečí a zapečetil ho uvnitř oné krabičky.

Byla to jeho poslední šance podat světu vysvětlení.

Jeho poslední šance varovat lidstvo.

1

Současnost

Úterý 1. prosince

Ženeva, Švýcarsko

Louis Keller na tento okamžik čekal přes třicet let, od chvíle, kdy mu jeho umírající otec vysvětlil, co je třeba udělat ve vzdálené budoucnosti. Po pět generací jejich rodina spravovala záhadný svěřenecký fond v Credit Suisse, druhé největší švýcarské bance, a nyní, po třiceti letech čekání, konečně nadešel ten velký den.

Keller bude brzo svobodný.

Zpočátku bral své povinnosti s nevolí, jako pouhou hloupou hru, kterou mu vnutil otec. Ale s ubíhajícími léty se jeho názor začal měnit. Někdejší mírná nepříjemnost se změnila v břímě, které musel nést, jho, které ze sebe nemohl setřást. Těšil se sice výbornému zdraví, ale v posledních měsících špatně spal – bál se, že by mohl umřít, než svůj úkol splní, strachoval se, že by mohl zklamat svoje předky. Uvědomoval si, že jsou to pošetilé, naprosto iracionální myšlenky, ale zároveň věděl, že ta váha z něho nespadne, dokud svému závazku nedostojí.

Potom a jedině tehdy bude zase klidně spát.

V tmavém obleku a kabátu vešel Keller do banky, hned jak toho prvního prosincového rána otevřeli. Pokynul postaršímu hlídači, který odemkl dveře, sundal si ve vytopeném foyeru plstěný klobouk a vyšel po schodech do hlavní haly.

Navštívil tuto budovu už mnohokrát, ale její architektura v něm pokaždé vyvolávala uklidňující pocity. Podle jeho názoru by měla každá banka vypadat takhle: mramorové podlahy, kamenné pilíře a klenuté stropy. Vše tam působilo solidně, jak se na správnou banku sluší. Jako středověká pevnost nebo moderní muzeum. V minulosti žil nějaký čas ve Spojených státech a nikdy se nepřestal pozastavovat nad tím, jaké tam jsou podřadné banky. Často je měli zastrčené v místních nákupních centrech nebo supermarketech, nic víc než plastové přepážky a panely z falešného dřeva, natěsnané v levných nájemních prostorách. Nic tam nepůsobilo bezpečně nebo spolehlivě, což zřejmě i vysvětlovalo fakt, proč si nejbohatší Američané ukládali svoje jmění do švýcarských bank.

Aby měli klidnou mysl. A aby ho ukryli před strýčkem Samem.

Keller se při těch myšlenkách usmíval. Prošel podél pokladníků, kteří seděli za masivními železnými mřížemi, a scházel po schodech k trezoru, ideálně umístěnému pod podlahou haly. Klienti, kteří si přišli něco uložit či vyzvednout, museli projít bezpečnostní kontrolou. Před deseti lety se všechno řešilo občanskými průkazy s fotkami a podpisovými kartami. Nyní tam měli nejmodernější systém jako z hollywoodského filmu.

Keller přistoupil k prvnímu kontrolnímu stanovišti. Sundal si kožené rukavice a strčil si je do kapes kabátu. Promnul si ruce ztuhlé od ranního mrazu, až mu zapraštělo v kloubech, a vyťukal desetimístný alfanumerický kód na klávesnici počítače. Harddisk chvíli vrněl, než jeho heslo přijal, a pak se na monitoru objevily další instrukce.

Keller znal ten postup zpaměti, a tak si monitoru nevšímal a položil ruku na skener, tak aby prsty vklouzly do těch správných otvorů. Vzápětí mu pod rukou projel paprsek zeleného světla, který připomínal lampu uvnitř kopírky. Začal snímat u konečků prstů a pomalu se přesouval ke konci dlaně, analyzuje strukturu jeho kůže a drobné nuance ruky. V jediném okamžiku proběhly miliony výpočtů a byla ověřena jeho totožnost: Louis Keller, 52 let.

O zlomek vteřiny později se před ním rozbzučel elektronický zámek.

Keller otevřel dveře a ohlédl se přes rameno, jestli za ním někdo není. Pak zašel dovnitř a zavřel za sebou dveře. Ještě jednou zkontroloval zámek a otočil se tváří ke schodům, které vedly dolů do sejfu. Na kraji už na něj čekal hlídač v uniformě.

„Bonjour, monsieur.“

„Bonjour,“ řekl Keller a vytáhl cestovní pas.

Hlídač si pas prohlédl a porovnal jméno a fotku s informacemi, které měl na monitoru počítače. Pak Kellera požádal, aby se podepsal na elektronickou tabulku na bezpečnostní přepážce. Po ověření podpisu ho konečně pustili do suterénu.

„Merci.“

Keller zdvořile pokývl, zastrčil si pas do kapsy saka a zamířil k masivnímu sejfu. Tato železobetonová konstrukce s devadesáticentimetrovými zdmi byla prakticky nezničitelná. Keller měl svého času pokušení přemístit obsah své bezpečnostní schránky do novější banky o kus dále na ulici, která se vždycky vychloubala svým elegantním moderním trezorem, ale po poradě se stavebním inženýrem se dozvěděl, že do starších sejfů je mnohem těžší se vlámat – snad jen s výjimkou těch případů, kdy se banka vůbec neobtěžovala s modernizací zámků. Credit Suisse však nešetřila výdaji a instalovala kombinační zámek s dvojitou kontrolou, který fungoval v součinnosti se samostatným časovým zámkem nastaveným tak, aby nikdy nepovolil vstup mimo pracovní dobu.

Poněvadž banka právě otevřela, přišel Keller do sejfu jako první návštěvník toho dne. V ovzduší se vznášela citrusová vůně, jako kdyby podlahu večer předtím navoskovali. Zdi po levé i pravé ruce lemovaly stovky mosazných zámků. Několik schránek mělo šířku jedné cihly, jiné zaujímaly mnohem větší prostor. A ty největší vyplňovaly protější zeď. Rozměry některých napovídaly, že by se do nich vešla rakev. Keller si vždycky říkal, jaké se v nich asi nacházejí poklady: zlato, šperky, štosy cizí měny? Ale ať už to bylo cokoli, věděl, že to musí být cenné, protože pronajmutí tak veliké schránky stálo tisíce dolarů ročně.

Ta jeho ve srovnání s nimi vycházela lacino. Měřila šedesát krát šedesát centimetrů a přímo jeho nestála nikdy ani cent, protože pronájem se hradil ze záhadného svěřeneckého fondu. Kdysi se pokoušel vypátrat původní zdroj těchto peněz, ale papírová stopa končila přesně v roce, kdy jeho rodina převzala schránku do vlastnictví – tedy na začátku 19. století.

Keller na schránku nostalgicky hleděl a vzpomínal na své návštěvy, které zde za ta léta vykonal. Pak s knedlíkem v krku naposledy zadal svoji kombinaci na mosazném číselníku.

7…2…15.

Stavítka zapadla do správných pozic. Keller vytáhl z kapsy klíč od schránky a vsunul jej do zámku. Otočil jím doprava a kovová dvířka se s lupnutím otevřela.

Keller se při tom zvuku usmál. Jeho tvář zaplavila směsice radosti a úlevy.

Velký okamžik konečně přišel.

Po třech desetiletích čekání, stresu, úzkosti a bezesných nocí se chystal splnit slib, který dal svému umírajícímu otci.

A po té dlouhé době si konečně bude moci vydechnout úlevou.

Ale napřed musí uskutečnit instrukce obsažené uvnitř.

2

Sobota 12. prosince

Pittsburská univerzita

Pittsburgh, Pensylvánie

Stínová postava v černém se plouží sněhovou vánicí v téměř opuštěném kampusu. Napadlo už patnáct centimetrů a v noci se čeká dalších osm, protože celá oblast se ocitla ve spárech bouře. Večerní teplota se sice pohybuje kolem minus šesti stupňů Celsia, ale v tom silném větru, který bičuje liduprázdné ulice a do všeho tepe drobnými ledovými vločkami, je mnohem větší zima.

Muž sklopí hlavu a jde odhodlaně dál, přestože na vlasech a oděvu se mu utvářejí malinké krystalky ledu. Žije ve městě už několik let, a tak ví, že o kus dále vepředu je Forbes Avenue a za ní jeho konečný cíl.

Cathedral of Learning neboli Katedrála učení, vysvěcená roku 1937, se tyčí nad areálem Pittsburské univerzity (přezdívané Pitt). Mrakodrap pískové barvy má 42 podlaží a více než dva tisíce místností. Jeho ocelová konstrukce je obložená vápencem, který se těží v Indianě. Novogotický styl stavby připomíná Westminsterský palác v Londýně a katedrálu sv. Patrika v New Yorku.

Zkrátka a dobře, je to jedna z nejúchvatnějších staveb na světě.

Většinu nocí lze zlatá světla na vrcholku Katedrály pozorovat na míle daleko, ale dnes v té chumelenici je budova sotva vidět přes bulvár Bigelow.

Za pět minut šlape muž do schodů za fontánou, stylizovanou jako hlava pantera, a pak si oklepává sníh ze svátečních polobotek před hlavním vchodem do Katedrály, aby je měl co nejčistší. Potom si z oblečení a vlasů setřepe sníh a led, narovná si kravatu a vchází dovnitř obřími otáčivými dveřmi. V budově ho uvítá závan teplého vzduchu a dvě studentky, které sedí za registračním stolkem.

„Dobrý večer, pane,“ praví blondýna. „Mohu vám vzít kabát?“

Černoch kývne a sundá si kabát, pod kterým má smoking. Na nóbl oblečení není zvyklý. Vlastně naposled měl na sobě smoking na maturitním plese, což už je dobrých dvacet let. Ale protože tohle má být oficiální událost, slíbil, že si ho vezme. Ne že by z toho měl kdovíjakou radost. Kdyby si mohl vybrat, byl by teď na druhé straně kampusu – nedaleko domu, kde doktor Jonas Salk vynalezl vakcínu proti dětské obrně. Hověl by si na sedadle ve vyprodaném Peterson Events Centru a sledoval by, jak pittsburský basketbalový tým dává na frak Dukeho univerzitě před očima rozparáděných fanoušků z koleje. Místo toho jej dnes večer čekají nudné projevy, ředěné nápoje a sýrové kostičky na párátkách. Nic jiného by tady nečekal.

Rusovláska pohlédla na seznam hostů. „A vy jste?“

Než se stačil představit, odpověděl hlas po jeho boku: „To je nechvalně známý David Jones.“

Jones se otočil a zavrčel na Jonathona Payna, svého nejlepšího kámoše a taky jediný důvod, proč sem dnes večer přišel. „Nerýpej do mě, Jone. Nemám náladu.“

Payne, oblečený rovněž ve smokingu, položil mohutnou tlapu na kamarádovo rameno a stiskl. „Copak, princezničko. Pořád seš nasranej kvůli tomu mači?“

„Jasně že jsem nasranej. Hrajem s Dukem.“

Payne pokrčil rameny. Ani on z toho neměl dvakrát radost. Hrával sice fotbal a basket na americké námořní akademii, ale od narození fandil Pittu. „Jak jsem ti řekl, tahle akce byla naplánovaná dřív než ten zápas. Nemohl jsem s tím nic dělat.“

„Jenže je to tvoje akce,“ oponoval Jones. „Měls ji zrušit.“

Payne se jeho poznámce zasmál. Pět set nejbohatších lidí z oblasti se sešlo na tomto slavnostním galavečeru, jehož smyslem je sehnat peníze pro místní charity a na pokračující opravy Katedrály učení. „Takovou akci zrušit nemůžeš.“

„No tak sis měl aspoň objednat lepší počasí. Málem mi venku umrzla prdel.“

„To se mi nechce věřit.“

„Vždyť ti říkám, musel jsem od parkoviště skoro dva kiláky pěšky.“

„A proč, sakra?“

„Protože ta ulice venku je zahrazená.“

„Jo, zahrazená, protože tu máme parkovací službu.“

„To jako vážně?“ otázal se Jones.

„No vážně,“ smál se Payne. „Ale to bys měl vědět sám. Pracháči přece nikam nechodí po svejch. Hlavně ne v třiceti číslech sněhu.“

Jones pohlédl na dvě studentky, které svorně pokyvovaly hlavami, jako kdyby si jen blbec mohl myslet něco jiného.

„Do prdele,“ zamumlal k Paynovi. „Jsem tak zmrzlej, že necítím koule.“

„No na mě se nedívej. Já ti je rozmrazovat nebudu.“

„Tak jsem to nemyslel.“

„To doufám,“ utahoval si z něj Payne. „Kruci, to bys mi musel darovat spoustu prachů, abych o něčem takovém vůbec uvažoval.“

„Ser na to, Jone. Chtěl jsem říct jen –“ Jones se v půli věty zarazil, protože mu došlo, že nemá důvod něco vysvětlovat. „Kde je bar?“

Payne ukázal doprava. „Tamhle.“

„Díkybohu. Musím si dát s kámošema drink. Až skončí tvůj projev, vzbuď mě.“

* * *

Jonathon Payne byl ředitelem Payne Industries, nadnárodní korporace, kterou založil jeho dědeček milionář, který se sám vypracoval; z dělníka v ocelárně se za necelých třicet let stal majitel ocelárny. V mládí se Payne zřekl místa v rodinném podniku a dal přednost oslnivé kariéře důstojníka speciálních jednotek. Potom však dědeček zemřel a zanechal mu ve firmě kontrolní podíl, a tak Paynovi nezbylo než se vrátit domů.

Po muži, který ho vychoval, když jeho rodiče zahynuli při autonehodě, sice ochotně převzal funkci, ale změna kariéry ho příliš neuchvátila. V soukromí často žertoval, že obchodní jednání se odehrávají v „nudovně“, ale veřejně si na své závazky nikdy nestěžoval. Nechtěl vypadat jako nevděčník a zároveň si uvědomoval, že stávající pozice mu skýtá jisté výhody. Jako třeba možnost pomáhat ostatním. Tyhle věci dělal vždycky s nadšením – i ve svém předchozím životě.

V minulosti za pomocí nožů a zbraní.

Nyní s použitím bystrosti a neodolatelného úsměvu.

Pořadatel dobročinné akce Jonathon Payne si stoupl na pódium uprostřed Lidového sálu, čtyřpatrové gotické síně v útrobách nejvyšší akademické budovy na západní polokouli.

„Dámy a pánové,“ řekl poté, co si nastavil mikrofon pro svoji výšku. „Jmenuji se Jonathon Payne. Děkuji vám, že jste vážili cestu v téhle zimě a přišli jste dnes večer sem.“

Hosté oblečení ve smokinzích a slavnostních šatech se obrátili k pódiu, kde čekal Payne, aby mohl zahájit svou sbírku. Se svými 193 centimetry a 109 kilogramy dokázal ovládnout místnost jen svou fyzickou přítomností. Když k tomu připočteme ještě jeho charizma a milou chlapeckou vizáž, dav neměl prostě šanci.

„Chápu, že většina z vás je tu kvůli koktejlům podávaným zdarma, a tak slibuji, že budu stručný.“

Payne se usmál a zahleděl se na moře tváří před sebou. Velký sál normálně zaplňovali studenti z Pittu, kteří si psali domácí úkoly nebo se učili na zkoušky. Ale protože byl poslední den výuky podzimního semestru, rektor Pittu umožnil Paynovi uspořádat jeho akci v místě, kde musela mít největší úspěch – přímo v těsné blízkosti Nationality Rooms neboli Učeben národností, na něž měl ze sbírky toho večera připadnout značný podíl.

„Stojíme v Lidovém sále, který je pravým příkladem gotické architektury. Kamenný strop je 15,6 metru vysoký a všechny oblouky jsou samonosné. Jak je postavili bez ocelových nosníků, to se vymyká mému chápání.“ Payne se odmlčel a podíval se vzhůru. Katedrálu navštívil už mnohokrát, ale pokaždé odcházel ohromený. „Je to úžasné, celá tahle síň byla darem jediného muže, pittsburského rodáka Andrewa Mellona.“

V místnosti se rozezněl potlesk, třebaže Mellon zemřel již v roce 1937, kdy Katedrálu oficiálně otevřeli. Pokud jde o dobročinnost, v historii Pittsburghu se určitá jména vyjímají nad všemi ostatními: Mellon, Andrew Carnegie a H. J. Heinz.

„Jak víte, jedna z nejlepších věcí na Pittsburghu je etnická pestrost našeho obyvatelstva. Díky ocelářskému průmyslu přišli do našeho města hledat práci imigranti ze všech koutů světa. A jestli jste se dívali do místního telefonního seznamu, pak víte, že jich hodně zůstalo.“ Dav se vtípku zasmál. „Jedním z těchto přistěhovalců byl můj pradědeček, který sem přišel z malého městečka v Polsku a dokonce pracoval na stavbě této budovy. Nikdy jsem se s ním nesetkal, ale podle mého dědečka měl jedno oblíbené rčení. Říkával: ‚Je-li Amerika prvotní tavicí kotel, pak žár poskytly vysoké pece z Pittsburghu.‘“

Sálem se opět rozlehl potlesk.

„Pro ty z vás, kdo jste v Katedrále poprvé: Mezi její rarity patří Učebny národností, které nás tady obklopují. Na prvních třech podlažích je roztroušeno dvacet sedm učeben, které darovaly mnohé z etnických skupin, jež se podílely na výstavbě tohoto báječného města. Dáte-li se jednou z chodeb, můžete navštívit Řeckou učebnu věnovanou Periklově době, palácovou síň z čínského Zakázaného města nebo místnost z londýnské Dolní sněmovny. Všechny tyto pokoje jsou zdobené pravými artefakty, jež mají obohatit studijní poznatky zdejších studentů, ale i tisíců návštěvníků, kteří do Katedrály každoročně přicházejí, aby se dozvěděli více o minulosti našeho města.“

Payne hleděl do davu a snažil se navázat oční kontakt s co nejvíce lidmi.

„Jedním z našich hlavních cílů dnešního večera je opatřit finanční prostředky na tyto učebny. Nejen na zachování těch stávajících, ale snad i na výstavbu několika dalších. Tak můžeme vzdát čest etnickým skupinám, které pomáhaly utvářet naše město a udělaly z něj to výjimečné místo, jak ho známe dnes. Proto tu dnes máme zástupce z více než čtyřiceti zemí, aby zodpověděli vaše otázky ohledně Učeben národností a probrali s námi naše úžasné plány do budoucna. Kdo ví? Možná že s vaší malou pomocí by tahle budoucnost mohla začít už dnes večer.“

Za hlasitého potlesku Payne ještě naposledy vrhl pohled do davu, než odejde z pódia. Přitom zachytil osamělou postavu v zadní části Lidového sálu. Stála tam opuštěná, částečně schovaná za kamenným sloupem a zahalená stíny. Viděl ji jen stěží, ale léta výcviku mu napovídala, že je něco špatně.

Nějak věděl, že tam nepatří.

3

Když Payne zamířil do zadní části sálu, už tam nebyla. Rozhlížel se na chodbě ze strany na stranu, jestli ji nezahlédne, ale v tom moři lidí nic neviděl.

„Co se děje?“ zeptal se Jones, jenž k němu přistoupil zezadu. Strávil s Paynem mnoho let v zákopech, takže poznal, v jakém je rozpoložení. I na dálku.

Dříve spolu vedli MANIAC, elitní speciální jednotku složenou z těch nejlepších vojáků, jací se v námořní pěchotě (Marines), armádě (Army), námořnictvu (Navy), zpravodajské službě (Intelligence), vojenském letectvu (Air Force) a pobřežní stráži (Coast Guard) dali najít. Ať už je to záchrana osob, nekonvenční válka či protipartyzánské akce, „maniaci“ jsou prostě ti nejlepší z nejlepších. Strašáci, o kterých nikdo nemluví. Tajná zbraň vlády. Payne a Jones sice před pár lety odešli do penze, ale pořád to byla prvotřídní dvojka schopná plnit ty nejnebezpečnější úkoly.

„Nic,“ ujistil ho Payne. „Jen někoho hledám.“

„A má ten někdo jméno?“

Payne po něm hodil úsměvem a pokrčil rameny, jako by chtěl říct, že ho nezná.

„Nech mě hádat,“ řekl Jones. „Ta ženská za sloupem.“

„Tys ji zahlídl?“

„Jasně že jsem ji zahlídl. Nic lepšího na práci jsem během tvýho projevu neměl. Pěkně nudná slátanina, jestli to chceš vědět. Ať se propadnu, jestli ti dám jedinej cent.“

„Viděls, jak vypadala?“

Jones pokrčil rameny. „To se nedá říct. Stála celou dobu v přítmí, proto jsem si jí taky všiml. Chvíli jsem si dokonce říkal, že bych ji vzal ven.“

„Prosím tě, řekni mi, že nejseš ozbrojenej.“

„Samozřejmě že jsem ozbrojenej. Bez bouchačky si připadám jako nahej.“

Payne zakroutil hlavou. „Ty sis vzal bouchačku na charitativní akci?“

„Říkals, abych si vzal smoking. Že mám přijít beze zbraně, o tom ani slovo. A mimochodem, nemluvils ani o parkovací službě. Nebo to bylo jen pro bílý hosty?“

Payne se zasmál. Za tu dobu, co se znali, mezi nimi nikdy nevyvstal rasistický problém, což je taky důvod, proč si z něj Jones bez obav utahoval. Oba věděli, že je to žert. Nic víc, nic míň. „Kruci! To budeš celej večer takhle protivnej?“

„Možná ne,“ připustil Jones. „Jen co rozmrznu, rozveselím se.“

„Víš, vlastně jsem si myslel, že by ses mohl dneska večer bavit. Pořád mluvíš o historii a cizích kulturách. A teď se tady do mě navážíš, místo aby ses ztratil v davu expertů, kteří se tady sešli. Co se děje? Bojíš se, že by mohli být chytřejší než ty?“

Jones v reakci na ta slova jen zakoulel očima. „Sám přece víš, že jsem tady nejchytřejší. A abych ti to dokázal, budu ty tvý experty otravovat, až jim bude do breku.“ Při slově experti naznačil ve vzduchu uvozovky. „Jo a ještě jedna věc. Jestli se mě někdo z tvejch hostů zeptá, kde je Africká učebna, přísahám bohu, že ho zastřelím.“

* * *

Původně měla v úmyslu splynout se svým okolím. Chtěla okusit atmosféru v místnosti, než konečně podnikne svůj tah. Ale její plán nevyšel.

Všimli si jí okamžitě. Spatřili ji v tom velkém davu, přestože se zdržovala v přítmí Katedrály. Za necelých pět minut už se stahovali směrem k ní, slétali se jako dravci z obou stran sálu. Kdyby tam nebylo tolik lidí, určitě by ji zahnali do úzkých. Už jen při tom pomyšlení se jí rozbušilo srdce. Jaksi jí to dodávalo naději.

Třeba ta dlouhá cesta stála za to.

Třeba jsou ti hoši opravdu tak dobří, jak slyšela.

* * *

Payne zamířil k registračnímu stolku, kde se dal do řeči se dvěma studentkami.

„Skvělý projev, pane Payne,“ rozplývala se blondýna. „Úplně nás ohromil.“

„Díky, dámy. Ale říkejte mi Jone.“

„Dobře, Jone,“ zachichotala se rusovláska.

Payne se na ně usmál. Kdyby měl o pár let míň, tenhle rozhovor by se ubíral docela jiným směrem, ale nyní se rozhodl jít k jádru věci. „Jen ze zvědavosti, přišel ještě někdo z hostů, když jsem byl na pódiu?“

Blondýna zavrtěla hlavou. „Ne, pan Jones byl poslední.“

Rusovláska ji opravila: „Myslíš snad nechvalně známý pan Jones.“

Blondýna se zamračila. „Počkat, a proč je vlastně nechvalně známý?“

Payne se naklonil blíž a něco jí pošeptal. Chvíli nato blondýna vyprskla smíchy. Rusovláska se začala chichotat a zčervenala.

„To myslíte vážně?“ zeptala se.

Payne přikývl. „Naprosto. Jestli mi nevěříte, zeptejte se ho.“

„V žádným případě,“ řekla rusovláska. „Na něco takovýho bych se ho zeptat nemohla.“

Blondýna se uličnicky zazubila. „Ale já jo.“

Payne se chvíli smál a pak znovu stočil rozhovor na započaté téma: „Takže víte jistě, že po něm už nikdo další nepřišel?“

Rusovláska zkrabatila čelo. „Moment. Myslíte hosty, nebo kohokoli?“

„Kohokoli.“

„No tak v tom případě vešla nějaká dáma. Ale nepatřila mezi hosty.“

„A kdo to byl?“ chtěl vědět Payne.

„Bruneta.“

„Tak jsem to nemyslel. Byla to studentka? Profesorka? Někdo jinej?“

„Byla hubená,“ zkusila to blondýna. „Pomůže to?“

Payne kývl. „V dané chvíli pomůže všechno. Řekla vám svý jméno?“

Blondýna zavrtěla hlavou. „Ani si nesundala kabát. Ten byl ale fakt suprovej. Zelenej a s velkejma knoflíkama.“

„Mluvily jste s ní?“

„Ne,“ odpověděla rusovláska. „Prošla přímo kolem nás a zůstala stát tamhle vzadu v místnosti. Pak jsem ji ztratila z očí. Sledovala jsem váš projev.“

Blondýna se zatvářila znepokojeně. „Udělaly jsme něco špatně?“

„Ale vůbec ne,“ ujistil je Payne. „Jste ty správný holky na správným místě. Pošlu sem někoho, aby vám přinesl limču a aperitiv.“

„Díky,“ řekly svorně.

„Ale prokažte mi jednu laskavost. Až si pan Jones přijde pro kabát, určitě se ho zeptejte na to, co jsem vám říkal,“ zazubil se Payne rošťácky. „Vsadím se, že všechno popře.“

4

Sice by si raději zašel na basketbalový zápas, ale na druhé straně nemohl Jones popřít, že mu takováhle akce skýtá velké zadostiučinění. Jako horlivý čtenář žíznící po vědění se vždycky zajímal o historii a světovou kulturu. Navíc díky své fenomenální paměti dokázal chrlit nahodilá fakta na každé myslitelné téma, často k Paynovu nemalému údivu.

Bloumal přeplněnými chodbami Katedrály a při té příležitosti nakoukl do několika svých oblíbených učeben. Začal německou. Měla odrážet německou renesanci 16. století a byla navržena podle hlavního sálu na univerzitě v Heidelbergu. Školní tabule měly rámy z ořechového dřeva. Intarzované dveře u kabinetů v rozích zobrazovaly výjevy z německého folkloru, mezi nimiž nechyběla Lorelei, krásná panna, která svým čarovným zpěvem vábila námořníky na skály u řeky Rýnu. Z přezdobených dřevěných stropů visely tepané lustry a podlahu zdobily řady ořechových křesílek s opěrkami na ruce.

Německou učebnu viděl Jones už několikrát, ale nikdy si nevšiml prapodivných detailů na vitrážových oknech, dokud o nich neslyšel mluvit turistického průvodce. Obrazy zachycovaly některé postavy z pohádek podle bratří Grimmů – Jeníčka a Mařenku, Sněhurku a sedm trpaslíků, Popelku a Karkulku.

„Napadá mě,“ řekl průvodce, „jestli Walt Disney náhodou nenavštívil Katedrálu učení, než začal tvořit své klasické animace. Jestli ano, mohl se inspirovat v téhle učebně.“

Pak se Jones rozhodl, že to vezme napříč Evropou. Minul Italskou a Československou učebnu, které praskaly ve švech, a zamířil do Syrsko-libanonské. S ohledem na unikátní ornamenty, které zdobily nábytek, to byla jedna ze dvou výstavních místností, kde se nevyučovalo. Původně sloužila jako knihovna a modlitebna v domě bohatého obchodníka z Damašku a později ji beze změny přemístili na tohle místo.

Lipovým dřevem obložené zdi a stropy zdobilo gesso, směs křídy s lepidlem nanesená štětcem a poté vymalovaná a potažená lístkovým stříbrem a zlatem. V místnosti se nacházel mihráb, ozdobný výklenek orientovaný ve směru Mekky, a mramorová římsa, na kterou se pokládal korán při každodenních modlitbách. Místnost osvětlovala stará olejová lampa z děrované mědi, jaké bývají v mešitách, a ručně foukané skleněné nádobky na svíce. Divany potažené saténem stály na mramorové podlaze z tmavě rudých a bílých dlaždic, která se u vchodu svažovala. Tam také návštěvníky žádali, aby si před vstupem dovnitř zuli boty. V roce 1997 sem instalovali skleněné panelové dveře, přes něž je možné obdivovat přepychovou výzdobu, i když je učebna zavřená.

Dnes večer však byla otevřená pro prohlídky s průvodcem a nějaký libanonský profesor tam poskytoval výklad k nábytku v místnosti. „Jen velmi málo Američanů ví,“ pravil anglicky s hodně výrazným přízvukem, „že slovo sofa pochází z arabského slova suffah. Tradičně to býval mírně se svažující kus dřeva nebo kamene, často pokrytý polštáři.“

Jones tenhle fakt i mnohé další údaje o arabském světě znal. Jak by také ne, vždyť před lety se svou jednotkou pobýval na Středním východě. Nedávno svůj okruh znalostí ještě rozšířil při utajené misi do Mekky, o které s Paynem – mimo uzavřený prostor Pentagonu – vůbec nesměli mluvit.

Jones si poslechl komentář a pak zamířil dál po chodbě, až přišel do Anglické učebny. Byla z Učeben národností největší a vycházela z Dolní sněmovny, kterou v roce 1941 zničila při náletu luftwaffe. Britská vláda zachránila několik pozůstatků původní tudorovské gotiky z 16. století – kamenný krb, krbové kachle, dubové obložení, rám vstupních dveří, překlady a podobně – a darovala je Katedrále učení.

Pod stropními trámy stály čtyři vápencové konzoly z původní Dolní sněmovny, zdobené plastikami tudorovských růží. Medailony ve vitrážových oknech znázorňovaly erby některých anglických městeček a měst, literární postavy, učence z Cambridge a Oxfordu, Dolní a Horní sněmovnu. Portréty Andrewa Mellona, někdejšího velvyslance u dvora krále Jakuba, a Williama Pitta, bývalého earla z Chathamu, podle něhož se jmenuje Pittsburgh, lemovaly vitráže v zadním výklenku. A cihla z Downing Street 10, kde je sídlo a úřad ministerského předsedy Spojeného království, sloužila jako základní kámen učebny.

Jones se shýbl, aby si ji prohlédl. Vtom ucítil, jak se na něj někdo dívá ze vchodu do učebny. Pro jistotu se ohlédl přes rameno a zachytil pohled nějaké ženy, která vzápětí vyběhla zpátky na chodbu. Tvář měla zčásti zahalenou hnědými vlasy, které jí sahaly po ramena, a límcem zeleného kabátu. Její dlouhé nohy a štíhlou postavu zvýrazňovaly obepnuté vybledlé džíny, které měla zastrčené do módních černých bot.

Jones se zase rychle postavil. Došlo mu, že je to ta stejná bruneta, kterou viděl v přítmí Lidového sálu během Paynova projevu. A teď sledoval nejen on ji, ale i ona jeho. Necítil se ohrožen – měl zbraň a spoléhal na prvotřídní výcvik –, ale probudila se v něm zvědavost.

Co je to za ženu? O co jí jde?

Tenhle večer začínal konečně dostávat spád.

* * *

Paynovi se v kapse u saka rozvibroval mobil. Mrkl na monitor a zavrtěl hlavou. „Neříkej mi, že ses ztratil,“ ozval se.

„Kde seš?“ chtěl vědět Jones.

„Proč?“

„Právě jsem zahlídl tu tvou slídilku. Teď sleduje mě.“

„A kde seš?“

„Neptal jsem se tě právě na to samý?“

Payne rozmrzele zabručel: „Jsem v Polský učebně.“

„To je ti podobný.“

„Je to hned u registračního stolku.“

„Tak si pospěš. Seš na špatný straně budovy. Právě odešla z Anglické učebny, číslo 144. Je to v protilehlým koutu. Nevím ale, kam šla. Vmísila se mezi všechny ty bělochy.“

Payne vyrazil po chodbě. Cestou si představoval rozvržení Katedrály a přilehlých ulic. Pátou avenue měl po levé ruce, Forbes Avenue napravo. Bulvár Bigelow byl za ním a avenue Bellefield na druhé straně budovy, mnohem blíže k Jonesovi.

„Dej se chodbou, která vede souběžně s Bellefield. Já půjdu tou podél Pátý. Jsou to jediný dvě trasy, který vedou z místa, kde teď seš.“

„Pokud nepočítáš všechny ty místnosti a schodiště.“

„Ty nechej na potom. Teď se soustřeď na chodby.“

„Jen abys věděl, má na sobě džíny a zelenej kabát. Měla by být nápadná.“

Payne přikývl. Právě minul několik starších manželských párů, všechny ve slavnostních šatech. „Pamatuj, tohle je charitativní akce a ona neprovedla nic špatnýho. Buď tak hodnej a nestřílej na ni.“

Jones se zazubil. „To nemůžu slíbit.“

„A neběhej mi tady. Nechci vyplašit ostatní lidi.“

„Jasně. A mezi jídlem žádný sladkosti. Vím, vím, mami.“

Payne se ušklíbl a zavěsil, což byl jeden ze způsobů, jak umlčet Jonesovo tlachání. Mezi další metody patřila instalatérská páska a silné léky na předpis, ovšem nic z toho Payne ve smokingu neměl.

* * *

Jones uslyšel klapnutí v mobilu a vítězně se usmál. Znamenalo to, že Payne nevymyslel nic, čím by ho usadil, a raději zavěsil.

S mobilem v ruce teď zaměřil pozornost na své okolí. Stál na stejné chodbě, kterou se ubíral jen před dvěma minutami, a tak měl její rozvržení v čerstvé paměti. Hned po levé ruce měl Francouzskou učebnu, za ní byla Norská a pak Ruská. O něco dále vepředu se nacházela Syrsko-libanonská učebna, kterou navštívil předtím. Za ní se chodba dělila: nalevo schody, napravo výtah. Následovalo několik normálních tříd. Ty v prvním patře se zamykaly jenom zřídka, aby se v nich studenti mohli v klidu učit. Bohužel to ženě nabízelo spoustu míst, kde se mohla ukrýt.

V dané chvíli ji Jones vyhodnotil spíše jako zpestření než hrozbu. Nazval ji žertem slídilka, protože se tak zachovala poté, co si jí všiml – rychle se vypařila do chodby. Nicméně věděl, že takové chování se dá vyložit hned několika neškodnými způsoby. Ze všeho nejvíc by vsadil na to, že se pakovala pryč, protože sem nepatřila. Akce byla jenom pro pozvané a ona navíc přišla nevhodně oblečená. Možná se jen chtěla vyhnout ztrapňující konfrontaci.

Přesto je její chování zarazilo.

Už jen z toho důvodu se rozhodli ji najít.

5

Bruggy, Belgie

(95 km severozápadně od Bruselu)

François Dubois byl velmi zlý člověk, který měl bezvadný vkus.

Pocházel z bohaté, vysoce postavené rodiny, ale už v útlém věku se dal na zločineckou dráhu v ulicích Paříže. Přes týden chodil na Lycée Louis-le-Grand (LLG), jednu z nejlepších středních škol, mezi jejíž slavné absolventy patřili Victor Hugo, Jean-Paul Sartre a Voltaire. O víkendech vedl gang, který se zaměřoval na okrádání turistů v okolí největších atrakcí města. V šestnácti měl Dubois na svém kontě už tři zabité lidi.

A nejhorší na tom bylo, že se tím bavil.

I o třicet let později stále bažil po krvi, ale teď tuto špinavou práci raději svěřoval svým nohsledům. Alespoň tolik nehrozilo, že si poskvrní některý ze svých obleků šitých na míru. Zároveň se tak vyhýbal možnému zatčení, což tohoto obchodníka, nechvalně známého po celé Evropě, stavělo do velké výhody. Většina ochránců zákona jej pokládala za šéfa podsvětí, a on přitom neměl ani jeden záznam – nepočítáme-li pár přečinů z mládí, které byly později vymazány.

V zadržovací cele a u výslechu skončil ovšem vícekrát, než si dokázal vzpomenout, hlavně v dřívějších dobách, kdy teprve budoval základy svého zločineckého impéria. Jeho sezení s francouzskými orgány se konala tak často, že si je dokonce zapisoval do týdenního rozvrhu. Samozřejmě se mu hodilo, že měl na výplatní listině mnoho francouzských policistů, kteří mu před výslechy dávali tipy.

A to byla jedna z nejdůležitějších věcí, které se na začátku naučil.

Interní informace mohou být drahé, ale vždycky jsou k nezaplacení.

S postupem let si Dubois postupně uvědomil ještě jednu věc týkající se dráhy zločince, kterou si zvolil. Ačkoli své rodné město s jeho kulturou a lákadly miloval, pochopil, že kdyby zůstal v Paříži, zkrátí si život. Znala ho většina policistů a taky hodně lumpů. Nakonec by kápl na nepravého člověka a skončil by za mřížemi, mrtvý nebo za mřížemi a pak mrtvý. A protože žádná z těchto možností Duboise nelákala, rozhodl se přemístit své pole působnosti najedno z nejméně pravděpodobných míst Evropy – do belgických Brugg.

Jako žák lycea jednou viděl diapozitivy o Bruggách, kterým se říká „Benátky severu“, a jejich středověké kouzlo ho uchvátilo. Později se mu konečně naskytla možnost prozkoumat zdejší malebné kanály a obdivovat historický Grote Markt a Dubois se do města beznadějně zamiloval. V Bruggách vládl mnohem pomalejší rytmus než v Paříži, ale on se tu i tak cítil v pohodě a korzoval si po ulicích, což ve Francii už delší dobu nemohl. Přesto na svých večerních procházkách nic neponechal náhodě. Bodyguardi ho provázeli všude, kam se hnul.

V půli devadesátých let udělal několik lukrativních obchodů se zbraněmi a koupil si na předměstí hrad, který pojmenoval Château Dubois. Pak jezdil po Evropě a sháněl ideální nábytek, kterým by svůj domov zkrášlil. Většina lidí v jeho postavení by si na tak triviální věci najala bytového architekta, ale Dubois se pokládal za nový druh zločince – klasicky vzdělaného, vybraně oblečeného a především kulturně nadřazeného všem kolem něj. Jistě, v mládí se zapletl se zločineckými gangy, ale dělal to z čistě výzkumných důvodů. Neměl v úmyslu se paktovat se spodinou společnosti nebo svými eskapádami nadělat jmění. Ne, on potřeboval pochopit zločinecké myšlení, aby byl před svými konkurenty vždy o pár kroků napřed. Něco jako když velmistr hraje šachy.

A tady opět došlo na interní informace.

Čím více jich získá, tím lepší bude výsledek.

* * *

Dubois, oblečený v plandavých kalhotách a kašmírovém svetru, si četl v zápisníku poblíž hučícího ohně ve své pracovně. Vedle něj na vyřezávaném stolku, který pořídil v aukční síni na Maltě, stála sklenka s armagnakem a kódovaný telefon.

Dubois byl robustní a dobře udržovaný, tak jako jeho nábytek. Nebyl malý ani vysoký a cvičil právě tak, aby mu dobře padlo oblečení. Široká ramena a mohutná hruď dávaly vyniknout zakázkově šitým oblekům. Boty měl vždy nablýskané a kalhoty s manžetami. Kaštanově hnědé vlasy, s náznakem šedin kolem uší, měl vždycky učísnuté dozadu a uhlazené čistě přírodním gelem, který si nechával vozit z Orientu. A v neposlední řadě, jeho voňavku mu vyráběli na zakázku v jednom malém butiku v Paříži. Jediná lahvička stála víc než některá auta.

Navzdory všemu tomu parádění, které by mohlo napovídat, že je snad až příliš zženštilý, byl Dubois náruživý heterosexuál. Aby své libido uspokojil, nechával si letecky vozit kurtizány z celého světa a občas si to rozdal i s několika najednou. Nepočítáme-li těch pár favoritek, které za ním létaly jednou měsíčně, žádný skutečný vztah neměl. Ženy bral jako jednorázové zboží, párátka, která se použijí a pak zahodí.

V tuto hodinu se na něm obvykle svíjela nějaká exotická kráska v jeho ložnici. Ale protože zrovna musel řešit nějaké obchodní záležitosti v Americe, dokázal ho zahřát jenom oheň a alkohol. Na svém hradě měl celkem dvanáct krbů. Původně si myslel, že je to moc, dokud se sem nenastěhoval a nezjistil, jak může v pevnosti ze čtrnáctého století táhnout. Teplota venku se pohybovala kolem minus jedenácti stupňů, což je v noci v Belgii na začátku prosince docela normální, ale během dne měla vystoupit až na deset stupňů nad nulou. Tuto část roku Dubois většinou trávil ve svých honosných rekreačních domech, zvláště v těch, které stály v blízkosti tropických pláží.

Jinak by mu vybledlo opálení a měl by po náladě.

Jako sběratel starožitných knih vlastnil jednu z nejskvostnějších sbírek vzácných knih v celé Evropě. Nedávno díky jednomu či dvěma úplatkům získal nové informace o tajuplném spise, o němž snil už odmalička. Mnozí historikové existenci takové knihy zpochybňovali s tvrzením, že je to výplod něčí přebujelé fantazie, avšak Dubois věřil, že je skutečná. Vlastně o tom byl tak přesvědčený, že se naučil několik starých jazyků, aby mohl přímo číst výpovědi všech těch lidí, kteří po knize pátrali před ním.

Doufal, že když se poučí z jejich nezdařených pokusů, on sám dosáhne úspěchu.

Právě si listoval svými poznámkami o La Premiere Face de Janus François od Jeana-Aimé de Chavignyho, spisovatele ze 16. století, ze kterého ve svém pátrání vycházel v mnoha bodech. Vtom zazvonil telefon. Dubois pohlédl na hodinky, zkontroloval čas a souhlasně přikývl. Telefonát spadal do časového rámce, na kterém se dohodli.

Vše probíhalo podle plánu.

„Halo,“ řekl holandsky. „Máš nějaké nové zprávy?“

„Ano, pane, průsak objeven. Brzy bude zase utěsněn.“

Dubois podrážděně zatřepal hlavou. „Tomu říkáš zpráva? Tohle není žádná zpráva. Tohle je mrhání mým časem. O tom průsaku už vím. Proto jsem tě tam taky poslal. Zavolej mi zpátky, až bude průsak odstraněn!“

6

Payne byl známý svým instinktem. Jeho pocity se někdy neshodovaly s empirickými důkazy a často se vzpíraly zdravému rozumu. Dávno se jim však naučil důvěřovat, i když je nedovedl racionálně vysvětlit. Někdy pouze věděl, že je něco špatně.

Jako právě teď.

Ve chvíli, kdy ji spatřil vzadu v sále, okamžitě poznal, že je tam kvůli němu. Proč, to netušil. Ale měl v úmyslu to zjistit, jakmile ji najdou.

Kráčel po dlouhé chodbě klidným, ale rychlým krokem, aby nepoutal pozornost. Míjel Irskou, Litevskou a Rumunskou učebnu a cestou pokývl několika hostům. Anglická učebna, kde Jones ženu naposledy spatřil, se nacházela na druhém konci chodby. Mezi ní a Paynem byly desítky lidí, další učebny a spousty míst, kde se dalo ukrýt.

Ukazovalo se, že to bude těžší, než si myslel.

V boji by měl Payne v ruce zbraň a lidi v chodbě by si vzal na povel, možná by i vypálil varovný výstřel, aby zdůraznil pádnost svých instrukcí. S válkou v městském prostředí měl bohaté zkušenosti a seznamu priorit vždycky vévodila minimalizace civilních ztrát. Po svém nynějším cíli nepátral za tak dramatických okolností, ale přesto představoval výzvu. Ta žena nebyla delikventka, podezřelá ani teroristka. Jediného přečinu se dopustila tím, že si vzala džíny na slavnostní galavečer. Mimo muslimské země se prohřešky proti kodexu oblékání jen zřídka pokládaly za trestný čin, i když módní kritikové v Hollywoodu nechvalně prosluli svou jízlivostí.

Payne pokračoval dál a očima rentgenoval všechno v chodbě, jestli v té černobílé změti slavnostních úborů neuvidí sebemenší náznak zelené nebo modré – barvy jejího kabátu a džínů. Některé z žen měly barevné šaty, často zdobené luxusními šperky a módními doplňky, ale žádná nesplňovala kritéria, která hledal.

„Kruci,“ mumlal si pro sebe. Došlo mu, že se zřejmě uchýlila z chodby do nějaké třídy nebo upláchla přes některé z okolních schodišť. Ale všechno pěkně po pořádku. Payne věděl, že než se začne zabývat dalšími patry, musí prohledat přilehlé místnosti. Řekl si, že začne s tou nejbližší nalevo.

Dveře do Švédské učebny byly dokořán a uvnitř postávalo několik hostů. Zdi postavené z dvousetletých cihel pokrývaly četné vrstvy vápenného nátěru. Svažující se strop a zadní zeď zdobily nástěnné malby a mnohé zachycovaly jemný humor, jímž jsou Švédové známí. Jedna freska zobrazovala tři mudrce, jak jedou do Betléma v oděvu kavaleristů a každý z jiného směru. Další obraz znázorňoval Spravedlnost; na své pásce, kterou obvykle nosí přes oči, měla pověšené váhy, jež se na pohled zdály vyvážené, ale ve skutečnosti se osa nacházela mimo střed.

Payne si však výjevů nevšímal a soustředil se na lidi. Přelétl očima místnost a už věděl, že záhadná žena mezi nimi není.

Chvíli nato vešel vedlejšími dveřmi do Číny.

Čínská učebna, motivovaná přijímacím sálem v Zakázaném městě, byla věnovaná památce Konfucia a jeho demokratickému modelu výuky. Učitelé a žáci seděli na stejné úrovni kolem teakového stolu ve tvaru půlměsíce. Na stropě nad ním se skvěl zlatý císařský drak s pěti pařáty, symbol přírodní síly. Okolní čtverce zobrazovaly draka jako strážce perly moudrosti a fénixe jako symbol kulturního bohatství. Všechny zdi měly červený nátěr, který Paynovi připomněl jeho poslední cestu na Dálný východ, příšernou misi, kdy měli s Jonesem vyšetřit případ krvavé jeskyně na malinkém jihokorejském ostrůvku Čedžu. Během své vojenské kariéry zažil a taky způsobil nejedno krveprolití, ale ta jeskyně ho pořád strašila ve snech.

Naštěstí byla tato učebna malá a takřka prázdná, takže Payne mohl jít dál.

Řecká učebna představovala klasickou architekturu z pátého století před Kristem. Mramorové sloupy a pilastry pocházely z kamenolomu poblíž hory Penteli, kde se těžil i kámen na stavbu Parthenonu. Převezli je za druhé světové války na poslední lodi, která odplula do Ameriky před okupací Řecka. Z Atén přijeli dva řečtí umělci s úkolem vymalovat mramor, dveře a kazetový strop. Nepoužívali šablony, každou čáru kreslili od ruky. Na zvýraznění barev potom použili včelí vosk a čtyřiadvacetikarátové zlato, které do nich vetřeli leštící kostí. Celý proces od začátku do konce trval několik měsíců.

Na dubových židlích kolem stolu sedělo pět nebo šest lidí. Záda studentských židlí zdobila vyřezávaná jména řeckých ostrovů a měst. Na židli se jménem Sokrates seděl hostující profesor. Před sebou měl množství knih v řečtině a angličtině. Často na ně ukazoval a do toho vyprávěl příběh Johna Travlose, architekta, který místnost navrhoval. Travlos už nestihl utéct z okupovaného Řecka a schovaný doma pod dekou ve spíži poslouchal zakázané vysílání BBC. Tak se také dozvěděl, že občané Pittsburghu věnovali Řeckou učebnu jeho rodné zemi.

Během vyprávění obcházel Payne obvod místnosti a pozorně si prohlížel všechny tváře kolem centrálního stolu. Okna lemovaly zlaté závěsy, pověšené na masivních železných tyčích. Payne přejížděl rukou po hrubé látce, aby se ujistil, že se za nimi nikdo neschovává. Pak zamířil zpátky ke dveřím.

* * *

Jones na druhé straně Katedrály měl stejné štěstí jako Payne. Prošel celou chodbu, načež se otočil a začal prohledávat místnosti. Napřed navštívil Ruskou učebnu, po ní Norskou. Obě sice měly působivý interiér, ale v žádné se neskrývala žena, po které pátral.

Mírně nervózní Jones zapadl do poslední místnosti ve své části budovy. Francouzské učebně, která se nacházela hned vedle Anglické, vévodil empír a starověké světy, které znovu objevil Napoleon během své vojenské výpravy do Egypta, Řecka a Itálie. Podél zdí se táhlo klasické dřevěné obložení. Vyřezávané ornamenty egyptských gryfů a rozet zdůrazňovaly dělení panelů. Z šedého sádrového stropu visely kovové a křišťálové lustry, zjednodušené verze svítidel, která se nacházejí ve Versailles. Na mahagonovém profesorském stole ležely bronzové ozdoby, repliky originálů z Louvru. Křeslo za katedrou i studentská křesílka byly rovněž z mahagonu, čalouněné v odstínu královské modři.

Většina židlí zůstala volná. U tabule postával hlouček lidí, kteří se bavili o blížící se cestě do Francie, všechno starší lidé včetně francouzské turistické průvodkyně, která neustále blábolila o francouzském víně a sýru. Jones se snažil to žvanění ignorovat a pátral na pozadí místnosti po své kořisti.

Zlaté damaškové draperie, zdobené císařským věncem a motivem lyry, rámovaly okna a nádhernou vyhlídku na Heinz Memorial Chapel, kapli na protější straně rozlehlého objektu kolem Katedrály. Tato skvostná ukázka francouzské gotické architektury jako by patřila k Francouzské učebně, ovšem vyznačovala se mnohem propracovanějším stylem. Kaple vychází z pařížské Sainte-Chapelle a její věž se tyčí do výšky 76 metrů nad zemí. Obvodové zdi má z indiánského vápence podobně jako Katedrála. Budovu lemují vitráže o celkové ploše 360 metrů čtverečních – okno v průčelí příčné lodi se svými dvaadvaceti metry na výšku se řadí mezi nejvyšší na světě.

Venku pořád hustě chumelilo a sníh ulpíval na nasvícené fasádě kaple. Jones sklouzl pohledem níž a vtom si všiml osamělé postavy, která se ploužila sněhovou břečkou na chodníku. Nejprve si myslel, že si to jen představuje, že ho šálí zrak, ale když utřel zamlžené okno učebny a podíval se pozorněji, na jeho rtech se objevil vítězný úsměv.

Tam venku zápolila s ledem a zimou jen jedna osoba.

A měla na sobě zelený kabát.

7

Jones vystřelil na chodbu, kde spatřil Payna. Právě vycházel ze Skotské místnosti.

„Jone,“ zavolal a rozběhl se k němu. „Je venku.“

„Kde?“

„Jde směrem k Heinzově kapli.“

Payne se na chvíli zamyslel. „Co si o tom myslíš?“

„Že musíme za ní.“

„A nebudeš remcat na zimu?“

Jones se zazubil. „Když nebudeš ty.“

„Tak pojďme.“

Minuli nejbližší východ a spěchali do zadní části Katedrály, kde se dvěma otáčivými dveřmi vycházelo na velké kamenné nádvoří. Vyhrnuli se ven a hned je na rukou a tvářích zaštípal arktický vzduch. Pod polobotkami jim křupala kamenná sůl, kterou někdo posypal led. Alespoň to tolik neklouzalo a mohli běžet rychleji.

„Kudy?“ zeptal se Payne. Chránil si rukou oči před ledovým větrem.

Jones ukázal na zem, kde se v čerstvě napadeném sněhu rýsovaly osamělé stopy. Zavedly je po schodech dolů a na dlouhou úzkou cestu, které se říká Univerzitní chodník a na níž jsou v kameni vyrytá jména bývalých sportovců Pittu, například Mikea Ditky a Tonyho Dorsetta. Pěšinu lemovaly stromy s lavičkami a řada černých kandelábrů, v jejichž matném světle stěží rozeznávali stopy. Došli podle nich až na druhou stranu rozlehlého východního trávníku, jedné z největších travnatých ploch v jinak zastavěném kampusu.

Payne v tom nejistém terénu postupoval v čele svižným krokem. Ani jednou neuklouzl nebo neujel a pokračoval stále kupředu, až došel na rozcestí. Heinzova kaple stála nalevo, ale stopy vedly rovně směrem k Bellefield Avenue.

Ohlédl se na Jonese. „Víš jistě, že to byla ona?“

„Naprosto.“

Payne kývl, víc vědět nepotřeboval. Bez dalšího slova vyrazil v tom vichru dál. Přestože špatně viděl a oblečení měl doslova obalené sněhem, dokázal živly vypudit z hlavy. Jako velitel MANIAC přežil mnohem horší podmínky, na místech tak drsných, že se tam neudržela ani divoká zvířata. Lokality, oproti nimž vypadalo peklo jako Havaj. Na rozdíl od některých vojáků, cvičených pro určité typy boje, jeho četa proslula svou všestranností. Horko, zima, sucho, mokro – na tom nezáleželo. Byli bojovníci stavění na všechno, uměli si poradit v džungli i na ledovci a kdekoliv mezi tím.

Třicet metrů před ním kamenná cesta končila zledovatělými schody, které vedly dolů na silnici. Payne se přidržel zábradlí, aby neuklouzl, ale nezpomalil a seběhl až dolů. Tam se mu však stopy, které sledoval, ztratily ve šlépějích studentů, kteří tudy před chvílí prošli. Payne se podíval doleva a prohlížel si chodníky po obou stranách ulice. Nikde nikdo, žádný pohyb ani známka života – jen tu a tam přejelo auto po Páté avenue, vzdálené půl bloku od nich.

„Tamhle,“ ozval se Jones nahoře na schodech.

Payne pohlédl tím směrem a usmál se. Na druhé straně nasolené ulice, asi patnáct metrů po jeho pravé ruce, žena v zeleném kabátu škrábala sníh a led z čelního skla auta, což je na severovýchodě takový obvyklý zimní rituál.

„Zůstaň tady,“ rozkázal Payne. Věděl, že když se k ní přiblíží pouze jeden z nich, nebude si připadat tak ohrožená. A protože už slyšela jeho projev, jako nejlepší kandidát se přirozeně nabízel on.

Než stačil Jones něco namítnout, Payne opatrně zamířil přes avenue Bellefield na druhou stranu. Byla to sice jednosměrka, ale on dávno věděl, že při přecházení ulic ve zdejším kampusu se musí vždycky rozhlédnout na obě strany. Radní Pittsburghu z nějakého důvodu rozhodli, že na několika ulicích povedou pruhy vyhrazené pro autobusy opačným směrem, než jezdí auta. Ta se s autobusy srazila jen málokdy – stačilo se držet ve vyznačených pruzích – ale chodci pokaždé takové štěstí neměli. Skoro každý rok se stávalo, že nějaký návštěvník nebo neznalý student z prvního ročníku sešel z chodníku do silnice a převálcoval ho autobus jedoucí „špatným“ směrem. K těmto nehodám docházelo tak často, že místní policie tomu říkala „smrt autobusem“.

„Můžu vám pomoct?“ zavolal Payne zpovzdálí.

Žena přestala škrábat okno na straně spolujezdce a podívala se jeho směrem. Když uviděla, že je to Payne, očividně znervózněla.

„Omlouvám se,“ zavolala na něj a spěšně začala obcházet předek svého fordu Taurus. Světla měla vypnutá, ale motor a topení v autě už běžely.

„Za co?“

„Za to, že jsem se tam objevila takhle. Neměla jsem to dělat.“

„S tím si nelamte hlavu. Nepřišel jsem vám vynadat.“

„A proč tedy?“ zeptala se a při tom otevřela dveře.

Světlo uvnitř se rozsvítilo a Payne konečně spatřil ženu, kterou sledovali. Až do té chvíle byla jen duch klouzající ve stínech Katedrály, zelený kabát ploužící se sněhem. Nyní jí mohl přiřadit tvář. Měl před sebou atraktivní ženu krátce po třicítce, hnědé vlasy, hnědé oči a téměř žádný makeup. Nebyla přímo oslnivá, ale přesto sexy. Prostě ten typ ženy, která dříve patřila mezi hlavní fanynky, ale nyní tráví své dny v práci a noci u svých dětí.

„Jsem tady, abych pomohl,“ odpověděl Payne.

„A s čím jako? Vždyť ani nevíte, proč tady jsem.“

„Ale budu, když mi to řeknete.“

„Poslyšte,“ řekla mu poté, co si sedla za volant, „oceňuju, že jste šel až ven, abyste si se mnou promluvil. Ale jak už jsem řekla, neměla jsem přijít neohlášená.“

Payne pokrčil rameny. „Věřte mi, to vůbec nevadí. Přednesl jsem svůj projev a přivítal hosty. Co se mě týče, mám teď nárok na krátkou pauzu na kávu. Co kdybychom se vrátili dovnitř a dali si něco k pití? Nic o vás nevím, ale mrznu tady jako blázen.“

Poprvé za ten večer se usmála. „To je ale sakramentská zima.“

Payne si teatrálně zamnul ruce. „Brrrrrrrrrrrrrrrr.“

Usmála se znovu, tentokrát ještě víc. „Fajn, můžeme někam zajít a promluvit si, ale ne do Katedrály. Na to nejsem vůbec oblečená.“

Payne pohlédl na hodinky. „A co Heinzova kaple? Vsadím se, že je ještě otevřená.“

Chvíli nad návrhem uvažovala a pak přikývla.

„Nevadilo by vám, kdyby se k nám připojil můj kamarád?“ ukázal dozadu na Jonese, který je sledoval ze schodů. „Je neškodnej, přísahám.“

„Ne, není,“ odvětila. Neznělo to jako obvinění, spíše jako konstatování. „Ale to nejste ani vy. Kdybyste vy dva byli neškodní, nevážili byste takový kus cesty, jen abyste si se mnou promluvili.“

Payne povytáhl obočí. „Odkud jste přijela?“

„Z Filadelfie.“

„V tomhle počasí? To musí být dobrejch sedm hodin jízdy, ne?“

„Skoro deset. Na dálnici to byla samá nehoda.“

Payne chápavě pokýval hlavou. V tuto roční dobu nabízela jízda po pensylvánských dálnicích nesčetná dobrodružství – zvlášť v centrální části státu, kde převažoval tak hornatý terén, že si člověk připadal jako na toboganu. „Kdy jste vyjela?“

Vypnula auto. „Brzy ráno.“

„A vážila jste takovou cestu, jen abyste si promluvila se mnou?“

„S vámi oběma.“

„S oběma?“

Zavřela dveře a přikývla.

„O čem?“

„Jestli vám to nevadí, raději bych to řekla, až budete spolu. Bude to tak snazší.“

„V pohodě,“ ujistil ji. „Já na vás netlačím.“

„Díky. To oceňuju.“

„Nicméně,“ řekl Payne cestou přes silnici, „protože jste mi nabourala večírek, cítím, že mám právo na jistou informaci, kterou jsme mi stále nesdělila.“

„Jo? A jakou?“

Payne se na ni zadíval. „Jak se jmenujete?“

Letmo na něj pohlédla a usmála se. „Ashley. Jmenuju se Ashley.“

8

Jones si potřásl rukou s Ashley a jako první zamířil ke vchodu Heinzovy kaple. Masivní vstupní dveře byly dubové a visely na kovaných železných pantech – každé křídlo vahou 360 kilo. Když se k nim Payne, Jones a Ashley přiblížili, jedna půlka se pootevřela a ven se snažil prodrat starší černý údržbář. Na sobě měl šedou mikinu s kapuci a přes ni světle hnědou pracovní blůzu s vyšitým jménem „Sam“. V levé ruce držel kovové odhrnovadlo na sníh, v pravé kýbl s krystalickou solí.

Jones viděl, jaké má potíže, a rozběhl se, aby mu pomohl. „Dovolte, vezmu vám to, pane.“

„Díky. Fakt moc děkuju. To je od vás moc pěkný.“

„Rád pomůžu.“

Sam se vybelhal ven a s řinkotem postavil kýbl na schod. „Můžu nějak pomoct já?“

Jones přikývl. „Říkali jsme si, jestli je kaple otevřená.“

Sam pohlédl na Jonese ve fraku a potom na stejně oblečeného Payna. „Pardon, hoši, ale to musíte někam jinam. Svatby gayů nejsou v Pensylvánii povolený.“

Pak vyprskl smíchem, v němž se mísil kdákavý řehot se sípavým kašlem. Asi jako když se směje člověk po padesáti letech kouření. „Pardon, pardon. Jen jsem si z vás dělal prdel. Doufám, že jste se neurazili.“

„Kdepak.“

„Abyste rozuměli,“ vysvětloval Sam, „moc času mi už nezbejvá, a tak se rád bavím.“

„S tím si nelamte hlavu, pane. Vůbec se mě to nedotklo.“

„Tak jo!“ řekl a poplácal Jonese po rameni. „Jste na to hrdej, že jste gay. To rád slyším. Není se za co stydět.“

„Ne, pane, tak jsem to nemyslel. Já nejsem gay.“

Sam zavrtěl hlavou. „Asi nejste ani černej, co?“

A opět zařičel smíchem, ještě hlasitěji než předtím. Jones odpověděl úsměvem, ale viděl, že se z toho klube pěkně jednostranný rozhovor.

„Každopádně,“ řekl, „rád jsem s váma prohodil pár slov. My tři jsme hrozně promrzlí, a tak jdeme dovnitř. Ať tady venku nezmrznete.“

„Žádnej strach,“ řekl stařík, nabral hrst soli a rozhodil ji po kamenných schodech. „O mě si nedělejte starost. Zima starýho Sama neskolí. To vám garantuju!“

„Rád jsem vás poznal,“ řekl mu Payne, když vcházel dovnitř.

V chrámové předsíni kupodivu převládala tma. Jediné světlo sem prosvítalo zevnitř kaple.

Střední část, chrámová loď, se táhla od vstupu k zábradlí před oltářem a zaplňovalo ji několik řad kostelních lavic. Ze stropních oblouků visely na řetězech kovové lampy, které do všech stran vyzařovaly měkké paprsky, ale ty se ztrácely ve světle, které sem pronikalo okny na levé straně lodi. Čtyři svislé řady vitrážových oken, každá o výšce 22 metrů, znázorňovaly význačné postavy světských dějin – politiky, vědce, hudebníky a literáty. Lidi jako George Washington, Leonardo da Vinci, Beethoven a Edgar Allan Poe.

„Jé,“ zašeptala Ashley s očima upřenýma na duhu barev, které proudily dovnitř kaple z venkovních reflektorů. „Ta okna jsou nádherná.“

„Když se podíváte blíž,“ objasňoval Jones, „je tu stejný počet mužů a žen. Na každýho Shakespeara jedna Pocahontas. Taková rovnost je ve starším umění vzácná.“

Ashley si prohlížela vitrážové sklo a hledala příklady slavných žen. Za pár vteřin spatřila Emily Dickinsonovou, Florence Nightingaleovou a několik dalších. „Díky, že jste mi to ukázal. Toho bych si určitě nevšimla.“

„K službám.“

„Když už je o tom řeč,“ řekl Payne, jenž se usadil v lavici poblíž, „mám dojem, že jste hledala naši pomoc.“

Ashley se k němu obrátila a přikývla. Ale než si sedla a začala vysvětlovat, podívala se podél lavic dopředu i dozadu, aby měla jistotu, že jsou sami. Jakmile se přesvědčila, sundala si kabát a sedla si vlevo vedle Payna, jednu řadu za Jonese.

„Nejprve bych se ráda omluvila vám oběma. Fakt jsem vás neměla takhle přepadnout. Pár hodin předtím se mi to jevilo jako dobrý nápad – víte, potkat vás jakoby čirou náhodou na veřejném fóru. Ale když jsem přišla na tu vaši party, hned jsem věděla, že to není moje sorta.“

„Ale kdepak,“ řekl Payne s povzbudivým úsměvem. „Vaše přítomnost vnesla trochu vzrušení do jinak nudnýho večírku. Klidně si takhle vpadávejte na všechny mý party.“

„Ne,“ ujistila ho, „tohle bude moje poslední. Ztrapnila jsem se už dost.“

„S tím si fakt nelamte hlavu. Nejsme ani trošku cáklí.“

„Zvědaví jo,“ vložil se do řeči Jones, „ale cákli ne.“

„Přesně.“

„Takže,“ zamyslela se, „kde bych začala?“

Payne pokrčil rameny. „Celej parket je váš. Začněte, kde je vám libo.“

Ashley se na chvíli zarazila a snažila si vybavit, co si cestou do kampusu nacvičila. Věděla, že jinak by znervózněla a mohla by svůj výklad celý zpackat, což si v dané chvíli nemohla dovolit. S muži jako Payne a Jones se nedalo jednat naněkolikrát. Kdyby teď nevzbudila jejich zájem, podruhé by neměla šanci.“

„Jsem bezvýznamná ženská,“ ujistila je. „Učím na jedné základce na pěkném předměstí Filadelfie. Vychovala mě máma, která před pár lety umřela na rakovinu. Nemám žádné sourozence, nikdy jsem nebyla vdaná a i navzdory událostem dnešního dne se normálně snažím dramatům vyhýbat. Má představa dobrého dne je, že pozdě vstanu, vyvenčím svého pejska v parku a pak si půjčím nějakou romantickou komedii.“

„Moment,“ zavtipkoval Jones, „mám dojem, že jsem viděl váš inzerát na internetový seznamce.“

Payne obrátil oči v sloup. „Nevšímejte si ho. Má vypito.“

„Ale co,“ připustila, „já se neurazila. Podařilo se mu v jedné větě shrnout celý můj život. Vím, že jsem chodící stereotyp, a ani trochu se za to nestydím. Pravda je, že mám svůj život ráda. Je to dobrý a slušný život. A kromě máminy smrti bych na něm nezměnila zhola nic.“

„No a co se stalo?“ podivil se Payne.

Zmateně na něj pohlédla. „Proč se mě na to ptáte?“

„Proč? Protože vás něco přimělo opustit svůj život, nasednout do auta a jet přes celej stát, abyste si promluvila se dvěma cizíma chlapama.“

„Nezapomínej na sníh,“ dodal Jones.

„Cože?“ zeptal se Payne.

„Jela za náma ve sněhový bouři. Pro mě je to vrchol zoufalství.“

„Dobrej postřeh. Něco vás přimělo vstát brzo v den vašeho volna a jet autem v hrozným blizardu. Musí za tím být něco velkýho. Nebo přinejmenším naléhavýho.“

„Spíš bych použila slovo matoucího,“ řekla Ashley.

„Matoucího?“

Přikývla. „Matoucího.“

„Pokračujte.“

„V pondělí jsem přišla ze školy domů a vyzvedla ze schránky poštu jako obvykle. Měla jsem tam štos dopisů, většinou složenky. Jedinou výjimkou byla krémově žlutá obálka. Přečetla jsem si na ní své jméno a adresu, ale zpáteční adresa chyběla. V pravém rožku měla několik cizích razítek a takovou divnou poštovní známku.“

„Co myslíte tím divnou?“ chtěl vědět Jones.

„Asijskou, řekla bych. Nemohla jsem to prostě přečíst.“

„Dál.“

„Učím už deset let a za tu dobu jsem měla spousty žáků. Občas mi někdo pošle pohlednici z dovolené. Však to znáte, jezdím po památkách a mám se fajn. Nic složitého. Ale tohle? Tohle bylo něco úplně jiného.“

„Jak to?“ divil se Payne.

„Především to bylo napsané okrasným písmem na hodně fajnovém papíře. Takový ten, co je od pohledu starý a drahý, ale nerozpadá se.“

„Myslíte pergamen?“ odtušil Jones.

„Jo, pergamen. Jako ze staré bible nebo něčeho takového. Rozhodně to nebyl obyčejný papír.“

„To proto, že pergamen se vyrábí ze zvířecí kůže, a ne ze stromů.“

„Vážně?“

Jones přikývl. „Podle stáří a země původu to může být kozí kůže, telecí kůže, dokonce i lidská.“

„Cože?“

Payne zavrtěl hlavou. Něco takového určitě nepotřebovala slyšet. „Nelekejte se, on jenom kecá. Ve vážných situacích si občas rád zažertuje. Prostě si ho nevšímejte a pokračujte dál.“

Jones se na Payna významně podíval a ústy naznačil: Já nežertoval.

Naštěstí se Ashley v té chvíli na Payna nedívala.

„Počkat,“ řekla ve snaze navázat na svůj příběh. „Kde jsem to skončila?“

„Vykládala jste nám o tom dopise.“

Pomalu přikývla, jako by se rozpomínala. „Ano, ten dopis. Nejenom papír, ale i jazyk byl jiný.“

„Jak jinej?“

„Ten dopis nebyl psaný anglicky, ale francouzsky.“

„Francouzsky?“ zpozorněl Jones. „Poštovní známka byla asijská, ale dopis francouzskej. Musím přiznat, že je to fakt podivná kombinace.“

„Věřte mi,“ ujistila je, „bude to ještě divnější.“

9

Ashley hmátla do kabátu a vytáhla list papíru. Měla ho složený na čtvrtiny a zastrčený v jedné z kapes. „Nechtěla jsem poškodit originál, a tak jsem si ve škole pořídila fotokopii. Doufám, že to nevadí.“

„Kopie je v pohodě,“ ujistil ji Jones. „Můžu ji vidět?“

„Ale jistě. Proto jsem přece tady. Abych vám ukázala ten dopis.“

„Fakticky? To musí být ale sakramentskej dopis.“

Ashley ho s úsměvem rozložila. „Řekněme, že je matoucí.“

„Už zase to slovo. Použila jste ho už podruhý.“

„Já vím, ale je to jediné slovo, které sedí.“

Payne se vložil do rozhovoru: „Když je řeč o matoucích věcech, proč my dva?“

„Promiňte, nerozumím.“

„Je jasný, že vás ten dopis zmátl, ale proč jste přišla za náma?“

„Proč?“ Mírně zrudla. „To kvůli těm novinám.“

„Jakým novinám?“

„Philadelphia Inquirer.“

Payne svraštil obočí. „Obávám se, že vám nerozumím.“

„Já taky ne,“ přidal se Jones.

„Promiňte,“ omlouvala se, „měla bych to vysvětlit. Noviny čtu jen zřídka – na mě je to prostě moc deprimující –, ale včera u oběda jsem letmo prolétla Philadelphia Inquirer. Ve víkendové příloze otiskli článek o vašich nedávných dobrodružstvích v Řecku. Taky tam psali o vaší každoroční dobročinné sbírce. A když jsem si to přečetla, řekla jsem si, že to musí být osud. Opravdu jsem nevěděla, kam se obrátit, ale z toho článku jsem se dozvěděla vaše jména – jména dvou největších expertů v archeologii – a kde dneska budete. Řekla jsem si, že to nemůžu nechat jen tak být.“

„My nejsme žádní experti na archeologii,“ ujistil ji Payne. „Měli jsme štěstí a náhodou jsme kápli na něco velkýho. Nic víc, nic míň.“

„Mluv za sebe,“ ohradil se Jones. „Letěli jsme přes půl světa a našli jeden z největších pokladů v dějinách lidstva. Co je to za náhodu? To není jako zakopnout o hrnec zlata na mým dvorku. Tohle by podle mě byla náhoda. Ale to, co jsme provedli, vyžadovalo jistou úroveň odbornosti a taky kapku bravurnosti.“

Payne při té poznámce obrátil oči v sloup. Ne že by se Jones vyjádřil nesprávně; objev starořeckého pokladu otřásl archeologickým světem a naplnil jejich bankovní účty neuvěřitelným jměním, avšak on sám se nerad vychloubal svými úspěchy. Nezáleželo na tom, že riskovali život, aby našli artefakt, kterému média říkala „ztracený trůn“, nebo že se objevili na obálkách časopisů po celém světě. Dědeček ho už v útlém věku učil skromnosti a Payne si z toho vzal příklad na celý život. Chvástal se jen ve chvílích, kdy se hecovali s Jonesem, a to ještě v sebeobraně.

„V některých oborech sice máme jistou odbornost,“ řekl Payne, „ale bylo by podle mě zavádějící tvrdit, že jsme experti na archeologii. A i kdybychom byli, jak to souvisí s vaším dopisem? Experti na francouzštinu určitě nejsme.“

„To je v pořádku,“ ujistila je Ashley. „Dopis nebyl ve francouzštině.“

„Tak moment,“ vyhrkl Jones. „Právě jste nám řekla, že byl napsanej francouzsky.“

„No, já jsem myslela, že je to francouzština. Dokonce jsem to ukázala francouzštináři z mé školy, aby mi to přeložil, ale on mi pomohl jenom s několika slovíčky. A i u toho se pěkně zapotil.“

„Jak to? Učitýlek je vygumovanej, nebo co?“

„Ale ne. Dopis byl napsaný v takzvané střední francouzštině, ne té moderní.“

Payne se zašklebil. „A jakej je v tom rozdíl?“

Jones odpověděl za ni: „Střední francouzština je raná forma jazyka, která se už přes čtyři sta let nepoužívá. Jak jistě víš, všechny jazyky se vyvíjejí. A francouzština během posledního milénia prodělala pár radikálních proměn. Pořád se sice řadí mezi románské jazyky – jako latina, španělština a italština –, ale její základní syntax se časem drasticky změnila. Pořadí slov a stavba věty jsou teď mnohem důležitější než v minulosti. Navíc do francouzské slovní zásoby pronikly tisíce cizích výrazů a nahradily starší pojmy, které se používaly ve středověku, ale teď už zanikly.“

„Není divu, že tomu váš přítel nerozuměl.“

Jones pohlédl na Payna. „Mimochodem, cos říkal na mou odbornost ve francouzštině?“

Payne zavrtěl hlavou. „D. J., dovol, abych ti položil otázku. Ty umíš francouzsky?“

„Vlastně ne, ale –“

„Pak nejseš expert na francouzštinu.“

Jones se chtěl v první chvíli hájit, ale pak si to rozmyslel. Obrátil se k Ashley a změnil téma: „Takže ten dopis byl ve střední francouzštině?“

„Celej ne,“ odpověděla a podala Jonesovi kopii. „To je na tom právě divný. Můj přítel rozpoznal, že je to směsice několika jazyků. A žádný z nich není moderní.“

Zmatený Jones pohlédl na dokument a zkoušel ho číst, ale brzy pochopil, že je to nad rámec jeho schopností. „Kruci, to je ale matoucí.“ Přejížděl prstem po ručně psaném textu a pátral po nějakém vodítku. „Tu a tam poznávám pár předpon, ale jinak je tenhle dopis, no, matoucí.“

„Tak vidíte,“ smála se. „Neříkala jsem to?“

„A jste si jistá, že nevíte, kdo vám ho poslal?“

„Naprosto.“

Jones se na chvíli zamyslel. „Nevadilo by vám, kdybychom to ukázali několika lingvistům?“

„Vůbec ne. Vlastně jsem doufala…“

„Doufala jste, že co?“

„No,“ zaváhala, „doufala jsem, že bychom se mohli obrátit na vaše přátele.“

„Naše přátele?“ ušklíbl se Payne.

Přikývla. „Máte teď na svém večírku experty z celého světa. Myslela jsem, že byste mohli některé z nich požádat, jestli by vám dopis nepomohli přeložit.“

„Tak moment,“ řekl Payne. „Jak dlouho si to myslíte?“

„Po pravdě?“ usmála se. „Od chvíle, co jsem si přečetla ten článek.“

„Pokud je to tak, proč jste s tím za námi nepřišla v Katedrále?“

„Už jsem vám říkala, znervózněla jsem. Nečekala jsem, že všichni budou tak slavnostně oháknutí. Vždyť i vy jste ve smokingu, a já mám džíny. Z nějakého důvodu jsem si myslela, že by to nedopadlo dobře.“

„A já už jsem vám říkal, že to nevadí.“

„Věřte mi,“ ujišťoval ji Jones, „že i já bych na sobě měl radši džíny. V tomhle ohozu si připadám jako hejsek.“

Natáhla se a přejela mu prsty po rukávu. „Ale vypadáte skvěle.“

„To já vím, ale mám pocit, jako bych měl servírovat polévku dne.“

„Každopádně,“ pokoušel se Payne vrátit k tématu, „pokud se vám rozhodneme pomoct, jak bude znít krycí historka? Nebo máme všem říct pravdu?“

„Hm, cestou sem jsem se nad tím trochu přemýšlela a dostala jsem dobrý nápad,“ řekla. „Během školního roku někdy koordinuju své učební plány s kolegy, co učí jiné předměty. Můžeme tomu říkat akademický experiment nebo kulturní hádanka. Mohla bych říct, že cílem je prosazovat jednotu mezi národy světa. To by vaši experti určitě zbaštili.“

Payne se usmál. Byl to brilantní nápad, se kterým by mohli uspět a ani by nemuseli tolik lhát. Stačilo jen zhotovit pár kopií a pak si v klidu sednout a nechat nejlepší mozky světa pracovat. „Co si o tom myslíš, D. J.?“

„Co si o tom myslím? Trochu mě štve, že jsem to nevymyslel sám.“

„Takže do toho jdeš?“

„Jasně že do toho jdu. Ale rád bych vznesl jeden drobnej návrh. Podle mě by bylo nejlepší, kdybychom ty údaje rozdělili. Místo abychom dokument nenechávali kolovat celej, měli bychom ho naporcovat na kousky. Možná i na jednotlivý řádky.“

„A proč to?“ zeptala se Ashley.

„Kdo ví, co v tom dokumentu je? Sakra, vždyť by to mohlo být něco důvěrnýho, něco, co máte číst jen vy. A pokud je to tak, bylo by nejlepší, kdybychom celej obsah znali jenom my.“

Ashley kývla na souhlas. „A co uděláme jako první?“

Payne pohlédl na hodinky. „Večírek potrvá ještě dvě hodiny. Napřed musíme pořídit pár kopií. Pokud se dobře pamatuju, dalo by se to udělat v suterénu Katedrály. Pojďme tam a cestou vymyslíme, jak dokument rozdělit.“

„A co kdybych si to vzal na starost já s Ashley?“ navrhl Jones. „Ty by ses měl asi vrátit na svou party. Tví hosté tě už jistě postrádají. To poslední, co chceme, je, aby někdo odešel předčasně.“

„Jo, asi máš pravdu,“ řekl Payne, zatímco pomáhal Ashley do kabátu. „Nevadí vám to?“

„Ale jistě že nevadí. Jsem nadšená už jen z toho, že mi chcete pomoct. Moc to pro mě znamená.“

Pak všichni tři zamířili k východu z kaple. Jones šel první, za ním Ashley a pak Payne. „Jakmile budeme hotovi,“ řekl Jones, „zavolám ti a sejdeme se v Lidovým sále. Možná bys mohl sehnat pár studentů, aby se zapojili.“

Payne kývl. „Určitě budou rádi.“

„Prosím,“ otevřel Jones dveře Ashley, „až po vás.“

„Díky. Vlastně vám děkuju za všechno. Moc si toho cením.“

Vyšla do studené noci a krystalky soli zakřupaly pod podrážkami jejích kožených bot. Chvíli se zastavila na kamenných schodech a mírně zaklonila hlavu, aby mohla obdivovat sníh vířící ve větru.

Bylo to tak prosté, tak nevinné. A stálo ji to život.

10

V jedné chvíli tam stála a kochala se zimní nádherou. A v příští se jí hlava rozprskla v růžovém oparu.

Střelec mířil naprosto přesně, těsně pod bradu. Kulka pronikla hrdlem, patrem a nakonec mozkem, vylétla temenem lebky a zaryla se do dveří kaple.

Smrt nastala okamžitě a naprosto nečekaně.

Srdce se jí zastavilo, kolena podlomila a skácela se na Jonese, který ji stačil zachytit, než sebou praštila o zem. Na jeho smokingové košili, předtím tak naškrobené a čistě bílé, teď ulpívala krev a chuchvalce jejích vlasů. Krev se mu rozprskla i na tváři. Navzdory Jonesovým letitým zkušenostem uběhlo několik vteřin, než šok odezněl a stoupla mu hladina adrenalinu v krvi. Ale potom už převzal otěže člen MANIAC, připravený dostat toho, kdo měl její smrt na svědomí.

Payne se vzpamatoval o zlomek vteřiny dřív. Drapl Jonese zezadu za límec a strhl ho dovnitř ve chvíli, kdy vzduchem zasvištěla druhá kulka a zavrtala se do dveří. Do studené noci se rozlétly třísky. Ozvěna nárazu jim doznívala v uších. Jones instinktivně hodil ruce za sebe, aby ztlumil pád. Přitom pustil bezvládné tělo Ashley, které se svezlo bokem na dveře a pak se překotilo čelem na schody. Za pár vteřin se jí u temene hlavy utvořila louže teplé krve.

„Koupils to?“ vykřikl Payne v předsíni kaple.

Jones zavrtěl hlavou a vyškrábal se na nohy. Ale pro jistotu si oběma rukama prohmatal hrudník a žaludek. „Jsem v pohodě.“

„Víš to jistě?“

„Není to má krev.“

Payne kývl, že rozumí. Stál sice uvnitř kaple, když vylétla první kulka, ale viděl její náraz a krvavou lázeň, kterou způsobila. Bohužel nezpozoroval nic dalšího, protože mu ve výhledu zacláněly dveře a postavy před ním.

„Cos viděl?“ zeptal se.

Jones zavřel oči a přehrával si scénu v hlavě. „Záblesk z hlavně na trávníku, zhruba dvacet metrů od nás. Druhej výstřel z větší blízkosti, ze stejnýho směru.“

„Jeden střelec?“

Jones se zarazil. „To nevím jistě.“

„Nevadí,“ řekl Payne. Vklouzl rukou Jonesovi pod sako a sebral mu zbraň. Seběhlo se to tak rychle, že Jones sotva stačil otevřít oči a Payne už se hnal ke dveřím.

„Tos posral!“ křikl za ním. „Tos posral, ani nevíš jak!“

Payne ho ignoroval. „Zavolej 911. Hlavně jim řekni, že pronásleduju podezřelýho.“

„A co pak?“

„Pak běž ven a postarej se o údržbáře.“

„Ale já toho chlápka nemám rád.“

„Přesto se o něj postarej. Možná něco viděl.“

Jones přikývl a vytáhl z kapsy telefon. „Zavolám ti nejnovější zprávy.“

Kaple měla dva hlavní vchody, dvoje křídlové dveře v průčelí. Chvíli předtím použili jedny, bohužel s pramalým úspěchem. Tentokrát chtěl Payne zkusit levé. Nejen že před nimi neležela mrtvola, ale také se nacházely o něco blíž k dlouhému živému plotu, který odděloval kamenné nádvoří před kaplí od okraje trávníku, jenž vedl ke Katedrále. Keře nebyly tak bezpečné jako cihlová zeď, ale jako úkryt musely stačit.

Payne se zhluboka nadechl a vyrazil ze dveří. Jedním mohutným skokem se snesl ze schodů na kluzký beton, kde trochu uklouzl, ale podařilo se mu udržet rovnováhu. Pak se rozběhl přes nádvoří a vrhl se do zákrytu keřů. Se zbraní v ruce pozorně prohlížel okolní oblast a pátral po jakékoli známce nebezpečí. Spatřil však jen údržbáře. Krčil se u boční zdi kaple a křečovitě svíral násadu odhrnovadla na sníh.

„Jste v pořádku?“ zašeptal Payne přes nádvoří.

„Vypadám snad na to? Asi jsem si načural do kalhot.“

„Viděl jste střelce?“

Starému údržbáři se zachvěl hlas: „Nějakej běloch v trenčkotu.“

„Mladej? Starej? Malej? Vysokej?“

„Nevím. Už nemám dobrej zrak.“

„A kde byl?“

„Stál na trávníku. Jen díky tomu jsem ho uviděl. Stál tam jako sněhulák.“

„Byl sám?“

„Proč se mě sakra furt vyptáváte?“

„Byl sám?“ otázal se Payne znovu.

„Nevím! Měl jsem co dělat, abych se skryl.“

„Už se nemusíte bát. Můj kámoš za chvíli vyjde ven. Odvede vás do bezpečí.“

Údržbář ještě něco zamumlal, ale Payne už neposlouchal. Nyní ho zajímal muž se zbraní. Až ho najde, vše ostatní se vyřeší samo.

Překulil se na břicho, chytil se jedné z dolních větví a vtáhl se pod keř. Borové jehličí ho škrábalo do tváře a vůně z něj mu zaplnila nos, ale Payne se staral jen o to, aby prozkoumal trávník z nejbezpečnější možné pozice. Kdyby se zvedl na kolena a nakukoval přes plot, riskoval by zásah do hlavy stejně jako Ashley. Dole pod plotem však ne. Sice měl poněkud omezený výhled, ale nacházel se v minimální expozici – pokud by se ovšem někdo nepřiplížil zezadu. To by znamenalo jistou smrt.

Volnou rukou odhrnul sníh, který mu zacláněl ve výhledu. S každým dalším hrábnutím se zorné pole zvětšovalo, až nakonec viděl do půlky trávníku. V krajině s roztroušenými stromy, lavičkami a kandelábry však nezahlédl živou duši.

„Krucifix,“ vrčel vztekle a soukal se pozpátku ven. Věděl, že kdyby tu čekal ještě chvíli, střelec mu zmizí neznámo kam.

Rychle se postavil na nohy, přeskočil plot a vyrazil po trávníku. Sníh byl hluboký, ale běželo se po něm dobře, dokonce lépe než po kluzkém chodníku. Payne se přiřítil na místo, kde Jones zahlédl záblesk z hlavně. Udupaný sníh napovídal, že tam někdo několik minut čekal. Payne si klekl a prohlížel okolní stopy. Jedny se odpojovaly doleva, další mířily rovně vpřed.

Otázka zněla, které jsou novější?

Payne se podíval víc zblízka a pokoušel se odhadnout, kudy střelec odešel. Ale bránil mu v tom padající sníh a vítr, neboť oboje stopy už pokrýval tenký poprašek. A v tom chabém světle už vůbec nemohl spoléhat na to, že jeho oči správně určí únikovou trasu. Raději tedy použil ruku. Konečky prstů přejížděl z jedné strany stopy na druhou, dokud jasně neucítil hrbolky ve stlačeném sněhu. Pak teprve mohl určit, kde je pata – která ve sněhu zanechala hlubší otisk.

A v té chvíli věděl, kterým směrem střelec prchal.

Pronásledování mohlo začít.

11

V létě sloužil trávník u Katedrály jako městský park, kde se slunily studentky v bikinách a studenti si házeli plastovými talíři. Tuto noc však připomínal Sibiř. Proháněl se zde skučící arktický vítr a tvořily se závěje, místy až šedesát centimetrů hluboké. Nic z toho však nemohlo odradit Payna, který sprintoval otevřeným terénem a nedbal na běsnění živlů kolem.

S Katedrálou po levém boku sledoval skoro dvě stě metrů kratší z obou stop. Celou cestu pádil souběžně s Pátou avenue, která zářila po jeho pravé ruce a poskytovala mu tolik světla, aby viděl otisky. Občas po ní přejelo auto, autobus nebo sypač s pluhem. V dálce Payne zaslechl skřípění kovu, jak náklaďák odhrnoval z asfaltu sníh a led. Jinak kromě svého dechu a tlukotu srdce neslyšel vůbec nic.

Bulvár Bigelow se nacházel přímo před ním na úpatí menšího kopce. Silnice vedla zleva doprava hned za živým plotem, který vyznačoval hranici univerzitního objektu. Payne přešel do řízeného smyku, aby trochu zbrzdil setrvačnost. V předklonu sklouzl po zledovatělém náspu a zastavil se pár kroků před keři. Rychle se přikrčil a v zákrytu keřů obhlížel okolí.

Ke své zlosti zjistil, že chodník a čtyřproudová silnice jsou čerstvě prohrnuté. Dále už musel spoléhat jen na sebe. Na asfaltu nezůstaly žádné stopy, podle kterých by šel. Neměl nic než nejasný popis muže v trenčkotu. I kdyby spatřil někoho podezřelého, nemohl na něj jen tak vystřelit. Neměl zdání, kolik lidí z rozlehlého kampusu by odpovídalo jejich popisu. Payne by se ke každému takovému musel přiblížit a konfrontovat ho tváří v tvář.

Podíval se doleva, ale neviděl nic než zaparkovaná auta. Na všech spočívala tlustá vrstva sněhu, což znamenalo, že tam stála delší dobu. Nikde se nekouřilo, takže žádné nebylo nastartované. V autobusové zastávce napravo seděli tři studenti a choulili se zimou. Na sobě měli džíny a lyžařské bundy, žádné trenčkoty.

Na druhé straně ulice stálo sídlo Svazu Williama Pitta, někdejší Schenley Hotel, který za ta léta hostil řadu slavných osobností, jako Theodora Roosevelta, Dwighta Eisenhowera a Babea Rutha. Nyní v jeho prostorách sídlil studentský svaz, jedno z hlavních společenských center v kampusu. Payne věděl, že bez ohledu na sněhovou bouři se to uvnitř jen hemží studenty.

Jestli šel střelec tam, mohlo by se to ošklivě vymknout.

Před sebou ani za sebou Payne žádného podezřelého neviděl. Začal se tedy poohlížet po mezeře v živém plotu. Jednu spatřil nedaleko autobusové zastávky a protáhl se jí na chodník. Nechtěl studenty polekat, a tak schoval zbraň do kapsy a přistoupil k přístřešku.

„Promiňte,“ řekl, „neviděli jste chlápka v trenčkotu?“

„Pročpak?“ zeptal se chytrolín uprostřed. „Chcete, aby na vás vybalil svůj vercajk?“

Na vtípky neměl Payne náladu. Přistoupil blíž a zaryl se do mládence pohledem, napůl v pokušení vytáhnout zbraň a zdůraznit naléhavost situace. Zároveň jim ale nechtěl vyhrožovat, zvlášť s ohledem na to, co se chystal říct.

„Dobře mě poslouchejte,“ řekl klidně. „U Heinzovy kaple se střílelo. Podezřelý má na sobě trenčkot a prchal tímto směrem.“

„Cože?“ zaječela dívka nalevo. Ostatní se v sedě napřímili.

„Máte telefon?“

Všichni tři přikývli.

„Zavolejte na policii a povězte jim, co jsem vám řekl. Ať pošlou zprávu na výstražný systém kampusu. Čím míň lidí bude venku, tím líp.“

Od střelby na virginské technice v roce 2007 zavedla většina amerických univerzit výstražný systém textových zpráv, který mohl studenty a fakultu informovat o hrozícím nebezpečí. Stačilo zmáčknout jedno tlačítko a přes třicet tisíc mobilů by obdrželo varování.

„Rozumíte mi?“

Všichni souhlasně přikývli.

„Volejte po cestě do Katedrály. Jděte tam hned a řekněte to každému, koho potkáte.“

„Proč do Katedrály?“ zeptal se chytrolín.

„Protože střelec Katedrálu právě minul a mířil tímhle směrem. Nemá důvod se vracet zpátky.“

„Myslím, že jsem ho viděla,“ řekla dívka napravo.

„Kde?“ chtěl vědět Payne.

„Před pár minutami přešel ulici směrem k svazu.“

„Vešel dovnitř?“

Zavrtěla hlavou. „Mířil na nádvoří.“

„Viděla jste mu do obličeje?“

„Viděla jsem jenom jeho kabát. Byl dlouhý a tmavě hnědý.“

Payne jí poděkoval a rozběhl se přes ulici k hlavnímu vchodu do studentského svazu. Nalevo pod mohutným sloupořadím byly tři vchody a hned za nimi tři schodiště, která vedla nahoru na Schenleyské nádvoří, kde stálo pět kolejí pro více než pět tisíc studentů. Většinu večerů vládl na nádvoří čilý ruch; studenti chodili na vyučování a zpátky nebo tu jen tak postávali s přáteli. Dnes však Payne věděl, že basketbalový zápas na druhé straně kampusu a nevlídné zimní počasí jejich počet zredukovaly.

Vyběhl po schodech v naději, že uvidí prázdné nádvoří.

Místo toho se octl v bitevní zóně.

Zuřila tam koulovačka, které se účastnilo více než padesát studentů. Kamkoli se Payne podíval, všude pobíhali lidé, házeli po sobě a řičeli smíchem. Bitva probíhala nejen na prostranství mezi budovami, ale i nahoře v oknech. Před pár minutami nějací studenti vylili kýble s vodou na účastníky dole a jejich okno se teď stalo hlavním terčem útoku. Sněhové koule létaly všude: nahoru, dolů a přes nádvoří. Byla to dobrá nevinná legrace – studenti na konci semestru se potřebovali odreagovat.

Jenže netušili, že někde poblíž číhá vrah.

Studentka v pletené čepici a barevně sladěných palčácích spatřila Payna ve smokingu. Pospíšila k němu. „Být váma, šla bych jinam. Tady to není bezpečný.“

Skrytá ironie její poznámky přiměla Payna k úšklebku. „Držíte tady dozor?“

„Něco na ten způsob,“ usmála se.

„Neviděla jste tu chlápka v trenčkotu?“

Přikývla. „Ignoroval mě a šel pořád dál.“

„Jak je to dlouho?“

„Půl minuty. Když si pospíšíte, ještě ho dohoníte.“

„Kam šel?“ chtěl vědět Payne.

Ukázala doprava. „Podél Amosovy koleje směrem k Pátý.“

„Díky,“ odvětil Payne a sprintem vyrazil přes nádvoří. Sněhové koule kolem něho hvízdaly jako nepřátelská palba, ale on si toho nevšímal. Soustředil se na dopadení muže v trenčkotu. Musel ho zastavit, než zabije někoho dalšího.

Za několik vteřin doběhl na konec Amosovy koleje. Se smykem zastavil na kluzkém chodníku a vytáhl zbraň. Přitisknutý zády ke zdi opatrně vysunul hlavu za roh a pátral po svém cíli. Střelec už na něj čekal za zaparkovaným autem. Zvuk výstřelu odražený od okolních budov zaburácel jako hrom. Kulka zasáhla roh Amosovy koleje, necelých třicet centimetrů od Paynovy hlavy. Na zem se sesypala sprška suti. Halasný smích za Paynovými zády rázem přešel ve zděšené výkřiky. Studenti se rozbíhali do všech stran, někteří se vrhali do dveří koleje, jiní utíkali k budově svazu.

Jenom Payne se ani nehnul. Stál naprosto klidně se zbraní v ruce a čekal na svou chvíli. Pak strčil hlavu do uličky podruhé a střelec opět vypálil. Kulka prolétla ještě blíž, jen o patnáct centimetrů minula Paynovu hlavu.

„Kruci,“ zamumlal Payne. Uvědomil si, že se nachází v taktické nevýhodě.

Věděl, že jako pravoruký střelec by musel odhalit celý svůj pravý bok, aby mohl zamířit a vypálit. Protivník však mířil přesně a Payne se nechtěl tak nebezpečně vystavovat. Proto si přendal zbraň do levé ruky. Nepředpokládal, že by svůj cíl zneškodnil, ale chtěl našít několik střel do auta, za kterým se vrah ukrýval. Kdyby zpanikařil a dal se na útěk, Payne by mohl vyrazit za ním a sejmout ho.

Zhluboka se nadechl a vysunul zbraň za roh. Pak klidně zmáčkl spoušť a vzápětí se rozprsklo okénko ve dveřích spolujezdce. Payne zbraň trošinku natočil a vypálil znovu. Kulka tentokrát prolétla předním sklem na straně spolujezdce a vylétla stranou řidiče. Na vraha se sesypaly skleněné střepy jako roj rozlícených včel. Kousek skla při tom zasáhl koutek jeho levého oka a muž zařval bolestí.

Na tento zvuk Payne toužebně čekal.

Útočník opustil rozstřílený štít a s poškozeným zrakem vyrazil k Páté avenue. Doufal, že se dostane ke svému autu na druhé straně silnice, než ho Payne střelí zezadu.

Jen chvíli nato skončil pokus o útěk v kaluži krve.

12

Řidička autobusu jezdila přes kampus Pittu vždycky opatrně. Věděla, že v posledních letech tu zahynulo několik studentů, kteří vkročili do autobusového pruhu, jenž vedl proti provozu na Páté avenue. Tentokrát jí však opatrnost nepomohla, protože ten muž se před ní vyřítil jako jelen na dálnici. V jedné chvíli nikde nikdo, v příští ho měla rozpláclého na předním skle.

Tak hrozný zvuk Payne ještě nikdy neslyšel. Náraz zněl jako plesknutí masa na prkně a cáknutí rozlitého nápoje, provázené křupáním kostí. Než řidička na ledu se smykem zastavila, okolní sníh připomínal salsu.

„Krucifix,“ procedil Payne skrz zuby. Vyrazil k autobusu, aby ohledal místo činu, jež plavalo v krvi.

Měl sice prvořadý zájem na tom, aby drama skončilo co nejdřív, ale zároveň věděl, že s mužovou smrtí zůstala řada otázek nezodpovězených. Netýkaly se jen jeho totožnosti – kterou budou muset chvíli zjišťovat, když uvážil, že chlapíkovi chybí tvář –, ale taky důvodu Ashleyiny vraždy. Opravdu ji někdo chtěl zabít? Nebo mohl její smrt připsat na seznam takzvaných vedlejších ztrát?

Během své kariéry si Payne a Jones udělali spoustu nepřátel. Po působení u MANIAC měli jistotu, že se po zbytek života budou ohlížet přes rameno. Většina akcí sice byla tajná, ale o jejich bravurních činech se ve vojenské komunitě velmi dobře vědělo. Jistě, některé z těch historek se nezakládaly na pravdě – byly to pouhé lži, které se staly součástí jejich legendy –, ale na veřejnost prosáklo dost faktů na to, aby se mohli cítit ohrožení.

„Ach bože,“ kvílela řidička, když vystoupila z autobusu. Bílá a zavalitá, vypadala jako ženská obdoba Ralfa Kramdena z filmu Honeymooners. „Přísahám, že jsem ho neviděla.“

Payne přistoupil blíž, aby ji utěšil. „Netrapte se, paní. To nebyla vaše vina.“

„Na tom nezáleží,“ vřískala. „Stejně mě určitě vyhodí! Ach bože, nemůžu uvěřit, že jsem zabila člověka!“

Položil jí ruku na rameno. „Slibuju vám, že vás nevyhodí. Vlastně za to možná dostanete medaili.“

Podívala se na něj jako na blázna. „O čem to mluvíte?“

„Tahle zrůda,“ zdůraznil Payne, „právě zabila jednu ženu. A nebýt vás, byl by zabíjel další. Jste, milá paní, hrdinka.“

Utřela si nos do rukávu od kabátu. „On někoho zabil?“

Payne přikývl. „Chladnokrevně.“

„A já jsem ho zastavila?“

„Se svým festovním autobusem.“

Pohlédla na rudou kaši, která ulpívala na asfaltu. „To myslíte vážně?“

„Naprosto.“

Žena vydechla úlevou. Pak se jí po tváři rozlil široký úsměv. „Ach bože, díky ti, Ježíši. Nemůžu uvěřit, že jsem hrdinka… Myslíte, že budu v televizi?“

„Na to dám krk.“

„Panenko skákavá, musím zavolat svý sestře. Ta bude závidět.“

„Než to uděláte,“ navrhl Payne, „raději byste měla zavolat svýmu nadřízenýmu. Tenhle pruh se musí pro zbytek noci uzavřít.“

„Ach bože, to mě vůbec nenapadlo.“

Payne ukázal na autobus. „A taky musíte uklidnit svý pasažéry. Povězte jim, co se stalo, a řekněte, že musí zůstat v autobuse do příjezdu policie. To poslední, co chceme, je, aby nám tu pošlapali důkazy.“

Řidička horečně přikyvovala. „Co mám ještě udělat?“

Payne se na chvíli zamyslel. „Řekněte mi, nosíte brýle?“

„Proč? Myslíte, že je potřebuju? Vždyť vám říkám, že ten chlap vběh přímo –“

„Ne, tak jsem to nemyslel. Co sluneční brýle? Máte sluneční brýle?“

„Proč? Měla bych je mít v tý televizi?“

„Ne, madam. Prostě bych si je rád půjčil.“

„A proč? Chcete je mít v televizi vy?“

Payne rozmrzele zavrčel: „Madam, tohle nijak nesouvisí s televizí. Musím se ujistit, že ten chlap je mrtvej, a nechci, aby mi krev nacákala do očí.“

Byla to lež, ale on neměl trpělivost ani čas jí vysvětlovat pravdu.

Pohlédla na tělo. V autobusovém pruhu se povalovaly roztroušené kusy masa. „Říkám vám, drahoušku, že ten kluk je mrtvej. Nabrala jsem ho přímo.“

Payne si poklepal na hodinky. „Policajti budou chtít znát dobu smrti, musí to dát do zprávy. A nebude to oficiální, když mu nezměřím puls.“ Věděl, že mu uvěří. „Ale jistě, jestli to chcete udělat sama, jen do toho. Bránit vám nebudu.“

„Ani nápad,“ ohradila se. „To je v pořádku. Můžete si mý sluneční brýle klidně vzít. Hned vám je přinesu.“

„Díky, to budu rád.“

Žena odběhla pro brýle. Payne zatím vytáhl telefon a zavolal Jonesovi. Vzal ho po třetím zazvonění. „Jone, seš v pořádku? Slyšel jsem několik výstřelů.“

Payne kývl. „Jsem v pohodě. Střelec je mrtvej.“

„Jak?“

„Naved jsem ho před autobus.“

„Co že jsi?“

„To je na dlouhý povídání,“ řekl Payne zamítavě. „Důležitý je, že je mrtvej.“

Jones se zarazil. „Poznals ho?“

„Na tom pořád pracuju. Je tady trochu svinčík.“

„Tady taky. Ten údržbář mi jančí na místě činu. Řek jsem mu, že úklid má na starosti on. Dokonce jsem mu doporučil, ať si na to vezme lopatu.“

Payne se ušklíbl. Po letech služby ve zbrani jejich smysl pro humor hodně potemněl. Tím se však nelišili od většiny ostatních vojáků, hlavně těch, co zažili boj. „Proč jsi to udělal?“

„Proč? Protože toho chlápka nesnáším. Je moc drzej.“

„Drzej? Že to říkáš zrovna ty? Jeden za osmnáct, druhej bez dvou –“

„Tak moment! Bez dvou koulí můžeš být za chvíli ty!“

Payne se dal do smíchu. Viděl, že Jones je už zase ve formě. „Už přijeli policajti?“

„Za chvíli tu budou. Už je vidím blikat na Bellefield.“

„Tak musíme mluvit rychle. Jak zní naše historka?“

„Naše historka? Nevěděl jsem, že nějakou potřebujem.“

„Momentík.“ Řidička se vrátila se slunečními brýlemi a podávala je Paynovi. Poděkoval jí a poodešel stranou, aby neslyšela, o čem mluví. „Záhadná ženská jede přes celej stát, aby s náma poklábosila, a někdo jí ustřelí hlavu. Nevím jak ty, ale já mám mírný podezření.“

„Počkej. Ty myslíš, že se to týkalo jí, a ne nás? Tím si nejsem jistej.“

„Ani já ne. Ale dokud neidentifikujeme střelce, co můžeme vykládat? Jestli je to někdo z naší minulosti, nemůžem říct policajtům nic. Budem do toho muset zatáhnout Pentagon. A pokud na to dojde, víš zatraceně dobře, že naše výpovědi budou muset schválit.“

„A co když není z naší minulosti?“

„Pak si možná přišel pro ten dopis. Kvůli němu byla přece tady, ne?“

Jones přikývl. „Mimochodem, mám ho u sebe.“

„Dobře. Na něj se mrkneme později. A do tý doby, co budeme říkat?“

„Držme se základních faktů. Objevila se na tvým večírku a styděla se za svý oblečení. A tak jsme si šli promluvit do kaple. Když vyšla ven, někdo ji sejmul.“

„A o čem jsme se tam bavili?“

„To mi řekni ty. Já jsem vymyslel všecko ostatní.“

Payne chvíli přemýšlel. „Ať je to jednoduchý. Ona byla učitelka, která se zajímala o starý Řecko, a vyptávala se nás na náš poklad. Nic víc, nic míň.“

„To zní bezvadně.“

„Je ještě něco, co by nás mělo znepokojovat?“

„Jenom jedna věc, ale zato docela závažná.“

„Co je to?“ zeptal se Payne.

„Ta zbraň; kterou máš u sebe. Koupil jsem ji na ulici a nezaregistroval, protože měla upilovaný sériový číslo.“

„Cože?!“ vyhrkl Payne v návalu paniky. Nejméně ze všeho potřeboval, aby ho zatkli kvůli nelegální zbrani.“

Jones zůstal chvíli zticha, pak se zařehtal. „Né, jenom jsem si z tebe střílel. Ale patří ti to. Nemůžu uvěřit, žes mi šlohnul bouchačku. Kdybych měl ještě jednu rezervní, našil bych ti to do prdele. Ty hajzle záludnej!“

Payne bez dalšího slova hovor přerušil. Věděl, že Jones má plné právo na to, aby si ho podal. Vlastně si říkal, že z toho vyšel docela hladce. Pokud ovšem jeho přítel neplánoval dvoufázový útok. Teď jenom takový vtípek, později promyšlenou taškařici. Musí se v příštích dnech mít na pozoru.

Ale zatím měl důležitější věci na práci.

Jako třeba identifikaci střelce.

Payne si vytáhl z kalhot smokingovou košili, odhalil dolní lem nátělníku a měkkou látkou pečlivě otřel všechny šmouhy ze slunečních brýlích řidičky. Pak je podržel proti pouliční lampě a prohlížel si čočky. Holým okem viděl, že jsou čisté.

Potom šel za autobus a pátral po střelcově trupu. Úvodní náraz muže zabil, zpřelámal mu páteř a žebra jako párátka. Potom tělo zachytila přední osa a dobrého půl bloku jej vlekla po asfaltu. Jakmile se uvolnilo, převálcovalo ho jedno zadní kolo a vnitřnosti se rozstříkly jako vymáčknutý uher. Naštěstí jedna z paží zůstala z větší části nepoškozená, což Payne právě potřeboval, aby mohl provést identifikaci.

Popadl bezvládnou ruku a pořídil perfektní otisk palce na jedné z čistých čoček, pak to celé zopakoval s ukazováčkem na druhé čočce. Podržel brýle proti světlu, aby se ujistil, že otisky se povedly. Teď už si s tělem mohli na pitevně dělat, co chtěli a jak dlouho chtěli, a Payne si mohl otisky prověřit sám.

Při troše štěstí bude znát minulost střelce, než skončí tahle noc.

13

Jones už skoro čtyřicet minut pořád dokola zodpovídal ty samé otázky. Nejprve ho vyslýchali policisté z kampusu, pak přijela pittsburská policie. Jeden důstojník za druhým, pokaždé o něco vyšší šarže než ten předchozí – a všichni chtěli vědět to stejné. Ne že by si Jones stěžoval. V armádě sloužil příliš dlouho na to, aby se rozčiloval kvůli nějaké policejní hierarchii.

Jediná věc, která Jonesovi vadila, se týkala předchozího večera. Požádali ho, aby se uvnitř kaple svlékl a předal svůj zkrvavený smoking soudním znalcům k další analýze. Jones příliš nechápal, proč jeho oblečení potřebují – střelec byl mrtvý, což znamenalo, že případ se nikdy nedostane k soudu –, ale vyhověl jim. Říkal si, že čím dřív jej policie spustí z očí, tím lépe. Musel totiž provést ještě pár věcí.

Nezákonných věcí.

Bohužel je musel dělat v cizím oblečení. Policie mu nabídla papírově tenkou halenu, která připomínala nemocniční župan, ale on bez okolků odmítl. Venku v té zimě čekal na trávníku houf novinářů, a tak Jones policistům řekl, že raději stráví noc ve spodním prádle, než aby šel ven v sárí. Musí přece dbát na svou pověst.

Ve ztrátách a nálezech toho moc neměli, ale nakonec policie přece přišla na alternativní řešení. To nejlepší, nač se zmohli, byla khaki kombinéza, sice o několik čísel menší, ale když Jones uvážil všechno kolem, musel jí vzít zavděk. Říkal si jen, kde ji tak rychle vzali, dokud si nepřečetl jméno na přední kapse. Na malé nášivce stálo Sam.

„To je ale karma,“ mumlal si Jones pod vousy, když se v suterénu oblékal.

Nahoře na schodech už na něj čekal Sam. Chvíli na Jonese zíral a prohlížel si ho v novém úboru, pak vyprskl smíchy. „Rozhodně míň teploušskej vohoz než ten váš frak.“

Jones za chůze procedil: „Díky za půjčení.“

„Prej za půjčení. V šest nula nula přesně se hlas do práce. Ať se propadnu, jestli to tady budu uklízet sám. Takovej bordel nemám v popisu práce.“

Jones se kousl do jazyka a rychle se vzdálil, aby si z něj údržbář nemohl utahovat. Venku zatím policie pořád ohledávala místo činu. Schody a nádvoří obehnala žlutou páskou a koronerův tým měl pořád v práci tělo. Jones uviděl vrchního vyšetřovatele a zeptal se, jestli si na dlouhou cestu k autu nemůže půjčit policejní blůzu. Za pár minut dostal bundu v barvě námořnické modři. Na zádech stálo zlatými písmeny SWAT. ( Zkratka pro jednotku rychlého nasazení.)

Jen malinko odlišnější nápis než Sam, ale mnohem elegantnější – aspoň v Jonesových očích.

Rozhodně jim to nedá zpátky. Aspoň ne do té doby, než mu vrátí smoking.

Ironií osudu měl kabát sehrát mnohem důležitější roli, než aby Jonese jenom zahřál. Měl mu pomoci porušit zákon, což byl taky důvod, proč si ho vyžádal. Kdyby mu záleželo na stylu nebo nechtěl mrznout, šel by do Katedrály a vyzvedl si u šatnářky svůj kabát. Jenže on chtěl bundu s nápisem SWAT, aby ji využil ke sbírání informací.

Před chvílí si Jones nechal u výslechu pár střípků informací pro sebe. Především pomlčel o existenci záhadného dopisu. Když Ashley zabili, měl ho u sebe on, a tak necítil potřebu vykládat jim o něm. Ani Payne ne. A tak se Jones držel základního scénáře, na kterém se dohodli, a nepochyboval, že Payne udělá to samé.

Druhá věc zaváněla trošinku větší nepoctivostí. Nebyla to vyložená lež, jen prosté opomenutí, které mělo zpomalit policejní vyšetřování o hodinku nebo dvě. A právě tolik času Jones potřeboval, aby získal pár informací pro sebe.

Hned záhy po zahájení výslechu pochopil, že Ashley u sebe neměla žádnou legitimaci. Proč by se ho jinak všichni ti policisté ptali, jestli nezná celé její jméno. Pravda byla, že ho neznal. Představila se jako Ashley a nikdy během jejich rozhovoru neuvedla svoje příjmení. Kdyby se tak stalo, neprodleně by to policii sdělil, aby mohli zpravit její příbuzné.

Nezmínil se však o místě, kde stálo její auto. Věděl, že to udělat měl, protože tam nejspíš zůstala peněženka, zelená karta nebo nějaký papír se jménem a adresou. Ale rozhodl se, že to neřekne, protože nevěděl, co ještě by tam mohlo být.

Možná informace o dopise. Nebo možná dopis samotný.

Ať tak či onak, chtěl to zjistit první.

* * *

V bundě SWAT podlezl žlutou pásku kolem místa činu a zahnul doleva na Univerzitní chodník, v naději, že zjistí, proč Ashley zavraždili. O něco dříve toho večera ji po téže cestě stopoval a spatřil ji, když stál nahoře na zasněžených schodech. Tehdy se po opuštěné ulici pohybovala úplně sama. Nyní však avenue Bellefield připomínala karneval v plném proudu.

Všude, kam se Jones podíval, viděl zářivé blesky fotoaparátů. Celý pruh na levé straně zaplňovala policejní auta a satelitní vozy novinářských týmů. Lidé pobíhali sem a tam, půlka na adrenalinu, půlka na kofeinu. Oproti podvečerním hodinám to tady vypadalo jako někde úplně jinde – jako by se Pittsburgh mávnutím kouzelného proutku proměnil v Las Vegas.

Až na to, že tam bylo mnohem méně striptérek a mnohem více sněhu.

Jones pohlédl přes ulici a spatřil její ford Taurus. Parkoval padesát metrů napravo, zasypaný třemi centimetry čerstvého prašanu. Sníh Jones uvítal, poněvadž mu měl pomoci utajit, co se chystal provést. Potřeboval se, přímo pod nosem policie, vloupat do jejího auta.

S úsměvem na tváři sešel po schodech dolů, jako by mu to tam patřilo. Zamával na několik detektivů, pozdravil skupinu zdravotníků. A celou tu dobu se choval, jako by byl jeden z nich. Díky tomu se nikdo nepozastavil nad jeho přítomností. Policejní bunda pomohla a jeho chování vyloučilo jakékoli pochybnosti. Nepůsobil nervózně nebo podezřele, naopak se nesl sebejistě jako člověk, který tam dělá svoji práci.

Jones hmátl do kapsy a vytáhl peněženku. V záhybu kůže měl schovanou malou sadu paklíčů, které tam nosil už léta. Během pár vteřin se s nimi mohl dostat do auta či domu. V armádě se je naučil používat a pracoval s nimi i jako soukromý detektiv – v profesi, kterou nastoupil o několik let dříve, než si původně představoval.

Původně chtěl zůstat ve službě o nějakých deset let déle, ale když zemřel dědeček Payne a zanechal firmu svému vnukovi, všechno se změnilo. Ani Payne v té době nepomýšlel na odchod do penze, avšak z lásky a úcty k muži, který ho vychoval, dal armádě sbohem a přestěhoval se do Pittsburghu, aby mohl plnit své povinnosti vůči rodině.

Payne přesvědčil Jonese, aby šel do penze s ním, a odchod do civilu mu tak usnadnil. Vlastně ho uplatil. Poskytl Jonesovi kancelářské prostory v sídle Payne Industries a půjčil mu dost peněz, aby si mohl otevřít vlastní firmu. Jones snil vždycky o tom, že povede detektivní agenturu, a Payne měl prostředky, aby mu pomohl. Proč by to tedy neudělal?

Nikdo z příbuzných mu nezůstal a Jones byl nyní celá jeho rodina.

V posledních letech, jak by také ne, nabral jejich život mnohem pomalejší rytmus. Až na vzácné příležitosti, kdy Payne Jonesovi pomáhal s jeho případy. Tihle dva nosili zbraně a užili si trochu zábavy, jen když si vyrazili na nějaký dobrodružný výlet. Naposledy do Řecka. A tahle cesta změnila celý jejich život.

Díky historickému objevu, který tam učinili, měl teď Jones mnohem více peněz, než mohl za jeden život utratit. Vyrostl v rodině z nižší střední vrstvy a naučil se šetřit, vždycky si schovával peníze na horší časy. Armáda mu zaplatila vzdělání na letecké akademii a skoro dvacet let se starala o jeho základní životní potřeby. To Jonesovi umožnilo vytvořit si slušnou finanční rezervu.

V prvé řadě splatil všechny finance, které si vypůjčil od Payna. Nejen počáteční kapitál, ale i peníze, které by si Payne měl účtovat jako nájemné, plus úroky. Payne si to nechtěl vzít, neboť žádnou finanční injekci rozhodně nepotřeboval, ale Jones s tím tak dlouho otravoval, až nakonec souhlasil.

Jejich náhlý vzestup na výsluní slávy bohužel obnášel i jisté nedostatky. Jednak se na ně pořád obraceli se svými ujetými plány nejrůznější cvoci a hledači pokladů. A jelikož Jonesovi klienti se rekrutovali z široké veřejnosti, musel ztřeštěnostem čelit častěji než Payne. Někdy ho žádali o peníze, jindy chtěli jeho vedení nebo pomoc při nějakém dobrodružství. Ale už jen množství zákazníků, kteří se na jeho agenturu obraceli, přimělo Jonese, aby zaměstnal další lidi, kteří potenciální klienty přijímali a prověřovali.

Ne že by si stěžoval.

Jako milovník záhad si svoji druhou kariéru užíval. Přesto byl jeho stávající život až bolestivě nudný, když si vzpomněl na doby, kdy sloužil u MANIAC.

Střelba u kaple to všechno samozřejmě změnila.

V žilách mu opět proudil adrenalin a Jones toužil po dalším.

14

Prodejci aut a ochránci zákona jim říkají zkušební klíče – jsou navržené tak, aby se s nimi dalo dostat do mnoha značek a modelů aut. Ovšem na ulici se nazývají planžety. Jsou to drážkované kousky kovu, které vypadají jako klíče, ale zářezy na nich jsou tak ohlazené, že se vejdou do většiny zámků. Aby člověk otevřel dveře, vrtí klíčkem ze strany na stranu a při tom ho po kousíčcích zasouvá do dírky nebo povytahuje. Při zručném zacházení se drážky nakonec zapasují do vnitřního mechanismu a zámek se odemkne.

Během své služby u MANIAC se Jones vloupal do tolika aut, že by si ani nevzpomněl na přibližný počet. Občas potřeboval vozidlo na útěku, jindy chtěl umístit trhavinu. Zážitky, při nichž šlo o život, za ta léta zocelily jeho nervy a ustálily ruce, takže současný úkol se proti tomu jevil snadný.

Policie na druhé straně ulice? Žádný problém.

I kdyby začali střílet.

Aby zaclonil policistům výhled, obešel Jones předek auta a prohlížel si dveře na straně spolujezdce. Taurus vyžadoval pětidrážkovou planžetu jako většina fordek. Jones se přebíral mezi plíšky, jako kdyby lovil v kapse klíčky, a pak vytáhl ten správný. Vybrousil si ho doma v dílně z nerezového plechu. Vsunul planžetu do klíčové dírky a trošku jí zavrtěl. Ani ne za deset vteřin uslyšel v zámku lupnutí.

„To není zlý,“ zamumlal si pro sebe. Otevřel dveře a vlezl dovnitř.

V autě byla zima, ale k Jonesově úlevě ne tak hrozná jako venku. Zároveň ho potěšilo, že v kapli našel pár černých kožených rukavic. Mohl se s nimi hrabat v autě a nezanechat otisky. Ne že by na tom kdovíjak záleželo. Střílelo se na druhé straně ulice a Jones pochyboval, že forenzní tým bude zkoumat tohle auto. Čas od času to ale dělali a on nechtěl, aby objevili nějaké důkazy o jeho činnosti.

Ze všeho nejdříve prohledal přihrádku v palubní desce. Ze zkušenosti věděl, že většina lidí tam mívá technický průkaz a zelenou kartu, a potřeboval jen znát Ashleyino celé jméno a adresu. S těmito informacemi už mohl jít do své kanceláře, prověřit si všechny myslitelné databáze a vyzkoušet nejrůznější vyhledávače. Za pár vteřin by se mu na monitoru zobrazil celý její život, vše od data narození až po výši její poslední výplaty.

Když přihrádku otevíral, čekal, že tam najde plno osobních věcí – cédéčka s hudbou, kosmetiku, portmonku, možná i nějaké jídlo. On sám se před každou delší cestou autem zásobil sušenkami s arašídovým máslem a proteinovými tyčinkami, aby nemusel nikde zastavovat a kupovat jídlo. A pokud s ním jel Payne, hříčka přírody, který musel pozřít osm tisíc kalorií denně, jinak ztrácel na váze, pak ještě nakoupili spousty sendvičů nebo několik plat se sušeným hovězím, aby mu v autě nešílel hlady. Když tedy Jones nakoukl do přihrádky a zjistil, že je prázdná, zaskočilo jej to.

„Co to sakra je?“ bručel si pro sebe ohromeně.

Přinejmenším čekal, že tam najde její papíry. Ale nic? To nedávalo žádný smysl. I ty nejparanoidnější typy v autě něco přechovávaly, třebas jen hadřík na utírání prachu. Prázdná palubní přihrádka působila nanejvýš podezřelým dojmem.

V hlavě mu vířily všemožné děsivé myšlenky. Prohledal vrah její auto, než ji zastřelil? A co když měl partnera, který to udělal? To by bylo ještě horší. Po kampusu se mohl potloukat další střelec a vyhlížet si příští oběť.

Něco takového Jonese až do té chvíle nenapadlo.

Věděl, že střelec ho teď může pozorovat z nějaké přilehlé budovy a trpělivě čekat, až policisté odejdou. Pak zmáčkne spoušť.

Bum! Bum! Bum!

Rozléhalo se to nad hlavou jako výstřely. Zděšený Jones se málem vrhl na zadní sedadlo, než si uvědomil, co způsobilo ten hluk. Někdo stál venku na ulici a bušil na střechu auta. Jones vyhlédl okénkem na straně řidiče a spatřil svalnatce ve smokingu a černých rukavicích. Teprve pak se mu začal tep zklidňovat.

„Krucifix,“ zaklel. Natáhl se a otevřel dveře. „Málem jsi mě zabil.“

Payne s úsměvem vklouzl dovnitř. „Omlouvám se. Myslel jsem, že mě vidíš.“

„Víš sakra dobře, že jsem tě neviděl, jinak bys tak nemlátil.“

Payne pokrčil rameny. Nic nepotvrdil ani nepopřel. „Poštěstilo se?“

„Co jako?“

„Myslím tvý pátrání.“

„Zatím nic. Ale vždyť jsem sem sotva vlez.“

„Zkontrolovals palubní přihrádku?“ ukázal Payne.

„Hned jako první. Je prázdná.“

„Nějaký papíry?“

„Nic.“

„Co jídlo?“

Jones zavrtěl hlavou. „Ani prd.“

„Žádný sendviče? Kdo sakra vyrazí na cestu bez sendvičů?“

„Právě nad tím jsem přemýšlel taky.“

„A co balíček žvýkaček?“

„Jone, je na slově prázdná něco, co nechápeš?“

„Promiň. Jen mi to připadá divný, to je vše.“

Prohlídka pokračovala. Zkontrolovali úložnou přihrádku pod středovou opěrkou na ruce a kapsy přivázané zezadu ke koženým sedadlům. Všechno bylo prázdné. Pak Jones odklopil obě stínítka, jestli nenajde něco cenného tam. Na straně řidiče vyplachtil ven kousek papíru. Payne ho v letu chytil a podržel proti oknu. Chvíli se pokoušel v matném světle číst, pak se mu tvář pomalu zkřivila do úšklebku.

„Do prdele,“ zaklel. „Tohle není dobrý.“

„Co je to?“

„Leták od půjčovny Budget Rent-A-Car.“

Jones se zarazil a chvíli přemýšlel. „No to by vysvětlovalo tu prázdnou přihrádku. Zdá se, že si to auto půjčila. A v čem je problém?“

„Koukni se na adresu firmy.“

Jones otevřel palubní přihrádku a ve světle vnitřní žárovky si přečetl podrobnosti. Podle letáku auto pocházelo z půjčovny na pittsburském letišti. „Tohle není dobrý.“

„Pokud vím, tohle jsem před chvílí řekl taky.“

„Já vím, že jo. A souhlasím s tebou.“

Payne zaklopil obě stínítka zpátky a prohlížel si omrzlé přední sklo. V pravém horním rohu si všiml malé oranžové nálepky s nápisem Budget. „Proč jen jsem si toho nevšiml dřív. Mý otázky by se ubíraly úplně jiným směrem.“

„Třeba jo, ale sklo bylo pokrytý ledem a sněhem. Zvenku jsi to vidět nemohl.“

„Já vím, ale měl jsem –“

Jones ho přerušil: „Oběma nám lhala do očí a my jsme jí to oba zbaštili. Nebyls jedinej, kdo se nechal napálit.“

Payne neochotně přikývl. „Takže co teď uděláme?“

„Především musíme sehnat co nejvíc informací o tomhle autě, než se tu objeví policajti. Při troše štěstí bude mít Budget v databázi její jméno a adresu.“

Payne vytáhl z boční kapsy saka propisku. „Začnu s registračním číslem.“

„A já opíšu poznávací značku.“

„Až budeš tam vzadu,“ řekl Payne a zmáčkl tlačítko, kterým se otevíral kufr, „mrkni se, jestli neměla nějaký zavazadla.“

Jones otevřel dveře a šel dozadu. Odhrnul ze značky sníh, opsal si číslo na zadní stranu letáku půjčovny a zastrčil ho do kapsy.

„Našels něco?“ zeptal se Payne.

„K tomu se právě dostávám,“ odvětil Jones a otevřel kufr.

Rozsvítilo se horní světélko a odhalilo jediné příruční zavazadlo. Taška z černé kůže byla zapnutá na zip a něčím napěchovaná. Jones neztrácel cenný čas prohlídkou obsahu, popadl řemen a přehodil si ho přes rameno.

Pak kufr beze slova zavřel a společně odešli.

15

François Dubois sháněl interní informace s vehemencí, jež hraničila s posedlostí. Po vzoru většiny svých rivalů ze zločineckého podsvětí – mafiánských donů, obchodníků se zbraněmi, drogových kartelů a podobně – platil vysoké sumy v dolarech, aby si udržel dobře informované zdroje ve všech větších bezpečnostních agenturách na světě. Měl kontakty na FBI, CIA, Interpolu, MI6, francouzské Police Nationale, belgické Police Fédérale a ve všech dalších zemích, kde obchodoval. Ty zdroje ho stály hodně peněz, ale informace, které od nich získával, byly nedocenitelné. Dubois si uvědomoval, že bez jejich tipů a varování by už dávno skončil v hrobě nebo v cele.

Avšak tím Duboisova posedlost nekončila.

Jako vysoce vzdělaný intelektuál opovrhoval proroky a věštci, které řadil do kategorie podvodníků a kejklířů. Přes to všechno pevně věřil, že jistí lidé jsou obdařeni schopností vidět do budoucnosti. Tato víra pramenila ze skutečnosti, že on sám tu schopnost nějaký čas měl. Od osmi až skoro do jedenácti let si vedl u postele deník, kam si zaznamenával své nejživější sny. Několikrát se tyhle sny splnily, a to do nejmenších podrobností.

Zpočátku ho jeho schopnost děsila. Měl strach, že je s ním něco špatně, že je něco jako zrůda. Ale jeho matka, která se narodila v Avignonu ve Francii, nedaleko Nostradamova rodiště, chlapci vysvětlila, že jeho talent je dar, který by mnozí lidé měli moc rádi. Říkala, že jeho vědění o budoucnosti je mocný nástroj, který by mohl využít ke zlepšení svého života a v jistých situacích možná i k jeho záchraně. Pak ho vzala do knihovny a ukázala mu všechny knihy a články o nejslavnějších prorocích všech dob. Duboise zaujala práce několika z nich, ale jeho fascinace Nostradamem hraničila s posedlostí. Zčásti proto, že pocházel ze stejného regionu jako jeho matka, ale hlavně kvůli moci, která se k prorokovu jménu pojila i několik staletí po jeho smrti.

Od té chvíle byl Dubois proroctvími posedlý. Četl do posledního písmene všechno, co se mu dostalo do ruky, a snažil se rozpoznat, kdo má opravdu ten dar a kdo jenom blábolí. Ironií osudu u něj zájem o jasnovidnost ještě vzrostl poté, co jeho sny ustaly. Sám už do budoucnosti neviděl, neměl informace, kterými disponovali druzí, a tak zdvojnásobil své úsilí, aby našel proroctví, která se potvrdila.

Z některých příběhů, jež četl v době dospívání, přímo čišela hrůza.

Mezi jeho oblíbené autory patřil Američan jménem Morgan Robertson. Narodil se v Oswegu v New Yorku roku 1861 a věřil, že je posedlý duchem, který mu pomáhá psát. Než zplodil jedinou větu, musel si lehnout, uvést se do naprosté nehybnosti a několik minut setrvat napůl v bezvědomí. Nakonec mu entita pomocí barvitých obrazů sdělila příběh. Robertson pak tyto vize překládal do slov.

Na rozdíl od populárních vědecko-fantastických příběhů Julesa Verna, které jsou plné optimistických vizí o technologickém pokroku a cestování, měl Robertson raději skličující příběhy o námořních neštěstích. Patřila mezi ně novela, vydaná v roce 1898 pod názvem „Zkáza Titanu“. Jako u svých dalších příběhů obdržel Robertson dějovou osnovu od magické entity, ovšem mnoha blízkým přátelům se svěřil, že tuto konkrétní vizi vnímal silněji než kteroukoli jinou.

Ve své knize líčil plavbu kolosálního zaoceánského parníku přes Atlantik jedné mlhavé noci. Robertson psal o lodi, která byla dvakrát delší než všechna dosud postavená plavidla a měla tři mohutné lodní šrouby, jež překonávaly veškerou tehdejší technologii. V první větě stálo: „Bylo to největší plavidlo na vodě a nejúžasnější dílo lidských rukou.“ Paluby a luxusní kajuty před dubnovou plavbou z New Yorku do Anglie zaplnilo přes dva tisíce pasažérů. Plavba však skončila katastrofou poté, co Titan krátce před půlnocí narazil na ledovec. Pod čarou ponoru se táhla dlouhá trhlina, která způsobila zaplavení příliš mnoha komor na to, aby se Titan udržel na hladině. Krátce nato „nepotopitelná“ loď zmizela v ledových hlubinách oceánu a většina cestujících se utopila nebo zemřela na podchlazení v záchranných člunech, kterých měli na lodi zoufale málo.

Příběh nevyvolal na literární scéně téměř žádný ohlas, tedy až do noci 14. dubna 1912. Na své první plavbě z Anglie do New Yorku narazil Titanic, největší osobní parník na světě, ve 23.40 na ledovec a potopil se v severním Atlantiku. Plavbu nepřežilo přes tisíc pět set pasažérů. Několik málo detailů se sice lišilo, ale jinak Robertsonův příběh a skutečné události kolem Titaniku vykazovaly dost podobností na to, aby svět zbystřil pozornost. Za pár týdnů už „Zkáza Titanu“ a některé další Robertsonovy povídky vycházely na pokračování v americkém tisku. Robertson se však ze své slávy dlouho netěšil, neboť jeho život ukončila závislost na alkoholu a těžké deprese.

O třicet let později vyšlo najevo, že napsal další prorocký příběh. V povídce Beyond The Spectrum, kterou vydal v roce 1914, popsal budoucí válku mezi Spojenými státy a Japonskem, která se podobala skutečným událostem v Pearl Harboru roku 1941. Místo vyhlášení války podniklo Japonsko záludný útok na americké lodě plující na Havaj. Hrdina příběhu dokázal zastavit postupující síly ultrafialovým reflektorem, který oslepil japonské posádky. Zničující účinky reflektoru, jako prudký žár, puchýře na kůži a slepota, nápadně připomínaly škody, které napáchaly atomové pumy svržené na Japonsko v roce 1945 – zbraně, které posléze ukončily válku mezi USA a Japonskem.

Podobnost mezi fakty a fikcí opět nebyla dokonalá, ale stačila na to, aby Dubois zbystřil pozornost.

16

Sídlo Payne Industries stojí na hoře Washington, vysoko nad městem Pittsburgh. Podle deníku USA Today je to druhé nejkrásnější místo v Americe, hned za Red Rock Country v arizonské Sedoně. Z okna své kanceláře viděl Jones na řeky Allegheny a Monongahela, jak se slévají v mohutný tok Ohia. Soutok těchto řek zde vymezuje Golden Triangle, Zlatý trojúhelník, jak se jmenuje obchodní čtvrť, kde proti nočnímu nebi svítí desítky mrakodrapů. Nad vodními cestami se klene více než patnáct mostů, které v noci září nejrůznějšími neonovými barvami a mění barvu těchto ledových řek z bílé na červenou, zelenou a další odstíny.

Za jasných nocí jsou za řekami na severním břehu vidět PNC Park a Heinz Field, dva nádherné baseballové stadiony, které patří mezi nejkrásnější sportovní areály vůbec. Mezi další dominanty ve zmodernizované městské části se řadí Carnegieho vědecký institut, USS Requin, ponorka z druhé světové války zakotvená u nábřeží, a také nově otevřené Rivers Casino. Avšak ve sněhové bouři musel Jones napínat zrak, aby vůbec rozeznal obrysy města, natož budovy či pamětihodnosti na protějším břehu.

Ze zasnění jej vytrhlo pípání na jeho starožitném kancelářském stole. Jones, převlečený v džínách a triku, se odvrátil od okna a šel k počítači. Zpráva na obrazovce mu sdělovala, že hledání je ukončeno a že nebyly nalezeny žádné odpovídající záznamy. Jones rozmrzele zabručel, posadil se do svého nóbl koženého křesla a začal klikat myší. Snažil se najít nějaká vodítka či stopy od chvíle, co odešel od Ashleyina auta, ale pořád nic. Payne se mezitím vrátil do Katedrály, aby se omluvil hostům a vysvětlil, co se stalo.

O tři hodiny později konečně dorazil na horu Washington.

„Tuky ťuk,“ řekl při vstupu do Jonesovy kanceláře.

Jones sotva vzhlédl od počítače. „No to je dost.“

Payne, pořád ve smokingu, se svezl na židli naproti Jonesovi. „Omlouvám se. Musel jsem se rozloučit se spoustou lidí, políbit spoustu prdelí.“

„Jak to šlo?“

„Mnohem líp, než jsem čekal. Vpadli tam poldové, co sháněli případný svědky. Mezi řečí se zmínili o tom, že jsem honil po kampusu ozbrojenýho gangstera a možná zachránil stovky životů. Pak si se mnou chtěl každej potřást rukou a dát mi šek.“

„Říkal jsi stovky?“

„Ale no tak. Policajti přeháněli, ne já.“

Jones obrátil oči v sloup. „Nech mě hádat, mý jméno nezaznělo ani jednou.“

„To není pravda,“ ujišťoval ho Payne. „Řekl jsem všem, že jsi pomáhal.“

„Fakt?“

„Jo! Jako údržbář v Heinzově kapli.“

„Ty seš ale kretén.“

„Mimochodem, mám pro tebe vzkaz od Sama. Mám ti říct, v šest nula nula přesně. Nevím, co to sakra znamená.“

Jones tiše zavrčel. „Tu jeho kombinézu jsem už spálil. Zítra mu nechám poslat popel.“

„Když už je řeč o hadrech, copak jsi našel v Ashleyině tašce?“

Jones ukázal na druhou stranu místnosti, kde na skleněném stolku ležel vyskládaný obsah. Payne se šel podívat. Prohlížel si věci, ale nic ho neudeřilo do očí. Náhradní oblečení, necesér s toaletními potřebami a rozepnutá kožená diplomatka.

„Moc práce s tím nebylo, co?“

Jones zakroutil hlavou. „Žádnej počítač, žádná peněženka, žádný zbraně.“

„Ani peněženka? Jak si teda půjčila to auto?“

„To nechápu.“

„Nějaký legitky?“

„Právě jsem na tom makal, když jsi přišel.“ Vzal ze stolu zapečetěný igelitový sáček a houpal s ním ve vzduchu. Uvnitř byl americký pas, otevřený na stránce s fotografií. „Podle tady toho se jmenovala Ashley Marie Duvallová.“

„Ashley bylo její pravý jméno?“

„Tak nějak.“

„Co tím myslíš?“

Jones se zaklonil na židli. „Naboural jsem se do počítače ministerstva vnitra a dostal jsem nula výsledků. V jejich databázi není.“

„Měla falešnej pas?“

„Jo, zatraceně dobrej. Nenašel jsem jedinou chybičku.“

Payne přešel místnost a vytrhl sáček Jonesovi z ruky. Přitom se dovnitř vysypala jemná vrstvička prášku. „Tys to poprášil kvůli otiskům?“

„Jasně že jsem sejmul otisky. Musel jsem nějak zabít tři hodiny času.“

„A?“

„Mám dva palce a několik částečných otisků. Zadal jsem to do IASIOPu a měl jsem kliku.“

IASIOP neboli Integrovaný automatizovaný systém identifikace otisků prstů byla celostátní databáze, která evidovala otisky prstů a záznamy o zločinech. Spravovala ji FBI a měla sloužit k potřebě bezpečnostních agentur, ne soukromého sektoru. Nicméně Jones měl díky svým konexím v Pentagonu do systému plný přístup.

Payne se posadil. „Jak velkou?“

„Hodně velkou. Naše holka měla záznam.“

„Za co?“

„Celej život kradla jako straka.“ Jones podržel Paynovi před očima třístránkový výjezd z tiskárny. „Její pravý jméno znělo Ashley Hendersonová. Narodila se a vyrostla v Camdenu v New Jersey, poprvé ji zatkli ve třinácti a do osmnácti střídala pasťáky. Na její omluvu musím říct, že její poslední známá adresa byla ve Filadelfii, takže nám úplně ve všem nelhala.“

„Jasně, v každým z nás je špetka dobra,“ odvětil žertem Payne.

Zaměřil se na fotografii z řidičského průkazu na první stránce výtisku. Viděl, že je to ta stejná žena, se kterou se potkali toho večera, oběť zastřelená v Heinzově kapli. Z učitelky Ashley se vyklubala delikventka. O tom nemohlo být pochyb. Ale některé závažné otázky pořád zůstávaly. Proč za nimi jela přes celý stát? Jakou měla motivaci? Očividně to na ně hrála a něco po nich chtěla, ale jaký měla skutečný motiv? Šlo jí o peníze? Hledala vzrušení? A proč ji chladnokrevně zastřelili v pittském kampusu?

Poslední otázka ho znepokojovala ze všeho nejvíc.

„Nějaký postřehy k její vraždě?“ zeptal se Payne.

„Kdykoli máš co do činění s delikventkou, je tu vždycky šance, že nasrala toho nepravýho člověka. Když ale uvážím okolnosti dnešní noci, nejsem si jistej, že to tak bylo.

„Jaký okolnosti?“

„Nejen že ji zavraždili, ale navíc to udělali pět set kiláků od jejího domova. To je pořádnej kus cesty. Jestli s ní měl někdo problémy ve Filadelfii, musel mít sakra pádnej důvod hnát se za ní až sem.“

„Dobrej postřeh.“

„Navíc jsem si trochu proklepnul její cestovní itinerář. Odletěla dneska odpoledne pod jménem Ashley Duvallová a zpáteční let si objednala na zítra. Letenky si koupila přes internet v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách, což znamená, že vrah neměl moc času to narafičit. Kdyby si ten výlet plánovala týdny předem, měl by čas si věci omrknout, ale necelej den? To se mi zdá nepravděpodobný. Zvlášť v takovým počasí. Proto se stále více kloním k možnosti, že ten chlap šel po nás, ne po ní.“

„A co o něm víme?“ zeptal se Payne.

„Projel jsem si jeho otisky, ale IASIOP nevyhodil žádnou shodu. Jestli zabíjel už předtím, nečapnuli ho.“

„A co další databáze?“

Jones pokrčil rameny. „Nevím. Ještě jsem neměl čas to zkusit.“

„No ne,“ utahoval si z něj Payne, „dal jsem ti tři hodiny na to, abys přišel věci na kloub, a ty máš jenom tohle? Myslel jsem, že seš profík.“

„Neser mě, Jone. Nebo ti zaúčtuju svůj čas.“

„Jen do toho, fakturuj. Kolik berou údržbáři na hodinu?“

Jones posměšek ignoroval. „Každopádně, jestli nejseš proti, rád bych to pro dnešek zabalil. Pojďme se trochu prospat a já se ráno zase pustím do pátrání. Třeba se ještě něco ukáže.“

Naneštěstí pro ně byla jeho slova prorocká.

17

Neděle 13. prosince

Pittsburgh, Pensylvánie

Payne se vzbudil v soukromém apartmá na horním podlaží své administrativní budovy. Dobře vyspaný vklopýtal do prostorné kuchyně a hledal něco k snědku. Byt nechal postavit jeho dědeček už před pár desítkami let. Trávil v té kanceláři mnoho času a promrhal spousty hodin dojížděním na své sídlo na severním předměstí a zase zpátky. Pak si konečně řekl, že to tak dál nejde, a přeměnil část kancelářských prostor ve svůj druhý domov.

Payne před několika lety firmu převzal a nechal byt předělat; odstranil starou výzdobu a novou vybral tak, aby měla nádech luxusu. Kdykoli teď on nebo jeho správní rada potřebovali udělat dojem na nějakého ředitele z jiného státu či zahraničního klienta, měla Payne Industries k dispozici nejpůvabnější střešní byt ve městě, samozřejmě s nádhernou vyhlídkou. A když v apartmá zrovna nikoho neměli a Paynovi se nechtělo jet domů, udělal to jako dědeček a přespal tam.

Spíž zela prázdnotou a v žaludku mu kručelo. Oblékl si tedy džíny, triko a zimní kabát, sjel výtahem do přízemí a vyšel vstupní halou ven. O kus dále na ulici byla místní pekárna, pověstná svým čerstvým chlebem a dalším pečivem. V neděli se to tam vždycky hemžilo návštěvníky kostela, ale Payne už věděl, kdy mše končí, a těmto dobám se vyhýbal.

Kráčel po Grandview Avenue, malebné ulici s výhledem na město, a prohlížel si řeku pod sebou. Ledovými vodami supěl parník Gateway Clipper, který vozil fandy Ocelářů na Heinz Field od parkovišť kolem Station Square, bývalé železniční stanice přeměněné v rušný zábavní komplex. Bylo skoro jedenáct a na severním břehu se desetitisíce fanoušků už dobré tři hodiny rozehřívaly u otevřených zádí svých aut. Až v jednu začne zápas mezi Oceláři a Clevelandskými hnědáky, budou místní fandové tak rozjetí, že lidé doma na balkonech podle hluku poznají, co se děje na dva kilometry vzdáleném stadionu.

Alespoň tak to Paynovi popisovali sousedé. On to každopádně nechtěl zjišťovat, protože by si musel nechat ujít domácí zápas. Payne Industries měla na stadionu svou vlastní luxusní lóži a Payne ji využíval vskutku naplno. Jako mnoho jeho vrstevníků vyrůstal ve městě, kde měli Oceláři nejlepší tým v Národní fotbalové lize a za šest roků v 70. letech vyhráli čtyři superpoháry. A to se nesmazatelně podepsalo na jeho duši. Od té doby pro ně cedil „černozlatou“ krev jako všichni z „národa ocelářů“, jak americká média říkala základně pittsburských fanoušků.

V pekařství si Payne koupil krabičku sladkého pečiva. Několik ovocných dánských buchet ho mělo udržet při síle do té doby, než si na stadionu dopřeje pořádnou hostinu. Koblihy a croissanty nesl Jonesovi, se kterým se měl sejít v poledne před zápasem, a taky hlídačům jeho budovy. Na rozdíl od většiny ředitelů se Payne spíše ztotožňoval s tvrdě makajícími řadovými dělníky než s kravatáři, kteří vedli korporační Ameriku. Jeho dědeček byl taky takový, začínal jako ocelářský dělník a postupně budoval své ocelářské impérium. Ani jako bohatý a úspěšný muž nikdy nezapomněl na své kořeny a dohlížel setsakramentsky na to, aby nezapomněl ani jeho vnuk.

Navzdory studenému počasí Payne dodržel svůj víkendový rituál a zastavil se na jedné z pěti nebo šesti vyhlídek, které lemovaly Grandview Avenue. Betonové plošiny na ocelových nosnících vyčnívaly nad strmým úbočím a nabízely místním i turistům báječnou možnost vyfotit si krajinu pod sebou. Byly to tak nádherné výhledy, že o nedělních odpoledních se tam mezi sebou strkaly skupinky svatebčanů ve snaze pořídit co nejlepší snímky novomanželů.

Dnes lidé raději zůstali doma, a tak Payne položil krabičku s pečivem na zem a zalovil v kapsách pro drobné. Našel čtvrťák a strčil ho do dalekohledu na mince, který stál poblíž. Jako malý kluk sem chodíval s tátou, který mu vykládal o historii města a v hledáčku ukazoval důležité pamětihodnosti. Tato tradice započala o generaci dříve, kdy dědeček Payne udílel otci Paynovi tytéž lekce. Nyní se tu Payne zastavil, aby uctil památku obou dobrých mužů a zavzpomínal na minulost.

„Hej,“ zavrčel za ním něčí hlas. „Ukaž mi ruce.“

Payne se usmál v očekávání, že za ním stojí některý z kamarádů. Když se však otočil, vidí, že mu na hruď míří tlumič.

„Ukaž mi ty zasraný pracky!“

Payne v klidu zvedl ruce v rukavicích. Přitom ani na okamžik nespustil oči z muže se zbraní. Byl to běloch středního věku, průměrné výšky a postavy. Měl černé, dozadu ulíznuté vlasy a nóbl oblek šitý na míru, takže vypadal spíš jako makléř než zločinec. Ačkoli v dnešním světě byznysu jsou makléř a zločinec často jedno a totéž.

Koutkem oka Payne studoval bezprostřední okolí. Na nedaleké ulici stál černý mercedes sedan se zapnutým motorem. Okna měl tónovaná, takže nešlo poznat, jestli je někdo uvnitř. Chodník v tom ledovém větru zel prázdnotou, alespoň prozatím. Zhruba za deset minut se o kus dále na ulici otevřou vrata kostela a pak se Grandview zaplní potenciálními oběťmi.

Jenže deset minut na mušce zbraně znamenalo celou věčnost.

„Mám pár drobnejch a krabičku s pečivem. Poslužte si.“

„Já nechci tvou peněženku. Chci ten dopis.“

Payne udělal krok zpátky. „Jakej dopis?“

„Nehraj to na mě. Vím, že ho máš. Dostals ho vod tý holky.“

„Jaký holky?“

„Tý mrtvý holky.“

Payne pomaloučku ustupoval, až ucítil, že se křížem opírá o kovové zábradlí. Teď za sebou neměl nic než nádhernou vyhlídku a pár desítek metrů hloubky.

„Už ani hnout!“ rozkázal muž.

„A kam bych asi šel?“ namítl Payne.

Muž popošel blíž a zkrátil vzdálenost na tři metry, aby nemohl minout a zároveň aby se na něj Payne nemohl vrhnout. „Kde je ten dopis?“

„Nevím, o čem mluvíte!“

Muž se zašklebil a zmáčkl spoušť. Z tlumiče se zablýsklo a kulka hlasitě zazvonila o zábradlí necelých patnáct centimetrů od Paynova zápěstí. Šlo to tak blízko, že cítil, jak se kov chvěje.

„Proč jste to udělali?“

Muž otázku ignoroval. „Holku už jsme zabili. O jednoho víc nebo míň, na tom nám nesejde.“

„Vám?“ otázal se Payne. „Kdo jste?“

Střelec se znovu ušklíbl. „Ptám se naposledy. Kde je ten dopis?“

Payne spustil ruce a chytil se zábradlí za sebou. „Věřte mi,“ zalhal, „já fakt nevím, o čem to mluvíte!“

„To je škoda, pane Payne. Pak musíte zemřít.“

Payne se skoro celý život pohyboval mezi vojáky a vraha poznal bezpečně. Někteří to měli v genech, jiní ne. Jistě, většina lidí by se dala vyprovokovat k vraždě – ať v sebeobraně nebo proto, aby ochránili někoho blízkého. Ale člověk by musel být prosáklý zlem skrz naskrz, aby se díval do očí bezbranné cizí oběti a vychutnával si možnost, že může ukončit její život.

A tenhle gangster na to vlohy měl.

Payne tedy udělal jedinou rozumnou věc, kterou dokázal vymyslet.

Zaklonil se a překlopil přes zábradlí.

18

Manévr byl tak nečekaný, že střelec zapomněl zmáčknout spoušť. V jedné chvíli stál Payne před ním, a v příští zmizel.

Zaskočený vrah se zbraní v ruce vyrazil k zábradlí. Doufal, že uvidí tělo rozplácnuté na svahu pod sebou. Mezi okrajem plošiny a zmrzlou zemí se táhlo přes šedesát metrů. Úbočí pokrývala tlustá vrstva sněhu a černala se na něm řada holých stromů, ale nic z toho nemohlo při pádu z takové výšky zachránit život. I takový exemplář jako Payne podléhal zákonům zemské tíže. S největší pravděpodobností musela nastat smrt.

Totiž – kdyby se zřítil do údolí.

Jenže to se ve skutečnosti nestalo.

Payne znal betonové plošiny jako svoje boty, věděl, jak jsou konstruované. Dědeček ho jednou dokonce vzal dolů, když je opravovali, aby vnuka poučil o základech použití konzol a nosníků. Z chodníku plošiny vypadaly, jako by se vznášely ve vzduchu, jako by visely nad údolím bez jakékoli opory, ale pod každou betonovou deskou se ve skutečnosti ukrývala soustava ocelových nosníků. A tak když se Payne překlopil přes zábradlí, prostě se cestou dolů zachytil jednoho z nich.

Mnohem snáze se to samozřejmě řekne než udělá.

Kdyby neměl kožené rukavice, byl by si při tom akrobatickém kousku serval kůži z dlaní. Jen díky nim mohl sklouznout po svislých tyčích na venkovní straně zábradlí a udržet se. Místo aby se zřítil, jeho ruce se nepustily kovu. Vespod zábradlí si přiskřípl prsty mezi opěrnými konzolami a betonem a do hlavy mu vystřelila taková bolest, že se málem pustil. Ještě že mu v žilách proudil adrenalin, který ten vjem ztlumil, a on se udržel tak dlouho, aby přežil.

Nohy se mu klátily ve vzduchu, a tak jimi švihl směrem pod plošinu, aby se zachytil některého z opěrných nosníků. Na druhý pokus pravá noha narazila do kovu a Paynovi se povedlo zaklesnout se patou za chladnou železnou obrubu. Než ho střelec stačil zahlédnout, vytrhl levou ruku ze škvíry a slepě šmátral, aby se něčeho přidržel. Ideální oporu mu poskytl holý šroub, jenž trčel patnáct centimetrů zespodu plošiny.

Sotva Payne zajel hlavou pod plošinu, střelec ho spatřil a vypálil. Kulka zasáhla dolní patku sloupu a sprška suti zasypala stromy dole. Střelec zaklel. Uvědomil si, že jeho cíl se nachází pod ním a že musí jít za ním, aby ho dostal na mušku. To nebyla právě lákavá vyhlídka.

Payne nemeškal a hbitě lezl podél ocelového nosníku k jeho ukotvení v betonu. Tuto techniku se naučil v armádě, kde musel na jediném kabelu překonat rokli nebo proniknout do nedalekého domu. S patami zakleslými nahoře a boky spuštěnými dolů ručkoval a ručkoval, až se dostal k cíli. Za necelou minutu stál na pevné zemi, nebo spíš úzké římse pod plošinou, kterou tu zbudovali pro stavební dělníky. Pak zalapal po dechu, neboť mu došlo, v jaké je situaci.

Neměl zbraň ani telefon. Žádná pomoc na cestě.

A někde nahoře číhal chlap s tlumičem.

Kdyby tam Payne otálel moc dlouho, v nedalekém kostele by skončila mše a lidé by se vyhrnuli na chodník. Možná by tak dostal šanci uniknout, ale zároveň by ohrozil mnoho nevinných rodin. Věděl, že koupit kulku by bylo zlé, ale nikdy by si neodpustil, kdyby zastřelili dítě, zatímco on prchal do bezpečí.

To se nesmělo stát. Musel tomu zabránit za každou cenu.

Kvůli své výšce se přikrčil a pak pomalu našlapoval podél římsy k pravé straně plošiny. Po celou dobu se přidržoval nosníku nad hlavou, aby neztratil rovnováhu. Na omrzlém betonu by stačil jeden chybný krok a zřítil by se do propasti. Věděl, že by ho čekala jistá smrt, a zároveň by nikomu nepřál, aby tam dole po něm uklízel.

Na konci římsy se zastavil a povystrčil hlavu ven. Pomalu se zakláněl, kam až to šlo, aby co nejlépe viděl nahoru. Pistolník musel jeho přítomnost vycítit, protože za moment se skláněl nad ním, připravený zmáčknout spoušť.

„Kurva!“ zařval Payne a škubl sebou zpátky. Těsně kolem hlavy se mu mihla kulka, která se zavrtala do kamení dole.

„Už brzo tě štěstí opustí,“ popichoval střelec.

„A tobě dojde munice,“ křikl zpátky Payne.

„Na to bych nespoléhal.“

Payne si pro sebe přikývl, protože střelec měl nejspíš pravdu. Pokud měl u sebe jeden nebo dva náhradní zásobníky, mohl by tam prostát půlku dne a střílet po něm tak dlouho, než by se mu to poštěstilo nebo než by šel někdo kolem. Žádný z těchto scénářů se Paynovi nezamlouval. V jednotce MANIAC býval on tím agresorem, který vždycky číhal na slabost nepřítele a čekal, až poleví v ostražitosti. Sedět pod plošinou a hrát si s nějakým pistolníkem na schovávanou ho nebavilo. Věděl, že musí objevit jeho slabinu a využít jí, aby přežil. Ale co by to mohlo být?

Zamyslel se a za chvíli už to měl.

„Hej, hňupe,“ křikl Payne. „Jak se jmenuješ. Aspoň to mi dlužíš.“

„Nedlužím ti ani hovno.“

„Ale dlužíš,“ odvětil Payne a pozorně poslouchal vrzání nad sebou. „Připlížil ses ke mně zezadu jako svině. Tohle dělají grázli.“

Střelec se přikradl k levé straně plošiny.

„Ale vyšlo to.“

Payne natočil hlavu a křikl směrem doprava. „Ne, nevyšlo. Pořád žiju.“

Muž se otočil a šel za zvukem. „Však už dlouho nebudeš.“

„Tak si pro mě pojď!“

Střelec se zarazil. Pak se vrátil zase doprava. Beze slova vylezl na zábradlí a vyklonil se co nejdál, aby se přesvědčil, že hádal správně.

Správný odhad se paradoxně ukázal jako ten nejhorší možný.

Místo aby Payne vykoukl zpod plošiny, vyskočil s jediným záměrem: chytit střelce za kravatu. Všiml si toho už předtím, když jen o vlásek unikl poslední kulce. Kravata visela ve vzduchu a pokoušela ho, jako vodítko na zaběhnutém psovi. Payne věděl, že kdyby ji chytil, dostane střelce i celou situaci pod kontrolu.

Ale tohle nečekal.

Natáhl se co nejvýše, uchopil pravou rukou kravatu a mohutně trhl. Gangster, který se už nakláněl přes okraj, nedokázal udržet rovnováhu. Vteřinku nato mu nohy vystřelily do výše a překotil se přes zábradlí.

V ideální situaci by Payne střelce udržel a zachránil mu život, už jen proto, aby ho mohl vyslechnout a zjistit jeho záměry. Bohužel cítil, že se rukama ani nohama nedrží moc pevně a že další váhu už by neustál. Proto kravatu pustil a vymrštil ruku k zábradlí.

Když se chytil tyče, střelec prosvištěl kolem. Řval a divoce se zmítal celou cestu dolů, až jeho život s tlumeným žuchnutím skončil na zledovatělých skalách.

19

Jones mířil ve svém cadillaku Escalade k budově Payne Industries. Cestou si všiml, že na ulici parkuje několik policejních aut. Majáky blikaly a ve vzduchu viselo napětí. Důstojníci stáli na Grandview Avenue, stavěli všechna auta a kontrolovali doklady. Deset dalších postávalo kolem jedné z vyhlídek, obehnané páskou.

Jones stáhl okénko. „Co se stalo?“

„Někdo spadl,“ odpověděl policista, když mu Jones ukázal řidičák.

„Skokan?“

Policista zavrtěl hlavou. „Kéž by.“

Jones nevěděl, co si o tom má myslet. Ale než se stačil zeptat, policista mávl, ať jede dál, a přistoupil k autu za ním. Jones zachoval klid a pokračoval v jízdě k budově. Tam uviděl, že půlka Paynovy ochranky stojí venku na chodníku místo ve vyhřáté vstupní hale. Postarší hlídač u vjezdu do parkovací garáže poznal černý escalade a s přátelským mávnutím otevřel bránu. Jones mu pokývl a zaparkoval hned za mechanickou závorou.

„Dobrej den, Clyde,“ řekl poté, co vylezl z auta a zabouchl dveře. Byl oblečený na zápas, v černozlatém dresu se jménem Troy Polamalu a černé lyžařské čepici s nápisem Pittsburgh. „Co se tady děje?“

„Nebojte, pane. Je v pořádku. Fakt je v pořádku.“

Jones se zamračil. „Kdo sakra?“

Hlídač na něj zmateně pohlédl. „Vy to nevíte?“

„Nevím co?“

„Někdo se pokusil pana Payna zabít.“

„Cože?“ zeptal se nevěřícně.

Hlídač přikývl. „Vytáhl na něj na ulici bouchačku.“

„A kde je teď?“ zeptal se Jones.

„Uvnitř, myslím. Ale nevím to jistě.“

„Díky,“ řekl Jones a běžel hledat Payna.

Prošel jedněmi z otáčivých dveří, které vedly do atria. Kromě nádherného výhledu na město se budova pyšnila také svým proskleným foyerem. Navrhl jej Ieoh Ming Pei, americký architekt čínského původu, kterého později vybrali, aby postavil pyramidu v Louvru. Normálně si Jones dával načas. Kráčel po mramorové podlaze a kochal se tím, jak sluneční světlo tančí na skleněném stropě a prochází jím jako prizmatem, ale dnes měl důležitější věci na práci. Především zdraví svého nejlepšího přítele, kterého teď spatřil na druhé straně atria.

Payne držel v rukou lepenkovou krabici a bavil se se dvěma detektivy u bezpečnostní přepážky. Jakmile uviděl Jonese, omluvil se a zamířil k němu.

„Co se stalo?“ chtěl vědět Jones.

„Bylo to hrozně divný. Koupil jsem si tucet koblihů a najednou se tady vyrojili všichni ti poldové.“

„Sakra, nech toho. Mluvím vážně.“

„Já taky.“ Na důkaz otevřel krabici. Zůstalo v ní jen trochu práškového cukru na dně. „Doufám, žes už jedl.“

„Jone,“ řekl podrážděně Jones. „Co se kruci stalo?“

„Tady ne,“ zašeptal Payne. „Sejdeme se nahoře.“

* * *

Deset minut nato si konečně mohli promluvit v soukromí Jonesovy kanceláře, kde spolu noc předtím probírali Ashleyinu trestní minulost. Teď už věděli, že věci jsou mnohem zamotanější. Dělo se něco velmi nebezpečného.

Payne zasvětil Jonese do základních faktů, aby alespoň trochu zmírnil palbu otázek.

„Ten střelec o dopise věděl?“

„Nejenom že věděl, o nic jinýho mu ani nešlo. Když jsem mu řekl, že ho nemám, začal střílet.“

Jones se zašklebil. „To nedává žádnej smysl.“

„To je jedno, takhle se to prostě stalo.“

„Poznals ho?“

Payne zavrtěl hlavou. „Běloch ve středním věku. Ulíznutý černý vlasy a nóbl oblek. Vypadal jako Evropan, ale měl přízvuk.“

„Pořídil jsi otisky?“

„Zkoušel jsem, když se řítil kolem, ale nespolupracoval.“

Jones pokrčil rameny. „Průsery se stávají.“

Payne sáhl do kapsy a vytáhl papírový kapesník. Opatrně ho rozbalil a položil na Jonesův stůl nábojnici. „Třeba ti tohle k něčemu bude.“

„Tys to vzal na místě činu? Jsem na tebe fakt hrdej.“

„Učil jsem se u těch nejlepších.“

„Příště se od toho chlapa nechej zastřelit. Kulka se identifikuje mnohem snáz.“

„To si budu pamatovat,“ zasmál se Payne.

Jones nabral nábojnici na špičku propisky a prohlížel si ji ve světle lampy. „Co podnikneme teď?“

„O tom jsem už přemýšlel, ale má odpověď se ti nebude líbit.“

Jones na něj pohlédl přes stůl. „Pokračuj.“

„Jen pro jistotu bychom měli ten mač Ocelářů vynechat.“

„Ale kruci, Jone! Ten chlap tě přece nezastřelil. Kdyby jo, to bych pochopil. Ale ten hajzl se netrefil.“

„Možná, ale dva střelci ve dvanácti hodinách už člověka nutí, aby přehodnotil svý priority. A jak je tenhle zápas důležitej ve velkolepým plánu věcí?“

„Ty si děláš prdel, ne? Řekni mi, prosím, že žvaníš. Protože jestli mě přinutíš na tu otázku reagovat, má odpověď tě zdrtí.“

Payne se usmál. Věděl, že si ho Jones dobírá. „Normálně bych zápas nevynechal, ale buďme k sobě upřímní. Hrajeme s Clevelandem. Kdy jsme s nima naposledy prohráli?“

Jones pokrčil rameny. „Možná někdy předtím, než jsme se narodili.“

„Přesně! Takže jestli máme nějakej mač vynechat, je to určitě tenhle.“

Jones tiše zavrčel. „Včera večer to byl basket Pittu, dneska Oceláři. A příště si půjdeš koupit lístky na balet, ne? Varuju tě, Jone. Jestli na to dojde, odbouchnu tě sám.“

„Balet nikdy. To tě fakt prosím, abys mě oddělal.“

„Můžeš se spolehnout,“ přikývl Jones.

„Dobrá,“ řekl Payne a chystal se změnit téma. „Každopádně, jak už jsem řek. Trochu jsem nad tím uvažoval a myslím, že máme dva problémy.“

„Dopis a střelce.“

„Přesně tak.“

„Včera v noci jsem nedostal šanci střelce vystopovat. Mohl bych zavolat poldům a uvidíme, jestli s něčím nepřijdou.“

Payne zakroutil hlavou. „To je jedna z věcí, na který jsem se ptal detektivů dole v atriu. Střelec je pořád Pan Nikdo. Nemá žádnou legitku, systém nevyhodil žádný otisky.“

„Což je divný. Většina najatejch střelců by přece měla nějakej škraloup.“

„Ledaže…“

„Ledaže co?“

Payne si třel v zamyšlení bradu. „Ledaže by byl voják.“

„Jone, to jsem vzal v úvahu taky. Ale můj počítač nemá přístup ke všemu. Na jistý databáze nemám oprávnění.“

„A…“

„A co?“

„A co děláme, když je něco nad naši pravomoc?“

Jones se zazubil. „Voláme Randymu.“

Randy Raskin pracoval jako počítačový výzkumník v Pentagonu a měl přístup k mnoha vládním supertajným informacím, k hromadě utajených dat, která byla k mání, když člověk věděl, jak se k nim dostat. Měl za úkol dohlížet na to, aby se nejnovější informace dostaly ve správný čas do těch správných rukou. Payne a Jones za ta léta využili jeho služeb mnohokrát, až se z nich nakonec stali přátelé.

„Mám teď volat já, nebo ty?“ zeptal se Payne.

Jones se zasmál. „To je jedno. Stejně nám to dá sežrat jako pokaždý.“

O Raskinovi se vědělo, že umí být pěkný protiva, zvlášť když po něm chtěli, aby porušil zákon a vyhledal jim údaje, na které oficiálně neměli nárok. Vždycky však nakonec pomohl. Raskin byl v jádru hacker, kterého nesmírně bavilo obcházet pravidla.

„Vlastně, než zavoláme, musíme probrat ještě něco. Věc, která zabere víc času než hledání na počítači.“

„Dopis.“

Payne kývl. „Než včera večer došlo k tý střelbě, měl jsem sto chutí obrátit se na pár pittskejch profesorů o pomoc. Ale teď už ne. Vystavil bych je tím nebezpečí.“

Jones souhlasil. „Máš na mysli někoho jinýho?“

„Abych pravdu řekl, tak jo. Někoho daleko odsud.“

„Jak daleko?“

Payne se opřel v křesle. „Myslel jsem na Švýcarsko.“

20

Küsendorf, Švýcarsko

(132 kilometrů jihovýchodně od Bernu)

Zavalitý muž s hustým hnědým plnovousem, který mu zakrýval nařasený podbradek, seděl za kuchyňským stolem a prohlížel si výtvor svého osobního šéfkuchaře. Začal uždibovat z širokého klínu sýra, když vtom uslyšel, že v jeho kanceláři zvoní telefon na soukromé lince. Se sklenkou vína v ruce se vlekl dlouhou chodbou, aby se k telefonu dostal dřív, než přestane zvonit.

„Halo,“ vypravil ze sebe, sotva popadaje dech. „Tady Petr Ulster.“

„Ahoj Petře, tady Jonathon Payne.“

Ulster se rozzářil. I ve svých pětačtyřiceti vypadal pořád jako chlapec díky třpytu ve svých očích a elánu do života. „Jonathone, kamaráde, moc rád tě zase slyším.“

„Já tebe taky.“

„Pokud si vzpomínám,“ řekl přerývaně mezi nádechy, „je to už skoro měsíc.“

Payne slyšel sípání a ušklíbl se. „Zaskočil jsem tě v nevhodnou dobu?“

„Ale vůbec ne.“

„Víš to jistě? To, co slyším, vypadá na infarkt.“

„Promiň,“ omlouval se Petr. „Musel jsem k telefonu běžet.“

„Jak daleko?“

„Z kuchyně.“

„No né. Už mlčím.“

„Hele, to není mnou… Může za to ta nadmořská výška.“

Payne se jeho vysvětlení zasmál. Věděl dobře, že Ulsterova dýchavičnost souvisí spíše s velikostí jeho břicha než s nadmořskou výškou Küsendorfu, malé vesnice v nejjižnějším švýcarském kantonu. Nechtěl ho však trápit. Jako ředitel Ulsterových archivů, nejskvostnější soukromé sbírky dokumentů a starožitností na světě, trávil Ulster většinu času vsedě, studiem důležitých knih a památek. Na nějaké prohánění po Alpách neměl čas.

Rakouský filantrop a horlivý sběratel vzácných artefaktů Conrad Ulster ve 30. letech vycítil, že se jeho země stává politicky nestabilní, a pojal obavy, že by se jeho drahocenné knihovny mohli zmocnit nacisté. Aby sebe a svou sbírku ochránil, propašoval ji přes švýcarskou hranici v železničních vagonech, ukrytou pod tenkou vrstvou uhlí. Původně se chtěl do Rakouska po druhé světové válce vrátit, ale mezitím se zabydlel ve svém novém domově v Küsendorfu. Conrad v roce 1964 zemřel a na znamení vděčnosti daroval tohle sídlo svému adoptivnímu bydlišti – za předpokladu, že sbírku zachovají nedotčenou a přístupnou nejlepším vědeckým mozkům světa.

Posledních deset let vedl archivy jeho vnuk Petr Ulster. Před pár lety se spřátelil s Paynem a Jonesem, když během jedné ze svých misí potřebovali jeho odborný posudek. Jejich přátelství se od té doby rozvíjelo, až se z něj stalo vzájemně prospěšné partnerství.

Po svém překvapivém objevu v Řecku si Payne a Jones uvědomili, že by měli povolat nezávislého experta, aby tento rozsáhlý poklad katalogizoval, někoho, komu by mohli věřit, že ochrání jejich osobní zájmy. Řecká vláda Ulstera schválila díky jeho vynikající reputaci v akademických kruzích. A od té doby Petr jejich záležitosti spravoval.

„Petře, máš chvilku?“ zeptal se Payne. „Potřebuju si promluvit.“

Ulster si lokl vína. „Že seš to ty, kámo, klidně celou noc.“

„Jestli ti to nevadí, rád bych ti teď předal D. J.“

„Ale jistě, jen mi ho dej.“

Payne předal telefon Jonesovi, který na aparátu zmáčkl příslušné tlačítko. Pak se zeptal: „Slyšíš mě, Petře?“

„Ahoj Davide, to je ale milý překvapení! Už dlouho jsme spolu nemluvili.“

„To teda jo. Jaký to bylo v Řecku?“

„Báječný, prostě báječný! V lednu vám pošlu další šek. Dobře vím, jací vy Američani jste. Pořád odkládáte platby na další daňovej rok. Mám pravdu?“

„Přesně tak,“ odpověděl Jones.

„Ale v současný době,“ navrhl Ulster, „možná vezmete rozum do hrsti a dovolíte mi, abych vaše finance uložil na konto přímo v nějaký švýcarský bance. Může to být naše malý tajemství.“

Payne se usmál. „Miliony dolarů nejsou nikdy malý tajemství. Zvlášť v případě tak veřejnýho podniku. Jestli nebude všechno podle regulí, strejček Sam se nasere.“

Ulster se zakuckal smíchem. „Možná máš pravdu. Ale jestli změníte názor, mám pár konexí v bankovních kruzích. Můžete být v klidu, mí přátelé jsou diskrétnost sama.“

„Skvělý. Povedem to v patrnosti.“

„Když už je řeč o diskrétnosti,“ řekl Jones, „já a Jon bychom s tebou rádi něco probrali, ale jen když budeš souhlasit, že to zachováš v tajnosti.“

„To mě podrž,“ zašeptal Ulster a zavřel dveře do pracovny. „Na co jste vy dva zase kápli?“

Nyní promluvil Payne: „Jen abys věděl, za posledních dvacet čtyři hodin nám někdo dvakrát usiloval o život. Jestli s tím nechceš nic mít, naprosto to chápeme.“

Ulster se začal mírně chvět. „To se vám povedlo, úplně mi naskočila husí kůže!“

„Mluvíme vážně, Petře.“

„Já taky. S váma je, kluci, fakt legrace!“

Payne se usmál. Věděl, že Ulster zareaguje takhle. „Ber to tak, že jsme tě varovali.“

„Jasně, jasně, varovali jste mě. A teď o tom povězte strejčku Petrovi.“

Jones pohlédl na monitor počítače a kliknul v e-mailové poště na tlačítko ODESLAT. Věřil, že Ulster bude mít o projekt zájem, a tak dokument mezitím oskenoval a připsal k němu zprávu: „Posílám ti jednostránkový dopis, který jsme obdrželi včera. Ženu, která nám ho dala, krátce nato zastřelili.“

„To je hrozný! Dostali jste toho hajzla, kterej to udělal?“

„Svým způsobem,“ připustil Payne. „Sejmul ho autobus, když jsem ho honil.“

„Řekl jsi autobus? To musel být ale svinčík.“

„To si nedovedeš představit.“

Ulster si znovu lokl vína. „A ten druhej pokus?“

„Stalo se to dneska ráno. Přitočil se ke mně zezadu nějakej pistolník a chtěl dopis. Když jsem odmítl, začal pálit.“

„A taky ho sejmul autobus?“

„Autobus ne. Jenom já.“

Ulster se potěšené rozchechtal. „Ty seš ale zvíře. Todleto fakt žeru!“

„Už to máš v poště?“ zeptal se Jones.

„Právě to přichází.“ Ulster se díval na obrazovku, jak počítač stahuje soubor. „Abych si ukrátil čekání, sdělte mi, prosím, potřebný informace.“

Odpověděl mu Jones: „Je to směsice jazyků, který nedokážu přeložit. Podle tý ženský byla jedním z nich střední francouzština.“

„Můžu se zeptat, jak je ten dopis starej?“

„Netuším. To je bohužel část problému. Ta ženská, která nám ho dala, nebyla zrovna spolehlivá. Používala falešný jméno a pár detailů o svým životě si vymyslela.“

„Vy ale věříte, že tenhle dokument – nebo co to je – je důležitej?“

Payne kývl. „Ti, co po nás stříleli, si to mysleli evidentně taky.“

Ulster kliknul na e-mail a usmál se při pohledu na obrázek, který se objevil na monitoru. „Zajímavý, moc zajímavý. Vidím latinu, řečtinu a taky střední francouzštinu. Nemluvě o pár dalších dialektech, kterejma se už nemluví.“

„A můžeš nám s tím píchnout?“ zeptal se Jones.

„Ale jistě že můžu. Akademický hádanky miluju a tahle je fakt kuriózní. Můžu vám později zavolat výsledky?“

„V pohodě.“

„Bezva!“ řekl Ulster a pohlédl na hodinky. Ve Švýcarsku bylo několik minut po šesté odpolední. „Pustím se do toho před večeří a pak se s váma spojím.“

21

Pentagon

Arlington, Virginie

Randy Raskin seděl ve své suterénní kanceláři, obklopený počítači nejnovější generace a papírově tenkými digitálními obrazovkami, které by mu záviděl každý hacker na světě. Bohužel zastával v Pentagonu tak tajný post, že se před přáteli nesměl zmínit ani o své práci, ani o vybavení. Mysleli si, že pracuje jako druhořadý programátor bez perspektivy v největší budově světa, protože nadřízení po něm chtěli, aby jim přesně tohle říkal. Ve skutečnosti to byl počítačový génius, schopný vypátrat skoro všechno v kyberprostoru.

„Výzkum,“ ohlásil se do telefonu.

„To je Raskin?“ zabručel hlas na druhém konci drátu.

„Ano, pane.“

„Kde jsou kruci mý data?“

Raskin se předklonil na židli. „Jaká data, pane?“

„Nezahrávej si se mnou, chlapče! Dneska ne!“

„Promiňte, pane,“ koktal Raskin a rychle se probíral šanony na svém stole. „Nepoznávám váš hlas, pane. S kým mluvím?“

„Sandecker!“ vyštěkl hlas. „Admirál James Sandecker!“

Raskin polkl. To jméno odněkud znal, ale nedokázal si ho zařadit. Což bylo v domě jako Pentagon – kde admirálové a generálové měli veškerou moc – velmi nebezpečné. Věděl, že jestli naštval toho nepravého důstojníka, bude mít ze života peklo. Zběsile naklapal Sandeckerovo jméno do jednoho ze svých vojenských vyhledávačů, ale nevyskočilo mu nic.

„Pane,“ omlouval se, „nemůžu ty vaše složky najít. Řekněte mi, prosím, kdo vyřizoval vaši žádost, podívám se i po jeho jméně.“

„Gunn. Rudi Gunn. Můj zástupce z NUMA.“

„Rudi Gunn,“ zopakoval Raskin. Také to mu znělo povědomě, ale hledání na síti nepřineslo žádný výsledek. Se systémem muselo být něco v nepořádku. „Pane, o jaký druh výzkumu se jedná. Možná bych –“

„Jaký druh výzkumu?“ vyštěkl muž nevěřícně. „Radím vám, hned mi najděte ta data, než bude příliš pozdě. Dirk Pitt má vážný potíže!“

„Dirk Pitt?“ zamumlal Raskin do telefonu. A najednou si uvědomil, proč mu všechna ta jména zněla povědomě. Byly to fiktivní postavy z románu Clivea Cusslera. „Ty vole. Tak to už na mě víckrát nezkoušej! Myslel jsem, že na mě čeká celá atlantická flotila.“

„Vole? Komu říkáš vole?“

„Vám oběma,“ vyhrkl Raskin. Jen málo lidí mělo číslo přímo na něj a jediní chlápkové, o nichž věděl, že mají kuráž si z něj vystřelit, byli Payne a Jones. „Vážně, vy pitomci, teď byste měli slyšet, jak mi mlátí srdce. Zní to jako kulomet.“

Jones se zasmál a konečně se rozhodl promluvit normálním hlasem. „Jak ty bys mohl vědět, jak dělá kulomet? Nikdy jsi neodlez od svýho stolu.“

„Ale kámo, videohry jsou dnes hodně realistický. Zvlášť v týhle instituci. Je to prakticky stejný jako být MANIAC. Až na to, že nejseš takovej vůl.“

„Ale no tak,“ řekl do sluchátka Payne, „musíš připustit, že to byla sranda. A navíc, když uvážím všechny ty vtípky, který jsi na nás sehrál ty, vyšels z toho relativně snadno.“

Raskinovi se po tváři rozlil široký úsměv, když si vybavil, co všechno za poslední rok Paynovi s Jonesem vyvedl. Nejvíc se povedl falešný inzerát na Jonese, který umístil na pět set seznamovacích stránek na celém světě – včetně té, která se zaměřovala na východoevropské transsexuály. Jonesovi dodnes chodily zprávy od přeoperovaných mužů jménem „Olga“ a „Světlana“.

„Takže,“ začal Raskin, „měli jste nějakej důvod volat, nebo můžu hnedka zavěsit?“

Odpověděl Jones: „Ne, fakt jsme měli důvod. Včera v noci se nás někdo pokusil zabít.“

Raskin si posměšně odfrkl: „Každej tejden se vás někdo pokouší zabít.“

„Jasně, ale dneska ráno to zkusili znovu.“

„Fajn,“ zívl Raskin. „A co po mně chcete?“

„Pár věcí,“ řekl Payne. „Střelci z minulý noci jsem odebral nějaký otisky, ale IASIOP nevyhodil nic. Doufali jsme, že bys mohl proklepnout pár vojenskejch databází.“

„Myslíte, že to byl voják?“

„Možná.“

„Někdo z našich?“

Payne pokrčil rameny. „Já nevím. S tím chlapem jsem nemluvil. Pořád po mně střílel.“

„A co tím chceš říct? Když já po někom střílím, žvaním u toho v jednom kuse.“

„Jo, jenže ty to děláš na netu. A v tom je trochu rozdíl.“

„Ani ne,“ odvětil Raskin a otevřel na počítači příslušný program. „Naše hry jsou pěkně napínavý. Kdo prohraje, platí pivo.“

„Ojoj,“ posmíval se Jones, „to mi připomíná Irák.“

Raskin se zazubil, spokojený, že je trochu namíchl. Po té epizodě se Sandeckerem aspoň něco. „Posíláte mi ty otisky, nebo co?“

„Už se stalo. Prohlídni si poštu.“

Raskin kliknul na zprávu a pustil se do práce. Během pár vteřin otevřel digitální snímky otisků a začal je porovnávat s různými databázemi, zobrazené na několika monitorech najednou. Všude kolem něho se míhaly tváře a otisky prstů, ale on upíral oči na obrazovku před sebou. „Mohlo by to chvíli trvat. Co jste ještě potřebovali?“

„Máš přístup k datům o otevřených kriminálních případech?“ zeptal se Payne.

„Jistě že mám.“

„A co zabití, ke kterým došlo dneska ráno?“

„Bože,“ zaúpěl Raskin, „koho jste odkrouhli tentokrát?“

„Právě tohle potřebuju zjistit.“

„Prosím tě, řekni mi, že to nebyla další šlapka.“

„Hej,“ vtipkoval Jones, „ty první dvě měly zrovna orgasmus.“

„Přestaňte,“ utnul Payne jejich humor. „Snažíme se identifikovat střelce z dnešního rána a mně se nepodařilo sejmout otisky, než přijeli poldové.“

„Jak je to dlouho?“

„Necelý dvě hodiny.“

Raskin se na chvíli zamyslel. „Kde se to stalo?“

„V Pittsburghu, kousek od mýho kanclu.“

„Pak odpověď zní možná.“

„Možná?“

Raskin přikývl. „Vyšetřovací týmy ve většině velkých měst mají ruční skenery, kterými můžou sejmout otisky prstů na místě činu. Zmáčknutím tlačítka odešlou data na stanici, kde důstojník otisky prověří. Žádnej inkoust, žádný šmouhy, žádný čekání.“

„Takže,“ řekl Jones, „jestli pittsburská policie ta data odeslala –“

„Tak je můžu z jejich systému vytáhnout. Pokud to nepůjde, budeme muset počkat.“

„A můžeš prověř –“

„Už na tom makám,“ odvětil Raskin a místností se rozlehlo ťukání do kláves. Několik vteřin zůstal zticha, zatímco obcházel různé firewally a pátral po zadních vrátkách, kudy by se dostal do souborů, které potřeboval. Nakonec našel, co hledal.

„Mám tě, ty malej hajzlíku!“ řekl posměšně Raskin.

„Co máš?“

„Zrovna teď,“ odpověděl, „vám posílám digitální kopii otisků oběti do vaší osobní knihy výstřižků. Vím, jak vy sérioví vrazi ty svý drahocenný vzpomínky milujete,“ kuckal se smíchem a při tom pokračoval v práci. „A navíc na pozadí běží mý původní hledání, což mi umožní najít oba vaše střelce pěkně zároveň. Takovej obchod ve stylu Randyho Raskina – nekoupíš nic a dostaneš dva zdarma.“

Jones pohlédl na Payna. „Říkal ve stylu Randyho Raskina?“

„Asi jo.“

„A ví, že to řekl nahlas?“

„Asi jo.“

„Neměli bychom mu sehnat nějakou pomoc?“

„Asi jo.“

Raskin je ignoroval a pokračoval v klapání. „Bože, já jsem ale dobrej.“

„Randy,“ zeptal se Jones znepokojeně. „Kdy jsi naposledy vypadl z tý svý kanceláře?“

„Já nevím. Kterej je měsíc?“

Payne se dal do smíchu a jen vrtěl hlavou. „Poslyš, Randy, máme pár stop, po kterejch teď potřebujeme jít. Můžeš nám zavolat, když něco najdeš?“

„Provedu, admirále. Zavolám později.“

„Díky, kámo. Moc si toho ceníme.“

Ťukání do klávesnice se ozývalo ještě dlouho poté, co zavěsili.

22

Ulsterovy archivy se choulily pod mohutným skalnatým výchozem, který chránil tuto dřevěnou pevnost před alpskými větry, jež během zimy svištěly krajinou. Kostru horské boudy tvořily oříškově hnědé trámy, jež dokonale ladily se širokými štítovými zdmi a dlouhými převisy vyztužené střechy. V přední fasádě byla v pravidelných intervalech zasazená čtvercová okna, doplněná trojúhelníkovým vyřezávaným světlíkem ve štítu budovy. Středem domu se svisle táhlo velké obdélníkové okno, které lidem na hlavním schodišti skýtalo nádherný výhled na Alpy.

Petr Ulster si však panorámatu nevšímal. Vlekl se po schodech k sejfům s dokumenty, které se nacházely na horních podlažích. Tuto cestu absolvoval několikrát denně. Chodil z místnosti do místnosti a pomáhal výzkumníkům z celého světa se získáváním historických údajů. Sám se nepokládal za experta v žádném konkrétním oboru, ale měl pracovní znalosti o všech význačných historických tématech od A do Z.

Takové schopnosti se mu jako kurátorovi této instituce výborně hodily.

Na rozdíl od většiny knihoven se Ulsterovy archivy nesnaží poskytovat knihy široké veřejnosti, ale spíše přemosťovat stále se zvětšující propast mezi vědci a sběrateli. Typické velkoměstské muzeum vystavuje pouze patnáct procent svých nashromážděných artefaktů, což znamená, že k 85 procentům těch nejvzácnějších světových památek nemá veřejnost přístup. Když do toho započteme ještě soukromé sbírky, tento poměr se vyšplhá až k devadesátce.

Naštěstí existuje Ulsterova nadace, která se pokouší věci změnit. Od svého založení v polovině 60. let razí radikální koncepci sdílení materiálu. Aby návštěvník získal povolení ke vstupu do zařízení, musí přinést něco cenného, co by posloužilo ostatním – třeba starověký ornament nebo nepublikovaný výzkum. Takový příspěvek musí předem schválit personál archivů. Jestliže ho z nějakého důvodu vyhodnotí jako nepřínosný, vstup do archivů dotyčnému zamítne, dokud nepřijde s něčím jiným, vhodnějším.

Mohutně zadýchaný Ulster se zastavil na podestě v prvním patře. Zalovil v kapsách a vytáhl identifikační odznak, kterým přejel před elektronickým senzorem, instalovaným na blízké zdi. Pak naťukal přístupový kód a předstoupil před optický skener. Chvíli nato zařízení zapípalo, rozsvítilo se zelené světélko a elektronický zámek se s bzučením otevřel. Ulster si pospíšil dovnitř a zavřel za sebou dveře. Kdyby je nechal příliš dlouho otevřené, ozbrojená ochranka by obdržela zprávu o možném vloupání. V budově, jež ukrývá jedny z nejcennějších artefaktů světa, není bezpečnostních opatření nikdy dost.

Zvlášť po událostech, které se přihodily před třemi lety.

Vražedné komando náboženských fanatiků se pokusilo archivy vypálit do základů. Vzali si za cíl zničit staré památky, které ohrožovaly základy katolické církve, včetně důkazů o pravém kříži. Útok naštěstí zmařili Payne s Jonesem, kteří právě v archivech prováděli vlastní výzkum. Bez jejich hrdinského zásahu by Ulstera a zaměstnance povraždili a veškerý obsah archivů by navždy zmizel v propadlišti dějin.

Za svou statečnost nechtěli nic na oplátku, nicméně Ulster cítil, že je jim nadosmrti zavázaný. Vždy je řadil na první místo, a kdykoli potřebovali jeho služby, všeho nechal a věnoval se jim. Dnes večer to konkrétně znamenalo odložit večeři a pustit se do akademické hádanky, kterou mu poslali. Kručelo mu v žaludku, ale nemohl si dát ani sendvič nebo něco lehkého, protože ve všech sejfech na horních podlažích platil zákaz pití, jídla a kouření, který se týkal i Ulstera.

Knihy a artefakty měly příliš velkou cenu. Nesměli nic riskovat.

Ulster mávl identifikační kartou před další čtečkou a vešel do místnosti s renesanční sbírkou. Podlahy byly z ohnivzdorného dřeva podobně jako v dalších trezorech s dokumenty – prkna chránil nátěr z pryskyřic na vodní bázi, bílé zdi a stropy nechali ošetřit protipožárním nástřikem. Texty jako takové se přechovávaly v masivních ohnivzdorných sejfech, které byly přísně střežené za neprůstřelnými bezpečnostními dveřmi.

Ulster zadal na číselné klávesnici desetimístný kód a v místnosti se rozeznělo pípání. Pak je vystřídalo dunivé vrčení elektricky ovládaných přepážek, které se pomalu odsouvaly v kolejnicích po podlaze. Jakmile skla zmizela ve zdech, knoflíky na jednotlivých sejfech – masivních úložných zásuvkách zasazených hluboko ve zdech – se začaly všechny naráz otáčet, načež zámky v dokonalé synchronizaci jeden po druhém povyskočily. Nyní měl Ulster přístup ke všem dokumentům, které potřeboval, a nemusel neustále odemykat další a další zásuvky.

Ze skříňky v rohu vyndal psací blok a krabičku s barevnými propiskami a položil je na dřevěný stůl, který stál uprostřed místnosti. Kdyby pracoval se starým rukopisem, položil by na stůl laminátovou podložku, která se složením podobala umakartu. Ale protože k přeložení hádanky mu měly stačit moderní učebnice, sterilní prostředí nepotřeboval.

Ulster si dopis vytiskl na čistý list papíru A4, pěkně doprostřed. Text na čtyřech řádcích, napsaných až příliš okrasným písmem, tvořila řada starých dialektů, které pisatel nahustil do jedné zprávy. Na první stránku bloku si Ulster vypsal seznam slov, která znal. Do druhého sloupečku začal psát jejich moderní významy a do třetího použitý jazyk. Se staršími formami francouzštiny, latiny, řečtiny a italštiny neměl problémy, protože za ta léta s nimi rozsáhle pracoval. Hebrejština představovala trochu větší oříšek, protože mu chyběla praxe a zkušenosti, ale s pomocí překladatelského průvodce se jí nakonec prokousal taky.

Poslední jazyk byla provensálština, dialekt, kterým se mluvilo v jižní Francii. Než ji rozpoznal, pořádně se zapotil, protože se v mnohém podobala dalším okcitánským nářečím. Ale jakmile ji metodou pokus omyl identifikoval, zavolal si Ulster svého postaršího asistenta Hanse, který mu přinesl jazykovou učebnici z jeho osobní knihovny v obytné části domu.

Rozluštění textu už pak byla jen otázka času.

Ulster věděl, že každý jazyk má svou vlastní, jedinečnou skladbu, která určuje, kam přijdou ve větě různé slovní druhy (přídavná jména, zájmena a podobně). Také si uvědomoval, že význam věty často závisí na dvou slovních druzích: podstatném jménu (osoby, místa a věci) a slovesu (konání). Proto dočasně přehlížel všechna vedlejší slova, jako členy a předložky, a soustředil se pouze na ta, která pokládal za důležitá.

Pomalu, ale jistě mu před očima vyvstával skrytý vzkaz.

23

Payne a Jones vynikali v mnoha věcech, ale čekání mezi ně nepatřilo. A tak místo aby celý den seděli na zadku a lenošili, zatímco jejich přátelé pro ně tvrdě pracovali, rozhodli se přehodnotit situaci. A začali úplně od začátku.

„Promluvme si o Ashley,“ navrhl Payne. „Celou noc jsem se převracel na posteli a snažil se zodpovědět jednu otázku, ale k ničemu jsem se nedostal.“

„A co je to za otázku?“ zeptal se Jones.

„O co jí ve skutečnosti šlo? Něco ji muselo motivovat, aby si koupila letenku a letěla přes stát na schůzku s náma, a já si říkám, co to bylo. Kdyby se nás pokoušela pumpnout o prachy, proč by měla zpáteční letenku na dnešek? To je dost úzký časový okno na to, aby člověk narafičil nějakej podvod.“

„Vlastně mě to napadlo taky a mám jednu teorii, kterou bych ti rád předložil. Ale neber ji moc vážně, je to jenom dohad.“

„Pokračuj.“

„Co když nepřijela na schůzku s náma?“

„Proč si to myslíš?“

„Neříkám, že tomu věřím. Uvádím to jenom jako možnost.“

Payne se opřel v křesle. „To mi vysvětli.“

„Za prvý se proplížila do Katedrály a během tvýho proslovu se schovala. Kdyby s náma chtěla mluvit, proč nás prostě nezatáhla na kus řeči do nějaký místnosti?“

„Tvrdila, že se styděla za svý oblečení.“

„Jo a taky řekla, že se jmenuje Ashley a že je učitelka. Takže bych ničemu z toho, co vykládala, nepřikládal moc velkou váhu.“

„To je fakt.“

„Za druhý, víš, kde byla, když jsem ti zavolal?“

„Nemám ponětí. V tý době jsem s tebou nebyl.“

„Stála v Anglický učebně, hned vedle dveří do Francouzský učebny.“

„Kam tím míříš?“

„Třeba tam měla namířeno, aby si nechala přeložit střední francouzštinu. Ale než se jí naskytla možnost, uviděla mě a vyděsila se.“

Payne se zazubil. „Seš známej tím, že děsíš ženský.“

Jones poznámku ignoroval. „Každopádně chci říct tohle: Třeba tam nebyla kvůli nám. Třeba tam přišla kvůli nějakýmu francouzskýmu profesorovi nebo jinýmu expertovi, ale my jsme zasáhli, než měla možnost si s nima promluvit. Přiletěla sem před tou akcí a dneska měla odletět. To mě vede k přesvědčení, že přijela kvůli tý akci, a ne aby strávila čas hodnotně s náma.“

„Já nevím. Je to samý třeba, zvlášť když uvážíš, kolik je ve Filadelfii vysokejch škol. Proč by letěla takovou štreku do Pittsburghu, když mohla zajít do nějaký školy z Ivy League, jako je Penn, a sehnat pomoc tam?“

Jones pokrčil rameny. „Jak jsem říkal, je to jenom teorie.“

„Věř mi, já ji nezavrhuju. Co my víme, mohla tam být i proto, aby se s někým sešla. Třeba s některým z mých hostů. V tomhle bodě zatím nemůžeme vyloučit nic. Zvlášť když toho nevíme moc o chlápkovi, kterej ji zabil. Jakmile budeme znát jeho totožnost, věci začnou jistě dávat mnohem větší smysl.“

„To doufám. Protože v týhle chvíli jsme jako tonoucí, co se stébel chytá.“

* * *

Ani ne za hodinu jim zavolal Raskin, že už zná identitu střelce. Ale nebyla to stopa, ve kterou doufali. Ve skutečnosti je zmátla ještě víc.

„Měli jste pravdu,“ ozval se ve sluchátku Raskin. „Střelec ze včerejší noci byl voják. Ale neuhádnete odkud.“

„Francie,“ vyhrkl Jones.

„Sparta,“ vtipkoval Payne.

Raskin se usmál. „Kdepak. Ten chlápek byl Belgičan.“

Jones zkrabatil obočí. „Belgičan? Jako ty vafle?“

„Přesně jako ty vafle. A skoro stejně tak placatej, pokud jsou tyhle momentky z místa činu přesný. Proč jste mi neřekli, že ho srazil autobus?“

„Protože ses nezeptal.“

„Ale kámo. Tyhle typy otázek přece člověka nenapadají –“

Payne je přerušil: „Byl pořád v aktivní službě?“

Raskin pohlédl na obrazovku počítače. „Ne, před třemi roky ho propustili z Composante Terre.“

„Odkud?“

„Z Composante Terre. To je pozemní složka belgických ozbrojených sil.“

Payne chápavě přikývl. „Jinými slovy, jejich armáda.“

„Přesně.“

„Jakou měl specializaci?“

„Sloužil jako sniper v útvaru speciálních sil ve Flawinne.“

Payne pohlédl na Jonese. „Sniper? Co sakra dělal belgickej sniper v pittským kampusu?“

Jones pokrčil rameny. „Že by kampaň za Belgickou učebnu?“

„No, já pro něj hlasovat nebudu.“

„Ashley taky ne.“

„Mám pro vás lepší otázku,“ řekl do telefonu Raskin.

„Jakou?“ otázal se Payne.

„Jestli ten chlap byl sniper, proč jste vy dva ještě naživu?“

„Napadají mě dva důvody,“ dohadoval se Jones. „Tím prvním je počasí, co bylo včera večer. Viditelnost se blížila nule. Na dálku nás nemohl odkrouhnout ani náhodou, všechen ten vítr, sníh a tma se spikly proti němu. Za slunečnýho dne by mohl zaujmout pozici na druhý straně ulice a sejmout nás. Ale včera v noci se musel přiblížit až do těsný blízkosti.“

„Tomu rozumím,“ připustil Raskin. „A důvod číslo dvě?“

„Prostej. Nemířil na nás, ale na tu holku.“

Payne souhlasně přikývl. Věděl, že cvičený odstřelovač by si počkal, až budou všechny cíle venku z Heinzovy kaple, a až pak by začal střílet. „Randy, prokaž mi laskavost a pošli nám ten soubor e-mailem. Chci si projít jeho záznam, jen abych měl jistotu, že mi něco neušlo. Kdo ví? Sloužil u belgických speciálních sil. Třeba se naše cesty někdy zkřížily na nějakým bojišti.“

„Už ho posílám.“

„Mimochodem, jak se jmenoval?“

„Jean-Pierre Allard.“

Jones se pousmál. „Právě jsem přemýšlel nad důvodem číslo tři. Žádnej chlápek se jménem Jean-Pierre nikoho z nás nezabije. Bral bych vraha jménem Butcher. ( Butcher – řezník.) Ale Jean-Pierre? To by bylo trapný.“

„To máš pravdu,“ přisadil si Payne.

„Když už se bavíme o jménech,“ řekl Jones Raskinovi, „máš nějaký zprávy o střelci z dnešního rána?“

„Ještě ne, ale mý vyhledávače pořád makaj. Jakmile se něco objeví, určitě vám brnknu.“

„Skvělý. Budeme celej den tady.“

„Fakt, jo?“ Raskin se podíval na čas v rohu obrazovky. „Neměli byste se teď už brodit po kolena v pivu a kuřecích křidýlkách?“

„Nesnaž se mě nasrat,“ zaúpěl Jones. „Včera večer mě Jon kvůli tý svý charitě přinutil vynechat basket. Dneska Oceláře. Jestli po mně bude ještě chtít, abych se vysral na zápas play-off, začnu si hledat novýho nejlepšího kámoše.“

„V tom případě mi zavolej. Moc rád bych do toho šel.“

„Moment. Voni tě někdy pustěj z kanclu ven?“

Raskin vzdychl. „Já nevím. Nikdy jsem nezkoušel odejít.“

24

Aby lépe vysvětlil, jak dopis přeložil, vzal si Ulster své materiály do učebny, která se nacházela v suterénu archivů, a připravil se na videokonferenci s Paynem a Jonesem. Uprostřed zvukotěsné místnosti stál starožitný stůl s koženým křeslem. Na zdi za Ulsterem visela plechová mazací tabule s paletou barevných fixů na stříbrném tácku. Na velkém monitoru před sebou měl nainstalovanou videokameru. Trojice tak mohla vést důvěrný rozhovor, zabezpečený nejnovějšími firewally a kódovacími programy.

Payne s Jonesem se zatím posadili vedle sebe v hlavní konferenční místnosti sídla Payne Industries. Pokoj obložený kaštanovým dřevem byl vybavený nejmodernějšími audiovizuálními přístroji – počítači, plazmovými obrazovkami a optickými kabely. Na lakovaném stole měli kameru a monitor, které fungovaly stejně jako u Ulstera. Díky kvalitní obrazovce jej mohli vidět a mluvit s ním, jako kdyby seděl naproti nim.

Ulster pohlédl na Payna a Jonese, zobrazené na monitoru. „Ze všeho nejdřív mi dovolte, abych se omluvil za to zpoždění. Vaše hádanka kladla houževnatý odpor a mně chvíli trvalo, než jsem toho draka skolil.“

Barvitá metafora přiměla Jonese k úsměvu. Od jejich úvodního rozhovoru uběhlo jen pár hodin. „Abych byl upřímnej, překvapilo nás, že jsi překlad zvládl tak rychle. Spíš jsem čekal, že se ozveš až pozdě večer nebo zítra ráno.“

Ulster mávl zamítavě rukou. „Zítra? To snad ne! Jak bych mohl spát s vědomím, že po vašem městě pobíhají ozbrojení muži a střílí po vás?“

„Úplně stejně, jako jsem já spával na bojišti. Levý oko zavřeš, pravý necháš otevřený a dobrou.“

Payne ukázal palcem na Jonese. „Nepřehání. Viděl jsem toho chlapa chrápat i v minometný palbě. Z oblohy pršely nepřátelský granáty a on se choulil v zákopu a dával si šlofíka. Musely se mu zdát i sny, protože se křenil jako měsíček nad hnojem.“

Jones pokrčil rameny. „Co k tomu říct? Strašně rád si zdřímnu.“

Ulster se při té představě zasmál. Zároveň žasl, že dokážou pod tlakem zachovat takový klid.

„Každopádně oceňujeme,“ řekl Payne, „že ses ozval tak brzy. Už se nemůžeme dočkat, až uslyšíme o dopise.“

Ulster podržel ve vzduchu svou kopii. „Jak víte, původní sdělení byla směsice několika starých jazyků a žádný se nezdál důležitější než ty ostatní. Proto je uvedu v abecedním pořadí: francouzština, hebrejština, italština, latina a provensálština.“

„Co je provensálština?“ zeptal se Payne.

„Provensálština je nářečí nazvané podle regionu Provence v jižní Francii. Dnes jí mluví ani ne půl milionu lidí, většinou ve Francii, Španělsku, Itálii a Monaku. Je to zvláštní, ale používá ji i několik komunit v kalifornské Napě a okolí.“

Jones překvapeně zamručel. „Fakticky? To si musím zapamatovat.“

„Před staletími hrála provensálština důležitou roli ve francouzské kultuře, protože to byl jazyk trubadúrů ve středověké literatuře.“

„A provensálština se liší od střední francouzštiny?“ podivil se Payne.

„Lingvisticky vzato jsou to oba galsko-románské jazyky, které se utvářely ve Francii, ale je mezi nimi několik významných rozdílů. Začněme s časovou přímkou.“

Z ničeho nic se Ulster otočil v křesle. V jedné chvíli hleděl do kamery, a vzápětí na tabuli vzadu. Vzal si z tácku černý fix a načrtl středem bílé plochy vodorovnou přímku. Pak ji rozdělil třemi svislými čarami, vzdálenými zhruba půl metru od sebe: 1000 n. l., 1500 n. l. a 2000 n. l. Nyní uchopil červený fix a nakreslil vodorovnou čáru, která začínala v roce 1000 a vedla celou délku souběžně s časovou přímkou, asi půl metru nad ní. Protáhl ji mírně za rok 2000 a označil slovem provensálština.

„Dokážete to přečíst?“ zeptal se.

Payne se zahleděl na monitor. „Jo.“

„Fajn,“ odvětil Ulster a vzal do ruky zelený fix. „Tak budu pokračovat.“

Uprostřed mezi červenou čárou a časovou přímkou načrtl zelenou čáru. Začínala dvacet centimetrů nalevo od roku 1500 a končila deset centimetrů za ní. Připsal k ní střední francouzština. Když skončil, červená čára vedla nahoře, zelená uprostřed a černá časová přímka dole.

Otočil se tváří ke kameře a řekl: „Červená čára představuje provensálštinu. Zelená je střední francouzština. Jonathone, co mi o nich můžeš říct?“

Payne měl najednou pocit, jako by se octl zpátky ve školní lavici a vyvolal ho jeden z učitelů, protože je největší žák ve třídě. „Provensálština existuje mnohem déle.“

Ulster přikývl. „Ze záznamů vyplývá, že se jí mluví víc než tisíc let. A navíc, jak už jsem řekl, se jí v některých částech světa mluví dodnes.“

„Což ale zřejmě není případ střední francouzštiny.“

Ulster ukázal na zelenou čáru. „Střední francouzština se vyvinula z langue d’oïl, známého též jako stará francouzština, někdy v polovině čtrnáctého století. V té době nastalo mnoho gramatických změn – technických záležitostí, se kterými vás nebudu mořit. Je však důležité vědět, že změny lze vysledovat do této konkrétní éry. Ve skutečnosti je to úplně nejdůležitější.“

Jones se ušklíbl. „Já to nechápu. Proč je to nejdůležitější?“

Ulster se usmál do kamery. „Protože tak získáváme výchozí bod.“

„Výchozí bod?“

„Pověz mi, Davide, co víš o původu dopisu?“

Jones pokrčil rameny. „Vlastně vůbec nic.“

„Máš ve svým vlastnictví originál?“

„Ne, jen fotokopii.“

„A co jméno autora?“

„Nic.“

„Datum, kdy byl napsanej?“

„Netuším.“

Ulsterův úsměv se ještě více rozšířil. „Víš to jistě?“

Jones zkrabatil čelo, zahleděl se na kopii dopisu a pozorně pátral po nějakém datu. Payne sedící vedle něj mezitím dělal to samé.

„Pánové,“ pravil Ulster. „Odpověď není ve vašich rukou, ale na tabuli za mnou.“

Payne a Jones zmateně pohlédli jeden na druhého a pak se soustředili na monitor. Každý se snažil přijít na odpověď dřív než ten druhý. Uběhlo několik vteřin, než se jeden z nich chytil.

„Ty ale nemluvíš o konkrétním datu, že ne?“ zeptal se Jones.

„O konkrétním datu ne. Spíš o časovém rámci.“

„Tak už to mám. Střední francouzština začala někdy okolo roku 1350 našeho letopočtu. Osoba, která sestavila tenhle dopis, používala slova ze střední francouzštiny. Tudíž víme, že tento dopis byl napsanej po roce 1350.“

Ulster zatleskal směrem ke kameře. „Bravo, Davide! Bravo! Díky začlenění střední francouzštiny dostáváme náš výchozí bod. Nade vší pochybnost víme, že dopis vznikl někdy mezi půlkou čtrnáctého století a včerejškem.“

Payne chápavě pokýval hlavou. Ani trochu ho nepřekvapilo, že Ulster potřeboval tolik času, aby se dopracoval k takové podružnosti. Znal ho už dost dlouho a věděl, že to řečnění a přeskakování od tématu k tématu je ve skutečnosti součást jeho výuky. Místo aby jim dal dvouminutovou instruktáž, kde by shrnul všechna klíčová fakta, odkrýval raději vrstvu za vrstvou a pomalu poskytoval základní informace, dokud nepoložil vědecké základy. Jakmile bude vědět, že posluchači mají pracovní znalosti daného tématu, začne diskutovat o hlavních bodech.

Ale za dané situace šlo hlavně o čas a Payne věděl, že si musí nad věcmi podržet kontrolu, jinak budou Ulsterovy výlevy pokračovat celý den.

„Nechápej mě špatně,“ řekl Payne. „Jsem nadšenej, žes nám to trochu zúžil, ale šest set padesát let je pořád moře času. Dozvěděl ses z dopisu něco víc?“

Ulster se triumfálně usmál. „Neboj, kamaráde. Jsem teprve na začátku.“

25

Ulster se postavil zády ke kameře, vzal z tácku modrý fix a nahoru na tabuli, několik decimetrů nad časovou přímku, napsal dvě slova. Aby zdůraznil svou frustraci, připojil tři velké otazníky a pak se s povzdechem vrátil do křesla.

Payne a Jones konečně uviděli, co napsal.

Slovosled???

„Pánové,“ začal vysvětlovat, „podařilo se mi v krátkém čase přeložit jednotlivá slova ve vašem dopise. Bohužel jsem se ale hrozně zapotil nad slovosledem.“

„Jak to?“ zeptal se Jones.

„Jak asi víte, každý jazyk má gramatické tendence, které se vzpírají jeho základní větné stavbě. V angličtině podstatná jména obvykle stojí před slovesy, přídavná jména zpravidla před podstatnými jmény a tak dále. Vezměte si například rudý míč skáče. Je zřejmé, že existuje mnoho výjimek z těchto pravidel, ale většina lidí časem rozpozná vrtochy svého jazyka a řídí se zavedenými vzory.“

Payne přikývl. „Zatím ti rozumíme.“

„Občas dochází ke zkreslení těchto vzorů vlivem topografie a vzdálenosti. Například v Americe mluví lidé na severu jinak než lidé na jihu.“

„Myslíš přízvuk?“

„Přízvuk je sice docela markantní, ale jinak je to odchylka pouze tonální. Ve skutečnosti jsem měl na mysli regionální nářečí. Stručně řečeno, lokalita vašeho domova ovlivňuje slova, která užíváte, a způsob, jakým skládáte věty.“

Jones se usmál. „Dole na jihu říkají milej zlatej. V Pittsburghu se říká milánku.“

„Milánku,“ zopakoval Ulster. „Takové slovo jsem nikdy neslyšel. Jak bizarní!“

„Uveďte do záznamu,“ řekl Payne na svou obranu, „já jsem tam vyrůstal a milánku teda neříkám.“

„Protože jsi vysoce vzdělaný člověk,“ pokračoval Ulster, „ani bych to od tebe nečekal. Obvykle platí, že čím je člověk vzdělanější, tím méně má sklony používat regionální nářečí. Pokud se samozřejmě nějaký hovorový výraz neujal ve všech vrstvách společnosti.“

„Můžeš nám uvést příklad?“ zeptal se Jones.

Ulster přikývl. „Samozřejmě že můžu. Vlastně vám dám test, který je oblíbený mezi lingvisty všude na světě. Kdybyste si měli objednat sycený nápoj, jak byste ho nazvali?“

„V Pittsburghu mu říkáme limoška.“

„V jiných částech Ameriky by tomu řekli kola, limonáda nebo prostě limča. A teď mi řekněte, kdybyste slyšeli něco z toho objednávat, pohlíželi byste na dotyčného spatra?“

Jones zakroutil hlavou.

„To proto, že tyto výrazy přijaly všechny vrstvy společnosti. Na druhé straně, kdyby si někdo objednal sodovou limonádu nebo sodovku, co byste si mysleli?“

„Myslel bych si, že vyrůstal na farmě. Nebo žil v padesátejch letech.“

„To proto, že tyto výrazy se ve vyšší společnosti přestaly používat.“

„To je zajímavý,“ řekl Jones. „Nad tím jsem nikdy nepřemýšlel.“

Payne si netrpělivě odkašlal. Věděl, že pokud je brzy nepřeruší, budou rozebírat regionální nářečí celý den. Na což, vzhledem k nedávným přestřelkám, neměli vůbec čas. „Promiň, že tě přerušuju, Petře, ale jaká je pointa?“

Ulster se rozpačitě usmál. „Ach jistě, pointa. Když jsem překládal váš dopis, nenašel jsem žádná slova, která by mi připadala hovorová nebo slangová. To mě vede k přesvědčení, že autor byl hodně vzdělaný. A čím vzdělanější člověk je, tím spíše se řídí správnou gramatikou ve všech oblastech komunikace – ať už v řeči nebo slovních hádankách.“

„Pokračuj,“ pobízel ho Payne, aby Ulster tolik nezabředal do podružností.

„Jak už jsem se zmínil, všechny jazyky mají širokou škálu nuancí, které je činí jedinečnými. A kvůli tomu jsem nad vaším dopisem narazil na nejrůznější problémy.“

„Například?“

„Tak za prvé, řečtina používá jednu abecedu, hebrejština druhou a tak dále. Za druhé, hebrejština se píše zprava doleva, ne zleva doprava, což zpočátku brzdilo mé snažení, dokud jsem si na ten směr nezvykl. A za třetí, některé z těchto jazyků mají protichůdné větné stavby. Některé vyžadují, aby se členy a předložky psaly semhle a jiné zase tamhle. To nemluvím o přídavných jménech a slovesných časech a tvarech, které mi pořádně zamotaly hlavu.“

Payne se ušklíbl. Už chápal, s jakými výzvami se Ulster musel potýkat. Věděl, že dopis je napsaný v pěti jazycích, ale gramatické složitosti mu na mysl nepřišly. „A cos s tím teda udělal?“

„Ze všeho nejdřív jsem vyloučil všechna vedlejší slova v dopise. Nevěděl jsem, kam je zařadit, a tak jsem je dal stranou a soustředil se na hlavní slova.“

„Hlavními slovy myslíš podstatná jména a slovesa?“ zeptal se Jones.

„Přesně tak!“

Ulster v návalu vzrušení popadl z tácku černý fix a nakreslil na tabuli jednoduchou tabulku – dva sloupečky s jedenácti řádky. Pak vzal oranžový fix a začal vyplňovat levý sloupec anglickými překlady všech hlavních slov. Poté zapsal vedle fialovým fixem původní jazyk, který v dopise použil autor. Kupodivu dělal všechno zpaměti, ani jednou se neotočil nebo nenahlédl do svých poznámek. Když skončil, hlasitě vydechl a svezl se do křesla, jako by mu to vysálo poslední zbytky energie z těla.

SLOVA

JAZYK

město

francouzština

bratři

řečtina

milenka

italština

zmizelý/-á/-é

hebrejština

linie

provensálština

dcera

latina

matka/máti

francouzština

volba

hebrejština

epocha

provensálština

dějinný/-á/-é

italština

Zatímco Ulster lapal po dechu, Payne s Jonesem si tabulku opsali každý pod svou kopii dopisu. Uběhlo půl minuty, než Ulster zase promluvil.

„Jak můžete vidět,“ řekl Ulster, „autor měnil jazyky v celém průběhu dopisu, nikdy pro následné slovo nepoužil ten stejný. To očividně přispělo ke složitosti dopisu, protože se s tím neustále měnila i gramatická pravidla.“

„Dozvěděl ses něco z jeho volby jazyka?“ zeptal se Jones.

„Hypoteticky ano, přesvědčivě ne.“

„Teorie berem, Petře. Tady nejsme u soudu.“

Ulster se usmál. „V tom případě bych předpokládal, že autorem byl francouzský Žid.“

„Vážně?“ podivil se Jones. Taková přesnost ho zaskočila. „Proč si to myslíš?“

„Prostý počty, kamaráde. Prostý počty.“ Ulster tentokrát zůstal sedět a ukázal na svou tabulku. „Zaměřte se, prosím, na pravý sloupeček. Čtyřicet procent jeho hlavních slov bylo buď ve střední francouzštině nebo provensálštině, přičemž oběma jazyky se mluvilo ve Francii. Mimo to, latina a řečtina ve středověku tvořily páteř klasického vzdělání, takže pokud byl autor vzdělaný, a já tuším, že ano, pak tyto jazyky musely být součástí jeho vzdělání.“

„A proč by měl být Žid?“

„Od nástupu střední francouzštiny v roce 1350 bylo hlavním náboženstvím ve Francii vždycky křesťanství. Židy tam za jejich víru dokonce pronásledovali. Jestli tedy autor studoval hebrejštinu, byl pravděpodobně Žid.“

Payne pokýval hlavou. Tohle mu dávalo smysl. „A co lokalita? Jsou ve Francii nějaký židovský osídlení?“

„Na žádný si nevzpomínám, ale určitě to prověřím.“

„A co místa mimo Francii?“

Ulster si třel zamyšleně bradu. „Hm, francouzština je úřední řeč ve Švýcarsku a Lucembursku. Mluví se jí také na Maltě, v Monaku a Québeku. Pak je tu milion lidí po celé Africe, kteří hovoří tou nebo onou formou jazyka –“

„A Belgie,“ přerušil ho Jones.

„Ano, správně. Čtyřicet procent Belgičanů mluví francouzsky.“

Payne se vsedě předklonil. „Ten střelec ze včerejší noci byl Belgičan.“

„Opravdu? Nevím proč, ale Belgičani se mi nikdy nezdáli nebezpeční.“ Ulster si poplácal mohutné břicho a usmál se. „Nějak jsem si vzpomněl na vafle.“

„My taky,“ připustil Jones. „S ovocem a práškovým cukrem.“

„No dobře,“ ozval se Payne, aby se někam pohnuli. „Ta belgická spojitost může být jen shoda náhod, ale pro jistotu ji v dalším rozboru povedeme v patrnosti.“

„Neboj, Jonathone. Už jsem skoro skončil. A to nejlepší teprve přijde.“

26

Ulster vzal z tácku černý fix a stoupl si na levou stranu tabule. Chtěl, aby Payne a Jones viděli všechno, co v dalším kroku udělá.

„Vyšel jsem z předpokladu, že autor pocházel z Francie, a přeložil jsem všechna slova do střední francouzštiny. Jenže slova byla pořád pomíchaná a nedávala smysl. Stejně to dopadlo, když jsem použil starou a moderní francouzštinu. Pak jsem zkusil provensálštinu – nic než chaos. Zkusil jsem i latinu, pak italštinu a nakonec hebrejštinu. A hádejte co? Žádný z jazyků se zřejmě nehodil. Když jsem s tím trochu šiboval, jako bych viděl jisté náznaky struktury, ale pochybuju, že tohle autor zamýšlel.“

„Asi máš pravdu,“ souhlasil Jones. „Většina kódu je pěkně přímočará. Když znáš šifru, zbytek je snadnej.“

„Ještě že jsem pro vás připravoval tuhle tabulku,“ zaťukal Ulster fixem na tabuli. „Jinak bych to možná nepostřehl.“

„Co bys nepostřehl?“

„Rytmus.“

Payne se zamračil. „Rytmus?“

Ulster fixem namaloval hvězdičku vedly čtyř slov: bratři, zmizelé, máti, dějinné. „Podívejte se na svou kopii dopisu. Kolik je tam řádků?“

„Čtyři,“ odpověděl Payne.

„Správně. Čtyři řádky. Slova, která jsem označil, jsou poslední slova z těchto čtyř řádků. A teď mi povězte, co mají tahle slova společného?“

Payne viděl, že to není jazyk, protože se u každého lišil. Podle tabulky byli bratři v řečtině, máti ve francouzštině, zmizelé v hebrejštině a dějinné v italštině. Jinak nevěděl, co ještě by měl hledat. „Nemám ponětí.“

„No jasně že ne,“ popichoval Jones. „Příště se nikdy neptej bělocha na rytmus. Když budeš mít na výběr, obrať se o pomoc na černýho bratra.“

Payne obrátil oči v sloup. „Dobře, bratře Jonesi, jak zní odpověď?“

„Ty slova se rýmují. Bratři a máti se rozhodně rýmují. A zmizelé a dějinné taky. Aspoň v rapovým songu by se rýmovaly.“

„Máš pravdu, Davide. Samohlásky v těch slovech se skutečně rýmují. Ale zvláštní je, že se nerýmují ve francouzštině. Ani v latině. Ani v žádném dalším jazyce. Rýmují se pouze v angličtině.“

„Nekecáš?“

„Ne, mluvím naprosto vážně. Váš dopis je prosté čtyřverší se střídavými rýmy.“

„Bavíme se o střední angličtině, jako jsou Canterburské povídky, nebo o raně moderní, jako je Macbeth?“

Ulster se zazubil. „Mluvím o téhle dekádě, jako je Harry Potter nebo Ztracený trůn.“

„Chceš říct, že ta zpráva je ze současnosti?“

„Z té nejnovější. A jakmile jsem určil tohle, vše ostatní do sebe zapadlo. Najednou jsem si uvědomil, že některá ze slov, která vypadají jako podstatná jména – například volba – jsou zamýšlena jako slovesa nebo spíš jejich trpné tvary. V tomto případě zvolen nebo zvolena. Jakmile jsem vyřešil tohleto, sdělení mi bylo docela jasné.“

„Počkej,“ ozval se Payne, kterého náhlý zvrat poněkud zaskočil. „Řekni mi, jestli to chápu správně. Právě jsme se čtvrt hodiny bavili o regionálních nářečích a větný skladbě provensálštiny, ale ty nám tvrdíš, že ta zpráva měla být dešifrovaná v angličtině?“

Ulster přikývl. „Ano, vypadá to tak.“

„Tak proč jsi nám to neřek hned na začátku?“

„Proč? Povím vám proč. Protože se vás někdo kvůli tomuhle dopisu pokusil zabít!“ V Ulsterově hlase najednou zaznívala nabroušenost, kterou tam předtím neslyšeli. „A jsem si pěkně jistej, že jakmile vám přečtu překlad, budete se soustředit jen na sdělení a nic jinýho. Což by ale, podle mého odborného názoru, byla vážná chyba. Věřím, že tenhle dopis vytvořil geniální člověk, umělec s talentem na hádanky. A pokud se šeredně nemýlím, tak vše, co jsem vám o tom dopise řekl, bude nakonec důležitý pro vaše pátrání – ať povede kamkoliv.“

„Ach,“ řekl Payne ve snaze zmírnit napětí. „V tom případě díky.“

Ulster se zhluboka nadechl a vzápětí se pousmál. „Promiň, Jonathone. Neměl jsem takhle zvyšovat hlas. Jsem zkrátka hladovej a utahanej a strašně toužím po vaflích.“

Payne zavrtěl hlavou. „Vlastně bych se ti, Petře, měl omluvit já. Prokazuješ nám tu velkou laskavost. Bez tvých znalostí bychom byli namydlení.“

Ulster mávl zamítavě rukou. „Každopádně dobrá zpráva zní, že už jsme skoro na konci. Nyní konečně cítím, že jsem vás na svůj překlad dostatečně připravil.“

„To myslíš vážně? Protože já bych si rád ještě chvíli počkal, kdyby ses chtěl bavit o minulých přechodnících ve starověkým Římě.“

Ulsterův úsměv se rozšířil ještě víc. „Ne, vím to naprosto jistě. Dovolte mi, abych svůj překlad napsal nad tabulku.“

Vzal fialový fix a úhledným tiskacím písmem napsal čtyřverší na horní část své mazací tabule. Čtyři řádky. Dvě dvojverší. Celkem sedmnáct slov, zkomponovaných v pěti starodávných jazycích, ale přeložených do šestého, moderního jazyka. Potom se posadil a obdivoval svoje dílo. Ujišťoval se, že neudělal žádnou chybu. Na tabuli stálo:

Z MĚSTA BRATŘÍ,

MILENKA Z LINIE ZMIZELÉ.

DCERA BEZ MÁTI,

ZVOLENA V EPOŠE DĚJINNÉ.

Payne a Jones si opsali překlad slovo za slovem a chvíli nad ním dumali. Potom znovu věnovali pozornost Ulsterovi.

Jones se zeptal: „Napadá tě, co by to mohlo znamenat?“

„Bohužel, anglická literatura není moje silná stránka a nikdy nebude. Jestli tedy hledáte nějaký hluboký umělecký význam, obávám se, že se ptáte toho nepravého. Jestli však hledáte literární překlad těchto slov, moc rád přispěju svou trochou do mlýna.“

Jones kývl. „Jsem na tvý straně, Petře. Hlava mi bere akorát fakta a čísla, ne umělecký výklady. Můžu si přečíst báseň a říct ti, jestli se mi líbí, ale neumím ji rozpitvat, abych si zachránil život.“

Payne si odkašlal. „To není potřeba. Já ti život zachráním. Jako pokaždý.“

„I teď? A jak to chceš udělat?“

„Já vím, co ta zpráva znamená.“

Jones významně luskl prsty. „Vyřešils to jedním vrzem?“

Payne se sebevědomě usmál. „A navíc si myslím, že Petr se ve své důslednosti trochu mýlil.“

Jones se zasmál. „No ne, tohle bude bomba! Prosím, zasvěť nás, bratře Payne.“

„Ano, Jonathone, musím přiznat, že tvoje narážka mě docela zaujala. Prosím, pokračuj.“

Payne ukázal na obrazovku. „Tahle báseň je o někom ve Filadelfii.“

Jones obrátil oči v sloup. „Ve Filadelfii? Jak jsi na to přišel?“

Payne pohlédl na Jonese. „Jak se Filadelfii říká?“

„Město bratrský lásky.“

„Přesně. Jako na prvním řádku. Z města bratří.“

„Ale počkej, kde je ta láska?“ oponoval Jones. „Neříká se tam nic o lásce!“

„Koukni se na další řádek, D. J. Tam lásku najdeš.“

„A jo,“ zabručel Jones.

Payne obrátil pozornost zpět na obrazovku. „Petře, na třetím řádku, seš si jistej slovem dcera?“

Ulster se podíval na tabuli a kývl. „Naprosto. Proč?“

„Ale co když ten tvůj postup obsahuje místa, kde je šifra spíše nápověda?“

„Tak to je na mě trochu divoký,“ řekl Jones.

Ulster pokrčil rameny. „Taky pořádně nevím, jak to myslíš. Zkus to upřesnit.“

„Tak dobře. Místo dcera, nebylo tam v latině filia?“

„Ale jistě.“

„Šprtáš se latinu ve chvílích volna?“ musel si rýpnout Jones.

„Svýho času mi dávala lekce jedna pěkná dcera, shodou okolností učitelka latiny,“ usadil ho Payne.

Ulster se nad slovem zamyslel. ‚Ano, už tuším, kam míříš.“

Payne se ušklíbl na Jonese. „Hele, D. J., jak se zkráceně říká Filadelfii?“

Jonesovi ztuhl úsměv na rtech. „Fila.“

„A jak se říká jejich profesionálnímu baseballovýmu týmu?“

„Filíci.“

„Co na to říkáš? Filia bez máti. To jsou dva odkazy na město. Mám takovej silnej pocit, že to není shoda náhod.“

Ulster vstal a nahradil slovo ve svém překladu. „To teda není.“

„Když už jsme u toho,“ řekl Payne, „proč neřekneš Petrovi o tý ženský, co nám dopis dala? Odkud byla?“

„Z Fily,“ zamumlal Jones, kterého přítelův úspěch rozladil.

Payne se vítězně usmíval. Byl spokojený, že mohl něčím konečně přispět k rozhovoru a ne jen poslouchat Ulstera a Jonese, jak pořád dokola žvaní o historii.

„A ještě něco,“ zvolal Payne. „Až to tady Petrovi dopovíme o tom dopise, kam myslíš, že pojedeme?“

Jones jenom zaklel pod vousy a odmítl na otázku odpovědět.

27

V průběhu dějin se mnoho lidí pokoušelo zneužít dílo Nostradama k osobnímu prospěchu. Snad nejznámější z nich byl Josef Goebbels, říšský ministr propagandy v nacistickém Německu v letech 1933 až 1945. Jako člen nejužšího okruhu Hitlerových společníků mistrně ovládal psychologickou válku. Mezi jeho nejúčinnější nástroje za druhé světové války patřila černá propaganda neboli falešné dokumenty, které měly zničit morálku nepřítele.

S ohledem na popularitu, jíž se Nostradamus v Evropě těšil, najal Goebbels Karla Ernsta Kraffta, význačného švýcarského astrologa a nadšeného příznivce nacismu, aby interpretoval Nostradamova proroctví způsobem, který by na třetí říši vrhal pozitivní světlo. Chtěli navodit iluzi, že Nostradamus předpověděl vítězství Německa, a vnutit tak svým protivníkům víru, že bojují ve válce, kterou nelze vyhrát. Goebbels natiskl nacistická proroctví na letáky a nechal je shazovat z letadel nad Francií před postupující německou armádou. Mnoho francouzských vojáků a civilistů podlehlo takové demoralizaci, že se ochotně vzdávali úderným jednotkám.

Jakmile se o taktice nacistů dozvěděli Britové, pohotově vytvořili svůj vlastní soubor falešných Nostradamových proroctví, která předvídala spojenecké vítězství. Vytištěné verše šířili na územích okupovaných nacisty, aby Goebbelsovy snahy vyšly vniveč.

Americká vláda nezůstala pozadu. Zapojila studia Metro Goldwyn Mayer a vznikla série krátkých filmů, které se promítaly v kinech před hlavními filmy. Tyto antipropagandistické snímky, s názvy jako Tak pravil Nostradamus, Více o Nostradamovi a Další Nostradamova proroctví, komentoval uznávaný scenárista Carey Wilson a zahrnovaly proroctví, která mohla souviset s druhou světovou válkou. Některá čtyřverší se předkládala v původním znění, jiná tvůrci pro větší účinek pozměnili, aby to vypadalo, že Nostradamus předpověděl vítězství Spojenců. Filmy slavily takový úspěch, že Více o Nostradamovi byl v roce 1941 nominován na cenu Akademie filmových umění v kategorii nejlepší krátký film.

Několik let nato vyšel ve Spojených státech Nostradamus IV. Tento krátký snímek začínal titulkem „Mussolini sesazen“ a zdůrazňoval, že Nostradamova předpověď se objevila již dříve v této sérii. Film poté zkoumal proroctví, která údajně předvídala vzestup a pád Hitlera. Plakát k filmu apeloval na důležitou část předpovědi, tedy konečnou führerovu smrt – zachycoval muže podobného Hitlerovi, jak mu někdo zezadu podřezává hrdlo.

Není třeba dodávat, že film a plakát se v Americe těšily obrovské popularitě.

* * *

V době, kdy se François Dubois pokoušel vyrovnat se svými vizemi budoucnosti, se jednou zeptal matky, proč pokládá jeho sny za dar. Vysvětlila mu to prostě: „Vědění o budoucnosti je nástroj, který můžeš využít k podmanění svého okolí. Čím víc budeš vědět, tím lépe se ti povede – zvlášť když vlastníš informace, které nikdo druhý nemá.“

Od té chvíle byl Dubois tou myšlenkou posedlý.

Když se jako mladík zajímal o nějakou ženu, týdny předem ji pozorně studoval, než s ní vůbec promluvil. Později plánoval svou první loupež a tehdy uplatil městské úředníky, aby mu opatřili plány budovy, zaplatil ochrance, aby získal její hlídkové trasy, a sledoval své komplice, aby měl jistotu, že se nikdo nenechal zkompromitovat. Pak došlo na první smlouvu o dodávce zbraní. Shromáždil si množství materiálu včetně řady kompromitujících fotografií, aby mohl vydírat zúčastněnou stranu a transakce tak měla hladký průběh.

Čím víc věděl, tím lépe se mu vedlo.

Ostatně i proto vybudoval špionážní síť na univerzitách celého světa. Dubois si velmi dobře uvědomoval, kolik informací se skrývá ve vysokoškolských kampusech, hlavně na školách se striktními akademickými normami jako Oxford, Princeton a Yale. Na místech, kde měli studovat ti nejlepší a nejchytřejší. Také věděl, že někteří postgraduální studenti jsou chudí jako kostelní myš a zoufale potřebují peníze.

Pro muže jako Dubois to byl hotový ráj.

Během své praxe se dozvídal o korporačních fúzích dlouho předtím, než vešly veřejně ve známost, což mu umožnilo moudře investovat a vydělávat miliony. Dostával varování o chystaných vojenských akcích, a mohl tak ochránit své zájmy v řadě cizích zemí. A posháněl si tolik špinavých informací na nejrůznější politiky a členy královských rodin, že si mohl zajistit politickou přízeň, kdykoli ji potřeboval. Avšak ze všech tipů, které obdržel, ho nejvíc vzrušil ten, který dostal ani ne před týdnem.

Martin Müller studoval doktorát v oboru finančnictví na Faculté des Hautes Études Commerciales, zkráceně HEC Lausanne. Tato fakulta spadala pod Lausannskou univerzitu ve Švýcarsku a těšila se pověsti špičkové obchodní školy. Müller na univerzitě studoval graduálně i postgraduálně a za tu dobu navázal osobní vztahy s většinou zaměstnanců fakulty. Často ho například žádali, aby se ujal hostujících studentů a pomáhal jim sžít se s atmosférou v kampusu. Před několika měsíci mu jeden student z Francie pověděl o Françoisi Duboisovi a druhu informací, které shání. Müller se mu vysmál, protože nepatřil mezi lidi, kteří by se bratříčkovali se zločinci, ale pro jistotu si číslo na Duboise zapsal.

V noci 9. prosince byl rád, že to udělal.

Telefon zvedl jeden z Duboisových společníků. Jakmile mu Müller vysvětlil, proč volá, okamžitě ho přepojili k Duboisovi.

„Předpokládám, že pro mě máte nějaké informace,“ řekl Dubois anglicky.

„Ano, pane.“

„A souvisí to s Nostradamem?“

„Ano, pane.“

„No a co to je?“

Nervózní Müller se zarazil. „Pane, musím přiznat, že jsem to nikdy předtím nedělal. Neměli bychom si napřed promluvit o penězích?“

Normálně by Dubois neměl trpělivost vysvětlovat zelenáči zavedený postup, ale protože záležitost velmi spěchala a Müllera si předem prověřil, rozhodně nechtěl volajícího vyděsit. „Než se dohodneme na ceně, potřebuji vědět, jaký druh informací vlastníte. A proto potřebuji, abyste mi sdělil základní údaje. Jestliže usoudím, že mi stojí za to se tím zabývat, finanční záležitosti s vámi vyřídí můj společník.“

„Dobře. To zní fér.“

„A teď mi prosím, jestli vám to nevadí, povězte, co jste se dozvěděl.“

„Dnes v podvečer jsem se učil v kampusu a při tom jsem zaslechl své dva profesory, jak se baví o nějakém starém dokumentu, který by rádi zpeněžili. Neznám všechny konkrétnosti, ale vím, že je opravdu starý a souvisí s Nostradamem.“

„Jak s ním souvisí?“

Müller pokrčil rameny. „Obávám se, že nevím. Neslyšel jsem všechno.“

„Víte však jistě, že zmínili Nostradama?“

„Naprosto. Jakmile jsem to jméno uslyšel, hned jsem si vzpomněl na vás.“

Duboise to ani trochu nepřekvapilo. Jeho lidé se postarali, aby všichni věděli, že Dubois je sběratel a že ochotně vyplácí vysoké dolarové sumy za dokumenty, které souvisejí s Nostradamem.

„Znáte jména těch profesorů?“

Müller přikývl. „Ano, pane.“

„Jejich telefonní čísla taky?“

„Ano, pane. I jejich adresy.“

Dubois se usmál. Za takové informace zaplatí rád.

28

NASJRB Willow Grove

Horsham, Pensylvánie

(20 kilometrů severně od Filadelfie)

Námořní letecká stanice – společná záložní základna Willow Grove – je vojenské letiště nedaleko Filadelfie, které v minulém století prodělalo mnoho změn. V roce 1926 to byl pouze travnatý přistávací pruh s jediným hangárem v malé venkovské správní oblasti. Druhá světová válka všechno změnila. Krátce po japonském útoku na Pearl Harbor koupila pozemky vláda Spojených států a zahájila zde tajný protiponorkový program. Základna zůstala v činnosti až do konce 40. let a od té doby sloužila jako výcviková a operační základna několika záložních jednotek.

Dnešní noci však plnila úplně jiný účel.

Umožnila Paynovi a Jonesovi přeletět tajně nad Pensylvánií.

Aby se jejich jména neocitla na seznamech pasažérů a mohli si vzít zbraně, opatřil jim Randy Raskin dvě místenky v tryskáči námořní zálohy, který letěl z Pittsburghu. Na dobu jejich pobytu ve Filadelfii zajistil také pozemní dopravní prostředek – speciálně upravený obrněný chevrolet Suburban, v němž se většinou vozili politici a významní návštěvníci. Let, normálně kratší, trval déle než hodinu, protože sněhová bouře stále nechtěla polevit. Když tedy po odletu ze základny a po přistání přijeli do města, bylo už osm večer a oba umírali hlady.

Ještě když sloužili v armádě a cestovali v jednom kuse, měli Payne a Jones takovou zavedenou tradici. Pokud to mise umožňovala, první jídlo v novém městě mělo zahrnovat místní kuchyni – ať už to byly rybí tacos v San Diegu, paella ve Španělsku nebo kubánské sendviče v Ybor City. Za ta léta častokrát zavítali i do Filadelfie a při každém průjezdu městem si vždycky objednali to samé: filadelfské sýrové steaky.

Jedno z nejmastnějších a nejméně výživných jídel na planetě se zároveň řadí mezi ta nejchutnější. Tenký plátek roštěnce se položí na pánev s trochou oleje, kde se maso osmahne do hněda a ocelovou špachtlí rozkrájí na menší kousky. Pak se na steaku rozpustí buď plátky provolonu nebo bílého amerického sýru, záleží na restauraci. Horká a škvířící se směs masa se sýrem se potom nabere do malého bochníku italského chleba, kterému se ve File říká plněná bageta. Pak se to obloží orestovanou cibulí a papričkami, listy hlávkového salátu a rajčaty, může se přidat i majonéza. V některých oblastech se místo „normálního“ sýra dává naběračka Cheez Whiz (roztíratelného taveného sýra), ale Payna ani Jonese jeho lepkavost či záhadné chemické složení příliš neuchvátily.

Dvě nejslavnější restaurace ve Filadelfii jsou Pat’s Steaks (kde se sýrové steaky údajně zrodily) a Gen’s Steaks, konkurenční podnik hned naproti přes ulici. Oba podniky mají otevřeno dvacet čtyři hodin denně, sedm dní v týdnu, a servírují tisíce plněných baget denně. Payne a Jones však na sebe nechtěli poutat pozornost, a tak obě restaurace vynechali a jeli do kampusu Pensylvánské univerzity (řečeného Penn), kde si objednali jídlo u jednoho z pojízdných stánků, které obsluhovaly hladové studenty. Jones si objednal tradiční sýrový steak s provolonem, cibulí a papričkami, ale Payne pro tentokrát zvolil pizzový steak, kdy se k orestovanému masu přidá omáčka s rozdrobenou mozarellou a pizzou a bageta se ještě zapeče na grilu.

Aby nepozřeli tolik kalorií a taky si trochu ušetřili cévy, rozdělili se o porci hranolek a místo limonád si objednali dvě láhve vody. Pro jistotu každý spolkli ještě tabletku antacidu, než se uvnitř vyhřátého SUV pustili do své hostiny.

„Krucinal, to je ale sakramentsky dobrý!“ Horký sýr a mastnota stékaly Jonesovi po bradě, až se mu loupala kůže, ale jemu to vůbec nevadilo. „Takhle bych si přál umřít.“

Payne zatím na sedadle spolujezdce obdivoval neprůstřelné sklo. „Soudě podle toho opancéřování je sendvič to jediný, na co bys tady moh zhebnout.“

„No tak jestli se začnu dávit, hlavně mě, prosím, nezachraňuj. Přísahám bohu, Jone, já projdu perlovou bránou a ten sýrovej steak si vezmu s sebou.“

„V tom případě si neber hranolky. Nezapomeň, že jsme se o ně rozdělili.“

Jones si utřel bradu. „To nemůžu slíbit.“

* * *

Jakmile dojedli, soustředili se na svůj bezprostřední úkol. Podle kriminální databáze žila Ashley v bytě nedaleko Spruce Street, poměrně blízko kampusu Pennu. Payne s Jonesem nechápali, proč letěla až do Pittsburghu a do Katedrály učení, když tady to měla do školy takový kousek. Možná chtěla zůstat v anonymitě nebo se s někým setkat na charitativním večírku – anebo opravdu toužila mluvit s nimi, jak jim tvrdila. Ale ať už byl důvod jakýkoli, odpovědi na otázky, které je trápily, jim měla přinést návštěva jejího bydliště. V noci. Bez klíče a povolení.

Zkrátka a dobře, chtěli se tam vloupat.

Oblečení v tmavých džínách a svetrech objeli několikrát blok. Zapisovali si do hlavy východy, dívali se po hlídačích a bezpečnostních kamerách a vůbec si počínali jako za starých časů, když plánovali útok v městském prostředí. Neboť tohle si situace žádala. Začalo to sice jako obyčejný rozhovor se záhadnou ženou, ale vyvinulo se z toho něco složitého a násilného. Belgičtí snipeři ustřelovali lidem hlavy, cvičení nájemní vrazi pátrali po dopise a šifrovaná zpráva poukazovala zpátky do města, kde ta žena žila.

Nic z toho Paynovi s Jonesem nedávalo smysl. Ani Ulsterovi či Raskinovi. Nikdo z nich nechápal, co se to děje. Proč si vzali na mušku Ashley? Co si teď počít s matoucí básní?

Shodovali se však na dvou věcech.

Nejlépe záhadu vyřeší, když do toho půjdou tvrdě.

A kdyby si to situace žádala, budou bez pardonu střílet.

* * *

Obytná budova měla devatenáct podlaží a světle hnědý cihlový exteriér. Celkově to byl pěkný, ale ne zas příliš honosný komplex, což znamenalo, že si nemuseli dělat starosti s nabubřelými vrátnými a přehnaně horlivou ochrankou. Na okolních ulicích a chodnících panoval docela čilý ruch, pro nedělní večer netypický. Studenti se tu mísili s ostatními lidmi a kolem poletovaly sněhové vločky. Ale po betonové cestě pro pěší, která vedla ke kaštanově hnědé výsuvné roletě, skoro nikdo nechodil.

Payne a Jones měli baseballové kšiltovky a rukavice. Vzali si je jednak kvůli zimě, ale především proto, aby neprozradili svou totožnost, až se vkradou do Ashleyina bytu. Pokud pittsburská policie ještě nekontaktovala místní orgány, stane se tak v nejbližší době. A až se s nimi spojí, filadelfští policajti se sem přiženou a budou hledat jakékoli stopy.

A naše dvojka si ze všeho nejméně přála, aby si je spojovali s místem činu a zároveň Ashleyiným bytem.

Taková shoda náhod by se velmi těžko vysvětlovala.

Zamířili ke vstupním dveřím. Jones hmátl do kapsy a chtěl vytáhnout své paklíče. Payne však zavrtěl hlavou a ukázal na domácí telefon vedle dveří. Jones přikývl a usmál se. Bude to snazší, než si mysleli. Oba už navštívili dost věžáků, aby věděli, jak je snadné dostat se přes tento bezpečnostní systém dovnitř. Stačí náhodně zmáčknout zvonky několika bytů a nějaký naivka vždycky zabzučí elektronickým zámkem, aniž by se nějak vyptával.

V tomhle případě se tam dostali za necelých třicet vteřin.

Vstupní hala byla vytopená a dobře osvětlená. Nikde žádné bezpečnostní kamery. Zeď po levé ruce zaplňovalo několik řad zamykatelných poštovních schránek. Za nimi se táhla dlouhá chodba, která vedla do místní posilovny, prádelny a k soukromému parkovišti. Vpravo ústily požární dveře do únikové šachty. Hned za nimi viděli troje dveře od výtahů a malou čekárnu s pohovkou a dvěma křesly. Na zadní zdi visela nástěnka s množstvím letáků a mapou místních autobusových spojů.

Jones zmáčkl tlačítko od výtahu a vzápětí se otevřely prostřední dveře. Vešel dovnitř a za ním Payne, který zmáčkl podlaží číslo šest.

Dveře se zabouchly a začala další fáze jejich cesty.

29

Dveře výtahu se otevřely v šestém podlaží. Payne opatrně vyšel ven, Jones zůstal ve výtahu a držel dveře otevřené. Ashleyin byt měl číslo 615, což bylo zhruba v polovině chodby napravo. Payne se plížil k bytu a uvnitř kapsy kabátu svíral zbraň. Belgický sniper Jean-Pierre Allard ji vystopoval až do Pittsburghu, takže se dalo předpokládat, že o jejím bytě ve Filadelfii věděl všechno. Nyní už Jean-Pierre nepředstavoval hrozbu, ale kdo mohl vědět, jestli neměl partnery?

Z toho důvodu postupovali velmi opatrně.

Payne se blížil ke dveřím a koutkem oka si je prohlížel. Zámek a zárubeň se zdály neporušené, žádnou policejní pásku neviděl. Vypadalo to, že do bytu zatím nikdo nevnikl. Bez předběžného průzkumu nemohli vědět, jestli Ashley nemá spolubydlící nebo nějakého zahálčivého přítele, který se drží celou dobu doma. A tak Payne pro jistotu zaklepal na dveře a pomalu prošel kolem. Kdyby někdo otevřel, omluvil by se přes rameno a pokračoval by až ke schodům na druhé straně budovy. Nemělo smysl se otáčet a ukazovat tvář případným svědkům. Na druhé straně, kdyby nikdo neotevřel, mohli přikročit k části plánu číslo dvě.

Nikdo se neozýval a Payne po chvíli nabyl přesvědčení, že byt je prázdný. Jistě to ale budou vědět až poté, co se dostanou dovnitř.

Payne krátce hvízdl na Jonese, jenž opustil výtah a vykročil ležérně chodbou. Obě ruce měl v kapsách kabátu, v pravé držel zbraň a v levé paklíče. Byl připravený, ať už by musel použít kteroukoli ruku. Přiložil ucho na dveře bytu a poslouchal. Vůbec nic neslyšel. Dveře byly studené a holé, asi nějaký pozinkovaný plech s nátěrem, který měl stejný odstín jako exteriér budovy. Kulová klika s jednoduchým cylindrickým zámkem nepředstavovala žádný problém. Ozvalo se lupnutí a pootočení a dveře se před Jonesem otevřely. Celé to netrvalo ani patnáct vteřin.

Z vojenského výcviku a ze zkušenosti věděli, že další krok je nejnebezpečnější. Stáhli si sice půdorysný plán z webové stránky budovy a znali základní rozvržení bytu, ale přesto nevěděli, kdo nebo co je tam může čekat. Pes nejspíš ne, protože když Payne klepal, žádné štěkání se neozvalo. Ale i pes by byl lepší než střelec, kterého by klepáním zalarmoval.

Ať tak či onak, předem se rozhodli tohle riziko podstoupit.

Varianta spolubydlící byla pravděpodobnější než varianta vetřelec.

Jones se nyní chystal, že rozrazí dveře a sám zůstane připravený v chodbě, kdyby snad v bytě číhal nějaký střelec. Nezkušený protivník někdy vystřelí při prvním náznaku pohybu, ne až při prvním zahlédnutí oběti. S použitím této taktiky se dalo vyhnout zbrkle vypálené kulce. Po krátké pauze chtěli oba vpadnout dovnitř a prohledat byt, aby vyloučili všechna nebezpečí. Pak teprve mohli začít hledat důkazy.

Payne si stoupl na levou stranu dveří a Jones na pravou, zbraně připravené. Od té chvíle měl velet Payne – stejně jako v oddíle MANIAC.

„Připraven?“ zašeptal.

Jones položil levou ruku na kulovou kliku a kývl.

Payne tiše odpočítával: „Tři… dva… jedna… jdem.“

Dveře se po nárazu rozlétly a s tlumeným zaduněním narazily do věšáku na kabáty. Do tmavého bytu vniklo světlo z chodby a ozářilo koberec na podlaze. Jinak nic. Payne a Jones stáli zády k chodbě a napínali všechny smysly, jestli nepostřehnou nějaký pohyb. Nikdo nic neslyšel. V bytě panovalo naprosté ticho.

Jestli se tam někdo skrýval, byl to profesionál.

Ale ne tak excelentní jako Payne a Jones.

Payne mu smluvenými signály rukou naznačil, co má dělat. Slova nepotřebovali. Léta zkušeností a stovky misí je na tento okamžik připravily spolehlivě. Jones jednoduše kývl, aby dal Paynovi vědět, že je připraven vtrhnout do místnosti.

Payne se hnul první a vřítil se dveřmi směrem doprava. Chviličku nato za ním skočil Jones a zamířil do tmy vlevo. Oba zůstali přikrčení. Nervy a svaly plně pod kontrolou, pátrali očima po cílech, zbraně připravené k výstřelu. Baterky ani brýle s nočním viděním si nevzali, a tak Payne rozsvítil vypínač na protější zdi a obhlížel nejbližší okolí, jestli někde něco nehrozí. Strnul v údivu. Byt vypadal, jako by se jím prohnalo tornádo. Všude, kam se podíval, ležel převrácený nábytek a trosky.

„Co to sakra je?“ zašeptal Jones z druhé strany místnosti.

Payne mu naznačil, ať zmlkne a kryje ho, že půjde zkontrolovat zadní místnosti. Jones kývl a přemístil se do pozice. Se zbraní v natažených rukou se Payne prosmekl chodbou a nahlédl do koupelny vlevo. I tady spatřil spoušť. Závěs ve sprše byl stržený a skříňky vyprázdněné, ale žádné nebezpečí zde nečíhalo. Payne pak vešel do ložnice na druhé straně chodby, zkontroloval skříň a nakoukl pod postel, jestli tam někdo není. Místnost byla prázdná, ale úplně v troskách.

„Vzduch čistej,“ řekl Payne a ohlédl se. „Běž zavřít dveře.“

Jones si pospíšil na druhou stranu místnosti a zavřel dveře, aby dovnitř nenahlíželi zvědaví sousedé. Pak je pro jistotu zamkl a dal na bezpečnostní řetěz.

„Co se tady sakra stalo?“ zeptal se.

Payne pokrčil rameny s pohledem upřeným na spoušť v přední místnosti. Všechno bylo vyházené z polic a čalounění na nábytku někdo zničil nožem. Koberec před televizí pokrývala tenká vrstvička výplně, která vypadala jako sníh. Vlastně už ne před televizí, protože i tu vetřelec převrátil a rozmlátil.

„Víš, tohle jsem viděl jenom jednou,“ řekl Jones.

„Při jakým případu?“

„On to nebyl případ, ale komiks. Takhle řádil tasmánskej čert!“

Payne se přirovnání pousmál. „Jaksi pochybuju, že tady byl Taz.“

„Jo, asi máš pravdu. Na vačnatce je setsakramentská zima.“

Oba se zasmáli absurdnosti jeho výroku. Brodili se troskami a pídili se po vysvětlení, co se tady stalo nebo proč.

„Co myslíš, že hledali? Ten dopis?“ zeptal se Jones.

„Přijde na to.“

„Na co?“

„Kdy se to stalo.“

Jones odkopl stranou rozbitou lampu. „Jak to myslíš?“

„Jestli se to stalo včera, možná hledali Ashleyin cestovní itinerář, aby ji mohli vystopovat. Jestli se to stalo dnes, pravděpodobně hledali dopis.“

„A co je to vlastně za lidi?“

Payne pokrčil rameny. „Kdo ví? Možná Belgickej střeleckej klub.“

„Nechvalně známej B. S. K. Trochu to zní jako raperská skupina.“

„Doufejme, že najdeme něco, co nás navede tím správným směrem.“

„A co?“

„Co se pořád vyptáváš? Nemáš být detektivem ty?“

Jones ustal v hledání. „Ty mě za to platíš?“

„Ne.“

„Pak detektiv nejsem. Jsem jenom tvůj asistent.“

„V tom případě běž pro koště a zameť tady ten bordel.“

„Jasně, hned potom, co mi políbíš prdel.“

Přes deset minut prohledávali byt, ale nic cenného nenašli, dokud se Jones nepřemístil do kuchyně. Šel si tam pro vodu, protože po slaných hranolkách dostal žízeň, ale našel něco mnohem zajímavějšího.

„Hej, Jone,“ zavolal. „Tohle musíš vidět.“

Payne opustil ložnici a šel chodbou k zaneřáděné kuchyni. K jeho údivu tam Jones jenom mlčky stál a ukazoval na lednici. Payne sklouzl pohledem ke dveřím a na nich uviděl jednu jedinou věc, přichycenou magnetkami. Udělal krok dopředu, naklonil se, aby lépe viděl, a vytřeštil oči.

Zíral na fotografii Payna a Jonese.

30

Payne sundal článek z dveří lednice. Držel v ruce novinový výstřižek z Philadelphia Inquirer. Psalo se v něm o blížícím se charitativním večírku v Katedrále učení a následovalo stručné vylíčení jejich dobrodružství v Řecku. Snímek pocházel z nějaké tiskové konference, kterých Payne a Jones v posledních letech absolvovali tolik, že jim všechny splývaly.

„To mě fakt sere,“ zavrčel Jones.

„Co jako?“

„Že k tomu článku použili tuhle fotku. Vypadám na ní, jako bych měl tlustou prdel.“

Payne zavrtěl hlavou. Divil se, že Jones je o rok starší než on a ne o dvacet let mladší – občas se totiž vážně choval jako teenager. „Skončil jsi?“

„S čím?“

„S tím idiotským žvaněním.“

Jones přikývl. „Asi se chceš začít bavit o tom článku, co?“

„Jo, to by bylo fajn.“

„Pokud jde o mě, není se celkem o čem bavit. Znamená to prostě, že ne všechno, co nám Ashley řekla v Heinzově kapli, bylo vymyšlený. Pamatuješ, o tomhle článku se zmínila hned dvakrát.“

„To je pravda,“ řekl Payne, „ale podle mýho názoru to znamená mnohem víc.“

„A to?“

„Když vidím ten článek, tak je docela možný, že přijela do Pittsburghu za náma, a ne za někým jiným. Taky by to mohlo vysvětlovat, proč se dneska objevil ten druhej střelec.“

„Jak to?“

Payne svou teorii vysvětlil: „Předpokládejme, že oba střelci jsou na stejný lodi. Ten první přijel do Pittu, aby odstranil Ashley. Střelil ji do hlavy, úkol splnil, a tak se zdekoval. Měl ale smůlu, že ho sejmul autobus, než stačil vzít dopis. Mezitím sem přijíždí druhej tým a pokouší se ho najít. Když vidím, jak to tady vypadá, asi toho moc nenašli. Co tedy udělají vzápětí. Přistoupí k plánu B.“

Jones pokýval chápavě hlavou. „Viděli naše jména v článku a došlo jim, že odletěla do Pittsburghu za náma. Od Jean-Pierra už pomoc čekat nemůžou, protože je kaput, a tak vyšlou střelce číslo dvě. Ten tě najde a ptá se tě na dopis, kterej mu zapřeš. Pak už jsi mu k ničemu, a tak –“

„A tak se mě pokusí oddělat.“

Jones se zamyslel. „A jakej teda bude jejich další tah?“

„Kdybych byl na jejich místě a chtěl ten dopis, poslal bych do Pittsburghu další žoldáky, aby si popovídali s tebou a mnou. To je jasný.“

„No tím je to vyřešený.“

„Co jako?“

„Já se do Pittsburghu nikdy nevrátím.“

Payne se uličnicky zakřenil. „Ani na play-off?“

„Hergot. Na play-off jsem úplně zapomněl!“

„Jak jsi mohl zapomenout na play-off?“

Jones pokrčil rameny. Žádná chytrá odpověď ho nenapadla, a tak raději změnil téma. „Dovol mi jednu otázku. Kde k tomu dopisu Ashley přišla?“

„No kde zloději obvykle berou věci?“

„Kradou je.“

„To bych si myslel.“

Jones přikývl. „Ty myslíš, že ho šlohla těm Belgičanům?“

Payne zavrtěl hlavou. „Tak především, zatím jsme identifikovali jen jednoho Belgičana, ne dva. Nemáme ponětí, jestli ten druhej střelec byl Belgičan, Američan nebo někdo jinej, a tak neblbni a hned z toho nevyvozuj, že jdeme po Belgičanech. Za druhý se domnívám, že dopis nevzala jim. Mám dojem, že ho vzala někomu dalšímu, než ho stačili ukrást oni.“

„Co tě k tomu vede?“

„Hlavně intuice. Z jejich zoufalýho počínání vyvozuju, že nevědí, co v dopise stojí. Vlastně si myslím, že ho nikdy neměli v ruce.“

„Pokud je to tak, komu ho Ashley šlohla? Viděls její trestní záznam. Kradla pořád, ale nikdy nic velkýho. Většinou to bylo v obchodech a drobný krádeže, žádný vloupačky do muzeí. Jestli je tenhle dopis tak důležitej, že kvůli němu mordujou lidi, někdo musel nahlásit, že se mu ztratil.“

„Asi máš pravdu.“

Payne vyšel v zamyšlení z kuchyně a zamířil do ložnice. Kromě Petra Ulstera neznal žádného dalšího sběratele historických artefaktů, který by jim mohl dát tip, co se zrovna prodává na černém trhu. Alespoň ne takového, do jehož rukou by mohli bez obav svěřit svůj život. Randy Raskin už pátral po totožnosti druhého střelce. Kdyby zjistil jeho jméno, zaměřil by se na střelcovy známé komplice a snažil by se přijít na to, jestli je nějak spojený s Jeanem-Pierrem. Jenže Raskinovo pole působnosti sahalo jen tam, kam jeho počítač. Uměl vytáhnout data z kyberprostoru, ale nedokázal vyslídit zvěsti o starých památkách nebo jména lidí, kteří je shánějí.

Vetřelci rozřezali čalounění v obýváku, ale na matraci nůž nepoužili. Opřeli ji o zeď a nahlédli pod ni, ale jinak si jí nevšimli. Za to jim Payne v duchu poděkoval. Mohl tak prohledat všechny knížky a papíry na podlaze a nemusel z nich ometat vrstvu vycpávky.

Dalších pět minut se probíral Ashleyinými věcmi a našel dvě, které ho zaujaly. Napřed vzal do ruky její fotografii z nedávné doby. Nechala se vyfotit před filadelfským Muzeem umění na „Rockyho schodech“, kde se Sylvester Stallone alias Rocky Balboa proslavil ve filmech série Rocky. Ashley tam jen stála a usmívala se, nezvedala triumfálně ruce, jako to dělaly stovky turistů denně. To však Paynovi naprosto vyhovovalo. Potřeboval fotografii, kterou mohl nenucené ukazovat lidem, přičemž její fotka z řidičáku a policejní snímky byly už trochu zastaralé.

Druhá věc v Paynovi vzbudila ještě větší naději, protože vysvětlovala, proč Ashley tak spěchala zpátky do Filadelfie a proč si let zamluvila na falešné jméno.

Viselo to v rohu, hned nad karetním stolkem, který jí sloužil jako psací stůl. Kalendář vytištěný na zářivě žlutém papíře, připíchnutý rýsováčky ke zdi. V obdélníčku u pondělí 14. prosince, což bylo zítra, se vyjímala černá hvězdička. Vedle si Ashley červeně poznamenala 8.00 ráno a několikrát to zakroužkovala.

Měla mít schůzku, kterou nechtěla propást.

V rámečku už nic dalšího nebylo, a tak Payne nevěděl, proč je schůzka tak důležitá, dokud se nevšiml písmen PVPP v záhlaví papíru. Tyhle iniciály velmi dobře znal.

Několik prvků Ashleyina krycího příběhu najednou začalo dávat smysl.

31

Payne přiběhl do druhé místnosti, aby se o svůj objev podělil s Jonesem. Ten shodou okolností také našel něco, o čem chtěl Paynovi říct.

„Koukni na tohle,“ řekl Jones a jedním pohybem palce prolistoval štos pošty, kterou našel na kuchyňské lince. Pak podal Paynovi jednu obálku. „Mrkni se na jméno.“

Dopis byl adresovaný Megan Moorové z bytu 617, ne Ashley Hendersonové z bytu 615.

Payne pokrčil rameny. „A co na tom? Pošťák to prostě zbabral.“

„Jestli jo, tak je retardovanej, protože všechny dopisy patří vedle.“

„Všechny?“

Jones kývl. „Vypadá to, že z posledních několika dnů, možná i delší doby.“

„Ashley jí kradla poštu?“

„To není zas takovej šok, když uvážím její záznam.“

„Asi ne.“

„Když jsme procházeli vstupní halou, všiml sis, jak to tam vypadalo? Všechny poštovní schránky měly obyčejný klíčový zámky. Dobrej zloděj by si to otevřel do dvou vteřin.“

Payne svraštil obočí. „To je trochu troufalý, krást poštu sousedce, ne? Proč neokrádat někoho, koho v chodbě nikdy neuvidíš?“

„Kdo ví? Třeba si Megan pouštěla hudbu moc nahlas a Ashley se jí takhle mstila. Nebo se to jenom nabízelo. Jestli měla Megan schránku hned vedle, mohla vyprázdnit obě a nepůsobila by podezřele.“

„Když už mluvíme o kradení,“ řekl Payne, „asi vím, proč si Ashley rezervovala zpáteční let na dnešek. Měla mít zítra schůzku.“

„Vážně? A s kým?“

„Říkaj ti něco iniciály PVPP?“

Jones zavrtěl hlavou. „A měly by?“

„Myslel jsem, že detektiv tvýho formátu by to měl znát.“

„Jak vidíš, tak ne. Co ty písmena znamenají?“

„Pensylvánský výbor pro podmínečné propuštění.“

Jones se chápavě usmál. „Není divu, že musela být dneska zpátky. Měla schůzku se sociálním kurátorem. Kdyby ji prošvihla, poslali by ji zpátky za katr.“

„Taky to vysvětluje, proč si let rezervovala pod falešným jménem. Hodně podmínečně propuštěnejch nesmí opustit hranice svýho státu. Kdyby se na seznamu cestujících objevilo její jméno, zašili by ji.“

„Pomalu, ale jistě se dobíráme k tomu, jak to s Ashley vlastně bylo.“

„To možná jo, ale o dopise pořád nic. Doufal jsem, že tu něco najdeme. A tuším, že nás někdo předstihl.“

Jones pohlédl na binec kolem. „Buď nás někdo předstihl nebo byla ta nejhorší hospodyně, co může být.“

Jejich rozhovor přerušilo hlasité klepání na dveře. Oba okamžitě zmlkli a zaujali pozice. Payne skočil za dveře a připravil si zbraň, Jones se ukryl za linkou. Kdyby se byt nacházel o několik pater níže nebo měl požární únik, vypařili by se zadním oknem, aby se vyhnuli možné konfrontaci s policií. Ale v takové výšce neměli jinou možnost než zůstat na místě.

„Otevři,“ řekla žena na chodbě. „Vím, že jsi doma. Slyšela jsem tě tam.“

Payne pozvedl zbraň před sebe, aby ji v případě nutnosti použil.

„Ale no tak, Ashley,“ zakňourala. „Otevři ty dveře!“

Payne zůstal naprosto nehybný a dokonale ovládal svůj dech, jak ho to naučili v armádě. Uměl nejen zachovat klid, ale i zvládnout nápor adrenalinu, který mu teď šuměl v žilách.

„Jen doufám, že jsi slušně oblečená,“ řekla a strčila do zámku klíč. „Protože já jdu dovnitř.“

Payne potichu zaklel a díval se, jak se kulová klika otáčí. Musel to být někdo – možná příbuzná nebo přítelkyně – kdo Ashley dobře znal a měl od ní klíč. Ale ať už to byl kdokoli, Payne se s ní musel vypořádat rychle, potichu a bez použití násilí.

„Dělej, jak myslíš,“ zavolala, „já jdu!“

Dveře se otevřely na škvíru a pak se napnul bezpečnostní řetěz. Dveře se zasekly a žena do nich zabušila.

„Do prdele!“ mumlala v chodbě. „To jsem neměla dělat.“

Payne se pousmál. Uvědomil si, že to není zrovna nejslušnější holka. A určitě ne najatá vražedkyně.

„No tak, Ashley! Dveře jsou na řetěz, vím, že jsi doma. Jestli nemáš čas, nic se neděje. Přišla jsem si jenom pro poštu.“

Payne pohlédl na Jonese, který stál v kuchyni a taky nevěděl, co dělat. Oběma bylo jasné, že tahle ženská hned tak neodejde a že čím déle bude tropit hluk v chodbě, tím horší pro ně budou následky. Zároveň ji ale nemohli pustit dovnitř, protože by uviděla tu spoušť a začala by jančit.

Payne se tedy rozhodl postupovat tvořivě. Rychle ze sebe shodil košili, boty, rukavice a ponožky a položil je do kouta. Pod oblečení dal svou pistoli a rozcuchal si vlasy – jako kdyby právě vyšel z ložnice, kde si užíval. Aby vypadal přesvědčivě, plácl se několikrát přes obličej, aby si vehnal trochu krve do tváří, a kradl se směrem ke kuchyni.

„Co to sakra děláš?“ zašeptal Jones.

„Sklapni a zůstaň schovanej.“

„Tos posral. Chci to kino vidět.“ Payne mu naznačil, aby se schoval za linku. Jakmile Jones uposlechl, mohl rozjet svoji šarádu. „Tak prrr,“ zavrčel. „Už jdu!“

Zdálky viděl, že se žena snaží nahlédnout škvírou ve dveřích, ale ze svého úhlu do bytu neviděla. Kdyby ano, lest by nevyšla.

„Můžu vám nějak pomoct?“ zeptal se a strčil tvář do těsné blízkosti dveří.

V chodbě stála oslnivá bruneta. Podle řeči těla Payne poznal, že nečekaný zjev cizího muže ji zaskočil.

„Je, ehm, Ashley doma?“ zeptala se.

„Jistě že je doma. Sprchuje se. Kdo jste?“

„Jsem její sousedka Megan.“

„Ahoj Megan. Máme teď trochu napilno. Můžete přijít později?“

Popošla o krok blíž. „A vy jste?“

„Přítel.“

„Jo, to jsem pochopila. Myslela jsem, jak se jmenujete.“

„Jon.“

„Ráda vás poznávám, Jone.“ S nezbedným úsměvem protáhla prsty škvírou a zkoušela mu potřást rukou. Payne jí vyhověl, jen aby věci urychlil. „Znáte se s Ashley už dlouho?“

Payne si odkašlal. „Nechci být hrubej nebo tak, ale stojím tady polonahej a trochu se stydím. Nemám říct Ashley, aby se zastavila později?“

Megan se naklonila blíž a zašeptala: „Podle toho, co vidím, se nemáte za co stydět.“

Payne se zasmál. „Fajn, teď už se fakticky stydím. Musím jít.“

„Počkejte,“ řekla s chichotáním. „Nezavírejte ty dveře. Jen jsem žertovala.“

„To nic, neurazil jsem se. Jen se musím vrátit za Ashley.“

„Než půjdete, můžete mi, prosím, prokázat laskavost? Můžete mi přinést moji poštu?“

„Vaši poštu?“

Megan přikývla. „Byla jsem teď mimo město a Ashley mi vybírala poštu. Můžete mi ji přinést? Jmenuju se Megan Moorová.“

„Počkejte. Podívám se, jestli ji najdu.“

„Podívejte se na její stůl. Měla by být tam, v pěkný úhledný hromádce.“

Payne se otočil a zamumlal: „Tam nic úhlednýho není.“

„Co jste říkal?“

Zavolal na ni přes rameno: „Tady něco sladce voní.“

„To bude asi můj novej parfém. Líbí se vám?“

„Je báječnej,“ odvětil Payne a šel ke kuchyni, kde se zubil Jones a kroutil hlavou. „Co je?“

„Jde o to, zbavit se jí, ne ji sbalit,“ zašeptal Jones.

„Já vím, ale ona nechce vypadnout.“

„A je dobrá?“

„Pardon?“

Jones si všiml, jak se Payne malinko začervenal. „Ajaj, takže je dobrá. Nemá kámošku?“

„Jo. Jmenuje se Ashley a zastřelili ji v Pittsburghu.“

„Myslel jsem další kámošku. Nemám rád mrtvý lištičky. To ale není rasismus, ne?“

Payne potichu zavrčel: „Dej mi tu její poštu.“

Jones mu podal dopisy a vychutnával si každičký okamžik Paynových nesnází. „Jestli na to přijde řeč, zeptej se jí na trojku. Mohli bychom třít liščí kožíšek ebenovou a slonovinovou tyčí.“

Payne se zhluboka nadechl, aby se ovládl, a otočil se zpátky ke dveřím. Jakmile se zbaví sousedky, podá si Jonese. Za tohle mu zaplatí.

„S kým jste to tam mluvil?“ zajímala se Megan. „To byla Ashley?“

„Ne,“ odvětil Payne a podal jí škvírou poštu. „Mluvil jsem sám se sebou.“

„Vážně? A víte, kdo to ještě dělá?“

„Ne. Kdo?“

„Sérioví vrazi.“

Payne se zazubil. „Pak bych s tím měl asi přestat. Abych neplašil svý oběti.“

Megan mu úsměv oplatila. „Ráda jsem s vámi poklábosila, Jone.“

„Já s váma taky, Megan.“

„A díky za poštu.“

„Rádo se stalo.“

Otočila se k odchodu. „Počkat! Myslím, že jste něco zapomněl.“

„Dovoluju si nesouhlasit. Polibek na dobrou noc by byl nemístnej.“

Zasmála se. „Víte, na sériovýho vraha jste docela zábavnej.“

„To slýchám pořád. A co jsem to zapomněl?“

„Měl by tam být nějakej balík.“

„Balík?“

Přikývla. „Čekala jsem balík.“

„Je mi líto, ale žádnej balík jsem neviděl. Řeknu Ashley, že ho sháníte, a ona vám ho zanese později. Stačí?“

„Víte to jistě?“

„Megan, přísahám, že na stole nic není. Vůbec nic.“

„Dobře, já to chápu. Vždyť už jdu. Ale řekněte, prosím, Ashley, že jsem se zastavila.“

Payne přikývl. Pak zavřel a zamkl dveře.

32

Payne se oblékal v předním rohu místnosti. Jones v kuchyni stále nic neříkal. Potichu vstal, kousl se do jazyka a trpělivě čekal, až přijde jeho chvíle. Jejich úkol ještě neskončil, a tak se rozhodl počkat a zbytečně Payna nerozptylovat. Venku, až budou na hony daleko od Ashleyina bytu, bude mít na legrácky času dost.

Payne přistoupil k příteli, připravený na to, co mělo přijít dřív nebo později. „No tak začni. Dostaň to ze sebe.“

Jones se rozchechtal. „Páni, za tu dobu, co jsme spolu, jsem zažil už hodně šíleností, ale tahle taktika ve stylu ‚právě jsem odpráskl tvoji sousedku‘ musela být nejšílenější. To ses naučil na akademii nebo během výcviku SEAL?“

Payne odbyl poznámku pokrčením ramen. „Vyšlo to, ne? A to je hlavní.“

„Záleží na tom, co si představuješ pod slovem vyšlo.“

„Co tím chceš říct?“

„Získals nám trochu času? Asi jo. Ale musíme řešit další problém.“

„Jakej?“

„Slečna Moorová tě viděla a mluvila s tebou. Koho myslíš, že obviní tady z toho brajglu? Napovím ti. Právě stáhl lištičku z kůže.“

„Viděla ze mě jen osm čísel škvírou ve dveřích,“ protestoval Payne. „Podle toho mě nikdy nemůže poznat.“

„Kámo, já tě viděl ve sprše. Osm čísel stačí, víc stejně nemáš.“

Payne urážku přešel a raději se snažil přijít na to, jestli se má čeho bát. Nejraději by nemluvil s nikým, kdo by ho mohl dát do spojitosti s bytem, ale vzhledem k jedinečnosti situace, které čelil, využil nekonvenční taktiku a udělal, co bylo nutné. Udržel Megan mimo byt, aniž jí musel ublížit.

„Tak poslouchej,“ prohlásil Payne. „O kejhák jde mně, ne tobě. Klidně si ze mě utahuj, to je mi úplně jedno. Udělal jsem odvážný momentální rozhodnutí, který se ukázalo jako správný. A kdybych měl možnost udělat to znovu, zachoval bych se úplně stejně, do prdele.“

„Víš to jistě? Já bych pro příště navrhoval předstoupit v celý svý parádě. Když jim ukážeš svůj vercajk, nebudou se ti tolik dívat do ksichtu.“

Payne zakroutil hlavou. „Přísahám bohu, že potřebuju novýho nejlepšího kámoše.“

„Jestli nejseš proti, nemoh by sis ho objednat až později? Prozatím bude asi nejlepší, když odsud co nejdřív vypadneme. Megan by se mohla vrátit na druhou prohlídku.“

* * *

Payne otřel dveře, aby na nich nezůstaly žádné otisky, pak nakoukl do chodby. Rozhlédl se napravo a nalevo, ale nikoho neviděl. Jones stál za ním a čekal, až bude moci opustit byt, to však mohl udělat až poté, co bude Payne držet výtah na druhém konci chodby. Měli to léty vyzkoušené a prověřené, nejlepší způsob, jak maximálně zkrátit dobu expozice.

Payne potichu vyklouzl z bytu a dal se doleva. V kapse kabátu svíral zbraň, připravenou vystřelit. Nečekal sice, že by se vetřelci vrátili, protože Ashleyin byt už zdemolovali a nic nenašli, ale musel počítat se všemi možnostmi.

Zmáčkl tlačítko se šipkou obrácenou dolů a sledoval pohyb čísel nad trojicí výtahů, aby vše co nejlépe načasoval. Výtah napravo byl předtím ve vstupní hale, ale teď se blížil do šestého podlaží a každou chvíli měl dorazit. Payne se ohlédl za sebe, jestli v chodbě není ještě někdo, ale nikoho neviděl. Pak krátce hvízdl, aby Jones věděl, že má čistý vzduch.

Jones uslyšel signál a potichu otevřel dveře. Rychle vklouzl do chodby a zase za sebou zavřel. Bohužel, hůř si to načasovat nemohl. Vteřinku nato lupnul zámek a ze svého bytu se vynořila Megan s velkým pytlem odpadků. Léta výcviku naučila Jonese spoléhat na smysly, a tak se rychle otočil za zvukem a zvedl zbraň ve střeleckém postoji. Najisto čekal, že uvidí ozbrojeného gangstera. Místo toho spatřil překrásnou brunetu v hedvábném županu a pantoflích s králíčky jako ozdobami.

Jejich oči se do sebe na tři vteřiny zaklesly. Pak se rozpoutalo peklo.

Šokovaná Megan upustila pytel a zavřeštěla tak, že se rozštěkali psi i ve vedlejším bloku. Jones si uvědomil svou chybu a rychle zastrčil zbraň do kapsy, načež se začal omlouvat. Jenže třeštící Megan vůbec nerozuměla tomu, co říká.

„Vemte si ten pytel,“ křičela. „Klidně si ho vemte! Jsou to jenom odpadky!“

„Omlouvám se. Nechci pytel!“

„A co teda?“

„Jone!“ zavolal, když mu došlo, že potřebuje podporu. „Pojď sem!“

V šestém patře se začaly jedny po druhých otevírat dveře a zvědaví sousedé vystrkovali hlavy do chodby jako prérijní psi, co pokukují po dravcích. Jones měl nutkání utéct. Zároveň mu bylo jasné, že než by dorazil do vstupní haly, už by dvacet lidí volalo na 911. Proto se po vzoru Payna rozhodl improvizovat, i za cenu toho, že se odhalí několika potenciálním svědkům.

Samozřejmě že jeho odhalení nemělo zajít do takové intimnosti jako Paynovo.

Vytasil se svým odznakem a průkazem od Pensylvánské asociace koncesovaných detektivů a podržel je nad hlavou. „Jen klid, lidi, jsem detektiv. Tahle paní mě vyděsila a já reagoval přehnaně. Je to jenom moje vina.“

Megan navzdory omluvám couvala pořád pryč. Odmítala věřit člověku, který na ni před chvíli vytasil zbraň. Celou tu dobu na něj upřeně hleděla a nechtěla pohlédnout jinam, dokud se neotevřely dveře na druhé straně chodby. Soused Brad byl vychrtlý chlapík s vystouplým ohryzkem, který se mu na krku vyjímal jako obří ravioly, ale pro Megan v tu chvíli představoval přátelskou tvář. Vpadla k němu, přestože by ji neochránil ani před závanem větru, natož před cvičeným „maniakem“ jako Jones.

Payne se zatím hrnul doprostřed chodby a snažil se všechny na patře uklidňovat. Přitom držel ve vzduchu svou peněženku – přestože žádný odznak neměl. Dělal to jen pro větší efekt. „Nebojte se, lidičky, všechno je v pořádku. Nechtěli jsme narušit váš večer. Vraťte se, prosím, zpátky domů a my to tady urovnáme.“

„Omlouvám se,“ ujišťoval Jones Megan. „Nevěděl jsem, že jste to vy.“

Zajela za Brada, kterému se vývoj událostí nechtěl líbit. „A kdo jste myslel, že to je?“

Jones pokrčil rameny a přemýšlel, co odpovědět. „Uslyšel jsem za sebou hluk a zvítězil můj instinkt. Omlouvám se, jestli jsem vás vyděsil. Moc se omlouvám.“

„Kdo vás pustil dovnitř?“ zeptala se.

„Promiňte?“

„Tohle je zabezpečená budova,“ pokračovala. „Kdo vás pustil do domu?“

„Jo,“ přidal se Brad a nafoukl svůj vpadlý hrudník. „Kdo vás pustil dovnitř?“

„Já, ehm, ne-,“ koktal Jones.

„A kdo sakra jste?“ naléhala Megan.

Payne ukázal na Ashleyin byt. „Já jsem Jon. Před chvílí jsme spolu mluvili.“

Megan zamrkala ve snaze informaci vstřebat. „Ashleyin přítel?“

„Jo, Ashleyin přítel.“

Zírala na Payna a nedůvěřivě si ho měřila. „A znáte tohodle chlapa?“

Payne přikývl. „Jo, je to můj kámoš. Přijel pro mě, aby mě odvezl.“

„Odvezl? A proč má zbraň?“

„Přece říkal, že je detektiv z povolání.“ Payne popadl Jonesův průkaz a ukázal ho Megan a Bradovi, který teď stál za ní, jako by sám potřeboval ochranu. „Má platnou licenci a povolení nosit zbraň. Ujišťuju vás, že je neškodnej.“

„To mi nevykládejte,“ opáčila jízlivě. „Vytáhl na mě v chodbě bouchačku.“

„Já vím, že jo, a teď je mu to očividně líto. Jen se na něj podívejte. Vypadá jako štěně, co se vyčuralo na koberec.“

Megan pohlédla na Jonese, který působil jako hromádka neštěstí. „Fakt vypadá dost žalostně.“

„Naprosto žalostně,“ přikývl Payne.

„A vy jste ochoten se za něj zaručit?“

„Znám ho půlku svýho života. Ujišťuju vás, že není nebezpečnej.“

„Jo, ale s tou bouchačkou v ruce vypadal pěkně nebezpečně.“

„Vsadím se, že jo, ale přísahám vám, že nepředstavuje žádnou hrozbu. Vlastně jestli chcete, můžeme ho vzít do chodby a společně mu nakopat prdel. Budete se potom cítit líp?“

Usmála se. „Ne, to nebude nutný. Ale díky za optání.“

Payne popošel o krok blíž a ztišil hlas. „Megan, jestli vám to nevadí, prokažte mi, prosím, laskavost a řekněte všem, že jste v pořádku. Čím dřív se to stane, tím dřív všichni zalezou a my z vašeho života vypadneme nadobro.“

Megan se podívala na souseda. „Co myslíš, Brade?“

Payne se do něj zaryl pohledem. „Jo, Brade, co myslíte?“

Brad polkl a kývl.

„Dobře! Odpouštím mu. Ale držte ho ode mě stranou. Já tomu chlapovi nevěřím.“

Payne pohotově přitakal: „To není žádnej problém. D. J., běž k výtahu.“

Jones odpelášil, co nejrychleji to šlo.

Megan si poté odkašlala a stoupla si doprostřed chodby, aby ji všichni viděli. „Omlouvám se všem! Díky, že jste mi přišli na pomoc, ale přísahám, že jsem v pořádku. Byl to jen falešnej poplach. Klidně se zas vraťte ke svým televizím. Vše je v nejlepším pořádku.“

Pak se tázavě podívala na Payna. „Dobrý?“

Payne nahlédl do chodby a viděl, jak sousedé jeden po druhém zalézají dovnitř. „To bylo perfektní.“

„No, já ráda vyhovím.“

Paynovi se tváří mihl úsměv. „Jsem rád, že to vím.“

Megan trochu zčervenala. „Takže představení je u konce. Myslím, že teď už se svým řidičem můžete odejít.“

„Asi jo. Díky za pochopení. Vám taky, Brade.“

Brad znovu polkl a bez dalšího slova zmizel ve svém bytě.

Megan se usmála nad Bradovou plachostí. „A kde je teda Ashley? Je uvnitř?“

Payne mlčky přikývl, nevěděl, co odpovědět. Nalhal toho Megan už dost, a čím víc lhal, tím se cítil provinileji – zvlášť když její přítelkyně byla mrtvá a on to před ní tajil. Navíc, kdyby se vetřelci vrátili, hrozilo by jí nebezpečí.

Megan udělala krok směrem k Ashleyiným dveřím. „Fajn. To znamená, že si můžu konečně vyzvednout svůj balík.“

„Vlastně,“ řekl Payne a sáhl jí letmo na paži, „to není dobrej nápad.“

„Proč ne? To jste ji tak utahal?“

Payne zavrtěl hlavou. Uvědomil si, že jí dluží pravdu, bez ohledu na to, jak je bolestivá.

33

Megan byla typem ženy, která přitahovala pozornost, ani se nemusela snažit. Od přírody krásná, oblékala se nenápadně a nosila trochu makeup, ale vždycky vyčnívala v davu. Tmavě hnědé vlasy, světle modré oči a štíhlá postava s dokonalými tvary a proporcemi. Když vešla do místnosti, všechny hlavy se otočily k ní, jako kdyby pocházela z královské rodiny.

Není divu, že většina mužů se jejího vzhledu spíše zalekla. Okukovali ji z dálky, v podstatě při tom slintali, ale když se naskytla příležitost, chyběla jim sebedůvěra, aby ji oslovili. I když se na ně usmála nebo pohled opětovala, většinou zkoprněli nebo začali koktat nebo se podívali jinam.

Jako školáci zabouchnutí do třídní krásky.

Jonathon Payne byl však jiný a ona to cítila od první chvíle, co ho uviděla. Stejně jako téměř všichni lidé, s nimiž se kdy setkal. V showbyznysu se tomu říká „to“ – vrozená kvalita, kterou se nelze naučit nebo vystudovat, ale která nakonec rozhodne o tom, z koho bude star. Buď „to“ v sobě člověk má, nebo nemá. A Payne to určitě měl. Což byl taky jeden z důvodů, proč ho Pentagon speciálně vybral, aby vedl oddíl MANIAC. Jeho vizáž, inteligence, urostlá postava a charizma z něj činily přirozeného vůdce.

Nemluvě o tom, že dámy po něm šílely.

Když Payne vsadil na své kouzlo, dokázal prodat vegetariánovi steak. Nebo v tomhle případě přesvědčit Megan, aby si s ním popovídala jen pár minut poté, co na ni Jones namířil zbraň.

Megan samozřejmě nebyla žádná naivka. Nepozvala Payna do svého bytu. Místo toho navrhla společenský salonek ve druhém patře, kde byl kulečník, videohry a hlavně vždycky nějací sousedé, kteří by ji ochránili lépe než Brad.

Payne šel dolů napřed a obsadil box, Megan se mezitím převlékla do džínů a svetru. Jones zůstal na druhé straně salonku, aby měla Megan větší klid. Zároveň hlídal dveře. Dobře věděl, že na konci rozhovoru s Paynem už Megan pochopí, proč na ni vytáhl pistoli, ale do té doby jí musel poskytnout prostor, který potřebovala, aby se cítila v pohodě.

Za deset minut Payne spatřil Megan ve dveřích. Než vešla, rozhlédla se po salonku a ujistila se, že je tam dost svědků. Nějací tři studenti hráli kulečník, jejich dívky seděly stranou a tlachaly o víkendových nákupech. Čtyři starší pánové hráli poker o drobné u karetního stolku v koutě. V místnosti porůznu sedělo ještě pár dalších lidí, kteří si četli nedělní noviny nebo surfovali na internetu.

Megan se zhluboka nadechla a přes místnost zamířila k Paynovu boxu. V každé ruce něco držela.

Payne vstal, aby ji přivítal. „Díky, že jste přišla, Megan.“

„Jen abyste věděl,“ upozornila ho, „v jedné ruce mám pepřový sprej a v druhé mobil. Jeden blbej pohyb a použiju obojí.“

Payne předstíral, že si zakrývá oči. „Jestli můžu prosit, začněte s telefonem.“

Usmála se a sedla si. „Takže, co mi chcete říct?“

Payna zaskočilo, že předtím hovorné děvče je najednou tak vážné. Ovšem při představě, co se dělo nahoře, jí na druhé straně rozuměl. „Jak dobře se znáte s Ashley?“

„Prosím? Proč je to tak důležitý?“

„Proč? Protože mi to pomůže se rozhodnout, jakým tónem mám rozhovor vést.“

Zadívala se na něj. „Tohle se mi přestává líbit.“

„Potřebuju vědět, jestli jste byly jako sestry nebo jen sousedky.“

„Spíš to druhý. Ashley se přistěhovala asi před půl rokem. Jsme zhruba stejně starý a máme pár společnejch zájmů, a tak jsme byly kámošky. Nevysedávaly jsme spolu celou dobu nebo tak něco, ale navzájem jsme si hlídaly byt, když ta druhá odjela mimo město. Však to znáte, vyzvednout poštu, zalít kvítka a tak.“

„Ale měla jste klíč.“

Přikývla. „Byl to její náhradní – pro případ, že by zabouchla dveře a nechala klíč uvnitř. Náš domovník není nikdy k sehnání, a tak jsme si pro ten případ klíče vyměnily. Ona měla můj taky.“

Payne poslouchal její vysvětlování a přemýšlel, jak jí sdělit zprávu o sousedčině smrti. Normálně by šel rovnou k věci a řekl to, ale za dané situace se chtěl dozvědět co nejvíce informací o Ashley, protože hrozilo, že pak se Megan zasekne. „A ona –“

„Tak moment,“ přerušila ho. „Zavolal jste mě sem dolů, abyste vyzvídal o Ashley? Jestli jo, tak je to vážně hnusný.“

„Ne, Megan, proto jsem s váma mluvit nechtěl.“

„A jestli se mě chcete zeptat na mý číslo, tak je to ještě hnusnější. Vždyť jste s ní právě byl nahoře v jejím bytě.“

„Vlastně ne, nebyl.“

Zmateně se na něj podívala. „O čem to mluvíte? Přece jsem vás načapala.“

Payne zavrtěl hlavou. „Mě. Ji ne.“

Instinktivně sevřela pepřový sprej. „Měl byste začít vysvětlovat, jinak odcházím.“

Payne přikývl a pak ji seznámil se vším, co se stalo. Začal se sousedčinou cestou do Pittsburghu a skončil s incidentem nahoře na chodbě. Nezmínil se pouze o překladu dopisu. Byla to příliš závažná informace, než aby se o ni dělil s někým, s kým se právě seznámil.

* * *

Jakmile Payne domluvil, Megan jen potichu seděla v boxu a přemýšlela nad vším, co se právě dozvěděla. Byla v jádru skeptická, a než něco přijala, vždycky si potřebovala ověřit všechna fakta, ale Paynův příběh se vyznačoval takovou detailností, že ho akceptovala jako jeho vlastní popis událostí. Alespoň prozatím.

„Nevím, co si o tom mám myslet,“ přiznala. „Její smrt by mě měla rozrušit, ale zároveň jsem se právě dozvěděla, že mě poslední půlrok podváděla. O její minulosti jsem nevěděla nic, ani o tom kriminále, vůbec nic. Všechno, co mi navykládala, byly lži.“

Payne soucitně pokýval hlavou. „Pochybuju, že vám tímhle zvednu náladu, ale já se v lidskejch povahách vyznám. Normálně poznám lháře na míle daleko. Ale z nějakýho důvodu jsem věřil všemu, co mi řekla. A můj kolega taky. Ta žena mluvila hodně přesvědčivě.“

„Když už mluvíme o přesvědčivosti, jak mám vědět, že mi nelžete taky?“

Payne pokrčil rameny. „To asi nemůžete. Ale jestli chcete, klidně si mě proklepněte, třeba hned. Vůbec by mi to nevadilo. Řekněte mi, máte na telefonu internetovej prohlížeč?“

„Jo, proč?“

Payne vytáhl peněženku a ukázal jí svůj řidičák. „Zadejte si moje jméno, Jonathon Payne, a uvidíte, co vyskočí. To stejný u Davida Jonese, toho pitomce, co na vás chtěl střílet. Budete mít všechny důkazy, který potřebujete.“

„To myslíte vážně?“

„Naprosto. Čím dřív mi budete věřit, tím líp – a tím dřív se k nám bude moci připojit D. J.“ Payne se na chvíli odmlčel a zazubil se. „Vlastně tohle beru zpět. Tak nějak se mi líbí, že sedí tam v koutě. Po tom, co na vás vytáh bouchačku, si zaslouží pár trestnejch minut.“

Megan se usmála. „Zaslouží si víc než to. Měla jsem mu nakopat koule.“

Payne se dal do smíchu. „Páni, musím připustit, že to zvládáte mnohem líp, než jsem od vás čekal. Když jsem viděl ty vaše pantoflíčky s králíčkama a slyšel váš křik, pasoval jsem vás na hysterku. Hlasitou, teatrální, přepjatou hysterku.“

Zavrtěla hlavou. „Všechny slzy jsem dávno vybrečela.“

„Nechte mě hádat. Problémy s mužskejma?“

„Ne,“ řekla tiše. „Problémy v rodině. V mládí jsem přišla o oba rodiče.“

Payne zrudl v obličeji. „Já taky. V osmičce.“

„Oba naráz?“

Kývl. „Opilej řidič. A co vaši?“

„Táta mi umřel ve dvou letech. Ani si ho nepamatuju…“

„A máma?“

„Zastřelil ji nějakej zloděj, když mi bylo deset. Toho chlapa nikdy nechytili.“

Payne chápavě pokýval hlavou. „Tím se to vysvětluje, řekl bych.“

Nechápavě na něj pohlédla. „Co jako?“

„To, jak jste křičela. Uviděla jste zbraň a hlavou se vám mihla vzpomínka na máminu smrt. Čím víc je v tom emocí, tím hlasitější křik.“

„To má být psychoanalýza?“

Payne podržel palec a ukazováček kousek od sebe. „Tak trošku.“

„Poslyšte, Jonathone, abyste věděl, můj křik nemá nic společnýho s máminou smrtí. Prostě křičím víc než jiní. Vždycky to tak bylo.“

Payne ukázal v úsměvu zuby. „Dobře, že to vím.“

„Přestaňte se mnou flirtovat.“

Payne se chytil za obličej. „Ale jděte! Proč bych s váma flirtoval?“

„Proč? Protože jsem neodolatelná.“

„A kdo řek, že mám rád neodolatelný?“

Ušklíbla se na něj. „Každej má rád neodolatelný.“

„No fajn,“ řekl Payne a vstal. „Pak mě budete milovat.“

34

Megan si na svém mobilu s bezdotykovým displejem vyhledala základní informace o Paynovi a Jonesovi – vše od článku v New York Times o jejich objevu v Řecku až po jejich životopisy na Wikipedii. Když skončila, uklidnila se, a to i v případě Jonese, který na ni ani ne před hodinou vytáhl zbraň.

Zatímco ona si ověřovala je, oni jí tu laskavost opětovali v protějším rohu místnosti. Stačilo jim, že je napálila její sousedka, a nechtěli, aby se to stalo znovu. Jones zavolal jednomu z detektivů ze své agentury a požádal ho, aby mu v krátkém čase podal základní informace o Megan Moorové. S použitím jejího jména a stávající adresy dokázal vysondovat všechny její osobní údaje (svobodná, nikdy nebyla vdaná, nemá rodinu) až po stav jejího účtu (excelentní).

Jakmile skončila se svým pátráním, Megan jim pokynula, aby se k ní připojili. Payne šel první, následován Jonesem, který přistoupil k boxu se zvednutýma rukama.

„Přicházím v míru,“ ujistil ji.

„Uklidněte se, už se na vás nezlobím. A když uvážím okolnosti, dokážu pochopit, že jste byl trošku nervózní.“

„I přesto,“ řekl Jones a přitáhl si židli, „se moc omlouvám, jestli jsem vás poděsil.“

„Když už o tom mluvíte, děsím já vás?“

„Jak to myslíte?“

Usmála se. „V boxu vedle mě je místa víc než dost, ale vy si raději přitáhnete židli. Nebo mi tím chcete naznačit, že bych si měla vzít žvýkačku?“

„Ne, nic takovýho,“ smál se Jones. „Přísahám.“

„A proč tedy?“

„Kvůli bezpečí,“ odpověděl.

„Aha, takže vy se mě přece jen bojíte!“

Jones zavrtěl hlavou a ukázal na druhou stranu. „Ve skutečnosti se obávám toho, co by mohlo přijít těmi dveřmi. Když si sednu vedle vás, bude mi zaclánět sloup. Tady odsud mám výhled na celou místnost.“

Podívala se na Payna, který seděl naproti ní. „To mluví vážně?“

Payne přikývl. „V otázce bezpečnosti nikdy nežertujem. Zvlášť na místě, jako je tohle.“

Rozhlédla se po místnosti. Byla dobře osvětlená a sedělo tam několik sousedů. Žádný nepůsobil nebezpečně. „Připadám si tady naprosto v bezpečí.“

„To je fajn,“ odvětil Payne. „Pak děláme dobře svoji práci.“

„Děláte svou práci? Co tím jako myslíte?“

„Chci říct, že jsme vojáci. Vejdeme do místnosti a už automaticky hledáme způsoby, jak minimalizovat rizika. Je to součást našeho výcviku.“

„Minimalizujete rizika? Co to má znamenat?“

Jones na Payna pohlédl, jestli si může vzít slovo. Payne krátce kývl a Jones spustil monolog. Přitom ani na chvíli nespustil oči z Megan, aby věděla, že ví o všem, co se kolem děje, aniž by se vůbec díval.

„Tak za prvý,“ řekl jí, „se otočte. Za vámi jsou požární dveře, který vedou na nouzový schodiště. Jon na ně ze svýho místa nevidí jasně kvůli tomu sloupu po vaší levý ruce, a kdybych si sedl do boxu vedle vás, octl bych se zády k těm dveřím. A hned bychom byli ve znevýhodněný pozici.“

Megan se letmo koukla na dveře a pak se znovu soustředila na Jonese.

„Za druhý, podívejte se na to okno za mnou. Jsme ve druhým podlaží budovy, přičemž já se cítím v pohodě až o podlaží výš. Stačí přistavit pod okno dodávku, stoupnout si na střechu a střelec to tady má jako na dlani. Naštěstí jsou ty okna potažený ochranným filmem, aby sem v létě tolik nesvítilo slunce a v zimě neunikalo teplo. Díky tomu by útočník v místnosti viděl stěží víc než stíny, což je taky jeden z důvodů, proč si Jon vybral tuhle kóji. Stranou od oken, stranou od východů a navíc částečně zaštítěnou sloupy vpředu i vzadu.“

Megan pohlédla na Payna, který jen souhlasně přikývl.

Jones pokračoval: „Je jasný, že největší nebezpečí představují dveře za Jonem. Vedou k výtahům a na hlavní chodbu, což znamená, že jimi projde nejvíc lidí. Jonova volba míst k sezení se mi zpočátku nelíbila. Já bych si sedl na místo, kde sedíte vy, odkud bych na dveře viděl. Pak mi ale svitlo. Už když si Jon sedal, věděl, že já budu za chvíli sedět v rohu a uvidím všechen pohyb v chodbě. Kromě toho si uvědomoval, že dohlédnu i za sloupy, který jemu z místa na lavici zaclánějí ve výhledu. Proto vybral místo, které vám skýtalo tu nejlepší ochranu před hlavními dveřmi. Ty dva sloupy by posloužily jako štíty.“

Megan na Jonese zírala v údivu. „Jak dlouho vám trvalo, než jste si to dal dohromady?“

„Asi vteřinu,“ pokrčil rameny. „Delší vyhodnocení situace by nás vystavilo nebezpečí.“

„To myslíte vážně?“

Payne odpověděl za něj: „Jak už jsem řekl předtím, my v otázce bezpečnosti nikdy nežertujem.“

Megan se zamyslela nad jeho slovy. „A co se tedy stalo Ashley?“

Jones se zaklonil na židli. Její otázka ho frustrovala. „Tak především, ona nám ve všem nepokrytě lhala – jméno, minulost, motivace, všecko! Tím jsme se ocitli ve vážný nevýhodě. Mysleli jsme, že je učitelka ze základky se slovní hádankou, ne profesionální zlodějka s ukradeným artefaktem. Kdybychom to věděli, byli bychom líp připravení.“

Chápavě přikývla. „Jinak řečeno, mám vám za všech okolností říkat pravdu.“

„Jo. Přesně tak to myslím.“

„Ale víte, to by mělo být oboustranný.“

Payne se na ni zadíval. „Jak to myslíte?“

„Nepozvali jste mě sem dolů, abyste mi řekli špatnou zprávu o mý sousedce. To jste mohli udělat nahoře v chodbě. Vzali jste mě sem z jinýho důvodu – kterej se týká mýho blaha. Jinak byste si nedělali takový obavy o bezpečí a určitě byste mě neposadili na nejbezpečnější místo v týhle místnosti. To musí mít nějakej důvod.“

Payne pokrčil rameny. „Možná je to od nás jenom rytířský.“

„Nebo jsou to možná jenom posraný kecy.“

„A kruci,“ pronesl Jones. „Mně se ta holka líbí. Je chytrá a je drzá. Jsem fakt rád, že jsem ji neodbouch.“

„Já taky,“ vtipkoval Payne. „Přestřelky nadělají vždycky hroznej svinčík. A je kolem toho moc papírování.“

Megan se do něj zabodla pohledem a nechtěla uhnout, dokud mu nesdělila, nakolik svá slova myslela vážně. Věděla, že se děje něco moc nebezpečného, a odmítala povolit, dokud jí neřeknou všechno. „Já čekám.“

„Na co?“

„Na důvod, proč si myslíte, že mi hrozí nebezpečí.“

„Jste pěkně umíněná, víte to?“

„To mě ještě neznáte.“

Payne se na chvíli odmlčel a zvažoval pro a proti takového sdělení. Nakonec usoudil, že Megan má pravdu. Důvěra musí být oboustranná. „Fajn! V duchu upřímnosti a úplný pravdy vám povím, co nás znepokojilo. Jen doufám, že to zvládnete, protože se vám to nebude líbit.“

„Nebojte, zvládnu to.“

Payne přikývl. „Je docela možný, že tu střelbu v Pittsburghu mají na svědomí ti stejní lidi, kteří se vloupali do bytu vaší sousedky. Museli vidět ten článek o nás, kterej měla na lednici, a dát si dohromady, že odjela za náma.“

„A?“

„A hádejte, co ještě bylo v jejím bytě? Halda pošty na vaše jméno. Jak dlouho myslíte, že bude trvat, než poctí návštěvou vás? Vlastně se tak trochu divím, že to u vás neobrátili naruby hned potom, co byli u ní. Tak by to totiž udělala většina lidí.“

Megan trochu zbledla, ale jinak zprávu vstřebala docela dobře. „Kdybyste měli hádat, proč to neudělali?“

„Upřímně, asi vás nechtěli vyděsit.“

„Nechtěli mě vyděsit? A proč by jim na tom probůh mělo záležet?“

„Proč? Protože kdyby vám zdemolovali byt, je poměrně slušná šance, že byste se chvíli zdržovala jinde. Nebo že byste si tam někoho pozvala, aby vás chránil. Nebo že byste si koupila bouchačku pro větší bezpečí. Ale tím, že neudělali nic, vás ukolébali a vzbudili ve vás pocit falešnýho bezpečí, což jim nakonec usnadní dostat se k vám.“

V očích se jí mihl strach. „Dostat se ke mně? A proč by chtěli mě?“

„To je prostý. Kdyby se dostali k vám, vzrostly by jejich šance, že najdou dopis.“

Megan zavrtěla energicky hlavou. „To nedává vůbec žádnej smysl! Já o žádným blbým dopise nic nevím. Ani nic o ní. Aspoň nic, co by byla pravda.“

„Ale to oni nevědí,“ vložil se do řeči Jones. „Předpokládají, že jste byly blízký kámošky.“

„Úžasný. No to je fakt úžasný. Jdou po mně gangsteři kvůli informaci, kterou nemám. A jestli mě najdou, určitě tomu uvěří, to teda jo.“

Payne si ji prohlížel a hledal náznaky úleku nebo paniky. Kupodivu si stále vedla víc než dobře. „Megan, dovolte, abych se na něco zeptal. Kde jste byla posledních pár dní?“

„Byla jsem v New Orleansu.“

„Na dovolený?“

„Ani ne.“

„Jak to myslíte?“

„Každej rok během svátků,“ začala vysvětlovat, „si vezmu týden volna a věnuju se charitě. Žádnou rodinu nemám, a tak o Vánocích nemám za kým jezdit. Trávím tedy volno tak, že pomáhám ostatním. Letos jsem byla na Habitat for Humanity, což je projekt přestavby domů, který poničil hurikán Katrina.“

Payne se usmál nad jejím soucitem. V New Orleansu strávil hodně času, před hurikánem i po něm, a věděl, jaké škody napáchal. Statečný boj města ho přesvědčil, aby se postavil do čela kampaně, která nabádala výrobní společnosti, jako byla ta jeho, aby darovaly vybavení a stavební materiál na usnadnění rekonstrukce. Vlastně by se nedivil, kdyby Megan pracovala s materiály, které na Habitat for Humanity poskytl on.

Ale to se od něj nikdy nedozví. Vychloubání není jeho styl.

„Takže vy žádnou rodinu nemáte,“ řekl Jones. „A co přátelé?“

„Jistě, přátele mám, ale k nikomu se nenastěhuju, jestli je to tak, jak naznačujete. Proč bych je měla vystavovat ohrožení?“

„To je v pořádku,“ řekl Payne. „Můžete zůstat u nás.“

Zavrtěla hlavou. ‚Ani nápad! Vždyť vás, chlapi, ani neznám.“

Payne jí naznačil, ať se uklidní. „Nebojte, Megan. Nemyslel jsem ve stejným pokoji jako my. Myslel jsem jen stejnej hotel. Tohle byl docela dlouhej den a podle mě není zrovna dobrej nápad spát nahoře.“

„Jo, připustila, „asi máte pravdu.“

„A proto, jestli jste ochotná snášet nás ještě o chvíli déle, tady D. J. by vám na noc rád opatřil pokoj.“

„Cože?“ zakoktal se Jones. „Proč já?“

„Proč? Proto, že jsi Megan málem zastřelil. Je to to nejmenší, co pro ni můžeš udělat.“

Jones tlumeně zavrčel. „Fajn! Zaplatím za jednu noc, ale žádná pokojová služba ani filmy.“

Megan zavrtěla hlavou. „Jeden film, a budu si moct objednat zákusek.“

„Ujednáno!“ vyhrkl Jones. „Ale žádný porno. Ty sračky jsou hrozně drahý.“

35

Jones zajel se svým chevroletem Suburban do středu města, kde se všichni tři zapsali do Westin Philadelphia, luxusního hotelu v pěší vzdálenosti několika nejslavnějších historických památek Ameriky. Normálně by si Jones dával načas, projel by kolem Síně nezávislosti, domu Betsy Rossové a Zvonu svobody, ale v dané chvíli neměl nikdo zájem obcházet památky, když mohl za každým rohem číhat nebezpečný střelec.

Payne v zájmu utajení totožnosti použil falešný průkaz a zaplatil hotově za dva propojené pokoje v jednom z horních podlaží. Megan se příliš nelíbila představa, že bude spát s otevřenými propojovacími dveřmi – vždyť Payna s Jonesem znala ani ne dvě hodiny a jeden z nich na ni vytáhl zbraň. A tak udělali kompromis. Jejich dveře měly zůstat celou noc otevřené, aby měla k dispozici ještě druhou únikovou cestu, kdyby ji potřebovala. Pochybovali však, že na to dojde. Během jízdy do hotelu dávali bedlivý pozor, co se děje kolem, a dospěli k závěru, že je nikdo nesleduje.

Bylo skoro jedenáct večer, když se konečně dostali do svých pokojů.

Payne si rozepnul toaletní tašku. „Přemýšlel jsem o tom dopise a snažil se přijít na to, odkud ho Ashley dostala.“

Jones si oblékl triko. „A k čemu jsi dospěl?“

„Zatím k ničemu, ale znám někoho, kdo nám může pomoct. Kolik hodin je teď ve Francii?“

Jones pohlédl na hodinky. „Skoro pět ráno. Proč?“

„Ale nic. Na to, abych mu volal, je už moc pozdě.“

„A komu, kruci?“

„Nickovi.“

Jones se při zmínce toho jména usmál. Nick byl ideální člověk, který jim mohl dodat potřebné informace, a navíc mohli do jeho rukou svěřit své životy. „Ale jdi! Bavíme se přece o Nickovi. Je docela pravděpodobný, že ani není ve Francii. Každej případ ho zavane někam jinam. A navíc jsme tomu chlápkovi zachránili život a ještě z něj udělali milionáře. Když mu zavoláme, určitě nebude nasranej.“

* * *

Nick Dial se převalil na své posteli v Lyonu ve Francii a zaostřil očima budík na nočním stolku. Tohle zrovna potřeboval. Byla nejen hluboká noc, ale navíc měl na ráno domluvenou důležitou schůzku. Hlasitě zaúpěl, popadl z nočního stolku telefon a ohlásil se: „Kdo to sakra je a co do prdele chceš?“

Payne vytřeštil oči. Pokud věděl, Nick nikdy nenadával. Odtáhl mobil od rtů a pošeptal Jonesovi. „A sakra. Je nasranej.“

„Zavěs!“ naléhal Jones.

„Nezavěsím. Nejsem už na střední škole.“

Dial do telefonu zařval: „Kdo to kurva je?“

Payne se zhluboka nadechl a představil se: „Ahoj Nicku, tady Jonathon Payne. Promiň, že volám tak pozdě, ale vyskytlo se něco závažnýho.“

Na světě by se našlo jen málo lidí, kterých si Dial opravdu vážil, ale Payne a Jones se nacházeli na špici jejich seznamu. Seznámili se s Dialem před pár lety v Stars & Stipes, londýnském pubu pro Američany, kteří pracovali v zámoří. Payne a Jones v té době sloužili v jednotce MANIAC, Dial dělal kariéru v Interpolu. Padli si všichni do oka a od té doby zůstávali v kontaktu – občas na sebe narazili na těch nejpodivnějších místech. Jednou na letišti v Itálii. Jindy v horách v Řecku.

Po letech tvrdé práce v oboru, kdy vyřešil některé z nejzávažnějších případů Interpolu, jmenovali Nicka Diala vedoucím tamního oddělení vražd. Jelikož Interpol je největší nadnárodní organizace pro boj se zločinem, přicházel Dial do styku se smrtí po celé zeměkouli. Měl za úkol koordinovat tok informací mezi policejními odděleními pokaždé, když vyšetřování vraždy překročilo hranice některého státu. Celkem tak pod něj spadalo 186 členských zemí, kde žily miliardy lidí a kde se mluvilo stovkami jazyků.

Rozespalý Dial se posadil na posteli. „Jak moc závažnýho?“

„Docela dost, Nicku. Někdo se nás pokusil zabít.“

„Dej mi pět minut a já ti zavolám zpátky ze zabezpečený linky.“

* * *

Mezi mylnými představami, jež o Interpolu panují, figuruje ta, že jeho úkolem je potírat zločinnost. Interpol jen zřídka vysílá agenty na vyšetření případu. Místo toho má ve všech členských zemích místní pobočky zvané Národní centrální úřady, které monitorují své území a podávají adekvátní informace na ústředí Interpolu ve francouzském Lyonu. Zde se všechna data zadávají do centrální databáze, k níž lze získat přístup přes počítačovou síť Interpolu.

Bohužel ani tohle všechno pokaždé nestačilo. Občas musel vedoucí oddělení (protidrogového, protipadělatelského, protiteroristckého atd.) sednout na letadlo a převzít nad případem kontrolu. Což často obnášelo zásahy do pravomoci jiných. Nebo účast v pohraničních sporech. Nebo jednání s médii. Nick Dial všechny tyhle věci nesnášel. Říkal si, že to jediné, co je při jeho práci důležité, je spravedlnost. Náprava křivdy tím nejpoctivějším možným způsobem. Tak znělo jeho krédo, pro které žil jako vyšetřovatel a které zastával i ve své nové funkci. Věřil, že když se bude soustředit na spravedlnost, pak se všechny ostatní hlouposti vyřeší samy.

Napůl probuzený Dial se připotácel do kuchyně a zavolal Paynovi zpátky z pevné linky, kterou pravidelně kontrolovali, jestli není odposlouchávána. „Kdo tě naštval tentokrát?“

Payne se zasmál jeho přímosti. „Myslíš kromě tebe?“

„Za to se omlouvám. Víš, že po ránu se mnou nic není.“

„Proto ti taky volám teď. Ráno ještě není.“

Dial zakroutil hlavou a zapnul kávovar. „Už se nedivím, že tě chce někdo odkrouhnout.“

Payne pokrčil rameny. „Stávalo se to dřív, dá se to čekat i v budoucnu.“

„A jak můžu pomoct.“

„Začněme s lidma, který jsem zabil.“

Dial si protřel oči. „Ještě než řekneš něco dalšího, dovol, abych ti připomněl, čím se živím. Zatýkám maníky, co zabíjej lidi. Víš jistě, že mi chceš říct tohle?“

„Neboj, nikdo mě neobviní. Jeden střelec se zřítil z útesu, druhýho srazil autobus.“

„A tys ten autobus řídil, ne?“

Payne se zasmál. Pak mu povyprávěl o incidentu v kampusu, záhadném dopise a o všem, co se stalo na hoře Washington. Nezapomněl ani na národnost prvního střelce.

„Ten chlap byl Belgičan?“ otázal se Dial. Posadil se za kuchyňský stůl. „Na zabijáky z Belgie narazíme jen zřídkakdy. Po stránce zločinnosti je Brusel na stejný úrovni s většinou velkejch evropskejch metropolí. Nějaký násilnosti se tam dějí, ale většina zločinů se točí kolem turistickýho ruchu – kapsářství, kradení kabelek, pouliční drogy. Na únosy nebo vraždy se nespecializují.“

„A co Antverpy nebo Gent?“

„Čím menší město, tím nižší zločinnost. Ve venkovských oblastech je prakticky nulová.“

„Pořád čekáme na totožnost druhýho střelce. Jakmile ji zjistíme, možná budeme mít jasnější představu.“

„Máš nějaký spolehlivý kontakty v starožitnický branži?“

„Pár jich mám,“ ubezpečil ho Dial. „Tady je padělání uměleckých děl miliardovej byznys. Máme na ústředí celý patro, který řeší jenom tohle.“

„Kdybys měl čas, byl bych rád, kdyby ses tam trochu poptal. Třeba zjistíš, jestli někdo nezná tenhle druh dopisů, co jsem ti popsal.“

„Není problém. Už vím, komu zavolám. Ale než na něj udeřím, samozřejmě počkám, až se dotyčnej vzbudí.“

„Za to se omlouvám. Nevěděl jsem jistě, v jakým časovým pásmu zrovna budeš.“

„Jen klid. Musel jsem ti trochu zvednout mandle. Ale prokaž mi jednu laskavost. Snaž se držet stranou od malérů.“

„Pokusím se,“ odpověděl Payne. „Dva gangsteři za jeden víkend mi bohatě stačili. A to už bych měl být v penzi.“

„Přesto pořád zvládáš oddělat víc zlejch hochů než kterýkoli z poldů, co znám.“

Payne pokrčil rameny. „Co na to mám říct? Starejch zvyků se člověk těžko zbavuje.“

36

Pondělí 14. prosince

Filadelfie, Pensylvánie

Pokud šlo o spánek, Payne a Jones nemohli být rozdílnější. Payne spával vždycky špatně. Už jako malý kluk se v noci usilovně snažil vypnout mozek, jak musel pořád myslet na všechny ty věci, které dělal přes den, a na ty, co měly přijít zítra. Naproti tomu Jones měl něco jako interní přepínač – stačilo do něj cvrnknout a vypnul se jako Terminátor. Členové MANIAC si z něj kvůli tomu často utahovali a říkali, že jako válečný zajatec by všechno mučení prospal.

Žádný div, že Payne zůstal vzhůru i tentokrát. Hodiny ukazovaly 2.13, když uslyšel tiché zaklepání na dveře od Meganina pokoje. Zvuk nebyl nijak naléhavý, a tak Payne nevyskočil z postele s tasenou zbraní. Ani Jones sebou netrhl – ačkoli otevřel jedno oko, aby se ujistil, že je vše v pořádku. Payne mu řekl, ať klidně spí, a tak Jones oko zase zaklapl a přepnul se zpátky do automatického režimu.

Payne se v teplácích a triku s dlouhými rukávy odplížil přes setmělou místnost a přiložil ucho ke dveřím. „Jste v pořádku?“ zašeptal.

„Jsem,“ odvětila Megan. „Jste slušně oblečenej?“

„Řek bych, že jo. A vy?“

Místo odpovědi otevřela dveře a odhalila tlumenou záři lampičky na svém nočním stolku. Na sobě měla hedvábné pyžamo a hotelový župan, dlouhé vlasy si vzadu sepnula sponou. „Máte chvilku na kus řeči?“

„Ale jistě,“ řekl Payne, který se tyčil ve dveřích jako palácová stráž. Se svými 193 centimetry a 109 kilogramy byl o dobrých třicet centimetrů větší než ona a vážil určitě víc než dvakrát tolik. „Mám vzbudit svou garde dámu, nebo se budete chovat způsobně?“

„Budu, když budete taky.“

„To nemůžu slíbit,“ dobíral si ji.

Ukročila stranou a usmála se. „Nezapomínejte, pořád mám pepřovej sprej.“

Payne vkročil do jejího pokoje. „Beru poslušně na vědomí.“

Na jejím širokém lůžku uviděl změť pokrývek a prostěradel, jako by se celé ty tři hodiny od chvíle, co jim dala dobrou noc, jen převalovala a házela. Televizi měla zapnutou, ale hodně ztlumenou, její zvuk téměř zanikal v hukotu radiátoru. V pravém rohu pokoje stálo kožené křeslo, natočené zády k zataženým závěsům. Payne na něj ukázal a ona mu kývnutím dovolila, aby se posadil. Přitom sebou plácla na měkkou matraci a bosé nohy si zastrčila pod pokrývku, aby se zahřála.

„Vzbudila jsem vás?“ zeptala se starostlivě.

„Vůbec ne. Jsem tak trochu noční pták. Už odmalička.“

„Já taky,“ přiznala. „Ale i kdybych nebyla, dnes v noci je to něco jinýho.“

Payne se usmál. „Abych pravdu řekl, spíš by mě zaskočilo, kdybyste rovnou usnula. Zbraně a panny, to moc nejde dohromady.“

„Řekl jste panny?“

„Promiňte. Tak se v armádě říká nováčkům v poli. Zelenáči, panny, bažanti, čerstvý maso – všechno to znamená to samý. Ať je nazvete jakkoli, jen vzácně spí dobře.“

Megan zavrtěla hlavou. „Ani si nedovedu představit, jak hroznej bych měla strach.“

Payne pokrčil rameny. Nevěděl jistě, jak by to vysvětlil někomu, kdo v ozbrojených silách nikdy nesloužil. „Jestli chcete, mám tam ve druhým pokoji silný tablety na spaní. Jednu si vezměte a budete do úterka v limbu.“

„No tohle,“ odvětila žertem Megan. „Sotva jsme se seznámili a vy mě už chcete zkazit. Nejdřív bouchačky, teď drogy. Co bude pak? Vyloupíme spolu banku?“

„To záleží na vás, Bonnie. Umíte řídit auto na útěku?“

„Není problém, Clyde – pokud má automatickou převodovku. Co se týče řazení, trochu jsem vyšla ze cviku.“

„Tak krásná žena jako vy? To se mi nechce věřit.“

Megan při té narážce trochu zčervenala a ve spoře osvětlené místnosti se jí zablýskly oči. „A je to zase tady. Pořád jen flirtujete.“

Payne na svou obranu zvedl ruce. „Omlouvám se. Přísahám, že se budu chovat jako ten největší slušňák.“

Megan se zahihňala. „Nemusíte si kvůli mně hrát na skautíka. Na můj vkus byste byl jako slušňák až příliš nudnej. Brala bych pěkný chování, s nějakým tím komplimentem navrch. Žena vždycky ráda slyší, že je krásná.“

„To je zvláštní, D. J. to samý říká o sobě. Je to taková rozmazlená princeznička.“

Poznámka ji rozesmála. „Kéž bych měla takovýho nejlepšího kámoše.“

„On je vlastně víc než kámoš. Je rodina. Jediná rodina, co mám.“

Megan trochu závistivě kývla. „Jak už jsem řekla, kéž bych měla takovýho nejlepšího kámoše.“

Dalších deset minut si vyprávěli o své minulosti – Megan se při té příležitosti zmínila, že pracovala jako hosteska v jedné z lepších filadelfských restaurací. Nakonec však Payne změnil téma rozhovoru a zaměřil se na něco, co mu pořád nešlo z mysli.

„Když jste před chvílí zaklepala na dveře,“ řekl, „měl jsem pocit, že se chcete bavit o něčem konkrétním. Nebo jsem se spletl?“

„Kdepak, nespletl. Vlastně jsem si vzpomněla na něco, co by mohlo být důležitý, a chtěla jsem vám o tom oběma říct, než zapomenu.“

„Povídejte.“

Megan si zkřížila nohy před sebou a položila si lokty na kolena. „Ti lidi, co prohledali Ashleyin byt, pátrali po vašem dopise, že?“

Payne pokrčil rameny. „Myslíme si to, ale nevíme to jistě.“

„No, jestli ho ukrývala, asi vím, kde by mohl být.“

Payne se v křesle předklonil. „Kde?“

„V suterénu.“

„V jakým suterénu?“

„V suterénu domu, kde bydlím. Za sto babek měsíčně si tam můžete pronajmout úložnou skříň. Nejsou moc velký, ale jsou výborný na ukládání krabic a různejch krámů. A taky docela bezpečný. Všechny mají zámek.“

„A Ashley si takovou pronajala?“

Megan kývla. „Jednou jsem jí tam pomáhala odnést stůl. Měla ji napěchovanou všemožnejma věcma. Aspoň před pár měsíci.“

Payne se nad informací zamyslel. „Víte, je dost možný, že vetřelci o tom nevěděli. To samozřejmě neznamená, že dopis ukryla právě tam – mohla mít klidně úložný sejf někde ve městě. Ovšem jestli k němu potřebovala mít přístup dvacet čtyři hodin denně, bylo by to mnohem bezpečnější než doma pod postelí.“

„To jsem si říkala taky.“

Payne se usmál. „Jsem rád, že vás to napadlo. Hned jak se rozední, můžeme to prověřit.“

„A pak co?“

„No, to nejspíš bude záležet na tom, co najdeme.“

„Vlastně jsem doufala v nějakou dlouhodobější prognózu.“

„Aha. Myslela jste, kdy se zase budete moci v klidu vrátit k svýmu životu?“

Přikývla. „Tak nějak.“

Payne pokrčil rameny. „Abych pravdu řekl, fakt nevím, co vám na to říct. V týhle chvíli mi pár lidí prověřuje grázly, co nás napadli v Pittsburghu. Jestli se jednou či dvakrát zadaří, mohli bychom to celý uzavřít už za pár dní.“

„A když ne?“

Zazubil se. „Pak je docela možný, že spolu strávíme Vánoce.“

37

Posnídali v pokoji Payna a Jonese. Pak se odhlásili z hotelu a jeli zpátky do Meganina činžáku. Za tónovanými okny suburbanu se cítili bezpečně. Dvakrát objeli blok a při tom se pozorně dívali, jestli někde nečíhá nebezpečí. Když se ujistili, že vzduch je čistý, zaparkovali SUV na druhé straně ulice a plánovali další krok.

V ideálním případě by se Jones vydal do suterénu sám a Payne s Megan by na něj počkali schovaní ve voze. Jones se svými kasařskými dovednostmi odhadoval, že za necelých pět minut by se vlámal do úložné skříně a prohledal ji. Plán naneštěstí nešlo provést, protože Megan neznala číslo skříně. Věřila však, že by ji poznala na pohled. Byla tam jen jednou před několika měsíci, a proto by místo musela vidět osobně.

Po delší poradě se trojka rozdělila na dvě části. Jones a Megan šli do komplexu společně a Payne držel hlídku v autě na sedadle řidiče. V jedné ruce měl zbraň a ve druhé mobilní telefon, aby mohl upozornit na nebezpečí nebo pohotově reagovat na tísňové volání. Čekání v záloze nebyla jeho parketa. Normálně se pohyboval ve frontové linii a riskoval nejvíc ze všech, zatímco zbytek čety mu kryl záda. Při téhle misi však dávalo mnohem větší smysl, aby šel dovnitř Jones. Uměl si výborně poradit se zámky a také se mnohem líp než Payne vyznal v historických artefaktech, což by se mohlo hodit, kdyby v Ashleyině úložné skříni našli více památek a nejen záhadný dopis.

Ne že by čekali místnost plnou pokladů.

U profesionální zlodějky jako Ashley vlastně vůbec nevěděli, nač se mají připravit. Skříň mohla obsahovat zásilku kradeného zboží nebo mohla být prázdnější než Al Caponův sejf.

Tak či onak se potřebovali dostat co nejrychleji dovnitř a stejně rychle zase vypadnout.

* * *

Do vstupní haly vešel jako první Jones. V kapse kabátu držel pistoli, připraven vystřelit při prvním náznaku potíží. Megan se kradla těsně za ním a nedůvěřivě sledovala všechny kolem. Otevřeli dveře na schody. Jones se zarazil a pátral po náznacích léčky, pak teprve vkročil dovnitř. Bez dalšího otálení slétli po schodech o podlaží níž a přes tlusté požární dveře vešli do suterénu. Nad hlavou jim bzučely zářivky, jež osvětlovaly betonovou chodbu.

„Kudy?“ zašeptal Jones.

„Rovně doleva.“

Jones kývl a vyrazil vpřed, aby co nejvíce zkrátil čas strávený v chodbě, která příštích šest metrů nenabízela žádné východy ani zákryty. Na konci úseku nakoukl Jones do úschovny a nezpozoroval nic, co by ho znepokojilo. Obě strany chodby lemovaly zamčené dveře, celkem asi dvacet. Chodbu zakončovala šedá tvárnicová zeď. Jones usoudil, že žádná další bezpečnostní opatření zde nikdo neprováděl, takže si nemusel dělat starosti s kamerami nebo alarmy. Zkrátka a dobře, lepší to být nemohlo.

„Vzduch čistej,“ řekl Megan. „Která skříň je její?“

„Podívám se,“ řekla a zamířila ke skříním.

Megan věděla, že Ashleyina schránka je napravo, asi ve dvou třetinách měřeno od konce. Onehdy ji Ashley potřebovala, aby s ní odnesla snídaňový stůl, který nebyl ani tak těžký jako spíš neforemný. Pamatovala si, jak ho nemohly protlačit dveřmi skříně. Nakonec ho musely položit na bok, natočit šikmo a teprve pak nohama napřed vsunout dovnitř. Při tom se hystericky smály své vlastní nemotornosti, čímž všechno ještě zkomplikovaly.

Ta vzpomínka na její tváři vyvolala hořkosladký úsměv. Ještě před pár dny pokládala Ashley za kamarádku. Teď nevěděla, co si o ní má myslet. Očividně byla jiná, než o sobě tvrdila. O tom Megan nepochybovala. Ashley měla falešnou minulost a o své kriminální činnosti se před ní nezmínila. Ale i navzdory těm lžím jí prostě nepřipadala taková, jak ji líčili Payne a Jones. A z toho důvodu Megan nevěděla, co si má o své sousedce myslet.

Má oplakávat její smrt, nebo děkovat za to, že z jejího života nadobro odešla?

„Našla jste?“ zeptal se Jones ze dveří.

Megan několikrát zamrkala, pak přikývla. „Je to tady tahle. Všechny ty odřeniny na rámu jsou částečně i moje dílo.“

„Vyměňte si se mnou místo,“ řekl Jones a popošel ke skříni. „Jestli kohokoli uvidíte nebo uslyšíte, hned mi dejte vědět.“

„Jasně.“

Jones se protáhl kolem Megan. Přitom vytahoval z kapsy svoje paklíče a upíral zrak na skříň. Zajišťovala ji obyčejná kulová klika se zámkem, jenž mu mnoho práce nedal. Ozvalo se tiché lupnutí. Jones pootevřel dveře na škvíru a nahlížel dovnitř, jestli tam nejsou nastražené pasti. Zloději jsou obvykle paranoidní typy, hlavně proto, že vědí, jak snadné je věci ukrást, ale taky proto, že se bojí, aby policie jejich zboží nenašla. A Jones teď ze všeho nejmíň potřeboval, aby prudce otevřel dveře a do tváře se mu rozprskla podomácku vyrobená trhavina.

Věděl, že tahle pravděpodobnost je velmi malá. Na druhé straně, Ashley je už jednou napálila v Pittsburghu a to ho málem stálo život. Něco takového se už nesmělo stát.

„Na co čekáte?“ zeptala se Megan.

„Trpělivost,“ řekl jí. „Nikdy se nevrhejte po hlavě do neznáma.“

Za pár vteřin měl jistotu, že dveře jsou v pořádku.

* * *

Payne sledoval provoz aut, jež jezdila v obou směrech podél bytového komplexu. Už sice přestalo sněžit a teplota se vyšplhala nad bod mrazu, ale obloha zůstala šedá jako ocel. Lidé se brodili břečkou na chodníku a přes kaluže, které byly minulou noc ještě zamrzlé. Většina chodců se za chůze chvěla, tváře měli zrudlé a ošlehané prudkým větrem. Payne si v autě instinktivně zapnul topení.

V celé Pensylvánii to v této roční době nestálo za nic.

O kus dále na ulici se choulila skupinka šesti lidí v přístřešku na autobusové zastávce. Čekali, až je nabere autobus podniku SEPTA a odveze do jiné části města. Payne na ně hleděl a v hlavě si přehrával tragické události sobotní noci. Kdyby se střelec v kampusu Pittu nerozmázl o autobus, Payne ho mohl vyslechnout a možná by dnes nemusel být ve Filadelfii.

Ne že by se měl ve File až tak zle. Nebýt tohoto výletu, nepotkal by se s Megan, první ženou, která upoutala jeho zájem po velmi dlouhé době. Kvůli svému bohatství a postavení celebrity se v rodném městě zřídkakdy setkal s někým, kdo by neznal jeho životní příběh – alespoň ty podrobnosti, které nepodléhaly utajení. Mrzelo ho, že téměř nepotkává lidi, kteří by ho chtěli poznat, ale jenom ty, kteří už o něm vědí svoje. V jeho světě číhali zlatokopové a úlisníci na každém rohu a neustále se snažili urvat si z něj aspoň kousek. Z toho i několika dalších důvodů trávil Payne většinu času o samotě a stranil se ostatních.

Nyní koutkem oka zahlédl, jak na kruhový objezd před komplexem odbočuje nějaký vůz. Jednou mrkl, pak přesunul pohled doleva.

„A kruci,“ zamumlal. „Tohle nebude dobrý.“

* * *

Jones nahlížel do úložné skříně. Vtom se mu rozvibroval mobil. Rychle ho vytáhl a pohlédl na displej. Volal Payne.

„Co se děje?“ ohlásil se Jones.

„Právě zastavil před budovou zásahovej vůz.“

Jones zaklel pod vousy. „Kolik policajtů?“

„Dva. V tuhle chvíli sedí v autě.“

„Doufejme, že tam ještě chvíli zůstanou.“

„Jak seš na tom?“ zeptal se Payne.

„Právě jsem odemkl zámek. Ještě to musím prohledat.“

„Kolik času potřebuješ?“

„Nejmíň deset minut. Ashley byla pěknej křeček. Je to tady samá krabice.“

Payne přikývl. Tenhle typ lidí dobře znal. Jeho dědeček mezi ně taky patřil. „Tak se do toho obuj. Budu tě informovat o jejich pohybu.“

„Jestli jsou tady kvůli Ashley, nejspíš se vydají do jejího bytu hledat stopy. To by mi mělo poskytnout dost času.“

Payne s jeho odhadem souhlasil. „Před odchodem setři otisky.“

„Žádnej strach,“ řekl Jones a upravil si nasazené rukavice. „Už se stalo.“

38

Jones zíral do napěchované skříně a přemýšlel, kde začít. Prostor měřil dva metry čtyřicet na šířku a dva metry sedmdesát na výšku. Mezi cementovou podlahou a neomítnutým stropem se vršilo množství různých krabic. Přední půlku skříně osvětlovala jediná žárovka, připevněná nad dveřmi a ovládaná vypínačem na zdi. Vše vzadu se buď ztrácelo ve stínech nebo leželo tak daleko z dosahu, že se tím Jones nemusel zabývat. V omezeném čase, který měl, se chtěl soustředit na prohledání krabic v blízkosti dveří. Předpokládal, že v časové tísni by měla Ashley přístup jenom k nim, takže se dalo očekávat, že dopis bude ukrytý v některé z nich.

Ovšem pokud tam vůbec nějaký byl.

Rukama v kožených rukavicích otevřel první krabici a nakoukl dovnitř. Byla plná trik, košil a různého letního oblečení. Ve skříni nahoře musela očividně uvolnit místo zimnímu ošacení. Druhá krabice přetékala zhruba tím samým. Jediný rozdíl představovaly sandály pod košilemi a blůzami.

Jones obě krabice vytáhl ze dveří, aby měl víc prostoru k manipulaci. Megan ho zatím sledovala z chodby. „Nějakej problém?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. „Potřebujete pomoct?“

„Ne.“

Usmála se. „S váma si člověk pěkně popovídá.“

„Jo,“ odvětil Jones s úšklebkem.

Třetí krabice ze silné lepenky byla oproti prvním dvěma poloviční. Ležela na nějakých větších krabicích u pravé zdi. Ashley si na ni černým fixem napsala „VĚCI“. Nezvolila zrovna nejpopisnější slovo na světě, ale na rozdíl od prvních dvou krabic si ji ráčila alespoň označit.

* * *

Dveře na straně spolujezdce u policejního auta se prudce otevřely. Vylezl podsaditý důstojník v tmavomodrých kalhotách, roláku a dlouhém kabátě, jaké nosí hlídkující policisté v zimě. Upravil si čepici a pouzdro pistole a zase dveře zabouchl. Za chviličku už rázoval ke vstupní hale jako šerif na Divokém západě.

Payne mu přes ulici neviděl do obličeje, ale podle svalnaté postavy a arogantní chůze předpokládal, že policistovi je něco přes dvacet. V armádě si vycvičil čich na tenhle konkrétní typ tupců a dodnes dělal vše proto, aby se jim vyhnul. Snadno vzkypěli, jen zřídka používali mozek a měli příliš omezené zkušenosti na to, aby chápali okolní svět. Po většinu času spoléhali na své naběhlé bicepsy, že je vždycky dostanou z potíží. Paradoxně právě tímto myšlením si své problémy způsobovali.

Prozatím se Payne přítomností mladého policisty neznepokojoval. Dokud jeho partner seděl v autě, nemusel se Payne bát, že se mladík odváží hlouběji do nitra budovy. Zvlášť pokud přijeli vyšetřovat vraždu.

Jednat na vlastní pěst v případě vraždy obnášelo příliš velká rizika.

* * *

Jones otevřel krabici a při pohledu na její obsah se usmál. Na několika fotoalbech spočívala konopná obálka s podivně vyhlížející známkou. Jones nepoznal, odkud pochází. Exotická razítka a rozmazaná poštovní známka mu mnoho neřekly, zpáteční adresa chyběla. Jméno adresáta však přečíst šlo. A jak se dalo čekat, dopis nepřišel Ashley.

V rukavicích obálku obrátil a ke svému údivu zjistil, že chlopeň je naprosto neporušená. Ať už dopis otevřel kdokoli – patrně Ashley –, počínal si velmi opatrně, možná ho i nahřál nad párou, aby zamezil jakémukoli poškození. Věděla snad Ashley, co v obálce je, ještě než ji vzala? Nebo ji prostě chtěla vrátit dřív, než někdo pozná, že chybí?

I přes závažnost těchto otázek Jones věděl, že na jejich zodpovězení teď nemá čas. Musel se soustředit na bezprostřední úkol. Potřeboval se ujistit, že dopis je uvnitř.

Velmi opatrně rozřízl spodek obálky a vyprázdnil její obsah na nejbližší krabici, kterou předtím pečlivě otřel. Dva kusy lepenky, slepené průhlednou páskou, která byla na jedné straně porušená, tvořily ochranný štít kolem jediného listu pergamenu, zažloutlého věkem. Jones se sice nepokládal za experta, ale vypadalo to, že pergamen je hodně starý. Nejméně sto let, možná i víc.

Pak sklouzl zrakem k samotnému dopisu. Tváří se mu mihl úsměv. Nepochyboval, že hledí na originál. Rukopis byl velmi osobitý a přechody mezi starodávnými jazyky jedinečné.

* * *

Payne viděl, že začínají potíže, jakmile tupý policista mávl na kolegu, ať jde dovnitř. Chvíli nato je uvítal postarší muž s obří sadou klíčů, které mu visely po boku. Policisté mu dali list papíru, který pozorně studoval. Pak se začal probírat klíči na kruhu. Ať už to byl údržbář nebo správce budovy, určitě ho zavolali, aby policii umožnil přístup do některé části komplexu.

Jediná otázka zněla: Půjdou nahoru, nebo dolů?

Payne jen pro jistotu zavolal Jonesovi, aby ho v předstihu varoval, než policisté dají najevo své rozhodnutí. Jones vzal telefon po druhém zazvonění.

„Našel jsem dopis,“ oznámil.

„To jsem rád, protože poldové se právě vytasili s příkazem k prohlídce.“

„To není dobrý. Kterým směrem postupujou?“

„Ještě nevím. Stojí ve vstupní hale s někým, kdo vypadá jako Mistr klíčník.“

Odkaz na Krotitele duchů Jonese pobavil. „Nemusíme se ničeho bát, dokud se neobjeví Strážce brány. Pak budou všecky sázky uzavřený.“

„Vlastně,“ řekl Payne, který je sledoval zpovzdálí, „bát by ses měl už teď. Míří totiž ke schodům, ne k výtahu.“

„Do hajzlu!“

Oběma mužům došlo, že policisté se nebudou trmácet šest pater k Ashleyinu bytu, ale že spíše sejdou o jedno podlaží níž do suterénu, kde měla úložnou skříň.

„Co se děje?“ zeptala se Megan z chodby.

Jones zavěsil a řekl: „Právě dorazili fízlové. Musíme se vypařit.“

Meganina tvář zbledla jako křída. „Co mám dělat?“

„Strčte si to pod košili,“ podával jí Jones obálku. „Já musím odnést zpátky ty krabice.“

Za chvíli už obě krabice spočívaly ve skříni. Jones věděl, že na jejich umístění nezáleží, a tak je bez ladu a skladu přihodil k ostatním. Hlavně musel zhasnout světlo a zavřít dveře dřív, než ho uvidí, že se hrabe ve skříni. Ve chvíli, kdy zámek zacvakl, Jones ulehčené konstatoval, že jsou v bezpečí.

Nebo si to aspoň myslel do chvíle, než narazil na tupce.

39

Tupec se jmenoval Vinnie Agostino. Byl to místní kluk, který vyrůstal v Jižní Filadelfii, což je část města, kde má silné kořeny italsko-americká kultura. A jako mnoho lidí z jeho čtvrti na své dědictví nedal dopustit. Vinnie a jeho bratranci zbožňovali Rockyho Balbou, řečeného Italský hřebec. Osud tomu chtěl, že Vinnie Agostino ze všeho nejdříve pracoval jako doplňovač zboží na italské tržnici, místě, které Rockyho filmy tak proslavily.

V nedávné době se v Jižní File změnilo složení obyvatelstva, což mělo za následek nárůst rasového napětí mezi některými místními. Několik menších částí – především Grays Ferry, Point Breeze a oblasti blíže k centru města – už nepatří mezi „bílé“ čtvrti. Většině lidí rasová rozdílnost nevadila, ne však Vinniemu a jeho rasistickým kamarádům. Po dvou letech, která si odsloužil u námořní pěchoty, se dal Vinnie k policii právě z toho důvodu. Chápal to jako příležitost „vyčistit“ město, které miloval.

Také Vinnieho kolega měl italské geny, až na to, že Paul Giada se ničím nepodobal tupci, se kterým musel poslední tři měsíce sloužit. Sečtělý muž a rozvedený otec dvou dětí se většinou držel stranou, když si Vinnie pouštěl pusu na špacír a hrál na drsňáka. Paul byl v mnoha ohledech nenápadný – středně stavěný, průměrná vizáž a nevýrazná osobnost. Avšak vědělo se o něm, že je dobrý policista s dobrým srdcem. Bohužel se někdy choval jako loutka, zvlášť když měl po boku Vinnieho, který v jejich vztahu figuroval jako alfa samec.

Kamkoli šel Vinnie, Paul ho následoval – ať se mu to líbilo nebo ne.

* * *

Jones díky Paynovu varování věděl, že policisté jdou po schodech do přízemí. Popadl Megan za paži a pospíchali na druhou stranu chodby v naději, že výtah dorazí dřív než policisté. Bohužel to nestihli. Vinnie rozrazil dveře a napochodoval do chodby, jako kdyby mu dům patřil. Klíčník, postarší správce budovy, se nacházel přímo za ním a snažil se držet krok. O něco dále šel Paul.

„Zůstaňte v klidu,“ zašeptal Jones. Koutkem oka si zatím prohlížel trojici příchozích. „Neděláme tu nic špatnýho. Jen čekáme na výtah.“

„Nebojte,“ ujistila ho. „Jsem v pohodě.“

Vinnie je zdálky uviděl, jak si spolu šeptají, a z toho pohledu se mu udělalo nanic. Překrásná žena jako ona nemohla mít něco s chlapem jako on. To se v jeho očích protivilo všem zákonům přírody. V jeho staré čtvrti by takový vztah skončil surovou nakládačkou, po níž by zůstala krev na ulici – on a jeho kámoši se o to postarali mnohokrát. Tímto způsobem dohlíželi na to, aby jim mulignans nelezli do rajonu.

„Kde je ta skříň?“ zeptal se Vinnie.

Klíčník ukázal před sebe. „Tamhle, po levý straně.“

„Otevřete dveře. Za minutku jsem tam. Musím si něco omrknout.“

„Kam jdeš?“ zeptal se Paul.

„Vo to se nestarej,“ zavrčel Vinnie. „Běž s ním.“

Paul kývl a šel za Klíčníkem k úložné skříni. Vinnie zamířil k výtahům, kde čekali Jones a Megan.

„Hej,“ zavolal Vinnie z dálky, „Co děláte tady dole, dámy?“

„Zachovejte klid,“ upozornil ji Jones. „Já to zvládnu.“

„Dobře,“ zašeptala.

Čím víc se Vinnie blížil, tím víc vypadal jako býk. Měřil přes metr osmdesát a měl mohutné svaly. Jako mnozí bývalí mariňáci si holil vlasy na bocích hlavy. Zavrtal se do nich očima. „Hej! Na něco jsem se, kurva, ptal. Patříte, dámy, semhle dolů?“

Jones odpověděl: „Megan tady bydlí. Vzala mě na prohlídku.“

„Do suterénu? Proč mu ukazujete suterén?“

„Mám hodně věcí. Potřebuju si je někam uložit.“

Vinnie zpražil Jonese pohledem. „Bavil jsem se s tebou? Ne, bavil jsem se s ní.“

„Pardon,“ omluvil se Jones. Doufal, že výtah přijede co nejdřív.

„No?“ zavrčel Vinnie a díval se na Megan. „Proč jste tady dole?“

„Jenom ho tu provádím. Může se tady pohybovat naprosto volně.“

„Paráda, to jsme potřebovali slyšet. Ukažte mi svý doklady.“

„Proč?“ zapištěla Megan. „Neudělali jsme nic špatnýho.“

„To posoudím já. Ukažte mi svý doklady.“ Zaryl se pohledem do Jonese. „Ty taky.“

Oba vylovili z kapes legitimace a podali je policistovi. Na Meganinu se sotva podíval – jen se ujistil, že v domě bydlí, jak tvrdil Jones – a hned ji zase vrátil. Avšak Jones takové štěstí neměl. Jediný průkaz, který měl u sebe, byla jeho detektivní licence, kterou přechovával v malém koženém pouzdře hned vedle povolení, že může na území Pensylvánie nosit ukrytou střelnou zbraň. Jakmile to Vinnie uviděl, už věděl, že má právo Jonese podrobit prohlídce kvůli zbraním.

„Ke zdi a hnáty od sebe,“ přikázal Jonesovi. Pak se podíval na Megan a řekl: „Zůstaňte támhle, Horečko džungle, a nehýbejte se.“

Jones zakoulel očima a odvrátil se od výtahu. Jeho dveře se zrovna s cinknutím otevřely. Za ta léta jej takhle policie obtěžovala vícekrát, a tak proceduru znal. Ruce na zeď, široce rozkročit nohy, žádné odmlouvání. Když bude hrát podle pravidel a zachová klid, tupec ho nejspíš nechá jít. Kdyby se ale vzpouzel nebo udělal nějakou hloupost, policajt by mu nasadil želízka dřív, než by se dveře výtahu zavřely.

Jones si pevně předsevzal, že se to nestane.

„Kde máš bouchačku?“ zeptal se Vinnie.

„V pravý kapse kabátu,“ odpověděl klidně Jones.

Vinnie do ní sáhl a vytáhl ji. Chvíli si sig sauer P228 prohlížel, pak si ho zastrčil za opasek. „Nějaký další zbraně?“

„Ne, pane.“

„Na to se podíváme.“

Vinnie začal s prohlídkou nahoře. Poplácával Jonese po ramenou a rukávech, potom se zaměřil na zbytek saka. Nejprve sáhl do pravé kapsy, kde se ujistil, že je úplně prázdná, pak do levé. Jen co do ní vsunul ruku, tvář se mu rozzářila širokým úsměvem. „Ale ale. Copak to tu máme?“

Jones zavřel oči a tlumeně zaklel.

Policista vytáhl paklíče, s nimiž se Jones dostal do úložné skříně. V Pensylvánii směli paklíče legálně nosit jedině zámečníci, což Jones nebyl. Tudíž ho tupec mohl obvinit z držení nástroje zločinu neboli přečinu prvního stupně.

Zářící Vinnie vytáhl ze služebního opasku pouta a zkroutil Jonesovi za zády pravou ruku. „Na detektiva s licencí seš pěkně blbej.“ Naklonil se blíž a pošeptal Jonesovi do ucha. „Ale co bych taky mohl čekat od posranýho negra?“

Jones se zašklebil, ale zůstal zticha. Na vztekání nebyla vhodná doba.

„Co to děláte?“ zaječela Megan, ohromená vývojem událostí.

Vinnie mu škubl dozadu i levou paží a nasadil želízka. „Co byste asi tak řekla? Zatýkám vašeho přítele.“

„Ale vždyť nic neudělal!“

„Hej, Paulie,“ křikl Vinnie, když skončil s prohlídkou Jonese.

Za moment kolega vystrčil hlavu zpoza rohu. „No?“

„Hni prdelí a pojď sem. Tenhle mouřenín u sebe něco měl.“

„Drogy?“ zeptal se Paul a hrnul se k němu.

„Né, sig a sadu paklíčů.“

„Na zbraň mám povolení,“ objasňoval Jones. Chtěl se postarat, aby to druhý policista věděl, kdyby snad povolení zmizelo před sepsáním protokolu. „Mou licenci jste viděl. Je platná.“

Vinnie se zařehtal. „Ale dlouho nebude, kreténe. Počkej, až sepíšu zprávu.“

Paul se zastavil vedle Megan. „A co ta skříň?“

„Na skříň se vyser,“ řekl Vinnie a strkal Jonese k výtahu. „Vezu tady toho opičáka do zoo.“

40

Payne začínal být nervózní. Policisté vešli na schodiště v přední části, ale Jones s Megan se ve vstupní hale neobjevili. Payne věděl, že pokud má vše klapnout, musely by se tyto dvě události stát takřka současně. Léta zkušeností ho poučila o tom, že při plnění mise se často vyskytnou nepředvídané okolnosti, ale nebývají vždy katastrofální. Nechtěl proto reagovat unáhleně a vřítit se do domu s tasenými zbraněmi.

Třeba znala Megan Klíčníka a zastavili se v chodbě na kus řeči. Nebo možná policisté do suterénu ani nešli, čímž Jonesovi dali více času na to, aby mohl pokračovat v pátrání.

Ať už se zdrželi z toho či onoho důvodu, Payne se příliš neznepokojoval. Tedy až do chvíle, kdy se otevřely dveře výtahu a vynořil se jeho přítel s pouty na rukou.

Hned za ním se objevil tupec Vinnie, následován kolegou a Megan. Ještě že ona měla ruce volné. To znamenalo, že ji nezatkli a bude mu moci vysvětlit, co se tam dole přihodilo. Za nic na světě si Payne nedovedl představit, co se mohlo stát, protože Jonese znal a věděl, že pod tlakem neztrácí sebekontrolu. Měli tam snad bezpečnostní kamery, kterých si nevšimli? Nebo Megan zpanikařila a provedla nějakou hloupost? Jenže v tom případě by želízka měla ona, ne Jones, pokud by se ovšem nepokusil zasáhnout.

Payne se v autě předklonil, aby lépe viděl na Jonese, kterého už strkali ven z hlavního vchodu k policejnímu autu. Na okamžik se dva přátelé na padesát metrů střetli očima. Jones jen zavrtěl frustrovaně hlavou, jako by chtěl říct, že neudělal nic špatného. Jako by ho mrzelo, že Payna zklamal.

Payne se paradoxně cítil ještě hůř než Jones. Zaplavil ho pocit viny, že jenom sedí na zadku a dívá se, jak jeho kamaráda odvádějí do vězení. Co však mohl dělat jiného? Kdyby to šlo, ochotně by si s Jonesem vyměnil místa, jen aby přítele ušetřil ponížení, které se pojilo k zatýkání a vazbě. Jenže to nešlo. Navíc Payne věděl, že kdyby vyběhl z auta a řekl policistům, že Jones je jeho přítel, vždycky hrozilo, že zatknou i jeho. A to by neprospělo ani jednomu z nich.

Ne. Payne věděl, že nejlepší v dané chvíli bude vyzvednout Megan a jet za Jonesem k policejní stanici, kde použije všechny styky, které má, aby ho dostal ven.

Při troše štěstí by mohli být do hodiny zpátky na ulici.

Plán se ovšem octl vzhůru nohama, když vyšla první rána.

V jedné chvíli Vinnie strkal Jonese na zadní sedadlo policejního auta, a v další se jeho tupá hlava rozprskla na dveřích a okně. Vražedná střela přišla tak nečekaně, že Paynovi chvíli trvalo, než mu došlo, co se stalo. Jenže to už druhá kulka letěla jeho směrem. Vteřinku nato uslyšel hlasité zapraštění a trhl sebou. Neprůstřelné čelní okno suburbanu pohltilo náraz střely a naštěstí vydrželo. Payne jen o vlásek unikl smrti.

Nyní mohl zjistit, kde je střelec.

S použitím prosté geometrie si vyvodil, že musí být někde poblíž ulice, jinak by nemohl tak rychle po sobě trefit policistu a suburban. Payne se naklonil doprava, aby lépe viděl přes pavučinu na skle. Doufal, že uvidí střelce. Ale než se mu naskytl otevřený výhled na silnici, čelní sklo zasáhla další kulka. Ozvala se rána jako hrom a po ní tlumené šustění, které Paynovi připomnělo pukání ledu na zamrzlém rybníce. Okno dospělo na mez své únosnosti. Stačila jedna další střela a mohlo by se vysypat.

Payne na nic nečekal. Nastartoval a sešlápl plyn. Chevrolet vystřelil a urazil nárazník sedanu BMW, zaparkovaného před ním. Nárazník odlétl do vozovky protijedoucím autům. Pneumatiky hlasitě zapištěly, Payne strhl volant prudce doleva a vyřítil se šikmo přes silnici za sborového troubení klaksonů. Ale on si toho nevšímal. Šlo mu o jediné – přežít alespoň tak dlouho, aby zachránil Jonese a Megan.

* * *

Jones však záchranu nepotřeboval. Elitní voják s prvotřídním výcvikem se dokázal zachránit sám.

Postříkaný krví na zadním sedadle policejního auta přitlačil kolena k hrudi a protáhl svá zápěstí pod hýžděmi a chodidly. Vzápětí měl spoutané ruce před sebou, což mu skýtalo větší svobodu – možnost utíkat nebo bojovat.

Prozatím se rozhodl utíkat. Bojovat bude pak.

Rasistický policista padl tváří na chodník a zkroutil se vedle auta. Dveře potřísněné krví a kusy mozku řekly Jonesovi vše, co potřeboval vědět o jeho stavu. Ten grázl nepotřeboval zachraňovat. Tupec byl mrtvý.

Vzadu na policistově opasku vyčnívala černá umělohmotná rukojeť. Jones ji okamžitě poznal. Byl to jeho sig sauer P228. S úsměvem na tváři se natáhl a vzal si svou zbraň.

Poměr sil na hřišti se najednou nezdál tak nepříznivý.

Z nedaleké ulice zazněla rána, po ní se ozvalo praštění skla. Jones se otočil a pohlédl na silnici, ale střelce neviděl. Někde tam musel být, ale kde? Jones si uvědomil, že se nachází v nevýhodné pozici, uzemněný na zadním sedadle policejního auta. Ani se nemohl natáhnout k zapalování, protože sedadla od sebe oddělovala kovová přepážka. Musel se co nejdříve přemístit, než se střelec dostane blíž.

Od hlavního vchodu budovy ho dělilo asi šest metrů, tedy dost velký kus cesty na to, aby ho bez šrámu přeběhl se spoutanýma rukama. Jones zíral přes zkrvavené okno a snažil se odhadnout, jak dlouho by mu trval přesun ke vchodu a kam by měl zamířit uvnitř. Celá vstupní hala se z taktického hlediska jevila otřesná. Řídce rozmístěný nábytek, žádné přepážky a bariéry. A v průčelí budovy se táhla řada oken. Kdyby nebylo zadní chodby a krytého prostoru poblíž poštovní místnosti, nestálo by za to se takhle vystavovat. Zároveň však věděl, že když zůstane trčet v autě, bude jako kachna na vodě.

„Do prdele,“ mumlal si pro sebe Jones a připravoval se k běhu.

Zhluboka se nadechl a vyrazil z auta jako sprinter ze startovního bloku. Za ním se rozlehl výstřel, potom pištění pneumatik a troubení klaksonů, ale on se soustředil jen na to, aby se co nejrychleji dostal dovnitř.

Nechtěl se zdržovat otvíráním dveří, a tak v běhu pozvedl zbraň a vypálil dvě rány do průčelního okna budovy. Sklo se roztříštilo a střepy se s melodickým cinkáním rozsypaly po podlaze vstupní haly. Jones zvuky nevnímal. Proskočil prázdným okenním rámem a pelášil do zákrytu.

Původně měl v plánu zahnout doleva a skrčit se u poštovní místnosti, za její šikmou zdí. Nyní si však koutkem oka všiml, že právě přijel prostřední výtah a jeho dveře se odsouvají. Vzal to jako dobré znamení. Zahnul prudce doprava a vrhl se do kabiny, než ho střelec zezadu sejme.

Naneštěstí pro Jonese výtah nebyl prázdný.

* * *

Paul šel asi tři metry za kolegou, když Vinnieho hlava explodovala jako růžový vulkán.

Výstřel šel zleva, někde z míst nedaleko rušné silnice. Nevypálil podezřelý, kterého měli v poutech, což ovšem nevylučovalo možnost, že spoušť zmáčkl nějaký jeho komplic. Paul rychle vyhodnotil situaci a udělal to, co ho učili – popadl nejblíže stojící civilistku a odtáhl ji do bezpečí opačným směrem. A Megan mu za to byla vděčná. Jinak by zůstala stát uprostřed chodníku, ochromená tou hrůzou, k níž se právě nachomýtla, a neschopná reagovat rozumně.

Ještě nikdy neviděla na vlastní oči vraždu. A tak jí chvíli trvalo, než se vzpamatovala.

Když se konečně probrala z omámení, běžela přes vstupní halu směrem k salonku za výtahy. Paul ji drapl za paži a prudce stáhl za koženkovou pohovku, která je měla na chvíli zaštítit před střelcem venku.

„Zůstaňte dole,“ varoval ji a vytáhl z pouzdra svůj Glock 21, poloautomatickou pistoli ráže 0,45.

Megan neřekla nic, jen se vedle něj přikrčila k zemi.

Paul volnou rukou zmáčkl tlačítko na vysílačce a odvysílal 10-00, což v policejním kódu znamená důstojník v ohrožení, všechny hlídky, hlaste se. Pár vteřin nato Jones vypálil dvě rány do okna a přeběhl přes vstupní halu.

Paul měl najednou důležitější věci na práci než shánění posil.

Musel zneškodnit ozbrojeného podezřelého.

41

Ann a Mary Chobanovy byly vážené občanky. Žily u své sestry Sally v malém bytě na desátém podlaží. I přes svůj pokročilý věk se každý den toulaly městem, jezdily veřejnou dopravou a pídily se po výhodných cenách a koupích. Dnes se chystaly do Taco Bell, ale až po výletu do místního kasina, kde si chtěly zahrát na nejlevnějších automatech ve městě.

Tak alespoň zněl jejich plán, než do výtahu vpadl Jones.

Dvě seniorky zaječely leknutím a odsunuly se do zadního rohu kabiny, kde se přikrčily ke stěně. Jones je spatřil, ještě když ležel na zádech, a ujistil je, že jsou v bezpečí, přestože mířil nabitou zbraní do vestibulu.

„Nebojte, jsem policista,“ zalhal.

Mary se na něj zmateně podívala. „Ne, nejste. Nemůžete být policajt.“

Jones k ní ze země vzhlédl. „Co to má jako znamenat? Jsem černej, tak nemůžu být policajt?“

„Ne, ale…,“ zakoktala Ann.

„Tak počkat!“ vyhrkl Jones popuzeně. „Tohle by mělo být Město bratrský lásky. No a já jsem černej bratr, tak mi trochu tý lásky prokažte. Nemůžu uvěřit, co je to tu kolem za rasisty!“

„Ale…“

„Ale co? Ven s tím, babi.“

Ann dokončila myšlenku: ‚Ale vždyť máte na rukou pouta.“

„Aha,“ zamumlal Jones. Najednou mu došlo, jak před nimi vypadá. Tupý policista ho tak namíchl, že už chtěl za vším vidět rasismus, i tam, kde nebyl. „Dámy, ve vstupní hale teď není bezpečno. Měly byste se vrátit na chvíli zpátky.“

Mary zamručela. „Jenže my jdeme na oběd.“

„Na tacos,“ přidala se Ann.

„Dnes ne,“ řekl Jones a vyskočil na nohy. „Kolikátý patro?“

Obě ženy vzdychly a jednohlasně odpověděly: „Deset.“

Jones zmáčkl příslušné tlačítko. „A nejezděte dřív než na večeři.“

* * *

Paul horečně přemýšlel. Usoudil, že Jones mohl mít komplice, který pravděpodobně zabil Vinnieho. To by vysvětlovalo, proč je teď Jones ozbrojený a pobíhá na svobodě. Navíc by to mohlo znamenat, že žena, kterou vláčí s sebou, je ve skutečnosti nepřítel. Ostatně v době zatčení byla s Jonesem.

„Jak se jmenujete?“ otázal se jí.

„Megan Moorová,“ řekla a stulila se na podlaze do klubka.

„Jdou si pro vás?“

„Kdo?“

Namířil na ni zbraní. „Vaši přátelé.“

„Mí přátelé?“ zapištěla, dočista zmatená zvratem událostí.

„Ti, co zabili mýho kolegu.“

Megan se od něj odsunula. „My jsme vašeho kolegu nezabili. Oni se pokusili zabít nás!“

„Kecy!“

„Přísahám bohu, někdo se nás snaží zabít. Už zabili mou sousedku.“

Při zmínce o ní se Paul zarazil. „Kdo je vše sousedka?“

„Ashley Hendersonová. Bydlela na 615.“

Byla to ta stejná žena, kvůli které sem Paula a Vinnieho poslali vyšetřovat. Žena, kterou z neznámého důvodu zabili v pittsburském kampusu. „Kdo jsou vaši přátelé?“

„Jonathon Payne a David Jones. Jsou to detektivové z Pittsburghu.“

Paul nakoukl přes kanape, jestli se k něčemu neschyluje. „A proč jsou tady?“

„Aby mě chránili.“

„Vy jste si je najala?“ zeptal se.

„Ne, nenajala.“

„Pak to nedává smysl. Musí tady být z nějakýho důvodu.“

„Vždyť vám říkám, jsou tady, aby mě chránili.“

Chviličku nato se Paul přesvědčil, že je to pravda.

* * *

Payne dupl na brzdy SUV před vstupní halou a usilovně zvažoval další kroky. Jones a Megan se vřítili do budovy, která jim prozatím skýtala to nejlepší útočiště. Pokud by se ovšem neblížili další gangsteři zezadu. V tom případě by se všichni uvnitř ocitli v křížové palbě.

A to nebylo zrovna příjemné pomyšlení.

Payne poklepal na boční okénko na straně řidiče, aby zjistil, z jakého je materiálu. Z doby svého působení v armádě věděl, že exponovaná vozidla ve válečných zónách se teď vybavují sklem, které dokáže odolat jedné kulce, aby se bezpečnostní oddíly mohly probít zpátky a nemusely za sebou auto nechat.

V boji ho nikdy nevyužil, ale otestoval si ho během zkoušek.

Sklo se vyrábělo ze dvou vrstev, křehké vrstvy zvenčí a pružné uvnitř. Kulka vypálená zvenčí zasáhla nejprve křehkou vrstvu a část rozbila. Tím došlo k pohlcení energie kulky a jejímu rozprostření po široké oblasti. Když zpomalená kulka zasáhla pružnou vrstvu, zastavila se. Avšak kulka vystřelená zevnitř zasáhla nejdřív pružnou vrstvu, kterou snadno pronikla, protože se energie kulky soustředila v menší oblasti. Křehká vrstva se potom, díky zapružení vnitřní vrstvy, rozprskla ven a nezpomalila let kulky.

Podle toho, co o suburbanu věděl, a podle všech těch papalášů, kteří se v něm vozili před ním, Payne usoudil, že vůz bude vybavený všemi nejnovějšími vymoženostmi.

Je jen jeden způsob, jak to zjistit, řekl si.

Zkroutil se na sedadle řidiče a vyhlédl ven zadním oknem SUV. Strčil si prst do jednoho ucha a druhé si přitlačil ramenem, jak to dělával na ochranu sluchu před střelbou v uzavřeném prostoru. Uběhlo třicet vteřin, než se střelec povysunul za roh. Klouzal zbraní ze strany na stranu a hledal cíle na ulici a v nedaleké budově. Díky tónovaným oknům suburbanu neměl ponětí, že Payne je pořád ve voze, hledí na něj přes mušku své pistole a trpělivě čeká, až bude moci udeřit.

Jedna vteřina míjela za druhou a střelec se pomalu sunul vpřed. Když se octl pouhý metr a půl od suburbanu, Payne klidně zmáčkl spoušť.

Kulka protrhla zadní okno, jako kdyby prolétla papírem. Zasáhla střelce těsně pod levé ucho a zarachotila mu uvnitř lebky, než uvízla ve spánkovém laloku. Ničema nic neucítil. Byl mrtvý dřív, než sebou praštil o chodník.

* * *

Ze své pozice u výtahu Jones zpozoroval, že na Megan míří zbraň. Snažila se před ní odtáhnout. S ohledem na to, co všechno se semlelo v uplynulých několika minutách, neváhal ani vteřinu a zakročil. Přesprintoval halu a po hlavě se vrhl přes pohovku na muže, který ji ohrožoval.

Bez varování. Bez výhrůžek. Jen předloktí a hlava protivníka.

V jedné chvíli Paul vyslýchal Megan, v příští ležel na zemi a kolem krku se mu vinul řetěz od želízek jako oprátka. Jones klekl policistovi na záda a táhl směrem k sobě, čímž z něj pomalu, ale jistě vymačkával život.

„Odhoď zbraň,“ syčel na něj, „jinak je po tobě!“

Paul poslechl a pistole zařinčela na zemi.

„Nezabíjejte ho,“ řekla Megan, která se hrabala po zemi k nim. „Zachránil mi život.“

„To mu ještě nedává právo vám ho vzít.“

Dotkla se Jonesova ramene. „Povolte. Prosím, povolte.“

Jones neochotně nechal policistu dýchat. „Proč jsi na ni vytahoval zbraň?“

„Někdo zabil Vinnieho,“ zajíkal se Paul a do toho lapal po dechu.

„A co tím chceš říct? My to neudělali. Byl jsi celou dobu s náma.“

„Myslel jsem, že třeba máte komplice.“

Jones se nad odpovědí zamyslel. Dávala smysl. Kdyby si prohodili role, předpokládal by to samé. „My jsme dobří hoši. Nezabíjíme poldy.“

Megan přikývla. „To jsem mu právě říkala, když jste mu nakopl prdel.“

„Pojďte sem,“ řekl jí Jones. „Vezměte mu klíčky a odemkněte mi náramky. Jakmile budu mít ruce volný, nechám ho jít. Nic proti němu nemám.“

„Levej bok,“ zamumlal Paul, jenž při tom olizoval zem.

Megan vytáhla klíčky z opasku a odemkla zámek. Jones stále neměl důvěřivou náladu, a tak vzal policistovu zbraň a podal ji Megan, která na ni zírala se směsicí strachu a zmatku. „Co s tím mám dělat?“

„Miřte s tím někam mimo nás,“ řekl Jones. Slezl z policisty a obrátil ho. Paul měl v očích stejný výraz jako Megan. „Teď mě poslouchejte. Jsem detektiv s licencí z Pittsburghu. Vašeho kolegu jsem nezabil. Ani můj kolega vašeho kolegu nezabil. Rozumíte?“

Paul pokýval hlavou. Stále nemohl popadnout dech.

„Ať už vašeho kolegu zabil kdokoli, přeje si naši smrt. Už zabili její sousedku a po nás šli celej víkend. Věříte mi?“

Paul znovu přikývl.

„To je dobře,“ řekl Jones. Vytrhl zbraň z Meganiny ruky a podal ji Paulovi. „Protože teď potřebujeme všecky zbraně, co se namanou. Můj kolega se jmenuje Jon a je to velkej bílej chlápek.“

Jakmile měl Paul zpátky v ruce svůj glock, barva se mu zase rychle vrátila. „Volal jsem posily. Za chvíli by tady měly být –“

Vtom uslyšeli hluboké zadunění, po němž následoval ohlušující náraz. Záď suburbanu nabrala smykem vchod do vestibulu a roztříštila zbylá okna. Pak vůz s pištěním gum zastavil a při tom se mu pomalu otevřel kufr.

Payne na ně zíral ze sedadla řidiče. „Nepotřebujete odvoz?“

Jones se zazubil na ohromeného policistu. „Klidně si tu ještě zevlujte, ale má posila právě dorazila.“

42

Ústředí Interpolu

Lyon, Francie

Nick Dial měl přímo pekelný den. Začal časně ranním budíčkem, kdy mu zavolal Payne, a pokračoval schůzkou u snídaně, která se protáhla až do půli odpoledne. Zkrátka Dial neměl náladu na nějaké žertíky a bylo lepší se mu ten den vyhnout. Bohužel o tom nevěděl Henri Toulon, jenž vpadl do šéfovy kanceláře a dal si na jeho gauči odpoledního šlofíka.

Toulon zastával funkci zástupce ředitele oddělení vražd Interpolu. Holdoval vínu jako každý správný Francouz a prakticky na ústředí bydlel, ale přitom strávil půlku pracovní doby tím, že se vyhýbal svým povinnostem. Jinak odváděl skvělou práci a dokázal obšírně hovořit na každé téma pod sluncem – ať o historii, sportu, politice nebo popkultuře. Občas se, pravda, nechal svými myšlenkami příliš unést, a to pak býval k vidění před budovou, jak kouří cigaretu a přednáší svým kolegům na nějaké nahodilé téma. Ve škole byl typem studenta, kterého všichni strašně rádi nenáviděli. Nikdy se neučil, jen občas zašel na přednášku, ale vždycky měl ty nejlepší známky.

Dial odemkl dveře své kanceláře. Těšil se, že si dopřeje pár minut klidu a ticha, než odpoví na několik zpráv. Bohužel ho uvítalo chrápání.

„Ty si snad děláš prdel,“ zamumlal si pro sebe.

Na nic nečekal, přešel místnost a převrátil gauč. Nic netušící Francouz spadl na zem. Vzbuzený nárazem ze sebe vychrlil sled nadávek, kterým Dial nerozuměl. Nakonec Toulon přešel do angličtiny.

„Proč jsi to udělal? Neprovedl jsem nic špatnýho.“

„Řekni to ještě jednou.“

„Neudělal jsem nic –“

„Dost!“ zavrčel Dial. „To je právě ten problém. Celej den se honím jako zvíře a tys neudělal nic!“

Toulon si prohrábl šedé vlasy, které měl vzadu stažené do svého typického culíku. Na důstojníka Interpolu určitě nevypadal, ale svůj postoj a vzezření obvykle kompenzoval brilantností. „Cítím z tvýho hlasu napětí. Nepotřebuješ taky siestu?“

„Henri, já ti říkám: Neser mě.“

Toulon si varování nevšímal. „Proč seš tak nevrlej? Štve tě, že nejseš Francouz? Co já vím, kdybych já byl Američan, měl bych nutkání podřezat si zápěstí.“

Dial na něj zíral a supěl vzteky.

„Excusez-moi,“ omlouval se Toulon. „Nevěděl jsem, že to myslíš vážně.“

„Vypadám snad, že žertuju?“

Toulon zavrtěl hlavou. „Jak to tak vidím, nežertuješ.“

„A víš, proč jsem tak nasranej?“

„Napadá mě několik vtipů, ale radši si je nechám pro sebe.“

„Jsem nasranej, protože jsem ti dneska ráno dal důležitej úkol, a pokud vidím dobře, ty ses na to vykašlal.“

Toulon si pohrával s culíkem. „A co to bylo za úkol?“

„Měls identifikovat druhýho střelce, kterej se pokusil zabít Jonathona Payna v Pittsburghu. A pak se poptat našich kontaktů ve starožitnický branži na ten záhadnej dopis.“

„Copak ve mě nemáš vůbec žádnou důvěru? Oba úkoly jsem splnil už dávno.“

„Vážně? Ale měl jsi mi ty informace poslat na mobil, abych je mohl svýmu kámošovi předat.“

Toulon zaúpěl. „Tak tohle jsem neudělal. Ale dva ze tří je docela dobrý, ne?“

„To nestačí.“

„Kdybys chtěl, můžu ti to poslat na telefon rovnou teď.“

„A co to má jako za smysl?“ vrčel Dial. „Stojíš přímo přede mnou, tak mi vyklop, co ses dověděl, a já to Jonovi zavolám.“

„Na svou obranu musím říct, že to dává perfektní smysl, protože všechny ty detaily si nepamatuju. Když mi dáš chvilku, zaběhnu do svý kanceláře a přinesu si zápisník.“

Dial mávl rukou ke dveřím. „Padej!“

Toulon přikývl a zmizel. Za pár minut se vrátil a posadil se na jednu ze židlí naproti Dialovi, který právě mluvil do sluchátka za stolem. Normálně by si Toulon odkašlal a ukázal na hodinky, jen aby ho naštval. Nyní ale věděl, že kdyby udělal to nebo ono, existovala docela slušná šance, že ho Dial zastřelí.

„No,“ řekl Dial, jakmile zavěsil, „copak jsi zjistil?“

„Pittsburská policie identifikovala druhýho střelce. Je to Američan jménem Chad Wilkinson. Má docela dlouhej trestní záznam, ale nijak výjimečnej. Navenek to nevypadá, že by tam mohla být spojitost s tím střelcem z Belgie.“

„A co vskrytu?“

Toulon se poškrábal na tváři. „Jak to myslíš?“

„Ve tvým zápisníku stojí, že tam není spojitost, ale detektivní práce někdy není jenom papírování. Někdy taky souvisí s předtuchami a niternými pocity.“

„A víš, odkud pojem niterný pocity pramení? Věštci ze starých civilizací, hlavně těch kolem Středozemního moře, předvídali budoucnost ze zvířecích vnitřností. Při provozování své magie se hmatem doslova vciťovali do zvířecích vnitřností.“

Dial obrátil oči v sloup. Původy slov mu byly úplně ukradené, ale ze zkušenosti věděl, že kdyby Toulona přerušil, ztratil by víc času, než když ho nechá výklad dokončit. „Skončil jsi?“

„Oui, skončil. Zkrátil jsem to, protože seš naštvanej.“

„Byl bych mnohem veselejší, kdybys mi zodpověděl mou původní otázku.“

„Tvou původní otázku? Aha, chtěl jsi vědět, jestli mám nějakou teorii.“

„No a máš?“

Toulon se usmál. „Co když střelec číslo dvě byl náhradník povolanej na poslední chvíli?“

„Jak to?“

„První střelec byl z Belgie, ale o život přišel dřív, než úkol splnil. Ten, kdo ho najal, nechtěl čekat, až přiletí posila z daleký Evropy, protože se zřejmě bál, že dopis by do té doby mohl zmizet z města. A tak najal náhradníka, někoho, kdo žil poblíž Pittsburghu. Podle našich záznamů pocházel ten Američan z malýho městečka v Pensylvánii. Očividně se v oblasti líp vyznal a nemusel si dělat starosti, jak propašovat zbraň letadlem.“

Dial přikývl. „To dává smysl. Wilkinson byl náhradní pálkař. To mě samozřejmě přivádí k další otázce. Kdo ho najal?“

Toulon pokrčil rameny. „To právě nevím.“

„A co ten dopis? Co říkali naši experti na starožitnosti?“

„Neříkali nic. Dopis, který jsi popsal, vůbec neznají. Ale poptají se kolem. Jestli něco zjistí, dají mi echo.“

„V tom případě,“ zdůraznil Dial, „mi okamžitě volej. Už žádný zapomínání. Musíš mi ty informace předat, jasný?“

„Oui, jasný.“

„A už tě nikdy nechci vidět, jak chrápeš v mým kanclu. Pokud tady nemůžu spát já, nebudeš ani ty.“

* * *

Paynův telefon několikrát zazvonil a pak se přepnul na hlasovou schránku. Normálně by se Dial zdráhal zanechat tak důvěrné informace ve formě zprávy, ale s ohledem na naléhavost situace vysvětlil vše, co se dozvěděl, a omluvil se za zpoždění.

„Jestli máš nějaký otázky, zavolej mi zpátky.“

Pak se usmál a dodal: „Pokud možno v rozumnou hodinu.“

43

Když se o několik bloků vzdálili od bytového komplexu, zavolal Payne Randymu Raskinovi do Pentagonu, aby ho zasvětil do situace. „Mám jednu dobrou a jednu špatnou zprávu.“

Raskin se zaklonil v křesle. „Jaká je ta dobrá?“

„Ten, kdo upravoval suburban, aby byl neprůstřelnej, odved skvělou práci.“

Raskin si protřel oči ve snaze rozmasírovat migrénu, která ho začínala trápit. „Prosím tě, řekni mi, že si děláš srandu. To auto si na zítřek zamluvil jeden senátor!“

„Není problém. Může si ho vyzvednout v parkovací garáži nedaleko kampusu Pennu.“

„A jak zní ta špatná zpráva?“

„Zbytek si může posbírat na půlmílovým úseku Spruce Street.“

Raskin tlumeně zavrčel. „To je neuvěřitelný. Kdykoli vám, hoši, vypomůžu, vždycky na to nakonec doplatím.“

„Hergot, to snad ne, protože tenhle účet za opravu bude fakt šílenej.“

Raskin zavrčel o něco hlasitěji. „Co se stalo tentokrát?“

Payne mu stručně popsal přestřelku, zmínil se i o zavražděném policistovi. Smrt důstojníka s Raskinem vždycky pořádně zacloumala. Za ta léta se potkal se spoustou lidí, kteří pak padli v boji za vlast nebo někoho takového ztratili. To mu jaksi pomáhalo vidět věci v správné perspektivě. Přestože makal do úmoru v suterénu Pentagonu, nestanul nikdy tváří v tvář nebezpečím, kterým denně čelili agenti v terénu. A proto také víc než ochotně, kdykoli to šlo, pomáhal Paynovi s Jonesem – i za cenu toho, že občasným obcházením předpisů a pravidel riskoval ztrátu zaměstnání.

„Jak můžu pomoct?“ zeptal se Raskin.

Payne mu to vysvětlil: „Na místě činu byl policajt jménem Paul Giada. Prokázal nám laskavost a nechal nás odjet dřív, než dorazila zásahovka. Já mu na oplátku slíbil, že někdo z Pentagonu vysvětlí, kdo jsme a jakou misi jsme plnili. Je jasný, že tohle není mise jako taková, ale kdybys to dobře podal, naše jména se nedostanou do novin.“

„Jako by se stalo.“

„A taky potřebujeme odvoz zpátky na Willow Grove, nejlíp ozbrojenou eskortu. Musíme vyřešit pár věcí a já bych se cítil mnohem bezpečněji, kdybychom byli na letecký základně.“

„Doufám, že víte, že to není až tak bezpečný zařízení.“

Payne kývl. „Bezpečný nebo ne, musí být bezpečnější než nejbližší Starbucks.“

„To rozhodně. Čtyři babky za šálek kávy je silniční loupež.“

* * *

Dvě hodiny nato uvedli Payna do malé zastrčené kanceláře na NASJRB Willow Grove. Místnost bez oken měla šedé tvárnicové zdi, které před deseti lety někdo vymaloval bílou barvou. Ve vzduchu visela zatuchlina. Uvnitř stál levný kancelářský stůl s telefonem, tři židle a plechová mazací tabule – všechno, co si Payne vyžádal. Poděkoval strážníkovi a požádal ho, aby přivedl Jonese a Megan, kteří dojídali oběd v malém bufetu o kus dále na chodbě. Práce v terénu Payna a Jonese naučila, jak zní jedno ze základních pravidel pro přežití mise: Najez se, kdykoli máš možnost, protože další jídlo se může naskytnout až za několik dní.

Payne se posadil za stůl a čekal, až dorazí zbytek. Za posledních čtyřicet osm hodin mu tři různí lumpové třikrát usilovali o život. První byl belgický voják. Druhý, podle Nicka Diala, Američan. Během chvatného ústupu od bytového komplexu Payne bohužel neměl čas sejmout otisky poslednímu střelci. Ne že by to musel dělat. Při incidentu zahynul policejní důstojník a Payne věděl, že filadelfská policie udělí případu nejvyšší prioritu. A jakmile zjistí totožnost střelce, Raskin mu tu informaci předá.

Do kanceláře vešel Jones. V ruce nesl obálku, kterou vyzvedl z Ashleyiny úložné skříně. Megan ji ukryla pod košilí těsně předtím, než Jonese zatkla policie, a on si ji od ní v kabině suburbanu zase vzal. Nejen kvůli tomu, aby dopis ochránil, ale taky aby Megan neviděla, co mezitím zjistil.

Chtěl to na ni vybalit, až přijde ten správný čas.

A ten nadešel právě teď.

Megan si sedla ke stolu naproti Paynovi a Jones se posadil po její pravé ruce.

„Jak to zvládáte?“ zeptal se Payne.

„Jsem v pohodě,“ řekla. „Sice mi hrozně třeští hlava, ale jinak jsem v pořádku.“

Payne vědoucně pokýval hlavou. „To bude nejspíš přebytkem adrenalinu. Těžko se na to zvyká. Ale naštěstí jste se najedla a to by mělo pomoct. Přišla by vhod i sklenka bourbonu.“

„Bourbon by mi pomoh akorát se pozvracet,“ ušklíbla se.

Jones zkřivil tvář. „To je ale půvabná představa.“

Pokrčila rameny. „Omlouvám se, jsem jen upřímná.“

Payne se narážce usmál. „Když už mluvíme o upřímnosti, my s kolegou doufáme, že byste nám mohla něco vysvětlit.“

„Určitě se pokusím.“

„Když jsme přijeli na základnu, D. J. si mě vzal stranou a ukázal mi něco, co mi úplně vyrazilo dech. Od té doby se snažím přijít na nějaký racionální vysvětlení, ale nedaří se mi to. Vlastně jsme na tom pohořeli oba.“

Megan povytáhla obočí. „O čem to mluvíte?“

Odpověděl jí Jones: „Když jsem se hrabal v tý úschovně, našel jsem záhadnej dopis, kterej přiměl Ashley, aby nás vyhledala v Pittsburghu.“

„Já vím. Dal jste mi ho, když dorazila policie.“

„A dívala jste se na něj?“

Zavrtěla hlavou. „Nebyl čas. Strčila jsem si ho pod košili, jak jste mi řekl, a jen co jsme vypadli z mýho domu, zase jsem vám ho vrátila. Proč? Poškodila jsem ho? Jestli jo, moc se omlouvám. Tak trochu jsem na něj zapomněla, když jsem utíkala –“

Payne ji přerušil: „Megan, uklidněte se. Dopis jste nepoškodila. Ale i kdybyste ho celej zničila, neměli bychom právo si stěžovat.“

Vypadala popleteně. „Jak to?“

Jones jí podal obálku. „Protože byl poslanej vám.“

Megan několikrát zamrkala a pak se soustředila na konopnou obálku. V úleku spatřila své jméno a poštovní adresu, napsané přespříliš okrasným písmem. „To má být vtip?“

Payne se na ni zahleděl zpoza stolu. „Vypadáme snad, že žertujeme?“

„Ne, ale…“

„Ale co?“ otázal se Jones. „Není to ta obálka, kterou jsem vám dal?“

„Asi ano, ale já to nedovedu vysvětlit.“

Jones zamručel: „Tak to je blbý, protože ani my si s tím nevíme rady.“

Jen před několika málo dny se Payne pokládal za velkého znalce lidských povah. Po tom strašném zážitku s Ashley si už věřil trochu méně, že dokáže poznat podvodníka. Avšak při pohledu na zmatený výrazu Megan si byl naprosto jistý, že je k nim upřímná. Neměla vůbec ponětí, proč někdo poslal dopis jí.

„Dovolte mi ještě jednu otázku,“ řekl Payne. „Když jste onehdy zaklepala na Ashleyiny dveře, říkala jste, že jste čekala nějaký balík. Co to mělo být?“

„Nečekala jsem nic.“

Payne se zaklonil na židli a naštvaně se na ni podíval. „Ale ale, tomuhle se těžko věří. Na ten balík jste se mě ptala hned několikrát. Musel pro vás být důležitej.“

Zavrtěla hlavou. „Ptala jsem se proto, že jsem byla zvědavá. Ne proto, že by to bylo důležitý.“

„A co má jako tohle znamenat?“

Megan vytáhla svůj mobil. „Můžu vám něco ukázat?“

Payne s Jonesem přikývli jako jeden.

Zmáčkla tlačítko a začala procházet zprávy. „Když jsem byla v New Orleansu, makala jsem od rozednění do setmění, a tak jsem u sebe nikdy neměla telefon. Ale jednou v noci – myslím, že ve středu – jsem dostala podivnou textovku. Tady, koukněte se na ni.“

Podala telefon Jonesovi. Civěl na obrazovku a snažil se porozumět záhadnému vzkazu. Na rozdíl od dopisu byl celý text napsaný anglicky.

BOHATSTVÍ TVÉ ČEKÁ NA TEBE.

ŽIVOTEM SVÝM HO STŘEŽ.

SMRT NAVŠTÍVÍ TY NEHODNÉ,

JEHO PRVNÍ ŽENY KREV.

44

Jones Meganin mobil postrčil přes stůl Paynovi, který si text přečetl bez jediného komentáře. Záhadné čtyřverší si sice opsal do bloku, ale nejvíc ze všeho ho zajímalo telefonní číslo odesilatele a čas, kdy zpráva přišla. Začal tedy po telefonu shánět tyto informace a Jones se ujal výslechu.

„Pokládám se za vzdělaného člověka,“ řekl Megan, „a tak když čtu poezii, zpravidla se ptám na jisté věci. Například jaké je ústřední téma básně? Proč pisatel zvolil tuto konkrétní formu rýmu? Někdy i rád spekuluju o tom, jaké školy myšlení ovlivnily básníkovu volbu slov.“

Payne se na Jonese tázavě podíval a pokoušel se přijít na to, kam svými otázkami míří. Věděl zatraceně dobře, že Jones poezii nečte – samozřejmě pokud nepočítal texty jeho oblíbených rapových skupin.

„A víte,“ pokračoval Jones, „jaká otázka mi vytanula na mysli, když jsem si přečetl vaši textovou zprávu?“

Megan zavrtěla hlavou. „Ne. Jaká?“

Jones se naklonil blíž. „Proč jste nám to kurva neukázala včera večer?“

„Promiňte?“ zabreptala.

Payne si odkašlal. „Mírni slova.“

Jones zvedl ruce, jako by se bránil. „Omlouvám se za svou hrubost, ale vulgárnost není zdaleka tak agresivní jako střelba. Chci říct, že nadávky zabolí a tak, ale kulky kurňa zabíjejí!“

Payne si odkašlal ještě hlasitěji.

„Co zas?“ obořil se na něj Jones. „Řek jsem kurňa, ne kurva.“

„Já vím, že jo, ale zklidni se.“

„Mám se zklidnit? Proč bych se měl zklidnit? Osobně si myslím, že ty bys měl být naštvanější!“

„A k čemu by to asi bylo?“

„K čemu?“ zeptal se nevěřícně Jones. „Třeba by tak líp pochopila, že před náma nemá tajit informace. Že když nás bude udržovat v nevědomosti, je to skvělej způsob, jak nás nechat zabít.“

Megan už toho slyšela dost. Nebyla typem člověka, který by potichu seděl ve stejné místnosti se dvěma lidmi, kteří se kvůli ní hádají – zvlášť když měla pocit, že neudělala nic špatného. „Tak počkat! To jste mi vážně nechtěli říct o překladu toho dopisu? Já nejsem blbá, abyste věděli. Slyšela jsem vás, hoši, jak si šeptáte o nějakým Petrovi, kterej to pro vás přeložil. Proč bych já vám měla říkat všechno, když vy mi všechno neříkáte?“

Jones na ni chvíli jenom zíral v rozpacích. Strašně nerad to připouštěl, ale Megan měla pravdu. Zatajovali před ní informace. Důležité informace. Tak se to samozřejmě dělalo v době, kdy oba sloužili v armádě. Informace se kouskovaly. Všechno se dávalo na příděl, když to dotyčný potřeboval vědět. A protože Payne a Jones figurovali na špici pyramidy MANIAC, mohli rozhodovat o tom, kdy a jaké informace svým mužům předají. Bohužel, teď žili ve skutečném světě a občas trochu tápali, když se řeklo něco za něco. Někdy se vyplatí informace sdílet, aby za ně člověk získal důvěru.

„Heleďte,“ řekl Jones, už ne tak hlasitě ani vztekle jako před chvílí. „Dokážu váš postoj pochopit, ale vy zase musíte pochopit můj. Jestliže se jedná o bezpečí, tajnosti musí stranou. Pokud jste dostala textovku nebo jste měla hovor, kde byla řeč o smrti nebo se někomu nějak vyhrožovalo, neprodleně nám to řekněte. My na oplátku uděláme všechno proto, abychom všem zajistili bezpečí.“

Megan přikývla, že souhlasí. Taková dohoda se jí zdála fér. „Když to beru zpětně, máte pravdu. Měla jsem vám o té textovce povědět dřív. Ale na svou obranu musím říct, že jsem tuhle zprávu dostala dlouho předtím, než se mě někdo pokusil zabít. Opravdu jsem si myslela, že je to jenom nějakej nejapnej žert. Nikdy mě nenapadlo, že by to mohlo být důležitý, až dneska během dne.“

„Jasně, teď už to víte.“

Přikývla a napřáhla k Jonesovi ruku. „Pořád kámoši?“

Usmál se a bouchl ji pěstí do dlaně. „Pořád kámoši.“

Payne se musel vší silou ovládat, aby si do Jonese nerýpl. Ještě nikdy nezažil, že by ho někdo takhle rychle zkrotil. Normálně soptil a blábolil, dokud mu nedošel dech, ale ona ho šikovně odzbrojila dobře načasovanou obhajobou a několika vlídnými slovy. Payne měl pocit, že právě viděl jediovský mentální trik v ženském podání. Ovšem mnohem lepší, protože tohle nebyla žádná fikce.

„Hele, D. J.,“ řekl Payne, „nechceš ukázat, jakej seš kouzelník?“

„O co jde?“

Payne podal Jonesovi Meganin mobil. „Textovka jí odešla ve středu v noci z utajenýho čísla. Dokážeš se dostat na její účet a zjistit, kdo to poslal?“

„To můžu, ale budu to muset udělat v tý druhý místnosti. Je to jediný místo, kde si můžu napíchnout laptop na vysokorychlostní připojení.“

Payne přikývl. „To je v pohodě. Myslím, že od tohoto bodu už to zvládnu sám.“

„Jestli mě budete potřebovat, křičte,“ řekl ještě Jones na odchodu ze dveří.

Megan se ohlédla přes rameno, aby neslyšel, co se chystá říct. „No, to bylo zajímavý.“

Ohromený Payne se zaklonil na židli. „Musím říct, že jste ukázala, jakou máte kuráž. Nejen že jste se mu postavila, ale navíc jste ho dokázala zklidnit.“

Megan se plaše usmála. „Co na to říct? Mám prostě takovej dar.“

„A co je to za dar?“

„Schopnost utišit i to nejdivočejší zvíře.“

„No, já –“

Přerušila ho: „Volte uvážlivě svoje další slova. Jestli řeknete cokoli o zvířeti ve vašich kalhotách, který potřebuje utišit, odcházím a už se nikdy nevrátím.“

Payne se zasmál. „Sice mi lichotí, že se v myšlenkách zaobíráte mýma kalhotama, ale ve skutečnosti jsem chtěl říct, že váš dar by teď mohl najít uplatnění v našem pátrání.“

Jako hosteska v jedné z nejluxusnějších restaurací ve Filadelfii se Megan musela často potýkat s rozhněvanými zákazníky – od snobských boháčů po nechutné opilce. „Vlastně jsem zvládala jedny z nejožehavějších patálií kolem rezervací v historii tohoto krásnýho města. Možná jste slyšel o fiasku s Faganem z roku 2006 nebo debatě o Hennessy z roku 2008, ne?“

Payne zavrtěl hlavou. „Abych pravdu řekl, neslyšel.“

Megan žertovně praštila pěstí do stolu. „To proto,,že jsem je zvládla.“

Payne se usmál její rozpustilosti a zkoušel se rozpomenout, kdy se naposledy cítil tak dobře v přítomnosti nějaké ženy tak krátce po seznámení. „Moc rád bych si všechny podrobnosti samozřejmě vyslechl, ale teď se musíme soustředit na textovou zprávu.“

Přikývla. „Jak si přejete. Jen se ptejte.“

„Jen ze zvědavosti, co jste dělala, když jste textovku obdržela?“

„To, co by udělala většina lidí: snažila jsem se přijít na to, kdo to poslal. Bohužel, jak víte, přišlo to z utajenýho čísla. A když jsem odpověděla, můj text se mi vrátil zpátky.“

„A co pak?“ zeptal se Payne.

„Zkoušela jsem hádanku rozluštit.“

Payne přečetl báseň nahlas ze svého bloku, kam si ji opsal: „Bohatství tvé čeká na tebe. Životem svým ho střež. Smrt navštíví ty nehodné, jeho první ženy krev.“

„Divný, co?“

„Víc než divný. Přímo prorocký.“

„V jakým smyslu? Prosím, řekněte mi, že v tý obálce je tučnej šek.“

„Ve skutečnosti,“ objasňoval Payne, „jsem hovořil o Ashley. Přijela do Pittsburghu a tvrdila, že dopis přišel jí, a za svou lež zaplatila životem.“

Megan otevřela pusu, aby řekla, jak je to absurdní, ale pak si uvědomila, že Payne má pravdu; smrt navštívila Ashley právě z toho důvodu. Pojednou ji zamrazilo v zádech. „Jone, to je tak strašidelný. Koukněte na mý ruce. Úplně mi naskočila husí kůže.“

„Jestli si myslíte, že je to strašidelný, podejte mi svou obálku. Protože byl adresovanej vám, je myslím nejvyšší čas vám říct, co v dopise stálo.“

Payne vstal ze židle, opatrně vyndal tajuplný dopis a položil ho na stůl. Megan obešla desku, stoupla si vedle něj a zírala na starodávné jazyky. Nemohla pochopit, proč to někdo poslal jí.

„Tohle je mý bohatství?“ zeptala se.

Payne zavrtěl hlavou. „Jestli je ten dopis tak starej, jak myslíme, je pravděpodobně cennej, ale pochybuju, že by z toho bylo nějaký velký bohatství.“

„No jo, to je asi jenom dobře. Většina boháčů jsou stejně kreténi.“

„Tak prr,“ ohradil se Payne.

Poplácala ho po zádech. „Klid, šéfe. Řekla jsem většina.“

„Každopádně,“ řekl Payne a nalistoval v bloku poznámky, které si pořídil při přednášce Petra Ulstera, „hlavním důvodem, proč jsme přijeli do Fily vyšetřovat Ashleyinu smrt, byl zašifrovaný vzkaz v básni. Ona to nevěděla, ale mluví se tam o Filadelfii.“

Položil blok na stůl a nechal Megan, aby si přečetla moderní překlad.

Z MĚSTA BRATŘÍ,

MILENKA Z LINIE ZMIZELÉ.

DCERA BEZ MÁTI,

ZVOLENA V EPOŠE DĚJINNÉ.

Když četla báseň, Payne se soustředil na její tvář. Doufal, že uvidí, jak zareaguje na dopis. Bude překvapená? Nebo zmatená? Nebo dá najevo nějakou další emoci, která mu umožní dozvědět se o ní víc?

Sledoval její rty, jak se neslyšně pohybují a pomalu vyslovují slova, jejichž význam se snažila pochopit. V půli sdělení se zarazila, jako kdyby si všimla něčeho, co všem doposud unikalo a co si musela číst znovu a znovu, aby se ujistila, že nefantazíruje. Několik vteřin nevycházela z údivu, než konečně poklepala Paynovi na paži.

„Kdo to napsal?“ zeptala se hlasem plným znepokojení.

„Proč? Je něco špatně?“

„Kdo napsal ten dopis, Jone?“

Payne pokrčil rameny. „My nevíme, kdo ho napsal. Proč? Co vám vadí?“

„Ten dopis,“ řekla a svezla se na Paynovu židli. „Já vím, koho popisuje.“

Payne na ni pohlédl a viděl, jak jí všechna barva mizí z tváře. „Koho?“

Megan k němu vzhlédla. „Ten dopis je o mně.“

45

Z výrazu Meganiných očí Payne poznal, že mluví vážně. Opravdu věřila, že dopis hovoří o ní. On si bohužel tak jistý nebyl.

„Nechci zpochybňovat vaše slova,“ řekl, „ale odkud se ve vás bere taková jistota?“

Neodpověděla, jen ukázala na třetí řádek a několikrát na něj poklepala.

Payne jí položil ruku na rameno. Cítil, že napětí v jejím krku a zádech narůstá. „Dcera bez máti? To váma tak otřáslo?“

Vzpomněl si na jejich pozdně noční rozhovor v hotelu. Vykládali si o tom, jak v brzkém věku přišli o rodiče a jak to těžce prožívali. Pokud si pamatoval dobře, Meganinu mámu zabil lupič, když měla pouhých deset let.

„Věřte mi, když vám řeknu tohle,“ začal Payne. „Vím přesně, čím si procházíte. Opravdu. Od smrti mých rodičů neuběhl jediný den, kdy bych na ně nemyslel. A někdy mě ty pocity úplně dostanou. Nemůžu vám ani říct, kolikrát jsem třeba sledoval film nebo nějakej televizní pořad a začaly se mi rosit oči, protože jeden z aktérů přišel o rodiče. Z nějakýho důvodu mě mý vzpomínky z dětství prostě drtí. A to vám říká chlap, kterej za ty roky prolil spoustu krve. Říkám vám, nic v mým životě mě nezasáhlo tolik jako smrt mých rodičů. Ani válka. Ani jedenáctý září. Nic.“

Megan ho vzala za ruku a stiskla. Jaksi se cítila lépe, hřálo ji vědomí, že mu na ní záleží, když se jí takhle otevřel jen krátce po jejich seznámení. Bývalý voják jako Payne, kterého učili pohřbívat své pocity, aby přežil, se musel opravdu překonat.

„Pojďte sem,“ zatahala ho za paži a přiměla ho, aby si sedl na roh stolu. Chtěla mu vidět do tváře, až k němu bude mluvit. „Moc si vážím toho, co jste mi řekl. Muselo to pro vás být těžký.“

Payne neříkal nic. Jen se díval do jejích očí, které se třpytily slzami.

„Včera v noci,“ řekla Megan, „když jsme se bavili o rodičích, jsem vám neřekla všechno o historii svý rodiny. Teprve jsme se seznámili, že, a člověk se nechce až tak moc svěřovat cizímu. Vlastně jsem o tom neřekla nikomu už hodně dlouho. Ani kamarádkám, ani spolupracovníkům, ani sousedům. Jak ale zdůraznil D. J., neměla bych před váma mít tajnosti, pokud očekávám, že mi z toho pomůžete ven.“

„A co to je?“ zeptal se jemně.

„Rodiče, o kterých jsem vám vyprávěla, byli mí adoptivní rodiče. Vzali si mě k sobě už jako miminko, takže žádné jiné jsem nikdy nepoznala. Ale nebyli to mí biologičtí rodiče.“

Payne jí hleděl pozorně do tváře a snažil se pochopit, proč je pro ni tenhle detail tak důležitý – proč ji to srazilo do kolen a tak hluboce jí to otřáslo. Ale než dostal šanci zeptat se, otřela si oči a pokračovala.

„Když jsem byla malá holka, moje máma se rozhodla, že nadešel čas mi říct, že jsem adoptovaná. Nevím jistě, proč si vybrala ten konkrétní okamžik – možná se bála, že bych se to dozvěděla od někoho jinýho, a tomu chtěla zabránit. Ale ať už byl důvod jakýkoli, přišla do mý ložnice, posadila se na mou růžovou postýlku a řekla mi, že jsem její drahocennej dáreček z nebe. Nesmíte zapomínat, že jsem v tý době měla teprve osm, a tak jsem toho o adopcích a rození dětí moc nevěděla. Ale ona mi trpělivě vysvětlila, že občas se rodiče nemohou o svý děti postarat a že když se to stane, dostane ten dar někdo jinej. Na konci rozhovoru jsem se cítila jako to nejšťastnější dítě na světě, že mám takovou milující mámu.“

Payne se vřele usmál. Vážil si toho, že se s ním podělila o tak báječnou vzpomínku. Nicméně v koutku mysli se pořád musel ptát, jak její příběh souvisí s dopisem. Proč ji verš dcera bez máti tak hluboce zasáhl? Ve Filadelfii přece žily tisíce adoptovaných žen a mnohé z nich časem přišly i o své pěstounské rodiče, stejně jako Megan. Co ji tedy přivedlo k víře, že to sdělení je o ní?

Nemohla by to být kterákoli z nich?

Pokud by se ovšem on sám nezaměřoval na chybný aspekt příběhu. Možná že její emocionální spojitost se třetím veršem básně neměla nic společného s její adoptivní matkou. Možná to nějak souviselo s jejími biologickými rodiči.

„Nechci slídit,“ řekl Payne, „ale co víte o své biologické matce?“

Megan několikrát zamrkala a po tvářích jí skanuly slzy. V rozpacích si je utřela rukávem svetru. „Omlouvám se. Přísahám, že normálně nejsem taková ubrečená hromádka neštěstí. To fakt ne.“

„To je naprosto v pořádku. Máte čas. Já nikam nespěchám.“

Zmohla se na nepatrný úsměv. „Ironický na tom je, že jsem svou biologickou matku nikdy nepoznala, a přitom pro ni brečím. To ona je důvod, proč jsem si tak jistá, že báseň je o mně.“

„Pokračujte.“

„Jistě jste slyšel o matkách, co umřely při porodu. No a moje biologická matka je jedna z nich. Vlastně zemřela šest hodin a sedmnáct minut před mým narozením.“

Payne zkrabatil čelo. „Cože?“

„Jo,“ posmrkla, „myslela jsem, že tohle vás zaujme.“

„Moment. Jak jste, ehm, chtěl jsem –“

Megan mu to vysvětlila: „Podle lékařských záznamů byla má matka osm a půl měsíce těhotná, když utrpěla těžké mozkové aneurysma. Rychle ji dopravili do nemocnice a snažili se jí zachránit život, ale ona jim na jednotce intenzivní péče skonala. Dalších zhruba šest hodin jí pomocí přístrojů udržovali srdce v chodu a nadopovali ji léky, abych přežila císařský řez. Museli to všechno dělat dobře, protože jsem se narodila zdravá.“

Payne zakroutil nevěřícně hlavou. „Jednou za čas člověk slyší o takových věcech ve zprávách, ale nikdy bych nečekal, že se potkám s někým, kdo si to prožil.“

„Moc nás není, to je jistý. Proto mě tak přemohly emoce, když jsem si přečetla třetí verš básně. Dcera bez máti – to musí být o mně, ne?“

Payne vstal od stolu a obešel místnost. Snažil se přijít na nějaké další vysvětlení toho čtyřverší. Ale čím víc na ně myslel, tím víc nabýval jistotu, že je vskutku o Megan. Prostě být muselo. Jenže proč by si někdo dával takovou práci a napsal báseň několika starými jazyky a pak ji poslal úplně cizímu člověku?

A navíc, proč byli kvůli tomu lidé ochotni zabíjet?

Nic z toho nedávalo smysl.

46

François Dubois měl dost peněz na to, aby mohl žít kdekoli na světě, ale on si vybral Bruggy pro jejich světácké kouzlo. V létě se často procházel podél malebných kanálů a pozoroval lodě, jak proplouvají kolem kamenných budov a protahují se pod starodávnými mosty. Za zlaté éry Brugg se řeky neustále prohlubovaly a vznikaly nové kanály, aby mohly obchodní lodě vozit zboží do srdce města, kde se vykládalo ve velkých vodních halách a prodávalo na tržnici. Mezitím uběhlo několik staletí a kryté haly už nestojí, ale tržnice nadále vzkvétá – ačkoli její účel se za ta léta změnil.

Grote Markt, někdejší obchodní střed města, je nyní hlavním náměstím bez dopravy. Obklopují ho půvabné domy a kavárničky s barevně ladícími zelenými markýzami. Kdykoli to počasí dovolilo, Dubois celé hodiny v kuse vysedával venku a vyřizoval telefonem svoje obchody, zatímco bodyguardi stáli poblíž a měli se na pozoru před případnými potížemi. Avšak zdejší davy jen zřídka představovaly nějaké nebezpečí. Většina turistů se pochopitelně zajímala o zvonici z 12. století, která se tyčí nad tržnicí jako středověká stráž. Stavba ze světle hnědých cihel a kamene, vysoká 81 metrů, obsahuje celou řadu zvonů, které mají všechny charakteristický zvuk a funkci. Některé ohlašují čas, jiné dříve sloužily k varování občanů Brugg před ohrožením. To bylo samozřejmě dávno, ještě v dobách, kdy se zvonice využívala jako strážní věž. Jinak by se výstražný zvon rozezněl pokaždé, když Dubois vkročil na náměstí.

Turistický ruch ve městě v poslední době značně zesílil díky filmu V Bruggách, kde hráli Colin Farrel a Ralph Fiennes a který získal množství cen. Většina filmu se točila ve starém městě a na Grote Marktu, včetně nejdůležitější scény na vrcholu zvonice. Dubois film nikdy neviděl a ani nikdy neuvidí – raději než stříbrné plátno měl opery a symfonie –, ale několik filmových diváků mu řeklo, že snímek představil město v příznivém světle. V tom Dubois spatřoval požehnání i prokletí zároveň. Měl potěšení z toho, že zbytek světa může obdivovat krásu, kterou on vídal každý den, ale z náhlého přívalu turistů se mu dělalo nanic.

V jeho oboru znamenal příchod cizích lidí jen zřídka něco dobrého.

Teplota poklesla a hrozila vánice. Dubois se však zahalil do svého perfektně střiženého kabátu a vypravil se na tržní náměstí na brzkou večeři. Jeho řidič zastavil co nejblíže kavárny a Dubois počkal, až mu jeden z jeho strážců otevře dveře. Za chvíli už seděl na sedačce u okna a hleděl na novogotický Provinční palác na severní straně náměstí. Postavili ho na místě starých vodních hal a v roce 1878 zrekonstruovali, protože většinu komplexu zničil požár. Kritikové tvrdili, že novogotický styl se bije se středověkou architekturou, která tvoří zbytek města. Paradoxně právě z toho důvodu stavba na Duboise působila tak utěšeným dojmem. Připomínala mu katedrály v Paříži, městě, které hluboce miloval, ale nyní už jen málokdy navštěvoval.

„Dobrý večer, pane Duboisi,“ řekla číšnice holandsky.

Přikývl, ale neoslovil ji. Bavit se s pomocnou sílou bylo pod jeho úroveň.

Číšnice rozložila plátěný ubrousek a pečlivě mu ho rozprostřela na klíně. Pak mu podala jídelní lístek v kožené vazbě. „Přejete si slyšet, jaké máme speciality?“

Dubois zavrtěl hlavou a mávnutím ruky poslal číšnici pryč, aby dal najevo, že ji zavolá, jestli a až bude potřebovat její asistenci. Do té doby nechtěl, aby ho někdo rušil. Mrkl na své hodinky značky Vacheron Constantin a zjistil, že je čas na první telefonát. Nejprve vyřídí svoje záležitosti v Americe a pak si objedná večeři a láhev kvalitního vína.

Dubois vyťukal zpaměti číslo a čekal, až se ohlásí jeho prostředník. Byl to zavedený postup. Kdykoli jejich operace překračovaly rámec zákona, Dubois dával přednost tomu, aby si ruce ušpinili jeho podřízení.

Telefon zazvonil třikrát, než ho Haney zvedl.

„Halo,“ ohlásil se anglicky. Ve skutečnosti se nejmenoval Haney, ale používal tohle jméno, když se spolu bavili po telefonu – přestože měli své mobily kódované.

„Jak se věci mají?“ zeptal se Dubois.

„Obávám se, že máme jisté potíže.“

„Jaké potíže?“

„Došlo k jistému… vměšování.“

„Vysvětli, prosím.“

Téhle chvíle se Haney děsil. Až doposud ponechával svého šéfa ve víře, že má situaci v Pensylvánii pod kontrolou. Věděl, jaký dokáže Dubois být, když se namíchne, a nechtěl se stát tím, kdo pocítí jeho hněv. A tak se o špatných zprávách rozhodl pomlčet, dokud se situace nevyřeší, aby pak mohl podat jenom samé dobré zprávy. Bohužel věci nevyšly tak, jak doufal.

„To děvče z Filadelfie předalo dokument dvěma cizím mužům, než jsme se k ní dostali. A od té doby se nám nedaří získat ho zpátky.“

Dubois roztáhl chřípí v návalu hněvu. „Proč ne?“

„Nepředvídané okolnosti.“

„Co to má znamenat?“

„Ti cizí muži disponují speciálními schopnostmi, se kterými jsme nepočítali.“

„Jakými schopnostmi?“

„Speciální síly, pane.“

Dubois si serval ubrousek z klína a mrštil ho proti oknu. Jeho bodyguardi, kteří seděli o pár stolů dále, rychle obhlíželi místnost, jestli nehrozí nějaké nebezpečí. Brzy jim však došlo, že Dubois vzplanul kvůli něčemu, o čem se bavil po telefonu.

„Kdy se to stalo?“ otázal se.

„V sobotu v noci.“

„Víš o tom už dva dny, a říkáš mi to až teď?“

„Ne, pane. Ta informace vyšla najevo teprve nedávno, po dvou nezdařených pokusech.“

„Co znamená nezdařených?“

Haney si odkašlal. „Můj společník to děvče umlčel, ale krátce nato zahynul při dopravní nehodě. Poslal jsem náhradníka, aby dokument vyzvedl, ale selhal i on.“

„Další nehoda?“ prohodil Dubois sarkasticky.

„Vlastně ano, pane. Zřítil se ze skály.“

Dubois potřásl hlavou. Začínal překypovat hněvem. „Dva společníci ve dvou dnech, a od tebe ani slovo. Mohu se zeptat proč?“

„Já, ehm,“ breptal Haney. „Omlouvám se, pane. Měl jsem zavolat dřív.“

„Ty se omlouváš? No tak to je vše odpuštěno. Haney se omlouvá, takže je všechno v pohodě!“ Dubois se musel pořádně nadechnout, aby ovládl svůj hněv. „Neříkej mi, že se omlouváš. Řekni mi, co uděláš, abys to napravil! Kde jsou ti muži teď?“

„Ve Filadelfii.“

„A co tam dělají?“

„Chrání to děvče.“

Dubois se zachmuřil. Oči se mu zúžily na pouhé štěrbiny. „Jaký děvče?“

„To pořád zjišťujeme, pane. Domníváme se, že dokument možná patří jí.“

„Vás je tam víc? O kom to pořád mluvíš?“

„O sobě, pane. Domnívám se, že možná ta první dívka – ta, která si chtěla nechat dopis přeložit v Pennu – nebyla skutečným vlastníkem. Domnívám se, že možná jednala jménem této nové dívky.“

Dubois se ušklíbl. „Prostředník, který skončil mrtvý. Je legrační, jak se to občas vyvine.“

Haney polkl pod vidinou hrozby. „Poslal jsem svého společníka, aby se jí podíval na zoubek, ale zasáhli její ochránci. Zabili ho za bílého dne. Při přestřelce zahynul taky jeden policista.“

Dubois prudce vstal a zamířil ke dveřím. Prudce je rozrazil a vyšel ven. „Tvý zprávy jsou minutu od minuty lepší! Chci po tobě, abys vyzvedl jedinej dokument, a ty z toho uděláš třetí světovou válku. Kolik lidí do této chvíle zařvalo? Pět, nebo víc? Známe vůbec jména těch vetřelců?“

„Ano, pane, známe.“

„A?“

„A brzo je najdeme. To slibuju.“

47

Jones vešel do maličké kanceláře a vrtěl hlavou. „Mám špatný zprávy o tom telefonu.“

Payne na něj pohlédl. „Jak špatný?“

„Záhadnej text přišel z mobilu na kartu. Byl koupenej minulej týden na letišti Charlese de Gaulla. Kupující, kterej očividně platil hotově, mohl právě přistát v Paříži nebo odlítat někam jinam do světa. A navíc, podle počítačovejch záznamů, z mobilu odešla jenom jedna textovka – zpráva, která přišla Megan.“

„A co hovory?“

„Žádný. Ani jeden hovor, nikomu nic.“

Megan se zamračila. „Jinými slovy, někdo ten mobil koupil, jen aby mi poslal textovku.“

Jones přikývl. „Vypadá to tak.“

„Ale proč nezavolal z automatu? Nebo proč mi neposlal e-mail z veřejnýho terminálu? Kupovat kvůli tomu mobil mi připadá pěkně ujetý.“

Jones se na ni zazubil. „Když vám připadá ujetý tohle, co si myslíte o ozbrojenejch sniperech?“

„Máte pravdu,“ připustila Megan. „Asi bych měla přehodnotit svý kritéria.“

Jones stočil pohled k Paynovi. „Hej, Jone, máš šťastnej den. Jestli svý kritéria sníží, možná bys u ní měl šanci.“

Megan se poznámce zahihňala, což vyvolalo okamžitou reakci z Paynovy strany. „Prosím vás, nepodporujte ho v tom. Když se budete smát těm jeho nejapnostem, nepřestane s tím.“

Usmála se. „Ale musíte připustit, že tohle bylo docela vtipný.“

„Ne,“ odvětil Payne. „Nepřipustím nic. Jednou někdy v půlce devadesátejch let řekl něco mírně zábavnýho a já se sotva pousmál. A ten chlap od tý doby nezavřel hubu.“

Jones si zamnul bradu jakoby v hlubokém zamyšlení. „A víš co? Já si na ten den dobře pamatuju. To bylo během mýho murphyovskýho období. Nejdřív jsem tě rozesmál, pak jsem sbalil transvestitní prostitutku v Západním Hollywoodu.“ Odmlčel se, aby jeho slova měla větší dopad. „Ne, počkat, to udělal Eddie, ne já. Když nad tím tak přemýšlím, byl to vlastně den, kdy mý murphyovský období skončilo.“

Payne zakroutil hlavou a podíval se na Megan. „Vidíte, co jste způsobila? Nastartovala jste ho. A teď si ho poslouchejte dalších deset let.“

Megan si zakryla rukou úsměv a raději už nic neříkala.

„Každopádně,“ řekl Payne ve snaze změnit téma, „je víc než zřejmý, že někdo zašel hodně daleko, jen aby vám poslal kódovanou textovku. Nebýt toho násilí kolem, radil bych nevšímat si jich, dokud někdo nevezme telefon a nezavolá vám jako normální člověk. Ale protože se nás jeho lidi pořád pokoušej zabít, asi bude nejlepší zahrát si s ním tu jeho blbou hru a rozluštit význam dopisu.“

Megan se zamračila. „Myslela jsem, že to už jsme udělali. Ta báseň je o mně.“

Payne zavrtěl hlavou. „Ve skutečnosti jsme rozlouskli půlku básně. Jste z města bratří a jste dcera bez máti. Ale co další dva verše? Co znamenají?“

„Můžete mi ty verše zopakovat?“ zeptala se.

Jones přešel za stůl a napsal báseň černým fixem doprostřed plechové mazací tabule, aby ji mohli rozebírat společně.

Payne vzápětí popadl červený fix a přimaloval hvězdičky na obě strany řádků jedna a tři. Chtěl tím naznačit, že už je mají vyřešené. „Jestli se nepleteme, tyhle řádky jsou o vás. Teď ještě musíme rozluštit druhou dvojici.“

* Z MĚSTA BRATŘÍ, *

MILENKA Z LINIE ZMIZELÉ.

* DCERA BEZ MÁTI, *

ZVOLENA V EPOŠE DĚJINNÉ.

Megan pokývala chápavě hlavou. „Na slovní hříčky a hádanky jsem dost dobrá. Jestli někdy budete mít chuť prohrát, vyzvěte mě na boggle nebo scrabble.“

Jones se na ni podíval. „Teď luštěte, plácat si můžete potom.“

Megan mu z legrace zasalutovala a pak se soustředila na slova. „Jak moc jste si jistí překladem? Věříte člověku, který to pro vás udělal?“

Odpověděl Payne: „Jestli mu věříme? Rozhodně. Je to náš velmi dobrej přítel. Jestli věříme v jeho schopnosti? Řek bych na devadesát procent určitě. Ve svým původním překladu se v podstatě nedopustil chyby, jenom přehlídl místo, kde šifra měla být nápověda, nicméně –“

„Na Petrovu obranu musím říct,“ přerušil Payna Jones, „že jsme ho požádali, aby nám sdělení přeložil slovo od slova. Nevěděli jsme, že je to slovní hádanka, kde jsme měli hledat nápovědy, hříčky a dvojsmysly.“

Megan se poškrábala na tváři. „O jaký nápovědě to mluvíte?“

Payne poklepal na slovo dcera. „Dcera je původně, tedy latinsky, filia. A Fila je zkratka pro Filadelfii.“

„Fila! Už chápu. Dost chytrý. A vy myslíte, že by tam mohly být i další hříčky?“

Payne pokrčil rameny. „To v týhle chvíli nevíme. Mohlo by tam být cokoli.“

„No,“ řekla Megan, „na první pohled si nemyslím, že řádky dva a čtyři patří k sobě.“

„Jak to? Vždyť rým je perfektní.“

Zavrtěla hlavou. „Ano, to je. Když chcete být přehnaně kritičtí, tak u řádků jedna a tři rým trochu pokulhává – bratří, máti. Je to slyšet, ne?“

„To je pravda,“ přitakal Payne. „A co vám teda vadí?“

„To sloveso.“

„Jaký sloveso?“ zeptal se Jones.

„Jaký asi myslíte?“ Megan popadla zelený fix a podtrhla slovo zvolena. Je to jediný sloveso v celý básni. Copak vás na vojenskejch akademiích neučili gramatiku?“

Jones si čtyřverší přečetl znovu. „Máte pravdu. Jediný sloveso. Víc jich tam není. Ale proč vám to vadí?“

Opsala velký kruh kolem řádků jedna, dvě a tři. „Jsem si náramně jistá, že první tři řádky mají popisovat mě. Jsem z města bratří a jsem dcera bez máti. A jen kvůli kontextu básně si myslím, že říkají, že jsem milenka ze ztracený linie – i když nevím, co to znamená.“

„A co čtvrtej řádek?“

Megan odpověděla: „Ten nemluví o mně. Říká, proč jsem byla zvolena. Vlastně nám poskytuje vysvětlení.“

Payne souhlasně kývl. „Asi máte pravdu. První tři řádky patří k sobě.“

„Je-li to tak,“ konstatoval Jones, pak je tu docela vysoká šance, že nám na třetím řádku něco uniká.“

„Myslíš jako význam?“

„No, jo,“ připustil Jones a sundal čepičku ze své černé fixky. „Význam by byl fajn, ale podle mě řádku nerozumíme proto, že nevidíme slovní hříčku. Pamatuješ, co nám říkal Petr? Měl dojem, že autor týhle básničky byl brilantní tvůrce hádanek, takže se dá předpokládat, že ty tři řádky, co patří k sobě, využívaj podobný taktiky.“

„Aha,“ zvolal Payne, „už vím, co nám chceš říct. Řádky jedna a tři obsahovaly slovní hříčky, takže je to pravděpodobný i u řádku dvě.“

Jones přikývl. „V to doufejme, jinak nemám ponětí, o čem je tam řeč.“

Aby se lépe mohli soustředit, Payne ostatní tři řádky smazal.

MILENKA Z LINIE ZMIZELÉ.

Megan se chvíli soustředila na slova, pak najednou zkřivila tvář.

„Co se děje?“ zeptal se Payne.

„Vytanuly mi v hlavě dvě věci. Je mi jasný, že staří chlapi jako vy nechodili v tomhle miléniu do školy, ale znáte pojem eufonie?“

„Ajaj! Proč je na nás tak zlá?“

Payne rýpnutí ignoroval. „Eufonie je opakování libozvučných hlásek ve verši. Za nás ve druhohorách se tomu říkalo prostě libozvučnost. To by na milenku z linie zmizelé mohlo sedět. Kam tím míříte?“

Megan se replice pousmála a odpověděla: „Z nějakýho důvodu se eufonie vyskytuje jen na tomto řádku a na žádným dalším ne. To se mi zdá podezřelý.“

„Podezřelý mile, nebo nemile?“

„Jakej je v tom rozdíl?“

„No ne,“ odvětil Payne sarkasticky, „už jsem si začínal myslet, že všechno víte. D. J., prosím tě, vysvětli jí rozdíl.“

„S radostí,“ řekl Jones. „Mile podezřelý je, když přiměješ holku svlíknout se a –“

Payne ho přerušil: „Po přehodnocení to vysvětlím sám. Nemile podezřelý znamená, že jsme udělali něco špatně. Jinými slovy, náš překlad je mimo. Mile podezřelý znamená, že autor použil eufonii záměrně, aby upoutal naši pozornost na tento řádek.“

Megan chápavě přikývla. „V tom případě bych se držela nemile podezřelýho.“

„A proč to?“

„Protože na slově milenka je něco, co mi připadá nepatřičný.“

„Nepatřičný v jakým smyslu?“ zeptal se Payne.

„Já nevím. Je to jen takovej instinkt. Občas mě týhle pocity chytnou a mám obyčejně pravdu.“

Payne se poznámce usmál. „Věřte mi, já ten pocit znám. Promiňte mi tu slovní hříčku.“

Jones hlasitě vzdychl. „Aúúúú, není to slaďoučký? Oba jste média. Proč teda kruci nedáte ty svý skvělý hlavy dohromady a nepřijdete na to, kde Petr překlad zbabral? Já se zatím zaměřím na konec verše. Už možná vím, co znamená ta ztracená linie.“

48

Payne ukázal na dvě židle na druhé straně stolu. Megan ho obešla první a sedla si na tu vzdálenější. Přisedl k ní a podal jí svůj blok. „Koukněte se na mý poznámky. Nalevo jsou slova v angličtině. Napravo původní jazyky, ve kterých byly napsaný.“

SLOVA

JAZYK

město

francouzština

bratři

řečtina

milenka

italština

ztracený/-á/-é

hebrejština

linie

provensálština

dcera

latina

matka/máti

francouzština

volba

hebrejština

epocha

provensálština

dějinný/-á/-é

italština

Megan pohlédla na dva sloupky, ohromená úsilím, které do projektu všichni vložili. Provensálštinu neznala, a tak jí Payne vysvětlil, že je to nářečí, kterým se dodnes mluví v některých částech Francie. Jones by jí o základech jazyka pověděl mnohem víc, ale právě se snažil rozlousknout druhou půlku druhého řádku.

„Kde začneme?“ zeptala se.

„Začněme s vaším instinktem. Řekla jste, že na slově milenka se vám něco nezdá. Tak začněme u něj.“

„Výborně. A jak to provedeme?“

Payne pokrčil rameny. „Vlastně nemám ponětí.“

Zasmála se jeho upřímnosti. „Chlap, kterej se nebojí přiznat, že je bezradnej. To je u muže velmi atraktivní vlastnost.“

„Vážně? Pak mě budete milovat. Nevím totiž zhola nic o ničem.“

„Pozor, neřekla jsem, že hloupost je atraktivní. Jen jsem řekla, že…“

Payne na ni hleděl a čekal, až dokončí myšlenku, ale ona si toho očividně nevšímala. Místo toho sklouzla pohledem k zápisníku v jeho rukou. „Copak je?“

„Co?“ zeptala se, aniž k němu vzhlédla.

„Co je špatně?“

„Nic není špatně. Jde jen o to, co jste řekl.“

Na tváři se mu objevil tázavý výraz. „Co jsem řekl?“

Sjela prstem k levému sloupku. „Řekl jste milovat, myslel jste lásku.“

„A co?“

Megan se na něj podívala. „Ten seznam je špatně.“

Payne si přitáhl židli blíž. „Jak to?“

„Ve vaší tabulce máte slovo volba. Ale v básni používáte slovo zvolena.“

Payne přikývl a pak jí vysvětlil, že Ulster musel změnit tvary jistých slov tak, aby báseň dávala smysl. Musel to udělat proto, že některé jazyky měly konfliktní pravidla gramatiky. Například pokud šlo o umístění přídavných jmen modifikujících příslušné slovo ve větě. „Dává to smysl?“

„Dokonale. Taky to vysvětluje, co je špatně na druhým řádku.“

Payne si dal dvě a dvě dohromady. „Souvisí to nějak s láskou?“

Na tváři jí blýskl úsměv. „Všechno souvisí s láskou.“

„No ne, to mý flirtování musí být nakažlivý.“

„Povězte mi,“ řekla, „kolik toho vy dva znáte z italštiny?“

Payne pokrčil rameny. „Pár slov, sem tam něco. Většinou se to týká jídla.“

Jones se ozval: „Já znám mnohem víc než Jon, ale ne že bych mluvil přímo plynně.“

„To nevadí,“ usmála se Megan. „Nemusíte mluvit plynně, abyste pochopili tohle. Když jste zmínil slovo milovat, přiměl jste mě zamyslet se nad druhým veršem. Co když je slovo milenka špatně? Co když tam má být místo něho láska?“

Jones slovo smazal a napsal nové. Nyní na tabuli stálo:

LÁSKA Z LINIE ZMIZELÉ.

Payne hleděl upřeně na tabuli, ale řešení ho pořád nenapadalo. „Nechápu to? Jak nám to má pomoct?“

„A co když se to slovo vůbec nemělo překládat? Jako filia pod tím?“ dodala. „Co když se to mělo číst v původní italštině?“

Jones nebyl žádný expert, ale jako mnoho lidí věděl, jak se italsky řekne láska. Smazal anglickou verzi a napsal slovo v původním jazyce.

AMORE Z LINIE ZMIZELÉ

„Ať se propadnu,“ procedil Payne ze židle. „Tohle je vážně chytrý.“

„Co je chytrý?“ zeptal se Jones, kterému to pořád nedocházelo. Odstoupil od tabule o pár kroků dozadu, jako kdyby chtěl zahlédnout širší obraz. „Co je chytrý?“

„Určitě ne ty,“ dobíral si ho Payne, „jinak bys to už viděl.“

„A co jako?“ obořil se na něj Jones.

Payne se usmál na Megan a pobídl ji, aby vše vysvětlila: „No tak. Řekněte mu, odkud se ve vás bere ta jistota, že tenhle verš je o vás.“

„Je mi jedno, kdo to řekne,“ vrčel Jones. „Hlavně mi už odpovězte!“

Megan vstala, úsměv od ucha k uchu, a přistoupila k tabuli. Vzala červený fix a vepsala do italského slova lomítko.

Stálo tam:

A/MORE Z LINIE ZMIZELÉ

„Prokažte mi laskavost,“ řekla Jonesovi, „a přečtěte to foneticky.“

Jones uposlechl: „A more z linie zmizelé.“

Ještě chvíli mu trvalo, než slovní hříčku pochopil. „Krucipísek! Oni v tom verši použili vaše jméno. A Moore z linie zmizelé. Musím připustit, že to je fakt elegantní.“

Megan se teatrálně poklonila. „Děkuju mnohokrát.“

„Je to elegantní,“ zopakoval Jones, „ale je to dobrá zpráva?“

„Jak to myslíte?“

Jones se usmál. „Teď, když víme, že báseň je o vás, už se nás nezbavíte. Budete s náma muset zůstat až do hořkýho konce.“

49

Payne s Megan odvedli skvělou práci na první půlce verše, ale Jones je nechtěl nechat slíznout všechnu smetanu – zvlášť když Payne pouhý den předtím vyřešil „Filu“. Jones věděl, že pokud co nejdřív nezaboduje, bude to mít na talíři pořád.

„Nuže,“ pravil posměšně Payne a posadil se vedle Megan, „matně si vzpomínám, žes říkal něco o rozluštění významu tý ztracený linie. Nebo jsi jenom kecal?“

Jones se uculoval a vychutnával si sílící tlak. Za ta léta mezi ním a Paynem vznikla přátelská rivalita skoro ve všem, co podnikali, ať se jednalo o golf, bowling nebo hádání jmen u cizích lidí. Oba neradi prohrávali a možná i z toho důvodu v týmu MANIAC tak výtečně spolupracovali. Snaha být nejlepší nutila každého, aby se pořád zlepšoval. „Ne, jsem si docela jistej, že vím, co to znamená. Váš objev můj závěr vlastně ještě podpořil.“

„Jsem rád, že jsme mohli pomoct. A teď už to přestaň protahovat.“

Jones vzal ze stolu hadřík a smazal všechno na tabuli. Pak napsal černým fixem druhý řádek básně a podtrhl poslední tři slova.

MOORE Z LINIE ZMIZELÉ

Zeptal se: „Co vás napadne jako první, když si tenhle řádek přečtete?“

Payne pokrčil rameny. „Že to nějak souvisí s Meganiným původem.“

„To mě hned napadlo taky. Linie znamená rodokmen. Pěkně jednoduchý, co?“

„Ano,“ souhlasila Megan.

Jones pokračoval: „Navíc když se zamyslíte nad posledním slovem z řádku jedna a tři – bratří a máti –, i ona souvisejí s rodinou. Což krásně zapadá do teorie, že první tři řádky jsou spolu spojený. Pamatujete, na žádným z nich nejsou slovesa.“

Payne kývl. „Všichni se shodujeme. Ty řádky hovoří o Megan.“

Jones se tajuplně usmál. „A přesto nám pořád schází klíčová informace. Jak do toho všeho zapadá Meganin rodokmen? Co se ve skutečnosti ztratilo?“

„Tuším, že máš teorii.“

„Jistě že mám teorii.“ Jones popadl černý fix a napsal na tabuli čtyři verše z textové zprávy. „Myslím si, že informace, kterou hledáme, je ve druhý básni.“

BOHATSTVÍ TVÉ ČEKÁ NA TEBE.

ŽIVOTEM SVÝM HO STŘEŽ.

SMRT NAVŠTÍVÍ TY NEHODNÉ,

JEHO PRVNÍ ŽENY KREV

Payne čtyřverší rychle přelétl zrakem. „Můžeš nám to nějak zúžit?“

„Můžu,“ odpověděl Jones, „ale podle mě je to docela jasný. Jenom jeden řádek mluví o rodině.“

Megan ukázala na tabuli. „Řádek číslo čtyři. Zmiňuje se o něčí ženě.“

„A nejen to,“ dodal Jones a podtrhl tři slova: čeká, střež a navštíví. „Je to jedinej řádek v básni, kde není sloveso.“ Na chvíli se odmlčel a pak pohlédl na Megan. „Co vy na to? Řek bych, že na vojenskejch akademiích se gramatika učí.“

Usmála se při vzpomínce na své předchozí rýpnutí. „Trefa!“

„No dobře,“ připustil Payne. „Předložil jsi docela silnej argument. Zdá se, že čtvrtej řádek je spojenej s prvníma třema v druhý básni. Ale pokud se nepletu, pořád jsi nevyřešil záhadu, co se vlastně ztratilo.“

„Nic se neboj. Právě se k tomu dostávám.“

Jones opět vzal hadřík a smazal první tři řádky básně. Pak zůstaly na tabuli pouze dva:

MOORE Z LINIE ZMIZELÉ

JEHO PRVNÍ ŽENY KREV

A hned se pustil do vysvětlování, jak jsou spolu spojené: „Jakmile jsem uviděl slovo linie, hned mi v hlavě vyskočila pokrevní linie. Když se totiž bavíme o něčím původu, je to vlastně pokrevní linie, že. No a tady vidíme linii na jednom řádku a krev na druhým. To mě přivedlo k víře, že tyto dva výroky se dají spojit. Stačí jen trochu změnit pořadí slov a dostaneme následující…“

MOORE ZE ZMIZELÉ POKREVNÍ LINIE JEHO PRVNÍ ŽENY

Jones se vítězně rozzářil. „To není špatný, co?“

Payne přikývl. „To teda vůbec ne.“

Jones obrátil pozornost k Megan. „Teď je samozřejmě řada opět na vás. My o vašem rodokmenu nic nevíme. Kdo je ten člověk, o jehož první ženě je řeč?“

Megan si přečetla řádek a pokrčila rameny. „To fakt vůbec netuším. Mí adoptivní rodiče spolu chodili už na střední škole, takže ani jeden předtím nebyl v žádným svazku. A pokud vím, ani mí biologičtí rodiče ne. Na druhý straně jsem se s nima nikdy nepotkala. Moje máma umřela při porodu a táta od ní odešel hned poté, co mě počala. Tak mi to aspoň říkali.“

„I když jste je nikdy nepotkala, pamatujete si jejich jména?“

Přikývla trochu zdráhavě, jako by ji ta vzpomínka zabolela.

„To bych možná mohl pomoct. Pojďme do vedlejší místnosti a projedeme si nějaký data na mým laptopu. Za ty roky jsem vypátral už pěknejch pár ulejváckejch fotříků. Když budeme mít štěstí, najdeme něco, co se bude hodit.“

Megan vstala ze židle. „Jsem pro.“

Jones zamířil ke dveřím. „Jen mi, prosím, řekněte, že se nejmenovali Ježíš a Marie. Protože jestli to bude blábol ve stylu Šifry mistra Leonarda, jedete v tom sama.“

Pobaveně se zasmála. „Já vodu piju. Nechodím po ní.“

Jones pokrčil rameny. „To je ale škoda. Dal bych pět babek za to, abych ten trik mohl vidět.“

* * *

Payne viděl, že Jones a Megan jeho pomoc nepotřebují, a tak si sedl za stůl a ze svého kódovaného telefonu zavolal do Ulsterových archivů. V Küsendorfu sice byla noc, ale Petr Ulster vzal hovor ve své soukromé pracovně.

„Jsem tak rád, žes zavolal,“ řekl Paynovi. „Už jsem si začínal dělat starost o vaše bezpečí.“

„Žádnej strach. Jsme v pohodě.“

„Už žádný konflikty s gangstery?“

„Jenom jeden, takže to byl celkem klidnej den.“

Ulster se zasmál. „Ach, Jonathone, ty mě s těma svejma hláškama jednou zabiješ!“

„Ironický na tom je, že ten někdo chce zabít nás. Nevím jistě, odkud se berou, ale jsou pěkně vytrvalí.“

„A co jinak,“ řekl Ulster. „Voláš jen tak, abys o sobě dal vědět, nebo potřebujete další pomoc?“

„Věř tomu nebo ne, ale volám ti nejnovější informace. Dali jsme hlavy dohromady a rozlouskli ty básně. Jak jsi říkal, autor byl pěkně chytrej.“

„Řekls básně, v množným čísle?“

Payne si protřel oči. „Jo, správně. Neřek jsem ti o tý textový zprávě. Promiň. Už mi ty dny jaksi začínají splývat.“

Příštích pár minut Ulsterovi všechno vysvětloval. Začal s Meganiným textem a skončil s řešením hádanek. Ulster řekl jen tu a tam slovo a všechny rozluštěné šifry si poznamenával do zápisníku, aby je později mohl přezkoumat.

„A co ten dopis. Našli jste jeho originál?“

Payne přikývl. „Promiň, to jsem ti měl říct taky. Zrovna teďka ho mám před sebou.“

„Tak mi o něm pověz,“ řekl Ulster vzrušeně. „Na jakým je papíře?“

„To nevím. Nejsem žádnej expert. Řek bych, že je to nějakej pergamen.“

„Vypadá starej?“

„Jo. A taky musel být dost drahej, když přežil všechny ty roky nepoškozenej.“

„Řekni, máš u sebe černý světlo?“

„Cože?“

„Zařízení na odhalování krvavejch skvrn a tak.“

Payne se tomu zasmál. „Proč bych kruci měl mít černý světlo? Já krvavý skvrny dělám, nezkoumám je.“

„Jo, jasně, to bylo ode mě hloupý. V tom případě, je tam někde nablízku policejní stanice? Nebo třeba diskotéka?“

„Diskotéka? Ne, Petře, jsme na letecký základně, ne ve Studiu 54. Proč?“

„Letecká základna by mohla stačit! Mají tam válečný letadla? Třeba něco ze čtyřicátejch let?“

Payne svraštil obočí. Nechápal, kam Petr svými otázkami míří. „Policejní stanice? Diskotéky? Válečný letadla? O čem to sakra blábolíš?“

„Tvůj dopis,“ vysvětloval Ulster, „Mám jednu teorii o jeho autorovi, ale potřebuju černý světlo, abych svoji hypotézu dokázal.“

„Řekni mi, co si představuješ, a já uvidím, co se dá dělat.“

Ulster se zaklonil na svém kancelářském křesle. „Od roku 1282 používají výrobci papíru vodotisk, aby své výrobky označili. Jako první se používal egutér, přítlačný kovový válec s motivem vyvinutý v italské Bologni. Po čase začaly i vlády chránit svoje výrobky a používaly speciální papíry na známky a bankovky, aby zabránily padělání.“

„A jak to všechno souvisí s naším dopisem?“

„Nakonec se to ujalo i v umění. Malíři chránili svá díla tak, že používali speciální druhy pláten, označených způsoby, o kterých věděli jen oni. Také spisovatelé často psali na svůj osobní papír, aby zaručili pravost svých prací.“

Payne vzal dopis za rožek, podržel ho proti světlu a pátral po nějakém vodotisku. „Je mi líto, Petře, ale na tomhle dopise žádnej vodotisk není.“

„No báječně! To je fakt báječný!“

„Děláš si ze mě srandu?“

„Ne, Jonathone, vůbec ne. Ve skutečnosti mě ta zpráva nadchla. Jak už jsem řekl, mám o tvůrci té hádanky teorii. Jestli je autorem ten, koho myslím, může nám to potvrdit jedině černý světlo.“

„Počkej. Kdo to podle tebe je?“ chtěl vědět Payne.

Ulster zavrtěl hlavou. „Prozatím bych to raději neříkal. Ale pokud je má hypotéza správná, už chápu, proč jsou lidi kvůli tomu dopisu ochotni zabíjet.“

50

Zatímco Ulster čekal na jeho mobilu, Payne zavolal z kancelářského telefonu veliteli základny. Šedovlasý důstojník ho vzal po druhém zazvonění. Prohodili spolu pár slov a Payne šel rovnou k věci.

„Dovolte, abych se předem omluvil, ale musím vám položit jednu divnou otázku.“

Velitel se usmál. „Může být ještě něco divnějšího než se nechat propašovat do Willow Grove a zřídit si v zadní kanceláři pracoviště?“

Payne se zasmál. „No když to berete takhle…“

„Co pro vás můžu udělat, synu?“

„Říkal jsem si, jestli někde na základně nemáte černý světlo.

„Vlastně máme. Příruční, na baterie.“

„Vážně? A na co vám to vlastně je?“

Velitel mu to vysvětlil: „Každý rok pořádáme jednu z největších leteckých přehlídek v zemi. Občas nasadíme i staré bombardéry z druhé světové války. Ten typ, co jsme používali na noční lety. A to pak vždycky vytáhneme černé světlo, abychom nasvítili panely. Děcka to milují.“

„Pane, teď vám nerozumím. O jakých panelech to mluvíte?“

Velitel zabručel: „To jste mě zklamal! Myslel jsem, že absolvent Akademie jako vy by měl tyhle věci znát. Vy dnešní vojáci byste se měli učit znát své dějiny.“

„Máte pravdu, pane. Jestli máte chvilku, zasvěťte mě, prosím.“

Velitel se usmál, spokojený, že může předat své vědění mladší generaci. „Za starých časů se stávalo, že zářivé světlo přístrojových panelů prozrazovalo pozice našich letadel během nočních náletů. Za války jsme experimentovali s UV fluorescenčními ciferníky a černým světlem. Dokonce jsme tiskli mapy s použitím UV fluorescenčních inkoustů a vyvinuli speciální UV tužky a posuvná pravítka pro navigátory, viditelné v ultrafialovém světle.“

Ulsterova poznámka o válečných letadlech pojednou dávala Paynovi smysl. „To je na čtyřicátý léta docela luxusní výbava. A mělo to úspěch?“

Velitel se zasmál. „Ani ne. Nejspíš taky proto jste o tom nikdy neslyšel. Ty zatracené měniče napětí při startech pořád vypadávaly. A bez napětí vám ukazatele nefungují.“

„Ajaj! Lítání naslepo je pěkně hnusný – hlavně v boji.“

Velitel přikývl. „Řada havárií nás i Brity přinutila, abychom v pětačtyřicátém od programu upustili. Kupodivu někteří ze starých ptáků jsou pořád funkční. Samozřejmě ne ty měniče. Proto musíme vytáhnout UV lampu. Abychom ty panely nasvítili.“

„Pokud by vám to nevadilo, mohl bych si tu lampu na hodinku nebo dvě půjčit?“

„Není problém, synu. Za moment k vám s tím někoho pošlu.“

„Díky, pane, moc si toho cením. A pane? Díky za poučnou lekci z historie.“

* * *

Ultrafialovou zářivku přinesli ani ne za pět minut, jak velitel slíbil. Měřila zhruba třicet centimetrů a měla pouzdro z černého plastu. Spínačem u rukojeti se zapínala ultrafialová lampa – jediná UV žárovka, ze které vycházelo světlo podélnou škvírou.

Jones viděl, co přinesli, a okamžitě zbystřil pozornost. Jakmile letec odešel, pospíšil s Megan do kanceláře za Paynem.

„Zavřete dveře,“ zašeptal Payne s rukou položenou na mikrofonu svého mobilu. Jones je zavřel a posadil se na židli vedle Megan. „Mám na telefonu Petra. Chce, abychom dopis podrobili jednomu testu.“

„Jakýmu testu?“ zeptal se Jones.

Payne mu naznačil, ať chvíli počká. „Petře, právě přinesli zářivku. Jestli ti to nevadí, přepnu tě na reproduktor. Jsem tady s D. J. a Megan.“

„Zdravím všechny,“ řekl Ulster v reproduktoru. „Tohle je tak vzrušující!“

„Co je vzrušující? Co budeme ověřovat?“

„Mám teorii o totožnosti vašeho záhadného pisatele. Jestli se nepletu, váš dopis bude mít v pergamenu speciální vodotisk viditelný v UV světle.“

Jones se ušklíbl. „Petře, nikdo z nás není expert v oboru, ale tenhle dopis vypadá, že je několik století starej. Pochybuju, že měli UV technologii v době, kdy byl napsanej.“

„Technologii ne. Inkoust ano.“

„Nerozumím.“

„Věřte tomu nebo ne, ale fosforeskující inkoust je starší než moderní člověk. Vyskytuje se v přírodě hned v několika podobách. Například existuje mnoho druhů ryb, které pod UV světlem září. Hmyz taky. Viděli jste někdy štíra pod černým světlem? Je to dost strašidelný!“

„Možná, ale –“

Ulster myšlenku dokončil: „Ale proč inkoust používat, když není technologie k jejímu přečtení?“

„Přesně,“ usmál se Jones.

„Protože právě o tomhle je pokrokové myšlení. Někteří z největších myslitelů všech dob vymysleli vynálezy dávno předtím, než jsme měli technologii k jejich zhotovení.“

„Jinými slovy, chceš nám říct, že staří spisovatelé používali UV vodotisky, které měly potvrdit pravost jejich děl budoucím generacím?“

Ulster své tvrzení upřesnil: „Ne, neřekl jsem staří spisovatelé. Pouze jeden konkrétní.“

„A proč by to dělal?“

„Protože jeho nejdůležitější dílo se zaměřovalo na budoucnost.“

„Na budoucnost, jo? A můžeš nám říct jeho jméno?“

„Za chvilku,“ slíbil Ulster. „Ale napřed pro mě musíte něco udělat.“

„Co to má být?“ zeptal se Payne.

„Zhasněte světla, zapněte zářivku a řekněte mi, co vidíte.“

Jones měl sice své pochybnosti, ale šel ke dveřím a položil ruku na vypínač. Megan se protáhla kolem stolu k Paynovi, který úzkostlivě držel zářivku nad dopisem.

„Připraven?“ zeptal se Jones.

Payne přikývl a zapnul zářivku. Z přístroje vycházelo slabé fialové světlo, ale nebylo moc vidět, dokud Jones nevypnul vypínač na zdi. Pojednou místnost zaplavila tma a dopis na stole začal zářit jako nějaká rekvizita ze sci-fi filmu.

„Krucipísek!“ vyhrkl Jones a vrhl se ke stolu, aby si to přečetl.

Payna přemohl stejný údiv. „Krucipísek!“ zopakoval po něm.

„Co vidíte?“ zeptal se Ulster.

Jones odpověděl: „Září to. Ta zpropadená věc září!“

„Ale co vidíte? Slova? Tvary? Čísla?“

„Všecko.“

„Tvar! Popište mi tvar.“

Payne přiblížil lampu k pergamenu a pokusil se to co nejlépe popsat. „Ten objekt je uprostřed stránky. Má zhruba pět centimetrů v průměru a vypadá jako srpek měsíce na zádech.“

Jones zavrčel, až mu ve tmě zasvítily zuby, „Řekni mi, prosím, že to není islámskej symbol. Saúdové jsou na nás furt nasrání za to, co jsme provedli v Mekce.“

„Ne, není islámskej,“ ujistil je Ulster. „Vlastně to ani není měsíc.“

„A co je to teda?“

„Je to mísa.“

„Mísa? Jako na kukuřičný lupínky?“

Ulster otázku ignoroval. Však jim za chvíli vše vysvětlí. „Řekni mi, Jonathone, kolébá se ta mísa?“

„Jo,“ řekl Payne, „drží ji ve vzduchu nějaká podpěra.“

Na lince se rozezněl hlasitý hluboký smích. „Báječný! To je fakt báječný! Já to věděl!“

Payne se usmál Ulsterovu vzrušení. „Co jsi věděl, Petře?“

„Ta trojnožka. Musela to být mísa a trojnožka! Co jinýho by to mohlo být? Kdysi dávno jsem četl, že –“

„Petře!“ řekl důrazně Payne.

„Jonathone?“

„My tady tápeme ve tmě. Doslova ve tmě. Vysvětli nám, prosím, co ta mísa a trojnožka znamenají.“

Ulster se nadechl z plných plic, aby se uklidnil. „Ano, jistě. Omlouvám se za to blábolení. Už se to nestane. Znáte podstatu zírání?“

„Zírání? Myslíš čumění do blba?“ zeptal se Jones.

„Ale ne! Zírání je stará technika předpovídání budoucnosti. Věštec vidí věci plasticky v reflexivním či průsvitném médiu, například zrcadle nebo křišťálové kouli. Vodotisk, který jste mi právě popsali, je znázorněním oblíbené metody. Mosazná trojnožka podpírá misku s vodou nad zemí nebo nad stolem. Poblíž se umístí jediný plamen a jasnovidec vykládá obrazy, které se objevují na zčeřené vodní hladině. Tuto techniku využívalo mnoho slavných médií, včetně orákula z Delf.“

„Pokud je zírání tak běžný, jak víš, kdo dopis napsal?“

„Jak? Přece díky vodotisku! Jenom jeden člověk v dějinách používal UV inkoust tímto způsobem a měl talent na to, aby stvořil tak důmyslnou hádanku pro budoucí publikum. To samozřejmě nebudeme vědět jistě, dokud pergamen nepodrobím zkoušce a neověřím rukopis, ale pokud jde o mne, viděl jsem dost na to, abych si mohl dovolit hádat. Vlastně je to víc než jen dohad. Jsem si na devadesát devět procent jistý, že vím, kdo ten dopis napsal.“

„Řekni jméno,“ dožadoval se Payne.

Ulster se zazubil. „Váš poštovní přítel z minulosti není nikdo jiný než Michel de Nostredame. Samozřejmě ho asi budete lépe znát pod latinskou verzí jeho jména: Nostradamus.“

51

Všichni ve tmě vytřeštili oči. Příštích několik vteřin nikdo nevydal ani hlásku, jak každý přemýšlel nad významem Ulsterových slov.

Nakonec mlčení přerušil Payne: „Řekl jsi Nostradamus?“

Místnost zaplnil Ulsterův smích. „Ano, Jonathone, řekl.“

„A myslíš toho proroka ze středověku?“

„Toho a nikoho jinýho.“

„Nostradamus napsal tenhle dopis?“

Ulsterův smích ještě zesílil. „Ano, jsem si naprosto jistý, že ano.“

„A poslal i tu textovku?“ vložil se do řeči Jones. „To už by musela být nějaká krávovina.“

„Ne,“ vysvětloval Ulster, „myslím, že v tomhle mu někdo pomohl. Dokázal bych si představit, že ten, kdo odeslal dopis Megan, poslal i tu textovku.“

Megan uslyšela svoje jméno a zapojila se do rozhovoru: „Proč by to někdo dělal? Proč by mi někdo posílal dopis, kterej napsal Nostradamus?“

„To, má drahá, nevím. Ani nechápu, proč vás ve své básni zmínil. Ale možná máme odpověď na dosah. Teď, když jsme ověřili vodotisk, musíme prozkoumat zbytek dokumentu, jestli neobjevíme nějaké další nápovědy… Jonathone, pořád tam jsi?“

Payne se otázce pousmál. Kde jinde by měl být? „Ano, Petře, pořád jsem tady.“

„Výborně! Byl bys tak laskav a popsal mi všechno, co září? David se zmínil, že je tam toho víc, ještě prý písmena a číslice.“

Payne přemístil zářivku nad dopisem a naklonil se blíž, aby lépe viděl. „Kousek pod horní okraj připsal nějaký iniciály a čísla: C. S. 1566.“

Ulster si je zapsal. „Zajímavé. Velmi zajímavé. Co ještě?“

„Jeho vodotisk je uprostřed stránky.“

„Ano, ano. To už vím.“

„Nad dolní okraj dopisu napsal něco francouzsky: Quai du Mont-Blanc.“

Ulster mu slova zopakoval, aby měl jistotu, že jeho poznámky jsou přesné. „Nějaká čísla?“

„Ne. Čísla ne.“

„To je divné. Hodně divné. Co vidíš ještě?“

„Dole pod tím je jedno slovo. Myslím, že jméno. Genčve.“

„Genčve?“ vyhrkl Ulster. „Víš to jistě?“

Payne ve tmě přikývl. „Naprosto.“

Ulster potřeboval slyšet ještě druhý názor. „Davide, souhlasíš s Jonathonem?“

Jones měl základy francouzštiny, a tak celý dokument přečetl nahlas: „C. S. 1566. Quai du Mont-Blanc. Genčve.“

„No to je báječný! Fakt báječný! Tohle je mimořádně dobrá zpráva!“

„Jak to?“ podivil se Payne.

„Než zodpovím tvůj dotaz, září ještě něco?“

„Ne, Petře, to je všechno.“

„V tom případě bys měl zářivku hned vypnout. Čím dřív, tím líp.“

„Proč?“ zeptal se Payne. Jones zatím přešel k vypínači a rozsvítil světla na stropě. „Může dopis poškodit?“

„Ne, pergamen je docela odolnej,“ vysvětloval Ulster. „Ale u lidí, kteří si nechrání oči, může dlouhodobé vystavení UV světlu způsobit oslepnutí.“

„Cože?“ obořil se na něj Payne.

„Klid, Jonathone, jen klid. Pár minut nic není. Ani dvacet minut není moc.“

Payne si protíral oči a postupně si zvykal na světlo v místnosti. „Příště nás upozorni předem. Mohl jsem se zářivkou pracovat sám a ostatní by počkali venku.“

„Připravil bys své přátele o takovou vzpomínku? To snad ne. Víš, kolik lidí na světě zbožňuje Nostradama? Miliony čtou jeho proroctví jako Písmo svatý. Někteří v něm vidí Mohameda středověku – ne přímo boha, ale ani ne člověka. Jednoho dne vy tři pochopíte, že tohle byl jeden z nejsvětlejších okamžiků vašich životů.“

Payne o tom sice pochyboval, ale nechtěl se s Ulsterem hádat ani o jeho výroku, ani o důležitosti zrakového smyslu. Na to bude spousta času později. Teď se chtěl dozvědět co nejvíc o dokumentu. O tom, co napsal Nostradamus.

„Petře, pověz nám o tý zprávě. Mám takovej pocit, že jí rozumíš.“

„Druhé půlce ano. Začátku ne.“

„No tak to vezmeme pozpátku. Řekni nám, co je na konci.“

„Jak jsi předpokládal, Genčve je jméno. Ne jméno osoby, ale název města. Genčve, tak se francouzsky píše Ženeva ve Švýcarsku.“

„Panečku! To je docela blízko od archivů, ne?“

Ulster se usmál. „Jen pár hodinek cesty. Proto taky znám Quai du Mont-Blanc. Je to jedna z mých nejoblíbenějších cest ve Švýcarsku. Krátká, ale nesmírně malebná. Vede podél Ženevského jezera a nabízí výhled na jachtařské přístavy a Jet d’Eau. To je nejvyšší fontána na světě. Viděls její fotografie? Voda tryská do výšky přes 140 metrů. Je to fakt nádhera.“

„Jak je ta cesta stará?“

Ulster se zamyslel. „To si opravdu nevzpomenu, ale samotný město je dost starý. Kdysi patřilo k římské říši. Název Genua mu dal sám Julius Caesar.“

„Jinak řečeno, město je mnohem starší než Nostradamus.“

„Panebože, no jistě! Nostradamus žil v polovině 16. století, tedy v době, kdy do Ženevy přišel kázat svou víru Jan Kalvín. Jestli se nepletu, řekl bych, že Nostradamus zemřel v roce 1565 nebo 15…“ Ulster se zarazil v půli věty, když si náhle uvědomil význam čísla. „To číslo nahoře na stránce. Teď už vím docela jasně, že Nostradamus zemřel v roce 1566. Jaksi pochybuju, že je to jen shoda náhod.“

„Asi ne.“

„A co C. S.? Máš nějakou teorii o C. S.?“ vyhrkl Jones, kterého odhalení nadchlo.

„Je mi líto, Davide, ale zatím ne. Třeba mě něco napadne, až si budu listovat ve svý knihovně. Mám pár báječných knih o jeho životě a proroctvích. Hned jak spolu domluvíme, půjdu se podívat, jestli něco nezjistím.“

„Petře,“ ozvala se Megan plaše, „můžu vám položit otázku?“

„Ale jistě, má drahá.“

„Nemohly by vaše knihy obsahovat informace o jeho osobním životě?“

„To by jistě mohly.“

„V tom případě, prokážete mi laskavost? Až budete hledat C. S., můžete se taky dívat po mém příjmení? Třeba je Moore součást jeho rodokmenu.“

Ulster se nad žádostí pousmál. Vlastně ho překvapilo, že s ní přišla až teď. „Bude mi ctí, má drahá. A jestli něco zjistím, dozvíte se to první.“

* * *

Payne zavěsil a pohlédl přes stůl na Jonese a Megan. Posledních několik hodin trávili v bezpečí na letecké základně, ale on si uvědomoval, že jakmile Willow Grove opustí, budou zpátky v první linii, s pocitem, jako kdyby měli na zádech veliké terče. Bohužel taky věděl, že se situace nezmění, dokud nenajdou „bohatství“, o němž hovořila textová zpráva, nebo nezjistí, kdo ještě po něm jde. Nejlépe obojí.

Nejraději by Megan ukryl do nějakého bezpečného domu, aby jí zajistil ochranu, ale ona se proti jeho nápadu ostře postavila. Prý není možné, aby kvůli ní riskovali život a ona si zatím hověla někde v teple. Prohlásila, že byla odjakživa bojovnice a že přestat teď podle ní nemá smysl – i kdyby se násilí vyhrotilo.

Payne zastával názor, že pokud chtějí dosáhnout svého cíle, musí hodně přitvrdit. Už žádná detektivní práce v zákulisí. Už žádné opatrné našlapování. Spolu s Jonesem patřili mezi nejlépe vycvičené vojáky na světě, přesto posledních osmačtyřicet hodin na svou sílu nespoléhali. Místo aby cíle vyhledávali, sami se jimi stali. Místo aby stříleli první, vetřelci stříleli na ně. Pokud by to takhle pokračovalo dál, byla jen otázka času, než se někomu podaří je sejmout. Zákon pravděpodobnosti hovořil jasně.

Ne. Payne si řekl, že jestli má zemřít, nebude to nad slovními hádankami v Pensylvánii.

Bude to v zámoří – po boku Jonese a s krví na rukou.

52

Soukromý tryskáč pronajal Petr Ulster. Peníze odešly z jednoho z jeho tajných účtů ve Švýcarsku a transakce proběhla na jméno fiktivní společnosti. Falešný letový plán s destinací Paříž měl dále minimalizovat možnost odhalení. Pokud personál základny Willow Grove zachová mlčení, nikdo se nedozví, že Payne, Jones a Megan nasedli na transatlantický let do Ženevy bez řádného odbavení.

Až přistanou ve Švýcarsku, věci se trochu zkomplikují. Ženevské mezinárodní letiště leží u francouzské hranice, a je tudíž rozdělené na dvě části. Většina objektu se nacházela ve Švýcarsku – kde měl Ulster velký vliv –, ovšem jedna menší část se jmenovala „Francouzský sektor“. Díky této oblasti mohli pasažéři některých letů vkročit na území Francie nebo ho opustit bez švýcarského víza. To by normálně nebyl problém, protože jejich tryskáč měl přistát ve Švýcarsku, kde měl Ulster několik vlivných známých, kteří jim mohli pomoci proklouznout do země. Bohužel se někdy stávalo, že špatné počasí přimělo soukromá letadla, aby přistála na pomocných letištích s francouzským personálem. Tito důstojníci nespadali do Ulsterovy sféry vlivu, a kdyby je zadrželi, nemohl by pro ně nic udělat. Zůstali by trčet na diplomatickém území nikoho, dokud by nezasáhla americká ambasáda.

Payne a Jones si s tím samozřejmě nedělali těžkou hlavu. Ilegální přechody hranic dříve patřily k jejich každodenní práci. Díky jejich sebejistotě se i Megan mohla uvolnit a soustředit se na důležitější věci – jako třeba její spojitost s Nostradamem.

„Pořád nechápu, jak mohl napsat báseň o mně. Žil v šestnáctým století. To Filadelfie nebyla ještě ani město!“

Jones zvedl oči od stránky. Hověl si na luxusním koženém sedadle a četl jednu z knížek o francouzském prorokovi, které jim koupil zaměstnanec ze základny v knihkupectví poblíž Willow Grove. Zahrnovaly akademické tituly jako Nostradamus a jeho proroctví i ty poněkud povrchní, jako například Nostradamus pro začátečníky. Řekli si, že v zájmu jejich mise je dozvědět se o Michelovi de Nostre-Dame co nejvíc.

„Abych pravdu řekl,“ přiznal Jones, „jsem fanoušek Nostradama někdy od půlky osmdesátejch let, kdy jsem o něm viděl film. Jmenoval se Muž, který viděl zítřek a uváděl ho tlusťoch Orson Welles, kterej během dobrý půlky výkladu kouřil doutník.“

Payne, jenž seděl vedle Megan, se při té vzpomínce zasmál. „Na ten film se pamatuju. Poprvý jsem ho viděl jako malej kluk. Když začali mluvit o hrozící válce s třetím Antikristem, přetáhl jsem si deku přes hlavu. Vyděsilo mě to k smrti.“

Megan se té představě zachichotala. Nemohla uvěřit, že by Payna někdy něco vyděsilo – i jako malého kluka. „Já jsem ten film nikdy neviděla. Byl dobrej?“

„V tý době mi připadal úchvatnej. Bohužel jsem ho viděl po pár letech a nemohl jsem uvěřit, jaká je to slátanina. Všecko tak nafouknutý. Na druhý straně je to Nostradamus v kostce. Některý jeho proroctví byly přesný, jiný úplně mimo.“

„Nebo se možná ještě nenaplnily,“ rýpl si Jones.

Megan se zamyslela nad Paynovou poznámkou. „Musím přiznat, že o něm moc nevím. Samozřejmě znám jeho jméno, jako snad každej, ale o jeho předpovědích nemám ani páru. Například jste právě zmínil třetího Antikrista. Kdo byli první dva?“

Jones odpověděl: „První byl Napoleon, druhej Hitler.“

„On předpověděl i je?“

„Svým způsobem,“ připustil Payne.

„Co to znamená?“

„Znamená to, že věštby se nepsaly přímočarým jazykem, kterej by se snadno četl. Jako ten váš dopis, i jeho čtyřverší byly šifrovaný a mnohoznačný.“

„A proč to věštci pořád dělají? Pokud fakticky vědí, co se má stát, proč prostě nepřijdou a neřeknou to?“

Jones se nad otázkou pousmál. „Proč? Protože většina věštců jsou šarlatáni. Hovoří v obecnejch pojmech, aby svůj podvod co nejdýl utajili.“

„A Nostradamus to dělal taky tak?“

„Možná jo, možná ne. Nevěštil z čajovejch lístků na místním karnevalu, nesnažil se vytáhnout z důvěřivců nějakej ten doláč navíc. Nostradamus psal verše pro masy. Tím na sebe přivolal jen samý potíže. Vlastně je to hlavní důvod, proč psal v hádankách. Dělal to, aby si zachránil život.“

„Jak tomu mám rozumět?“ zeptala se Megan.

„Nostradamus psal svý proroctví v šestnáctým století, ve stejný době, kdy řádila římská inkvizice. Tribunály, zřízený Vatikánem, stíhaly lidi po celý Evropě, obviňovaly je z černý magie, čarodějnictví a dalších zločinů. Kdyby svý myšlenky zapisoval v obyčejný francouzštině, shořel by u kůlu. Proto svý sdělení šifroval, protkával je řečtinou, latinou a dalšími jazyky – musel se chránit. Tak mohl tvrdit, že jsou to slovní hádanky, poezie, a ne nějaký proroctví.“

„Dobře,“ řekla Megan, „myslím, že tohleto dokážu pochopit. Ale když je jeho styl tak vágní, proč je on tak slavnej?“

„Protože v jeho mnohoznačnosti je krása. Vezměte si například Hitlera. V pasážích, který popisují druhýho Antikrista, Nostradamus tvrdil, že zlo přijde od Rýna a Histeru. Co myslíte, že to znamená? Řeka Rýn protéká Německem a Hister je latinský název pro Dunaj. Později zmiňuje Hister znovu v souvislosti s armádami a boji. Většina lidí se z toho může zcvoknout.“

Megan se poškrábala na tváři. „Kam tím míříte?“

„Když byl Adolf ještě malej kluk, hrával si na březích dolního Dunaje v Rakousku. Navíc se Hister jen jedním písmenem liší od slova Hitler. Kdyby Nostradamus zapsal jméno řeky francouzsky, italsky nebo v tuctu dalších jazyků, tato dvě jména by se sobě nepodobala. Ale on si z nějakýho důvodu zvolil latinskej název vodní cesty. Někteří v tom vidí shodu náhod. Jiní to berou jako proroctví.“

„A co si myslíte vy?“

Jones ukázal na sebe. „Já? Myslím si, že většina jeho veršů už byla tak zkomolená a překroucená, že Nostradamovi vyznavači můžou jeho slova vztáhnout na jakoukoli historickou událost. Taky si myslím, že jeho kritici mají spoustu munice na to, aby provrtali díry do všech čtyřverší, který kdy napsal.“

Payne se uculoval. „To nebyla odpověď na otázku.“

Jones se zasmál. „Já vím, že ne. Ale rád zůstávám záhadnej jako Nostradamus.“

Megan pohlédla na Payna. „A co vy?“

Pokrčil rameny. „Jako D. J. si myslím, že některý z jeho veršů byly překroucený, aby pasovaly na určitý historický události. Na druhý straně jsem o něm slyšel už tolik historek, abych si myslel, že možná měl dar, kterej se nedá vysvětlit jednoduchými vědeckými pojmy.“

„A jaký?“

„Slyšela jste tu o Nostradamovi a papežovi?“

„To má být nějakej vtip?“ zeptala se.

Payne zavrtěl hlavou. „Ne, tohle není vtip – i když v mým podání to tak možná vyznívá. Je to příběh, kterej jsem četl mnohokrát. Samozřejmě nevím, jestli je pravdivej nebo ne, ale pokud je, budete muset připustit, že je hodně bizarní.“

Usmála se. „V pohodě. Miluju bizarní historky.“

„Během cest po Evropě narazil v Itálii na skupinu chudých františkánských mnichů. I přes svůj pokročilý věk se Nostradamus okamžitě vrhl na kolena a políbil nohy jednoho z mnichů, muže jménem Felice Peretti. Když se ho zeptal, proč to dělá, Nostradamus, řekl, že musí pokleknout před Jeho Svatostí papežem. Perettiho, který byl mnohem mladší než prorok, to uvedlo do ohromných rozpaků a pomohl starému muži na nohy. Světe, div se, po více než třiceti letech se Peretti stal papežem Sixtem VI.“

„To myslíte vážně?“ vypískla Megan.

Payne pokrčil rameny. „Jak jsem řekl, nevím, jestli je to pravda nebo ne, ale slyšel jsem to za ta léta mockrát. Z mnoha různejch zdrojů.“

„Já to slyšel taky,“ připustil Jones. „Ovšem tenhle příběh bledne ve srovnání s tím o jeho pohřbu. Jestli chcete něco bizarního, tahle historka je fakticky bizarní!“

„Počkej! Není to ta o francouzských vojácích?“

Jones se dal do smíchu. „Jo! Že je pěkně ujetá?“

„Na tuhle jsem zapomněl! Máš pravdu. Ve srovnání s ní se papež může jít vycpat!“

„Tak mi ji řekněte,“ řekla Megan dychtivě.

Jones se pustil do vyprávění: „Když Nostradamus v roce 1566 zemřel, pohřbili ho na hřbitově poblíž jeho rodnýho města. Už tehdy byl docela populární, ale ne taková celebrita jako dneska – myslím hlavně proto, že většina jeho proroctví se teprve začínala naplňovat. No a nějak se roznesla zvěst, že ten, kdo se napije z Nostradamovy lebky, bude schopen vidět budoucnost, ale krátce nato zemře.“

Megan se zašklebila. „Museli pít z jeho lebky?“

Jones přikývl. „Po více než dvou staletích, během Francouzský revoluce, narazili na hrob Nostradama tři opilí francouzští vojáci. Chtěli vědět, jak revoluce dopadne, a tak si řekli, že vykopou jeho tělo a přesvědčí se, jestli jsou ty historky pravdivý. Pod pláštíkem tmy popadli pár lopat a začali kopat. Za několik minut se konečně prohrabali k dřevěný rakvi a vypáčili víko. A hádejte, co uviděli?“

„Co?“ zeptala se Megan.

„Kostra měla kolem krku pověšenou obyčejnou cedulku, kde stálo květen 1791 – přesný měsíc a rok, kdy ho vykopali.“

„Není možný! Nekecáte?“

„Nekecám, ale ještě jsem neskončil. Ta cedule je samozřejmě vyděsila, ale byli tak ožralí, že to vzali jako dobrý znamení. Vyvodili z toho, že je Nostradamus očekával a že ta zvěst musela být pravdivá. Stačí se napít a uvidí budoucnost. No a nejodvážnější z tý bandy šel a nalil láhev vína do prorokovy lebky. V extázi zamumlal přípitek na počest mrtvýho a pak si mohutně lokl z dutý lebky. V té chvíli se v dálce zablýsklo! Jeho kámoši si mysleli, že je to duch proroka, kterej se vrací ze záhrobí. Ale nebyl to Nostradamus, nýbrž salva z pušek v nedaleký šarvátce. Jedna ze zbloudilých kulek prolétla nocí a zasáhla opilýho vojáka rovnou mezi oči. Ubohej naivka padl mrtvej k zemi, než vůbec dostal šanci vyjevit budoucnost.“

„Ale jděte! Ten voják fakt zemřel?“

Jones pokrčil rameny. „Podle legendy ten chlap spadl do hrobu. V tom samozřejmě spočívá krása většiny historek o Nostradamovi. Člověk nikdy neví, čemu má věřit a čemu ne.“

„Já nevím,“ řekla Megan. „Tahle se mi zdá hodně přitažená za vlasy.“

Payne se usmál. „Podle mě je mnohem únosnější než představa, že Nostradamus napsal báseň o vás, ale co já sakra můžu vědět? Nejsem žádnej historik. Ani Francouz.“

Megan se rozesmála. „Abych vám pravdu řekla, já o tom taky pořád pochybuju. Snad se dozvíme víc, až Petr otestuje ten inkoust a pergamen.“

Payne přikývl. „Takovej test by mě normálně unudil k smrti, ovšem v tomhle případě se nemůžu dočkat, až uslyším výsledky. Instinkt mi zatím neříká nic, ale srdce jo.“

„Jak to myslíte?“

„Myslím, že by bylo docela fajn vědět, co se stane v budoucnosti. Zvlášť když máme šanci ji změnit.“

„Vy myslíte, že můžeme měnit budoucnost?“ zeptala se.

Payne pokrčil rameny. „Kdo to může vědět jistě? Ale buďme k sobě upřímní, tohle je jedna z těch filozofickejch debat, který zuří už po staletí. Nicméně někteří z největších myslitelů naší doby věří, že svůj osud si určujeme my. Žádnej bůh, žádný hvězdy. A určitě ne Nostradamus. Jsou to naše rozhodnutí, a nic jinýho, co ovlivňuje naše životy a budoucnost. Normálně nejsem ten typ člověka, kterej cituje z literatury, ale Shakespeare napsal něco, co mi pořád nejde z hlavy. Řekl, že lidé jsou pány svého osudu. A v to doopravdy věřím.“

53

Úterý 15. prosince

Ženeva, Švýcarsko

Payne, Jones a Megan odletěli z Pensylvánie v pondělí večer a do Ženevy dorazili v úterý ráno. Ačkoli mrzlo a na obloze se honily mraky, letadlo dokázalo přistát na švýcarské dráze poblíž francouzského sektoru. Rychle přeběhli makadam a přivítali se s jedním z Ulsterových společníků, který je zavedl do nedalekého hangáru. Tam na ně čekal stříbrný mercedes SUV a černý mercedes sedan.

Payna ten pohled zmátl. „K čemu dvě auta?“

Společník, s nímž se už párkrát viděl při různých příležitostech, mu to vysvětlil: „Jedno je pro vás na pobyt v Ženevě. Druhé zaveze dokument do Küsendorfu, kde proběhne test.“

Payne ukázal stříbrné auto. „Jestli vám to nevadí, vezmeme si SUV.“

Muž přikývl. „To Petr taky předpokládal. Proto už čeká uvnitř.“

Jones poznámku zaslechl. „Petr je tady? Neřekl nám, že přijede taky.“

„Asi to mělo být překvápko.“

„Skvělý! Už nějakej čas jsem ho neviděl.“

Jones pospíšil k nejnovějšímu modelu SUV a obdivoval jeho tmavě tónovaná boční okna. Pak nakoukl čelním sklem a uviděl Ulstera, jak hluboce spí na sedadle řidiče. Z koutku úst mu kanula dlouhá slina. Jones se při tom pohledu usmál a rozhodl se, že si z kamaráda vystřelí. Přiblížil tvář k čelnímu sklu a hlasitě zaklepal. Ulster se hrozně lekl a vymrštil se ze sedadla, ale zadržel ho bezpečnostní pás. Máchl divoce rukama a sliny se rozlétly do všech stran jako z rozbitého zavlažovače. Celé SUV se díky jeho značné váze zatřáslo, jako kdyby Švýcarsko právě postihlo menší zemětřesení.

Payne přicházel k autu a všiml si pohybu. „Co to sakra bylo?“

„Já jsem nic neudělal,“ řekl Jones a pomalu couval pryč.

„Z nějakýho důvodu ti nevěřím.“

Jones zvedl ze země svůj batoh. „Můžeš řídit. Já si sednu dozadu, kde je to bezpečný.“

Chvilku nato otevřel Ulster dveře. Pořádně nevěděl, co se stalo, ale viděl, že to není nic důležitého. Hlavně že dorazili v pořádku jeho přátelé. „Jonathone! Tak rád tě vidím.“ Přihnal se k Paynovi a mohutně ho objal. „Jak se máš, kamaráde?“

„Mám se skvěle, Petře. A co ty?“

„Báječně. Prostě báječně!“

Nesměle k nim přistoupil Jones. „Ahoj Petře. Rád tě vidím.“

„Davide! Právě se mi o tobě zdálo.“

„Fakt?“

Ulster se zarazil a ukázal na něj. „To je zvláštní, měls na sobě to samý oblečení.“

Jones jen doufal, že hostitel si nedá věci dohromady. „Pořád se bavíme o Nostradamovi a ty už vidíš do budoucnosti. Není to šílený?“

Ulster se zachechtal. „Jo, to musí být tím!“

„Poslyš, Petře“ řekl Jones, aby změnil téma, „proč jsi vlastně tady?“

„Proč? Protože tohle je můj domov. Kamkoli ve Švýcarsku zamíříte, půjdu s váma.“

Payne Ulsterovi položil ruku na rameno. „Tvý nabídky si velmi cením, ale obávám se, že musíme odmítnout. Od soboty nám jdou po krku a mám takovej pocit, že s tím v nejbližší době nepřestanou. Nikdy bych si neodpustil, kdyby se ti něco stalo v křížový palbě.“

„A já bych si zase nikdy neodpustil, kdyby se něco stalo vám v mý zemi.“

„Ale Petře –“

Ulster ho přerušil: „Jonathone, tohle není námět k debatě. Znám ulice Ženevy jako svou dlaň a mám ve městě spolehlivý přátele, kteří nám když tak pomůžou. Navíc umím mluvit všemi jazyky, který používal Nostradamus, a vím o prorokovi víc než vy všichni dohromady. Promiň, že to říkám, ale bylo by od vás pošetilý odmítnout mý odborný znalosti.“

Jones pohlédl na Payna. „Něco na tom je.“

„Ale –“

Ulster mu znovu skočil do řeči: „A podívej se na tohle.“ Přišoural se k zádi SUV a otevřel výklopné dveře. Uvnitř kufru se nacházela široká paleta zbraní a střeliva. Všechny vypadaly zbrusu nové. „Přivezl jsem pár dárků.“

Přihnal se Jones a zíral na zboží vyskládané v kufru. „Šťastný a veselý.“

Ulster se zasmál. „Po posledním útoku na archivy jsem si vzal vaši radu k srdci. Teď pro vás máme k dispozici moderní arzenál.“

Jones popadl poloautomatickou brokovnici Benelli ráže 12 mm. „Tohle je mnohem lepší než ty pozůstatky z války, který jsme používali ještě před pár lety. Proti tomuhle by Santa se svým sobem neměli šanci.“

Payne pořád nic neříkal a zvažoval jejich možnosti. Sice se mu nelíbila představa, že by se Megan a Ulster zapletli do boje, ale zároveň věděl, že žádný z nich by se pro ně nestal přítěží. Megan se to přímo týkalo a mohla by představovat klíč ke všemu, po čem pátrali, zatímco Ulster byl jeden z mála lidí na světě, kteří by dokázali vyložit všechny nápovědy, na něž cestou narazí.

„No fajn,“ řekl nakonec Payne zdráhavě, „můžeš jít s náma. Ale v terénu velím já. Když něco řeknu, uděláš to. Bez ptaní, bez námitek, bez váhání.“

Ulster přikývl a zazubil se.

„Ještě jedna věc, a o tomhle se handrkovat nebudem. Oba musíte mít neprůstřelný vesty.“

Ulster se rozzářil ještě víc a povytáhl si svetr. Pod ním se ukázala největší kevlarová vesta, jakou kdy Payne viděl. Jeho přítel si ji nechal ušít na zakázku, aby mu chránila veliké břicho a mužnou hruď, a měl ji zdobenou červenomodrým kašmírovým vzorem. „Připraven do víru rokenrolu!“

Jones se při tom pohledu zašklebil. „A já jdu blít.“

* * *

Letiště se nacházelo severozápadně od Ženevy, kousek autem od Quai du Mont-Blanc, nábřežní cesty, jejíž název se objevil na Nostradamově dokumentu. Jones řídil, Payne seděl vedle. V klíně měl benelli, jako kdyby seděl na kozlíku vedle kočího, a očima obhlížel okolní krajinu. Ulster je navigoval ze zadního sedadla a do toho popisoval, co všechno během noci vybádal. To taky vysvětlovalo, proč na letišti spal.

„Jen co jsme spolu domluvili, běžel jsem do renesanční síně v archivech a vyhledal si výtisk Les Prophéties v původní francouzštině plus všechny další materiály, který jsem měl o Nostradamovi. Patřila mezi ně i korespondence s jeho synem. Do té doby, než váš dokument otestujeme v archivech, nemůžu nic tvrdit s jistotou, ale prozatím vás můžu ubezpečit, že rukopis se perfektně shoduje s písmem v dopisech. Pokud váš dopis nenapsal Nostradamus, musel to být mistr padělatel.“

Na zadním sedadle seděla vedle Ulstera Megan, která jen nevěřícně kroutila hlavou. „Zmínil ses, že měl syna. Našels nějaký vazby na mou rodinu?“ zeptala se Petra poté, co si s ní v autě všichni začali tykat.

Ulster ji poplácal po noze. „Kdybych něco měl, má drahá, byl bych zavolal.“

„A kam jsme se tím jako dostali?“ zeptal se Payne.

„No někam přece, a je to hodně zajímavý.“

„Jak to myslíš?“

„Sice jsem nezjistil nic jednoznačnýho o Meganině rodině,“ vysvětloval Ulster, „ale vyšťoural jsem pár novinek o jeho rodině, který by se mohly hodit. Především se jeho syn jmenoval César. Podle některých zdrojů ho Nostradamus pojmenoval po svým učiteli, kterej se jmenoval César Scalinger a byl slavnej filozof a botanik.“

„A proč je to důležitý?“ zeptal se Jones, jenž na něj pohlédl ve zpětném zrcátku.

„Protože jeho iniciály byly C. S., stejně jako iniciály na vašem dokumentu.“

Payne si to začal dávat dohromady: „Takže ty písmena by mohly označovat Césara Scalingera a číslo je rok, kdy Nostradamus zemřel. Napadá vás, co by to mohlo znamenat?“

Jones zkusil hádat: „Nemůže být na Quai du Mont-Blanc nějaká soška nebo deska na jejich počest?“

„To si nemyslím,“ odvětil Ulster, „ale můžeme se každopádně podívat. Jak jsem řekl včera, je to hodně krátká cesta. Pěšky ji projdeme za necelou hodinku.“

„Ještě něco?“ zeptal se Payne.

Ulster kývl. „Poslední verš v Meganině textovce se zmiňoval o krvi jeho první ženy, a tak jsem se pokusil vypátrat všechny informace o tý ženě. Při tom jsem zjistil něco dost překvapivýho. Nikdo nezná její jméno. Aspoň ne s jistotou. Pár zdrojů uvádí, že se jmenovala Henriette d’Encausse, ale většina říká, že je to špatně a že její pravý jméno časem upadlo v zapomnění.“

Megan se zatvářila zmateně. „Jak je to možný? Vždyť Nostradama všichni znali.“

„Nezapomínej, má drahá, že mluvíme o jeho první ženě. V době, kdy se brali, byl Nostradamus lékař, ne slavnej prorok. Z mýho bádání plyne, že se brali z lásky, ne z rozumu, a tenhle pár měl dvě děti, jejichž jména neznáme.“

„Co se s nima stalo?“ chtěla vědět. Doufala, že alespoň jedno z nich předalo dál krev jeho první ženy.

„Bohužel, ve Francii propukla černá smrt a Nostradama odvolali z jeho domova v Agenu, aby léčil postižené. A zatímco on pomáhal ostatním, celá jeho rodina se nakazila morem a zemřela dřív, než se vrátil. To ho samozřejmě psychicky zlomilo a taky to zničilo jeho pověst lékaře. Nikdo se nechtěl nechat léčit doktorem, kterej nechal pomřít svou rodinu na mor.“

„Máš pravdu,“ řekl Jones. „To nemohla být zrovna dobrá vizitka.“

Ulster pokračoval: „No a kvůli týhle poskvrněný reputaci opustil Nostradamus Agen a dalších šest let se toulal po Francii a Itálii, pomáhal nemocným a truchlil pro svý blízký. Toto období hlubokýho rozjímání a osobního růstu navždy změnilo jeho život.“

„V jakým smyslu?“ zeptal se Payne.

„Nikdo neví kdy a nikdo neví proč, ale někdy na svých cestách Nostradamus objevil, že má prorockej dar.“

54

Ulster nepřeháněl, když říkal, že Quai du Mont-Blanc je krátká. Vedla asi šest set metrů podél severozápadního břehu Ženevského jezera, vmáčknutá mezi Rue du Mont Blanc na jihu a Quai Wilson na severu. Malebná cesta, lemovaná bankami, pomníky a luxusními hotely, nabízela výhled na vzdálený Mont Blanc, nejvyšší horu Evropy, která se tyčila nad Alpami na francouzsko-italské hranici.

Zaparkovali SUV na nábřeží poblíž stanice trajektu Genčve-Pâquis a všichni čtyři vystoupili. Ihned je na tvářích zaštípala mrazivá ženevská zima. Měli sice teplé oblečení a kevlarové vesty, ale na studený vítr, jenž bičoval ledové vody jezera, to nestačilo.

„Od nynějška,“ zamumlal Jones k Paynovi, „berem jenom mise u pláží.“

Payne si ohrnul límec a přikývl. V mládí se rád proháněl na lyžích a sněžných skútrech ve velkých zimních střediscích u Pittsburghu – v Seven Springs, Hidden Valley, Snowshoe a podobně. S přibývajícími léty ho však ve studeném počasí stále více pobolívalo tělo. Četná sportovní zranění, bojová umění a jizvy po kulkách si po těch letech pomalu vybíraly svou daň. Když teď zavítal do nějakého lyžařského letoviska, strávil půlku času na svahu a druhou v horké vaně.

Cestou kolem vody jim Ulster ukázal na východní břeh, vzdálený necelý kilometr od nich. „Tamhle je fontána Jet d’Eau. Když je teplý roční období, chrlí vodu do výšky sto padesát metrů.“

„To se mi nechce věřit,“ opáčil Jones.

Ulster se zastavil. „Mluvím vážně, Davide. Voda dostříkne až takhle vysoko.“

„Ale ne, myslel jsem to teplý roční období. Zrovna teď mám pocit, že mi umrznou koule.“

Ulster se zasmál a pokračoval v chůzi. Megan se potichu přikradla k Jonesovi a zaklesla se do něj. „Abys věděl, na bývalýho vojáka seš trochu změkčilej.“

Jones pokrčil rameny. „Možná jo, ale aspoň nejsem… ehm. Ale k čertu s tím! Na nějaký legrácky je moc velká zima.“

„To je v pohodě,“ dobírala si ho. „Nemusíš nic říkat. Jenom drž klapajznu a tvař se hezky.“

Jones se zazubil a naklonil se blíž. „Nápodobně.“

* * *

Začali u Pont du Mont Blanc, malebného mostu, který se klene nad Rýnem v místě, kde řeka vytéká ze Ženevského jezera, a jali se zkoumat severní břeh města. Domy v prvním bloku se tak podobaly jeden druhému, až to působilo divně. Kamenné stavby v neutrálních odstínech jako béžová a bílá měly v přízemí obchody a nahoře obytné prostory. Většina domů měla také verandy se železným zábradlím, které nabízely báječný výhled na scenerii pod sebou, ale balkony uprostřed zimy zely prázdnotou a zdobila je pouze tenká vrstva sněhu.

Procházeli kolem několika švýcarských bank a obchodů na rušné ulici, kolem svištěla auta. Po několika blocích došli k Beau-Rivage, jedinému soukromému hotelu v Ženevě, jenž patřil mezi nejslavnější hotelová zařízení v celé Evropě. Byl tak luxusní, že sloužil jako sídlo Sotheby’s, nejprestižnějšího z evropských klenotnických aukčních domů. I z chodníku viděli, jak hotel překypuje přepychem.

„Slyšeli jste o Beau-Rivage?“ zeptal se Ulster.

Odpověděl Jones: „Byl jsem v kasinu Beau Rivage v Biloxi v Mississippi, ale vypadá to, že tyhle podniky spolu nijak nesouvisejí.“

Ulster se zakřenil. „O tom vážně pochybuju. Tohleto je nejluxusnější hotel v celý Ženevě.“

„A mají ve vestibulu hrací automaty?“

„Určitě ne.“

„Pak se s tím v Biloxi nemůžou měřit.“

Payne, který se pokládal za znalce a obdivovatele hotelů, dobře věděl, že Beau-Rivage je přepychový pětihvězdičkový hotel. Kdyby před sebou neměli důležité úkoly, prošel by se jeho mramorovým atriem a salonkem Sarah Bernhardtové, nasával by do sebe historii a kochal se tou dekadencí. Navzdory svému bohatství si jen zřídka kupoval drahé hračky jako zlaté hodinky nebo nóbl jachty, ale kdykoli cestoval do ciziny, vždycky se ubytovával v těch nejlepších hotelech. Byl to jeden z mála přepychů, které si opravdu dopřával. „Jedl jsi někdy u Šéfkuchařova stolu?“

Ulster překvapeně vykulil oči. „Ty znáš Šéfkuchařův stůl?“

„A kdo ne?“ odpověděl žertem.

Megan zvedla ruku. „Já ne. Co je Šéfkuchařův stůl?“

„Beau-Rivage má speciální stůl přímo v kuchyni Le Chat Botté, zdejší slavné restaurace. Těm, kdo jedí uvnitř, jídlo speciálně připravuje místní prvotřídní šéfkuchař. Vše se dělá přímo u stolu.“

Ulster se rozplýval nadšením. „Nejen že ti připravuje jídlo, ale při tom popisuje i každou ingredienci, vysvětluje svý pokročilý kulinářský postupy a během přípravy ti dává ochutnat vzorky.“

Payne se usmál. „To podle mě znamená, že jsi u Šéfkuchařova stolu jedl.“

„Svatá pravda. A mnohokrát. Je to magickej obřad, koncert pro všechny smysly!“

Jones si odkašlal: „Jestli jste, hoši, už přestali slintat, můžeme se vrátit k naší misi? Kam tenhle svět spěje, když jsem to já, kdo se snaží udržet nás v bdělosti?“

Payne zakoulel očima. „Seš prostě protivnej, protože klepeš kosu.“

„Mrznu jako blázen, ale to je vedlejší.“

„Fajn. Copak jsi chtěl?“

Jones mu to vysvětlil: „Zatímco vy dva se chvástáte, že baštíte v kuchyni – což černoši museli dělat po staletí –, já tady řeším záhady.“

„A co je to za záhadu?“

„Právě jsem zjistil, co znamená C. S. A není to jeho učitel César Scalinger.“

Payne zkrabatil čelo. „No a co je to?“

Jones ukázal na jeden dům na ulici. „Je to tahle banka.“

„Banka?“

Přikývl. „Slyšels někdy o Credit Suisse?“

Za Payna odpověděl Ulster: „Jestli jsem o ní slyšel? Mám tam několik účtů. V mý zemi jsou dvě hlavní banky, který spravujou víc než polovinu všech švýcarských vkladů. Švýcarská Union banka je první. A Credit Suisse druhá.“

„A byl jsi v týhle pobočce?“ zeptal se Payne.

„Mockrát. Když jsem v Ženevě, vyřizuju tady svý bankovní záležitosti.“ Ulster se na chvíli odmlčel. „Omlouvám se, že mě to nenapadlo dřív. Zaměřoval jsem se na památky, ne na obchody.“

„S tím si nedělej starosti,“ řekl Payne. „Pořád nevíme, jestli má D. J. pravdu. Mohla by to být jen shoda náhod.“

„Možná jo,“ připustil Jones. „Ovšem ta textovka říkala něco o jejím bohatství. Zdá se mi, že banka by byla ideálním místem na jeho ukrytí.“

„Jestli je to tak, co potom znamená 1566?“ podivila se Megan.

„Mně se neptej. Já jsem se pro dnešek nadřel až až. Co myslíte vy, hoši?“

Ulster pokrčil rameny. „Číslo účtu to být nemůže, protože je moc krátký. A navíc, jestli účet není na Meganino jméno, k těm financím se nedostaneme.“

Payne zvažoval další množnosti. „Byl Nostradamus bohatej?“

Ulster zavrtěl hlavou. „Byl lékárník a spisovatel, ne vévoda nebo král.“

„Jinými slovy, bohatej nebyl.“

„Zajištěnej jo, ale bohatej ne.“

„Pokud je to tak, co je pak to jeho bohatství?“ otázal se Payne. „Nemůžou to být prachy ani šperky. Musí to být něco jinýho.“

„Jako co?“ divila se Megan.

„To nevím. Možná něco, čeho si moc cenil. Něco drahocennýho.“

Ulster potichu vyjekl: „Jeho deník.“

„Jakej deník?“ chtěl vědět Payne.

Ulster se ustrašeně rozhlédl nalevo i napravo. „V posledních dnech jsem narazil na několik zmínek o tajným deníku, kterej si Nostradamus možná vedl. Nikdy jeho existenci nepřiznal, ale věřilo se, že si zapsal všechny svý proroctví do jedinýho zápisníku a ten ukryl někam do bezpečí. A protože tenhle deník nikdy neměl vyjít knižně, zaznamenal všechny svý vize obyčejným, jednoduchým jazykem. Žádný hádanky nebo šifry, ani žádný verše. Nic než velmi barvitý předpovědi, všecky shrnutý v jediným deníku.“

Payne se zamračil. „A co se s ním stalo?“

Ulster pokrčil rameny. „To nikdo neví jistě, protože se nikdy nenašel. Někteří badatelé spekulovali, že ho Nostradamus zničil na smrtelný posteli, protože se bál, že by inkvizice mohla deník objevit a obvinit jeho nejbližší rodinu z kacířství. Druzí věří, že Nostradamus zemřel dřív, než stačil deník vyzvednout z úkrytu.“

„A co si myslíš ty?“

Ulster se usmál. „Jestli ten člověk viděl budoucnost – a pořád to jestli musíme jaksepatří zdůraznit –, pak neumřel bez nějakýho plánu. Takže jestli byl Nostradamus prorok, určitě si uvědomoval, že budoucí generace si budou jeho díla považovat, a ne ho za něj zatracovat.“

Payne dokončil nakousnutou myšlenku: „Jestli je to tak, pak určitě vymyslel způsob, jak deník dostat do rukou někoho, s kým byl spojenej. Možná vzdálenýho příbuznýho.“

„Někoho jako já,“ vyjekla Megan v náhlém pochopení.

55

Cestou kolem Credit Suisse měli Payne a Jones příležitost prohlédnout si exteriér této budovy z devatenáctého století. Banka postavená ze světle hnědého kamene měla čtyři podlaží a ty nejmodernější zabezpečovací systémy. Kamery umístěné nad hlavním vchodem poskytovaly ochrance panoramatický výhled na Quai du Mont-Blanc a nábřeží. Na rozdíl od většiny vyšších domů na ulici, které sloužily jako sídla firem a soukromé rezidence, stála banka kvůli bezpečnosti o samotě a zdála se nedobytná.

„Co na to říkáš?“ zašeptal Payne.

„Myslím, že každý zařízení s takovejma kamerama venku bude mít uvnitř ještě lepší technologii,“ odpověděl Jones. „Možná i software na rozpoznávání tváří.“

„Jinak řečeno, nemůžem jít dovnitř, protože bychom riskovali odhalení.“

„A nejen to. Tady bych neuspěl ani se svejma kasařskejma dovednostma. Jejich bezpečnostní sejfy jsou určitě vybavený digitálním skenerem. Možná ne přímo sítnicovým, ale rozhodně něčím složitějším, než je čtečka otisků prstů.“

„Ano,“ ubezpečil je Ulster. „Bezpečnostní systém v Credit Suisse je špičkovej. V týhle pobočce schránku sice nemám, ale viděl jsem klienty, jak do tý části banky chodí. Napřed zadají heslo do počítačovýho systému, pak jim to oskenuje celou ruku. Konečky prstů, dlaně, všechno. Potom sejdou po schodech dolů, kde jsou trezory. Kdo ví, jakej systém mají tam? Mohli by i odebírat vzorky DNA.“

Jones se usmál. „O tom jaksi pochybuju, ale ty to víš líp než já. Vychloubáš se s tím vaším švýcarským bankovním systémem, co tě známe.“

Ulster ho poplácal po zádech. „Vychloubám se, protože se starám. Chci, aby mí přátelé měli to nejlepší.“

„Když už je řeč o přátelích,“ ozval se Payne, „nemáš nějaký kámoše, kteří by pracovali v týhle pobočce? Třeba někoho z managementu, kdo by nám poskytl pár interních informací.“

„Jaký informace máš na mysli?“

„Například, má tahle banka bezpečnostní schránku s číslem 1566? A jestli jo, jak zní jméno a adresa osoby, která si ji pronajímá?“

Ulster se zakuckal smíchem. „Ty si děláš srandu, ne? Švýcarští bankéři se pyšní mnoha věcma, ale především svou schopností zachovat tajemství.“

Jones se k němu naklonil a pošeptal: „Jon a já se zase pyšníme tím, že umíme lidem rozvázat jazyk. Když přijde na věc, čí strana podle tebe vyhraje? Bankéři, nebo my?“

Payne se nuceně zasmál, aby uvolnil to napětí. „On kecá! Prostě kecá! Nikdo nikomu jazyk rozvazovat nebude. Řekni mu, D. J., že kecáš.“

„Promiň, Petře. Je mi zima a jsem protivnej. Slibuju, že dneska už tě mučit nebudu.“

„A co zítra?“

Jones pokrčil rameny, jako kdyby se nechtěl vyjádřit. „To záleží na počasí.“

Mírně znepokojený Ulster sklouzl pohledem k Paynovi. „Dělá si srandu?“

Payne vzal Ulstera kolem ramen a odvedl ho kousek stranou od ostatních. „Petře, musíš si uvědomit jednu věc. Nejsme tady kvůli Nostradamovi, ale proto, že se nás někdo snaží zabít. Prozatím jsme v pohodě, ale naše situace se může každou chvíli změnit. Když nás naposledy vyčíhli, zařval ve Filadelfii policajt a my jsme vyvázli jen se štěstím. Příště bychom takovou kliku mít nemuseli.“

Ulster pomalu, ale jistě pokýval hlavou, že rozumí. Bez ohledu na všechny ty zbraně a kevlarové vesty bral jejich exkurzi jako historický výzkum a ne boj na život a na smrt, o nějž ve skutečnosti šlo. Pro něj to bylo dobrodružství, kdežto pro ně ten nejlepší promyšlený způsob, jak přežít.

„Co chcete, abych udělal?“ zeptal se.

„Jestli máš nějakýho kámoše, brnkni mu,“ odpověděl Payne. „Jestli máš nějakou konexi, využij ji. Je mi jedno, jaký předpisy budou muset porušit, ale potřebuju všecky informace o schránce 1566, který mi můžeš sehnat.“

Ulster se mu zadíval do očí. „Dej mi hodinku a já ti ty informace dodám.“

* * *

Zatímco Ulster sondoval v bance, Payne s Jonesem a Megan si krátili čas v hotelu Beau-Rivage, kde si v baru L’Atrium objednali horké nápoje a domácí pečivo. Bar se svými lustry, zrcadly, kandelábry a skulpturami zrcadlil dekor sousedního pětipodlažního atria. Podél dlouhého mramorového baru se táhly vysoké stoly obsypané hosty, naše trojice však dala přednost privátnějšímu prostředí a obsadila plyšový divan pro dva a čalouněná křesla poblíž hučícího krbu.

Nad šálkem pravé švýcarské horké čokolády – která se vyrábí z čokoládových tyčinek rozpuštěných v horkém mléce – se Jonesovi vrátila dobrá nálada. Jakmile mu z kostí vyprchal chlad, opustila ho i podrážděnost. „Říkám vám, tohle je ta nejlepší horká čokoláda, jakou jsem kdy měl. Kruci, ta blonďatá kočka na tyčince Swiss Miss nemůže být v žádným případě ze Švýcarska. Protože v porovnání s touhle manou chutná to její kakao jako hovno.“

Payne se usmál. „Až ji příště uvidím, určitě ji to povím.“

„Ale hlavně ji, prosím tě, nenaser. Nevím proč, ale pořád ji chci sbalit. To bude asi tím jejím ohonem, co vypadá jako z komiksu.“

Jeho absurdní poznámka Megan rozesmála. „Vítej zpátky, Davide.“

„Vítej zpátky?“ zeptal se zmateně. „A jo, ty myslíš to, jak jsem byl protivnej? Za to se omlouvám. Jestli jsi to ještě nepochopila, nejsem zrovna velkej milovník zimy.“

„Neboj se, pochopila. Toho by se domákla i Helen Kellerová. (Hellen Kellerová (1880-1968) byla hluchoslepá spisovatelka a aktivistka z USA.)

Payne souhlasně pokýval hlavou. „V teplotním rozsahu pět až šedesát stupňů je D. J. ten nejlepší voják, jakýho jsem kdy potkal. Nikdy si nestěžoval, nikdy nenaříkal. Nepotřeboval krém na opalování ani tekutiny. Ten chlap byl jako černej Terminátor. Ale čtyři stupně a níž? To kolem sebe prskal jako nějaká princeznička. Naštěstí během pekelnýho týdne – což je ta nejdrsnější část výcviku speciálních sil – teplota nikdy neklesla pod pět, jinak by ho stoprocentně vylili. Nemám pravdu, prďolo?“

Jones se ušklíbl. „Bez komentáře.“

„Dneska by pohořel. Všichni kandidáti musí žít v horách na aljašským Kodiaku, téměř v arktickejch podmínkách, aby prokázali svoje kvality. Hodí je z maličkých člunů do pobřežních vod a musí doplavat ke břehu. Další tři týdny lezou po útesech, traverzují v roklích, slaňují hory a spí ve sněhu. To všechno proto, aby se připravili na extrémní podmínky jako v Afghánistánu.“

Jones usrkl horké čokolády a vzdychl. „Nevím, jestli bych pohořel, ale byl bych pěkně zatraceně protivnej. Kdybych měl hádat, řek bych padesát na padesát, že by mě předhodili medvědovi, jen aby mi zavřeli hubu.“

Megan se chtěla vyptávat dál, ale vtom vešel do místnosti Ulster. Tváře měl rudé jako rak a nemohl popadnout dech.

Payne vstal. „Co tady děláš?“ zeptal se znepokojeně. „Měl jsi zavolat, abych se s tebou sešel u banky.“

Ulster se zazubil a svezl se do křesla. „Není třeba, kámo. Mám báječnou zprávu, a tak jsem mazal rovnou sem.“

Payne tiše zavrčel a do očí mu vstoupil hněv. „Všichni zůstaňte, kde jste. Rozumíte? Všichni.“

Chviličku nato vyrazil z baru do atria.

Ulster a Megan pohlédli nechápavě na Jonese.

„Udělal jsem něco blbě?“ zašeptal Ulster.

Jones obhlížel místnost a přitom kývl. „Měls nám zavolat z banky. Tak zněl plán. Odchýlil ses od plánu.“

„Já vím, ale vždyť je to jenom jeden blok odsud. Možná jsem vypasenej, ale takovej kousek ještě ujdu.“

„To možná jo, ale jak víš, že tě nesledovali?“

Ulster vykulil oči. „Nesledovali? Kdo by mě sledoval?“

„Ti stejní lidi, co se pokoušej zabít nás,“ vysvětloval Jones. „Jestli vědí o dopise, je tu možnost, že vědí taky o Ženevě.“

„Jasně, ale –“

Než stačil říct něco dalšího, do baru se přiřítil Payne. Výraz jeho tváře a zbraň v jeho ruce jim řekly vše, co potřebovali vědět.

Měli společnost.

56

Válka ve městě je mimořádně složitá věc, zvlášť v tak prekérních podmínkách, jaké nabízí pětihvězdičkový hotel. Než někdo poprvé zmáčkne spoušť, musí se bojovníci rozhodnout, zda je blížící se bitva důležitější než vedlejší škody, které nutně vzniknou. Nejen na uměleckých dílech a architektuře, ale hlavně na lidech, kteří by se mohli připlést do křížové palby.

V ideálním případě by Payne zvolil přestřelku někde v horách nebo na odlehlém místě v poušti, kde by mohl zužitkovat svůj výcvik a minimalizovat civilní ztráty. Když ovšem boj rozpoutá nepřítel, nemá voják na výběr. O bojišti už bylo rozhodnuto. Nyní jen zbývalo, aby co nejlépe využili nepříznivou situaci.

„Kolik?“ zeptal se Jones, jenž vytáhl zbraň zpoza opasku.

„Čtyři vepředu,“ odpověděl Payne. „Další možná vzadu. Neměl jsem čas to zjišťovat.“

„Jak to chceš sehrát?“

Payne vyškubl Ulstera z křesla a popadl za paži Megan. „Já ukryju tyhle dva a ty zatím zabezpečíš atrium. Tohle bude divoký.“

Jones neřekl nic a vyběhl z místnosti.

Lidé v baru si mezitím všimli, že se schyluje k něčemu ošklivému. Payne jejich náladu vycítil a pokusil se uklidnit paniku. „Vy tam, za tím barem.“

Barman ztuhl. „Já?“

„Zavolejte poldy a řekněte jim, že se do hotelu chystají vtrhnout ozbrojení gangsteři.“

„Cože?“

„Jsem americkej voják na dovolený. S mým kolegou ty gangstery zastavíme, ale potřebujeme posily. Chápete?“

Barman kývl a zvedl sluchátko.

„Běloch, zelenej svetr,“ řekl Payne a zatahal se za rukáv. „Můj kolega je černoch v béžovým kabátu. Řekněte jim, ať na nás nestřílejí.“

Muž opět přikývl. „Běloch v zeleným…, černoch v béžovým…, mám to!“

„Co máme dělat?“ zeptala se žena středního věku, jež seděla za nedalekým stolem.

„Běžte za bar.“ Payne spěšně obhlížel místnost a odhadoval, kolik prostoru zaberou zbývající zákazníci. „Vy všichni! Běžte za bar a držte hlavy dole!“

„A co my?“ zeptala se Megan.

Payne si jí nevšímal a zaměřil pozornost na Ulstera. „Kde sídlí Sotheby’s?“

„Co?“

„Ten aukční dům! Kde mají v tomhle hotelu kanceláře?“

Ulster ukázal na jejich ústředí na druhé straně hotelu, kde se pořádaly jedny z nejokázalejších aukcí v Evropě. V posledních desetiletích se tu prodaly vysoce ceněné šperky vévodkyně z Windsoru, knížecí sbírka Thurn und Taxis z Německa a démant ve tvaru hrušky o váze přes sto karátů za šestnáct a půl milionu dolarů. Také se tu dražila mistrovská umělecká díla a různé vzácné sběratelské položky.

„Mají tam trezor na poklady, do kterýho se dá vejít?“

Ulster jenom kývl, hrůzou nemohl ani promluvit.

„Tak mě poslouchej,“ zavrčel Payne a popadl ho za paži. „Dostal jsi nás do týhle šlamastyky a teď nám z ní pomůžeš ven.“

Ulster několikrát zamrkal. „Jak?“

„Nemůžu s těma grázlama bojovat, když budu mít strach o tebe a Megan. Proto ji musíš vzít do Sotheby’s. Pověz jim, co se děje, a řekni, že nejbezpečnější místo pro všechny je jejich trezor. Rozumíš? Jděte dovnitř toho trezoru a nechoďte ven, dokud si pro vás nepřijdu.“

Megan instrukce zaslechla. „Ale co když –“

Payne ji přerušil: „Žádný ale! Rozumíš mi? Já nestrpím žádný ale! Přijdu do trezoru a vyzvednu vás. To ti slibuju.“

* * *

Jones ve vestibulu všechny varoval, že se blíží nebezpečí. Pak vyrazil po nejbližším schodišti nahoru. Vyběhl do třetího podlaží a zaujal pozici vleže za pravým zadním rohem pětipodlažního atria, na koberci poblíž mramorového zábradlí. Z této pozice měl dobrý výhled na všechny, kteří vešli do honosné haly. Okázalé sloupy podpíraly okolní chodby, mramorové busty a drobounké sošky krášlily výklenky. Uprostřed dlážděné podlahy spočívala kruhová fontána, lemovaná vánoční květinovou výzdobou. Připomínalo to klid před bouří. Měkké zurčení vody měla každou chvíli vystřídat dunivá střelba.

Před třemi dny by Jones vsadil na taktickou zdrženlivost a odmítl by střílet, dokud by po něm někdo nevystřelil první. Za posledních sedmdesát dva hodin se však hodně poučil o nepříteli, kterému čelili. Byli to chladnokrevní vrazi. Kdykoli se jim naskytla možnost střílet, využili jí a nezajímalo je, že před nimi stojí bezbranná žena jako Ashley nebo přehnaně horlivý policejní důstojník. To oni stanovili pravidla hry a Jones se nyní rozhodl, že na ně přistoupí.

Přes liduprázdný vestibul se plížili dva muži s vyholenými hlavami. Oba měli útočné pušky F2000, které se vyráběly ve Fabrique Nationale v Belgii. Zbraň má unikátní systém Vyhazování nábojnic, které vyletují předem, skrze trubici umístěnou souběžně s hlavní. F2000 poháněná plynem dokáže vypálit 850 střel za minutu. V těch správných rukou by dokázala v mžiku skolit stádo slonů.

Jakmile ji Jones spatřil, už věděl, že chce jednu pro sebe.

Vyzbrojený jen pistolí značky Sig Sauer – větší zbraně měli zamčené v autě – trpělivě čekal, až se mu oba lumpové dostanou na mušku. Před fontánou se rozdělili a obešli ji každý z jedné strany. Jen co se na druhé straně zase spojili, Jones vypálil dvě střely rychle po sobě. První kulka pronikla gangsterovým hrdlem, přeťala mu krkavici a poškodila míchu. Nárazem kulky klopýtl dozadu a zakopl o kraj fontány. Vzápětí už padal do vody, kterou gejzír z jeho krku rychle barvil do ruda.

Druhý gangster měl mnohem větší štěstí, protože kulka ho nezabila. Jen ho zasáhla do pravé lícní kosti, kde přerušila zrakový nerv. Muž rázem oslepl na pravé oko. V agónii ještě zmáčkl spoušť F2000 a naslepo vypálil salvu. V brázdě za kulkami pukaly mramorové dlaždice a do vzduchu vylétávaly chomáčky prachu a suti. Pár vteřin nato jeho řádění ukončila třetí kulka Jonese. Tentokrát smrtící.

* * *

Payne zaujal pozici poblíž vchodu do baru L’Atrium a čekal, až Jones zneškodní první vlnu vetřelců. Když na zem dopadla druhá mrtvola, Payne nakoukl za roh a pokusil se zahlédnout druhou várku padouchů. Ale pokud se dobře díval, nikdo nešel.

„Zastav palbu!“ houkl na Jonese.

Opatrně popošel směrem ke středu atria, aby lépe viděl do okolních chodeb, které se táhly hotelem jako změť žil. Celá budova zaujímala polovinu městského bloku a Payne ani Jones neznali její plán. V příštích minutách se nepřítel mohl přiblížit prakticky z kteréhokoli směru. A na to se museli připravit.

„Vzduch čistej?“ zavolal.

Jones obhlížel terén, ale neviděl nic. „Čistej!“

„Jdu ven!“ Payne vyrazil přes halu a vytrhl mrtvému z ruky jeho F2000. Rychle mu prohledal kapsy a sebral dva zásobníky o třiceti nábojích. Najednou viděl situaci mnohem lépe. „Blížím se!“

Jones vstal ze svého místa a Payne mu hodil kořist. Napřed jeden po druhém zásobníky, pak vymrštil vzhůru pušku. Vážila dobrých pět kilo, a tak musel zabrat, aby ji vyhodil na balkon ve druhém patře. Jones ji obratně chytil a chvatně se odplížil do levého rohu atria. Tam opět zaujal pozici na zemi, kdyby snad nějaký ukrytý pozorovatel odhalil jeho předchozí stanoviště.

Zatímco Jones nahoře měnil místo, Payne se vrhl na zem za fontánou v naději, že se tam na pár vteřin skryje. Uprostřed atria se nebezpečně vystavoval, věděl však, co je v sázce. Kdyby se zmocnil druhé F2000, mohli by je vyřídit mnohem snáz.

„No tak,“ mumlal si pro sebe. „Dělej.“

„Vzduch čistej!“ křikl Jones, jakmile zaujal pozici.

Payne bez váhání skočil do krvavé vody. S vědomím, že Jones ho kryje shora, vylovil pušku a co nejvíce střeliva. Nacpal si zásobníky do kapes u plátěných kalhot a vylezl z fontány, cákaje kolem sebe jako vodník. Rychle prohlížel přízemí a pátral po střelcích, které by Jones nemusel vidět. Vtom uslyšel, jak se v průčelí hotelu otevřely dveře. Následovala spousta kroků.

„Do hajzlu,“ zaklel potichu.

Ať už to byl kdokoli, přicházeli v plné síle.

57

Payne měl necelou vteřinu na to, aby se rozhodl pro další krok, než ho zahlédnou. Kdyby přesprintoval halu a ukryl se za přední přepážkou, riskoval by, že ho najdou a možná i střelí zezadu. Kevlarová vesta by mu možná ochránila trup – když ale viděl ty supermoderní zbraně, nemohl spoléhat ani na to –, ovšem hlavu a nohy by měl na útěku zcela nechráněné. Navíc by zůstal trčet za přepážkou s omezeným výhledem na místnost a neměl by po ruce žádnou únikovou cestu. Kdyby naopak zůstal v atriu, byl by odhalen ze všech úhlů (i shora), ale zase by měl třistašedesátistupňové palebné pole. A jeho partner by ho mohl celou dobu krýt, což převážilo nad vším ostatním.

Rozhodnutí se tím usnadnilo. Zůstane a bude bojovat.

Payne se neprodleně vrhl do krvavé vody a přetáhl přes sebe mrtvolu. Zdobná kamenná fontána měla necelé tři metry v průměru a hloubku šedesát centimetrů. Zakřivený lem bazénu se vinul asi třicet čísel nad vodou, takže Payne měl na všech stranách třiceticentimetrový štít. Navíc ze středu fontány čněl kamenný sloup. Voda vyvěrala z horní úrovně a po okraji mísy pomalu stékala do bazénu dole. Nebýt té prekérní situace, možná by mu ty zvuky připadaly uklidňující.

Nepřátelé se nahrnuli do hotelu ve dvou– a tříčlenných skupinkách. Všechno běloši, všichni v černém. Celkem deset vojáků vyzbrojených paletou zbraní, které vzešly z Fabrique Nationale de Herstal. Několik mužů mělo taktické brokovnice, většina však pistole. Strategicky to vymysleli velmi dobře. Příliš velká palebná síla na uzavřeném prostoru by se mohla vymstít. Napřed tedy pošlou velké zbraně, aby vyčistily cestu, pak přesnou výzbroj, aby dorazila ty, kdo přežili. Jejich plán by měl samozřejmě mnohem větší šanci na úspěch, kdyby se jejich protivníci nestihli zmocnit F2000.

* * *

Jones nastavil přepínač na své nové pušce na písmeno A, které znamenalo plně automatizovanou střelbu. Přitom zjistil, že jeho zbraň je dole pod hlavní vybavená lehkým granátometem. Normálně by si takové úpravy všiml hned, ovšem F2000 byla unikátní zbraň, se kterou v boji nikdy nezacházel. Na první pohled vypadala spíše jako rekvizita z Hvězdných válek než útočná puška, ale on se s její technologií rychle seznámil.

Jednoranný granátomet se systémem pump action odpaloval standardní nízkorychlostní granáty 40x46 mm. Když se do něj nabil superdestruktivní HELLHOUND, vyráběný v Martin Electronics, dokázal tento odpalovač zastavit jedoucí náklaďák na sto metrů. V interiéru měl účinky ještě vražednější. HELLHOUND, který se plnil větším množstvím šrapnelů a trhavin než standardní munice, zničil vše v okruhu deseti metrů.

Jones se usmíval jako řeznický pes. Povysunul hlaveň F2000 mezi sloupky zábradlí a namířil na vojáky, kteří se hrnuli hlavním vchodem do hotelu. Pak letmo pohlédl do atria. Payne se pořád nacházel ve vodě, chráněný fontánou a první obětí. Jones si v tu ránu uvědomil, že jich bude mnohem víc.

* * *

Paynova zbraň sice postrádala granátomet, ale všiml si úpravy na pušce, kterou hodil Jonesovi. A protože znal přítelův vkus ve věci taktiky, věděl, že je jen otázka času, než ji použije.

Čert vem architekturu hotelu.

Zlověstné lupnutí shora ohlásilo blížící se palebnou smršť. Payne nechtěl nic riskovat, a tak se nadechl a úplně zajel pod vodu. Dobře věděl, jak vražedný umí HELLHOUND být. Půl vteřiny nato propukl ve vestibulu Beau-Rivage Luciferův hněv. Zášleh světla následovala hromová clona, která se valila přes dlážděnou podlahu a stoupala vzhůru atriem jako gejzír. Voda kolem se výbuchem rozvlnila a nad hlavou hvízdaly šrapnely, jež kosily postupující hordu jako palebná četa.

V jedné chvíli pádili vpřed a hledali potenciální oběti. V příští leželi natažení na zemi, různě zmrzačení a zohavení. Některým chyběly končetiny, jiným tváře. A víc než polovině zmizel puls.

Čtyři útočníci, kteří přežili, se štrachali do úkrytu. Jeden se vrhl za nějaký převrácený nábytek, druhý se vrávoravě postavil a doklopýtal za mramorový sloup v levém rohu. Třetí se plazil pro svou pistoli, kterou mu tlaková vlna vyrazila z ruky. Jones jej shora spatřil a pohotově zmáčkl spoušť. Hotelem se rozlehlo štěkání automatické palby. Kulky jedna po druhé cupovaly podlahu haly, než konečně palba rozpárala vojákovo břicho a hruď a otevřela ho jako vlka v Karkulce.

Poslední voják se dopustil té chyby, že se ukryl za fontánou. Tak se soustředil na Jonese, že si nevšiml Payna, jak vysouvá hlavu ze zkrvavené vody. Voják se přikrčil a vypálil několik ran na balkon ve třetím podlaží. Sice minul, ale střely šly tak blízko, že Jones na chvíli ustal v palbě. Voják se osmělil a udělal krok vpřed, aby měl lepší střelecký úhel. V tu chvíli Payne zmáčkl spoušť.

Automatický režim není při střelbě zblízka na jednoho nutný, vlastně znamená plýtvání municí. Jediná rána vypálená z útočné pušky dokáže zabít víc než spolehlivě, zvlášť když člověka trefí pod bradu. A Payne střílet uměl – zasáhl cíl s takovou přesností, že mu mozek vylétl vrškem hlavy ven.

Jeden ze dvou dalších, kdo přežili – voják, který utekl za pilíř – uviděl Payna ve vodě a pokusil se ho sejmout z boku. Dvakrát rychle po sobě zmáčkl spoušť. První kulka zasáhla okraj fontány a jeden úlomek odlétl Paynovi do obličeje. Byl malý, ale tak ostrý, že mu rozškrábl tvář. Za chvíli se mu po ní řinula stružka krve, jež stékala do vody. Druhá střela šla úplně mimo a rozpárala čalouněné křeslo, načež se zaryla do vzdálené zdi.

Zranění štípalo, ale Payne si ho nevšímal. Zaměřil pozornost směrem, odkud střela přišla, a uviděl útočníka za sloupem. Oba muži zmáčkli spoušť v přesně stejné chvíli, ovšem s velmi odlišným výsledkem. Z vojákovy hlavně vylétla jediná kulka, zato z Paynovy F2000 vyšla celá salva. Chvíli nato se voják kácel k zemi, rozervaný na cucky a zohavený četnými zásahy. A Payne děkoval Belgičanům za to, že produkují tak kvalitní zbraně a tak mizerné střelce.

Poslední zbylý voják, který se ukrýval za převrženým nábytkem, hodil pistoli před sebe a zvedl obě ruce nad hlavu. „Nestřílejte!“ prosil s nepatrným přízvukem.

Jones si ho vzal na mušku a čekal, jestli neprovede nějakou hloupost. „Jone?“

Payne zůstal ve fontáně a neozýval se. Obhlížel pozorně místnost, jestli nehrozí žádné další nebezpečí. Jakmile se ujistil, že jsou všichni mrtví, odpověděl: „Jdu ven!“

S puškou namířenou před sebe vystoupil z fontány a přeběhl přes halu. Všude na zemi se povalovala těla a suť. Payne odkopl pistoli a vytáhl jediného živého muže doprostřed atria, kde ho měl Jones dobře na očích.

Pak zavrčel: „Jestli se hneš, je po tobě. Rozumíš?“

Muž kývl a lehl si pokorně na břicho.

„Jde sem ještě někdo?“ otázal se Payne.

„Ne! Zůstal jsem jen já!“

„Ty mi lžeš. Přísahám, že tě –“

„Nelžu!“ vykřikl. „Poslal jenom nás. Přísahám bohu, on poslal jenom nás.“

Payne si klekl na jedno koleno a vrazil muži pušku do obličeje. „A kdo je sakra ten on?“

Muž polkl a v panice přemýšlel, koho se má bát víc – jestli svého šéfa, nebo Payna.

Payne vycítil, že váhá. „Pravák, nebo levák?“

„Cože?“ zeptal se nechápavě.

Payne k němu přiblížil tvář. „Seš pravák, nebo levák?“

„Proč?“

„Protože já jsem hodnej kluk.“

„Nerozumím!“ zakňoural.

Payne se podrážděně nadechl. „Chystám se ti ustřelit jednu z tvejch posranejch pracek a chci začít s tou, kterou používáš míň. Tak která je to? Pravá, nebo levá? Nebo chceš, abych hádal?“

„François!“ vykřikl muž. „François Dubois! Žije v Bruggách!“

Payne se ušklíbl. Tahle lest zabrala pokaždé. „Jakej je tvůj úkol?“

„Zabít vás a vaše přátele.“

„Co ještě?“ otázal se Payne.

„Nic! Nic víc se po nás nechtělo!“

„A co ten dopis?“

„Jakej dopis? Já o žádným dopise nic nevím!“

Payne na něj zíral. Zdálo se, že muž říká pravdu. „Tvůj jedinej úkol byl, že nás máš zabít?“

„Nevím, co jste udělali, ale François chce vaši smrt!“

58

Jones zůstal na svém místě, dokud neuslyšel, že venku před hotelem houkají policejní sirény. Teprve pak se rozhodl vstát a prozkoumat místo činu. HELLHOUND těžce poškodil přední polovinu haly. Nesrovnal ji úplně se zemí, její konstrukce vydržela, ale rozhodně nešlo říct, že by vznikly jenom mírné škody. Než to dají znovu do pořádku, budou potřebovat víc než jen malířskou firmu. Kamkoli se Jones podíval, všude viděl krev a mrtvoly, nemluvě o desítkách děr po kulkách a několika utržených končetinách.

Zkrátka a dobře, správci budou pěkně naštvaní.

„Hej, Jone,“ zavolal shora. „Za tenhle brajgl se mi platit nechce. Shodíme ten granát na ně.“

Payne přikývl a pohlédl na ležícího zajatce. „Je to jasný. Leváku?“

„To François!“ křikl muž. „Udělal to François!“

„To je ten duch. Říkej to dál a budeme spolu vycházet dobře.“

Po domluvě s Paynem se Jones naklonil přes zábradlí a hodil F2000 do fontány. S hlasitým šplouchnutím dopadla do vody. „Ať ji policajti najdou tam.“

„Když mluvíme o policajtech,“ řekl Payne, „měli bychom říct Nickovi, aby naši verzi podpořil. Můžu si půjčit tvůj telefon? Můj je trochu mokrej.“

Jones zavrtěl hlavou, protože hlavním vchodem právě vtrhla dovnitř ženevská policie. „Dialovi zavolám jó. Ty si vem na starost policajty. Nevím proč, ale když dostanou do pracek černocha, vždycky to na něho hodí.“

„V tomhle případě by měli pravdu,“ chechtal se Payne.

* * *

Jones vklouzl na schodiště a vyběhl do pátého patra. Říkal si, že čím výš v hotelu bude, tím bude mít více času na to, aby si zavolal, než ho policie najde.

Dial seděl ve své kanceláři na ústředí Interpolu. Telefon zvedl po třetím zazvonění. Mile ho překvapilo, že slyší Jonesův hlas. „No to je dost, že mi vy dva taky někdy zavoláte ve slušnou hodinu. Už jste konečně pochopili, co je to pásmovej rozdíl?“

„Ne. Jsme totiž v Ženevě.“

„Ve Švýcarsku? Myslel jsem, že jste ve File.“

„Byli jsme, než se nás někdo pokusil oddělat. A tak jsme se zašili tady.“

„Můžeš mi to zašili trochu upřesnit?“

„To raději ne,“ usmál se Jones.

Dial si povzdechl. „Proč mi teda voláš?“

„Proč? Protože na nás zaútočili znovu. A tentokrát jsme jim to vrátili.“

„Jak tvrdě?“

Jones chvíli počítal v hlavě. „Jedenáct mrtvejch, jeden zajatej.“

„Vy jste zabili jedenáct lidí? Civilisty taky?“

„Civilisty žádný, pokud vím. Ale ještě jsem tu spoušť nezkoumal.“

„Spoušť? Jakou spoušť?“

Jones nechtěl Dialovi lhát ve věci s granátem, a tak otázku obešel. „Povězme, že Beau-Rivage už není pětihvězdičkovej hotel.“

Dial se zhluboka nadechl a snažil se zachovat klid. Nešlo to však snadno, protože věděl, že bude do téhle šlamastyky zatažen. Jen ještě nevěděl jak. „Co chcete?“

„Kupodivu nic moc. Možná se trochu přimluvit u švýcarský policie, když nebudou věřit naší historce. Jinak si myslím, že Petr Ulster bude náš jedinej charakterní svědek. Je v těchhle končinách něco jako knížepán.“

„Petr byl u toho? Je v pořádku?“

Jones předstíral hněv: „Já nevycházím z údivu! Minutu ti tady vykládám o rozsáhlý přestřelce s jedenácti mrtvejma, a ty se ani jednou nezeptáš, jestli jsme Jon nebo já v pořádku. Ale sotva se zmíním o Petrovi, hned seš naměkko a samá starost. Co si o tom mám myslet?“

„Tak fajn. Jste, hoši, v pořádku?“

„No, Jon má vlastně drobný poranění na tváři. Možná by se hodilo i obvázat. Jo a vymáchal si telefon. Možná už ho nerozchodí.“

Dial se usmál. „A Petr?“

„Myslím, že je v pohodě. Ale nevím to jistě. Jon se nasral a zamkl ho do trezoru.“

„Řekl jsi do trezoru?“

Jones zabručel. „Kruci, jen doufám, že je tam nějakej vzduch. Jestli ne, možná budeme potřebovat –“

„D. J.,“ přerušil ho Dial, „proč mi voláš?“

„Proč? Protože máme jméno toho kreténa, co se nás pořád snaží oddělat.“

Dial si vzal tužku. „No bezva! Kdo je to?“

„Nějakej chlápek z Brugg, jmenuje se François Dubois.“

„Ty si děláš prdel!“

Jones postřehl vzrušení v jeho hlase. „Zdá se, že toho chlapa znáš.“

Dial přikývl. „Jestli ho znám? Paseme po něm už léta. Vraždy, zbraně, drogy, na cokoli si vzpomeneš. Nenechte se ošálit tím jeho nóbl francouzským jménem. Ten chlap je posel špatnejch zpráv. Na ulici mu říkaj Frankie Smrťák.“

„Vážně? Pak si myslím, že Vánoce letos přišly nějak brzo. Přijeď do Ženevy a promluv si s tím chlápkem, co ho práskl. A pak sbal Frankieho Smrťáka. My na oplátku očekáváme něco pěknýho. Co třeba švédská šlapka?“

„Moment,“ řekl Dial a šel zavřít dveře od kanceláře. Nechtěl, aby nikdo na jeho ústředí slyšel, co se právě chystá říct. „Přece nechceš, abych tohle udělal.“

Jones se usmál. „Uklidni se, s tou šlapkou jsem žertoval. Šlapku si ještě dokážu sehnat sám.“

„Přestaň žvanit! Já se nebavím o nějaký šlapce. Mluvím o Duboisovi. Věř mi, nemůžete po mně chtít, abych ho zatkl. To by byl chybnej tah.“

„Jak to?“

Dial mu to vysvětlil: „Víš, jak přišel k přezdívce Frankie Smrťák? Kdykoli se octl ve vazbě – a to se v jeho mládí stávalo často –, tak všichni, kdo dělali na jeho případu, skončili na seznamu mrtvejch. Myslím svědky, policajty, jejich rodiny, všechny. Dokonce sejmul i pár novinářů, kteří o něm napsali. Po nějaký době se mu lidi přestali plést do cesty.“

Jones zavrtěl znechuceně hlavou. „Nemůžu uvěřit svým uším. Vy jste z toho chlapa podělaní. Tak podělaní, že ho ani nešoupnete do vazby.“

Diala se jeho poznámka dotkla. „K čertu s tím a k čertu s tebou! Měl bys mě znát líp. Já se toho hajzla nebojím! Zatkl bych kurva i Hitlera, kdyby ten grázl ještě žil!“

„Tak o čem to teda mluvíš?“

Dial ztišil hlas: „Mám ti to hláskovat?“

„Asi jo, protože já nechápu, o čem to sakra mluvíš.“

Dial znechuceně zavrčel, protože nechtěl říct nic nevhodného. „Kdybych ho zatkl, kůži bych vám nezachránil. Ve skutečnosti bych udělal pravej opak. Jestli máte dojem, že jde po vás, jen počkejte. Vypíše na vaše hlavy tak obrovskou odměnu, že všichni hrdlořezi z Evropy poletí do Pittsburghu, aby vás sejmuli. A když tam nebudete, až přistanou, tak vám vypálí baráky, aby měli nějaký plusový body, a pak zmasakrují všecky, který znáte. A tím myslím všecky. Frankie Smrťák zabíjí i domácí mazlíčky.“

Jones zabručel, že rozumí.

Jen co skončí ve Švýcarsku, budou muset navštívit Bruggy.

* * *

Payne promluvil s prvními důstojníky, kteří dorazili na místo činu. Vysvětlil, kdo je a s kým tam je. Jakmile se zmínil o Petrovi Ulsterovi, švýcarští policisté se k němu začali chovat, jako by byl jedním z nich. Ve Švýcarsku se jen málo příjmení těšilo ještě vyšší úctě než Ulster. Jeho rodina už dlouhá léta přispívala miliony dolarů místním charitám a úžasná práce, kterou odváděli v archivech, probouzela v lidech národní hrdost – dokonce i v těch, kteří o historii nevěděli zhola nic.

„Kde je monsieur Ulster?“ zeptal se velící důstojník.

„Umístil jsem ho do trezoru v Sotheby’s, aby byl v bezpečí.“

„To jste vymyslel výborně,“ řekl důstojník. Vzal Payna za paži a vedl ho k části hotelu, kde se nacházel trezor. „Je pro mou zemi vskutku pokladem.“

Za pár minut se dveře masivního trezoru otevřely a ven vyšlo několik lidí. Mezi prvními Megan, která se rozběhla k Paynovi a vřele ho objala.

„Jste v pořádku?“ zeptala se. „Slyšeli jsme výbuch a obávali se nejhoršího.“

„Jsme v pořádku. Oba dva jsme v pořádku.“

„Ne, ty nejsi,“ řekla a vytáhla z kapsy kapesník. Pak mu opatrně osušila ránu na tváři. „Co se ti stalo?“

Payne pokrčil rameny, ani on to nevěděl jistě. „Kulka, šrapnel, kdo ví? Ale nebolí to.“

Ztišeným hlasem se zeptala: „Tak proč se potíš jako prase?“

Zasmál se. „To není pot, ale voda. Musel jsem se ponořit.“ Chtěl jí začít vysvětlovat, co se stalo, ale vtom zahlédl koutkem oka Ulstera. Z nějakého důvodu stál stranou a tvářil se jaksi zkroušeně. „Petře, seš v pořádku?“

Ulster se k němu ploužil jako školák, který jde do ředitelny. „Jonathone, moc mě mrzí, že jsem neposlechl tvoje instrukce. Kdyby tě zranili nebo zabili, nevím, co bych –“

„Petře, uklidni se. Jsem v pohodě a už se na tebe nezlobím. Za tu chybu bych ti měl ve skutečnosti poděkovat. Získali jsme jméno toho chlapa, co po nás jde.“

„To je báječný,“ zvolal Ulster a vydechl úlevou. Pak se přikradl k Paynovi a Megan, jako kdyby se bál, že celá místnost je plná špionů. „Hádejte co?“

Payne hleděl na tajuplný výraz jeho tváře. „Co?“

Ulster se naklonil blíž a pošeptal: „Nejseš jedinej, kdo získal jméno. Credit Suisse se ukázala jako velmi vstřícná.“

59

Několik hodin trvalo, než se politické zmatky kolem Beau-Rivage trochu urovnaly. Payne a Jones vstoupili do Švýcarska ilegálně a právě zastřelili jedenáct lidí, avšak svým hrdinstvím jich zachránili mnohem víc – včetně Petra Ulstera, osobního přítele ženevského starosty.

Velmi jim v této věci vypomohl telefonát Nicka Diala. Vysvětlil policii, že Payne a Jones se stali terčem útoků v Pittsburghu a Filadelfii a že do Švýcarska se nechali propašovat, jen aby zjistili, kdo jim usiluje o život. Dále je ujistil, že Payne a Jones v minulosti úzce spolupracovali s jeho kanceláří a že Interpol se už brzy ujme vyšetřování těchto ozbrojených útoků s ohledem na nadnárodní povahu kauzy. Zároveň ženevské policii doporučil, aby oznámila smrt dvanácti zločinců namísto jedenácti, a ochránila tak cenného informátora ve velmi důležitém případu.

Jakmile naši dvojici konečně propustili z místa činu, vyrazil Jones přes Quai du Mont-Blanc a vyzvedl SUV, které nechali u nábřeží. V Ženevě už o jejich přítomnosti věděli, a proto se museli mít velmi na pozoru, než opustí město. Jones zastavil na chodníku u Rue du Fossé Vert, krátké uličky za hotelem, a chvíli sledoval okolní domy. Pak teprve pokynul svým přátelům, aby vyšli zadním východem ven. Nastoupili do auta a rychle zavřeli dveře.

V příštích čtyřiceti minutách Jones uplatňoval všechny řidičské taktiky, které znal, aby zajistil, že je nikdo nesleduje. V poslední možné chvíli přejel přes několik dopravních pruhů k exitu na dálnici. Projížděl na červenou a prováděl zakázané obrátky do protisměru. Dokonce jezdil v jednosměrkách opačným směrem. A Payne celou dobu sledoval okolí, zapisoval si do hlavy auta a tváře a dokonce hlídal oblohu, jestli je nesledují ze vzduchu. V jednu chvíli zajeli do parkovací garáže a prohledali auto, jestli do něj někdo neumístil odposlouchávací a sledovací zařízení.

Nakonec konstatovali, že vzduch je čistý.

* * *

„Podle Credit Suisse,“ vysvětloval Ulster, „schránku číslo 1566 zrušil dne 1. prosince muž jménem Louis Keller. To byl taky hlavní důvod, proč mi vůbec vyšli vstříc a sdělili mi jeho osobní informace. Už nepatří mezi jejich klienty.“

Jones četl mezi řádky. „A jakej byl další důvod, že ti pomohli?“

Ulster se zazubil. „Pohrozil jsem, že z jejich banky stáhnu svý rodinný jmění.“

„Skvěle zahraný!“ smála se Megan.

„Co o tom Kellerovi víme?“ zeptal se Payne.

„Je mu dvaapadesát, nikdy se neoženil a žije v Lausanne. To je francouzsky mluvící město na březích Ženevského jezera, zhruba padesát kilometrů na severovýchodě.“

Jones se zamračil. „Už jsem o Lausanne slyšel, ale nepamatuju se proč. Nesouvisí nějak s Nostradamem?“

„O tom nic nevím,“ připustil Ulster. „Lausanne leží ve švýcarské vinařské oblasti. Říkáme mu Capitale Olympique, protože tam sídlí Mezinárodní olympijský výbor.“

„Tak proto jsem o něm slyšel. Pokaždý, když zatknou nějakýho olympijskýho atleta nebo vyhlašují nový pořadatelský město, vydává MOV prohlášení z Lausanne.“

Payne Jonese sotva vnímal, protože se soustředil na něco mnohem důležitějšího. „Jak daleko jsi říkal, že leží od Ženevy?“

„Padesát, možná šedesát kilometrů,“ odpověděl Ulster. „Naštěstí můžeme jet po dálnici A1 až tam. Je to část švýcarský dálniční sítě.“

„A jak je Lausanne velký? Sto tisíc obyvatel?“

„Mnohem víc. Řek bych, že se to blíží ke třem stům. Proč se ptáš?“

Payne otázku přešel. „Jinými slovy, jsou tam desítky bank.“

Jones na něj pohlédl. „Kam tím směřuješ?“

„Proč by měl mít někdo z Lausanne úložnej trezor v Ženevě?“

„On ho nechtěl mít,“ žertoval Jones. „Proto ho taky prvního prosince zrušil.“

„Já mluvím vážně.“ Payne se obrátil na sedadle a promluvil k Ulsterovi: „Když jsi byl v Credit Suisse, četl jsi Kellerův spis? Nebo ti jen napsali kontaktní informace?“

„Ani jedno. Vytáhli si jeho účet a vytiskli mi všechno, co vyjelo na obrazovce.“

„Můžu to vidět?“

„Jistě že můžeš. Ale celkem k ničemu ti to nebude.“

„Jak to?“

Ulster rozložil papír a ukázal mu ho. „Je to napsaný francouzsky.“

„V tom případě mi prokaž laskavost. Víme, že úložnou schránku zrušil prvního prosince. Zkus zjistit, kdy ji založil.“

Ulster pohlédl na dokument a hledal požadovanou informaci. Jakmile dole na stránce našel odpověď, vytřeštil oči. „Není možný, že mi tohle ušlo.“

„Co ti ušlo?“

„Měl jsem takovou radost z toho, že jsem zjistil jeho jméno a adresu, že jsem se ani neobtěžoval přečíst si papír, kterej mi dali.“

„A co ti ušlo?“ zopakoval Payne.

Ulster na něj upřel zrak. „Louis Keller si schránku nepronajal. Udělal to člověk jménem Maurice Keller.“

„Maurice Keller? To je jeho příbuznej?“ zeptala se Megan.

„Vsadil bych se, že jo, ale…,“ zarazil se Ulster. Pokoušel se pochopit význam toho, co právě objevil. „Ale je to příbuznej, se kterým se Luis nikdy nesetkal.“

V Paynově tváři se objevil nechápavý výraz. „Nikdy se nesetkali? Proč to říkáš?“

Ulster poklepal na papír, aby to zdůraznil. „Protože Maurice Keller si schránku pronajal prvního prosince – přesně jedno století předtím, než ji Luis zrušil.“

„To myslíš vážně?“ vyhrkla Megan udiveně.“

„Před sto lety na den přesně,“ ujistil ji Ulster. „To ovšem není všechno. Podle tohoto papíru se každoroční poplatek za schránku hradil z nějakýho svěřeneckýho fondu. Nevím, kdo ho založil, ale zdá se, že účet byl takhle spravovanej už od samýho počátku.“

Payne téma svěřenecké fondy dobře znal, protože na jeho jméno taky jeden založili – ačkoli on se o něm dozvěděl až po smrti svých rodičů. Týden po jejich pohřbu si ho dědeček posadil před sebe a v kostce mu vše vysvětlil, aby si nemusel dělat obavy o budoucnost. Řekl mu, že jeho dědictví bude uloženo ve velké bance, dokud nedosáhne plnoletosti, aby mohl převzít „finanční zodpovědnost“.

Rodiče v dokumentu stanovili několik motivačních klauzulí, aby podpořili jeho osobní růst. Ty zahrnovaly absolvování střední a vysoké školy, závaznou charitativní činnost a řadu dalších věcí, které by Payne stejně udělal. Proti svým závazkům se kupodivu nikdy nebouřil ani si nestěžoval. V hloubi duše věděl, že rodičům ležely na srdci jeho dlouhodobé zájmy. Udělali vše proto, aby se z něj nestala jedna z těch celebrit, které žijí z fondů a jsou pořád namol nebo ve vazbě. Pro tak hrdé lidi, jako byli jeho rodiče, by to znamenalo horší osud než smrt.

Nakonec si s dědečkem z těch klauzulí dokonce utahovali.

Říkali jim výchova ze záhrobí.

„Poslyš, Petře,“ řekl Payne, „říká ten dokument o svěřeneckým fondu ještě něco? Kdo ho založil, jakou obsahuje částku a tak?“

Ulster zavrtěl hlavou. „Obávám se, že ne. Proč se ptáš?“

„Říkal jsem si, jestli ten svěřeneckej fond není to bohatství, o kterým mluví textová zpráva. Jestli je za tím vším Nostradamus, vždycky je zde možnost, že jeho životní úspory se za ta léta znásobily. Po čtyřech staletích by mohly ty prorocký investice hodit pěknou sumu peněz.“

Ulster pokrčil rameny. „To brzo zjistíme. Za chvíli budeme v Lausanne.“

60

Lausanne, Švýcarsko

(61 km severovýchodně od Ženevy)

Louis Keller žil v pěkné horské chatě u Lausannské univerzity, kde posledních deset let vyučoval obchod a ekonomii. Jeho trámový dům se strmou střechou a převislými okapy vypadal jako většina staveb v této poklidné lokalitě. Ale zdání může klamat, a proto si Payne a Jones pozorně obhlédli nedaleké ulice, než se rozhodli zaparkovat SUV poblíž Kellerova domu.

Vzduchem poletovaly sněhové vločky. Na přední verandu domu vedly kamenné schody, po nichž čtyři přátelé zamířili nahoru. První šel Payne, za ním Megan s Ulsterem a několik kroků za nimi Jones s pistolí v ruce. Payne měl také zbraň, ale schovanou. Ještě nevěděli, jak do toho všeho Keller zapadá, a Payne ho v žádném případě nechtěl vyděsit a umlčet dřív, než získají odpovědi na otázky, které hledali. Pokud tedy Keller bude nějaké mít.

Půl vteřiny předtím, než zaklepal na dveře, uslyšel, že zámek uvnitř někdo odemkl a vysunul z drážky bezpečnostní řetěz. Payne nemohl vědět, kdo to je, a tak zvedl do vzduchu zaťatou pěst. Tento vojenský signál znamenal stát! Všichni za ním se zastavili, jako kdyby z nedalekých hor zavál studený vítr a proměnil je v led. Napětí postupně narůstalo, až se dveře konečně otevřely.

Na zápraží stanul muž středního věku v pletené vestě, volných kalhotách a pantoflích. Neusmíval se ani nemračil, ve tváři neurčitý výraz, oči bez emocí. Zíral na čtveřici před sebou a zdálo se, že ho jejich přítomnost ani trochu nezaskočila. Ještě podivnější bylo, že si je jednoho po druhém zkoumavě prohlížel, jako kdyby se pokoušel přiřadit tváře ke jménům, která znal už léta. Chvíli nato pronesl poznámku, kterou vše potvrdil.

„Řekl mi, že přijdete,“ pravil Keller anglicky.

„Kdo?“ podivil se Payne.

„Nostradamus.“

Potom se Keller otočil a zašel zpátky dovnitř. Dveře nechal otevřené, aby mohli vejít za ním. Payna poznámka zmátla. Ohlédl se přes rameno a pokrčil rameny, jako kdyby váhal, co mají udělat. Nejdříve ze všech kupodivu zareagovala Megan. Zašla v téhle hře už příliš daleko a měla příliš mnoho otázek na to, aby ještě na něco čekala. Očistila si boty o rohož a bez ptaní vešla dovnitř. Tam uviděla Kellera, jak stojí před hučícím krbem. Pokynul jí, aby si sedla na kanape, a klidně čekal, až vejdou i ostatní.

Jeden po druhém vcházeli beze slova do domu. Payne bloumal po přízemí chaty a pátral po sebemenších náznacích nebezpečí, ale jeho instinkt mu říkal, že žádné nehrozí. Vlastně vůbec poprvé po několika dnech měl pocit, že jejich cesta je volná a bez překážek. Jako by jejich výprava konečně dospěla ke svému závěru. Jako by tam měli být.

V nepředvídatelném světě, kde žil, nebyl na takový pocit zvyklý.

Keller počkal, až se Payne připojí ke svým přátelům, a pak znovu promluvil. Žádné fráze ani řečičky na úvod, hned se pustil do vysvětlování. Začal se základními informacemi o sobě.

„Nejsem rozmařilý člověk,“ sdělil jim. „Nemám rád literaturu, nesleduji filmy a nikdy nehraji hry. Co pamatuji, vždycky jsem měl rád svět čísel. Jsou to pro mne jediné stálice v mém životě, jediná věc, na kterou se můžu spolehnout. Čísla nikdy nelžou. Jsou vždycky černá nebo bílá, nikdy ne šedá, a já v tom jaksi nalézám útěchu.“

Keller přešel místnost a posadil se do odřeného koženého křesla, které vypadalo starší než on. Odhrnul si z očí šedé vlasy, nabral do plic vzduch a pomalu vydechl. Jako kdyby se konečně mohl uklidnit, když své hosty ujistil, že není podivín a ani trošku blázen. Zdálo se, že mu na tom velmi záleží. Potřeboval, aby všichni věděli, že je racionální člověk s racionálním myšlením, ne nějaký blábolící cvok, který ve volném čase hledá yettiho.

„Před dvaatřiceti lety mne otec pod falešnou záminkou zavezl do Ženevy. Řekl mi, že jedeme do města oslavit mé dvacáté narozeniny. Místo toho mě vzal do banky a připsal ke své bezpečnostní schránce moje jméno. Aspoň jsem si myslel, že je to jeho schránka. Ještě toho dne mi řekl, že to tak není. Byl to náš rodinný trezor a měl zůstat v naší správě až do prosince tohoto roku.“

Rozhlédl se po místnosti a každému se zadíval do očí.

„Když jsme jeli domů, otec mi vysvětlil, že jeden z našich předků, muž jménem Maurice Keller, obdržel do úschovy zapečetěnou dřevěnou krabičku. Měl ji chránit a nesměl nikdy otevřít, a pokud splní tuto podmínku, měl být za svůj čas a úsilí odměněn. Navíc mu sdělili, že stejná úmluva platí i pro budoucí generace Kellerů. Když dodržíme jednoduchý soubor instrukcí, získáme každoročně rentu jako odškodné za všechny nepříjemnosti, které s naším úkolem souvisí.“

Keller znovu vstal a začal chodit po místnosti. „Nejdřív mě to všechno otravovalo. Můj otec vlastnil jediný klíč a řekl mi, že si ho ponechá, dokud nepřijde čas, aby připadl mně. Nechápal jsem, co tím myslí, a dokonce jsem za to na něj měl vztek. Proč promarnil půlku mých narozenin tím, že mě vláčel do nějaké banky v Ženevě? Nic z toho mi nedávalo smysl. Říkal jsem si, že je to jen nějaká hloupá hra, nejapný způsob, jak vytvořit pouto mezi otcem a synem.“

Na chvíli se odmlčel, aby si utřídil myšlenky.

„O pár měsíců později, když jsem studoval na škole mimo domov, můj otec zemřel na rakovinu slinivky.“ Při těch slovech mu trochu přeskočil hlas. „Ani jsem nevěděl, že je nemocný.“

Minutu nebo dvě nepadlo v místnosti ani slovo. Nikdo nevěděl, co říct, ani Keller, jenž přešel po parketách zpátky a svezl se do křesla. V pokoji se ozývalo jen tlumené praskání ohně.

Nakonec se do toho vložila Megan.

„Co se stalo pak?“ zeptala se.

„Pak jsem čekal,“ řekl Keller hořce. „Třicet dva let jsem čekal. A víte, proč jsem čekal? Protože mi to řekli. Otec neměl ani tolik slušnosti, aby mi řekl, že umírá, ale nezapomněl napsat dopis, v němž mi sdělil, co se ode mne očekává. Přenechal mi klíč a dopis, ale ani mi neřekl sbohem. Smutný, co? Víte, kolikrát jsem chtěl tu krabičku zničit, jen abych ho naštval? Kdyby byla uložená v Lausanne a ne v Ženevě, nejspíš bych to i udělal. Šel bych v záchvatu hněvu do banky a roztřískal ji kladivem.“

Potřásl frustrovaně hlavou. „Nakonec jsem to sám sobě vždycky rozmluvil kvůli těm penězům. O prázdninách mi roční renta vždycky přišla vhod.“

Payne měl několik otázek, které se týkaly svěřeneckého fondu. Kolik Keller pobíral? Kdo měl platby na starost? Jak správci fondu věděli, že dodržel pokyny? Nakonec si však uvědomil, že se musí soustředit na naléhavější věci. A začal tou, která se nabízela jako první.

„Jen ze zvědavosti, co se stalo prvního prosince?“

Keller se otázce pousmál a po tváři se mu rozlila úleva. Nemohl se dočkat, až dokončí povídání o otci a začnou se bavit o obsahu tajuplné krabičky.

61

Keller se v křesle posadil dopředu a všichni se naklonili blíž k němu. Uvědomovali si, že jim chce svěřit tajemství, které bylo střeženo více než čtyři sta let, tajemství, které napsal sám Nostradamus. Nikdo nechtěl propást ani slovo.

„Toho dne jsem do banky přišel jako první klient,“ vysvětloval Keller. „V noci předtím jsem nemohl spát, a tak jsem jel do Ženevy hodně brzy a seděl jsem v autě, dokud Credit Suisse neotevřela. Abych pravdu řekl, už několik měsíců jsem trnul úzkostí – ale ne z důvodů, které byste asi čekali. Obsah krabičky mne příliš nevzrušoval. Jak by mohl naplnit tři desetiletí očekávání? Ve skutečnosti jsem jenom chtěl, aby už zmizela z mého života. Bál jsem se však, že ji otevřu a tam najdu dopis, který po mně bude chtít, abych předal jeho obsah svým dětem. To by byl samozřejmě velký problém, protože já žádné děti nemám.“

Keller se své poznámce ušklíbl.

„Těšil jsem se sice, až to všechno skončí, ale cítil jsem se jaksi nesvůj z představy, že ji otevřu v prohlížecí místnosti banky. Říkal jsem si, že má rodina chránila krabičku sto let. To nejmenší, co jsem pro ně mohl udělat, bylo počkat ještě jednu hodinu a otevřít to v bezpečí svého domu.“

„Otevřel jste ji tady?“ zeptal se Ulster.

Keller přikývl. „Před dvěma týdny.“

„A pořád ji máte? Moc rád bych ji viděl.“

„Za chvíli,“ ujistil je. „Napřed musím splnit svůj závazek. Teprve pak vám povím všechno, co máte vědět.“

Megan na něj vytřeštila oči. „Proč nám?“

„Protože vy jste ti, kdo se objevili,“ pronesl tajemně. „Vy čtyři jste byli zvoleni z důvodu, který se vymyká mému chápání, člověkem, jenž zemřel hodně dávno. Nejsem prorok ani žádné médium. Jsem zkrátka a dobře prostředník. Obdržel jsem úkol, který hodlám splnit dle svých nejlepších schopností. Avšak po dnešku s tím nesmyslem navždy skoncuji.“

Payne se z nějakého důvodu ušklíbl, když uslyšel slovo zvoleni. Nevěděl proč, ale připadal si jako pěšák ve hře, kterou nechtěl hrát. Navíc se mu vybavilo, že slovo zaznělo i v dopise pro Megan. Podle překladu byla zvolena v epoše dějinné – ať už to znamenalo cokoli. A teď Keller takto popsal všechny. Pokud je čtyři někdo vybral, Payne chtěl vědět kdo a proč. Mohl to opravdu být Nostradamus? Nebo se tady odehrávalo ještě něco jiného, čemu v současné době nemohl porozumět?

Keller na příběh navázal tam, kde přestal: „Jakmile jsem se vrátil domů, vyhradil jsem si pár minut, že krabičku prozkoumám. Sice jsem ji měl ve svém držení už mnoho let, ale nikdy jsem si neudělal čas, abych si ji prohlédl. Vím, asi to zní divně, ale říkal jsem si, že čím víc o krabičce budu vědět, tím více se na ni upnu. A já jsem nechtěl, aby mě trápilo nutkání ji otevřít. Sakra, vůbec jsem na ni nechtěl myslet.“

Jeho hlas poněkud zeslábl. Poslední léta na Kellera těžce doléhala. V určitém smyslu si připadal jako závislý člověk, jenž neustále bojuje s démonem, kterého nemůže zabít. Mohl ho jen odstrčit. Ať by šel kamkoli a dělal cokoli, pokušení by pořád číhalo za rohem.

„Nejprve jsem myslel, že budu muset víko vypáčit, ale pak jsem si všiml rohů krabičky. V každém byla vyrytá tři čísla. Jedno nahoře a po jednom na každé straně. Vzápětí jsem si uvědomil, že ty rohy jsou malé pyramidky, se kterými lze otáčet jako s knoflíky. Dřevo se za ta léta muselo trochu pokřivit, takže knoflíky vypadaly jako pevné rohy, ovšem jakmile jsem zjistil, že tam jsou, zabral jsem trochu a najednou s nimi šlo otáčet jako s číselníky na zámku.“

„A co je to za čísla?“ zeptal se Ulster.

„Jaksi jsem věděl, že se mě jednou někdo zeptá.“ Keller sáhl do kapsy u vesty, vytáhl seznam a podal ho Ulsterovi. Obsahoval čtyři sady čísel po třech. Každé číslo se nacházelo ve sloupku, který nahoře uváděl pozici rohu na krabičce.

Přední levý

Přední pravý

Zadní levý

Zadní pravý

03

01

15

09

07

02

19

66

12

25

20

82

Ulster studoval tabulku, Megan a Jones přihlíželi. Payne zatím pořád sledoval své okolí. Připadal si sice v bezpečí, ale to neznamenalo, že jim nic nehrozí. Vždy po pár minutách vstal z křesla a šel k oknu, odkud obhlížel ulici a okolní terén. Nakonec se rozhodl, že zůstane stát nedaleko vstupních dveří – dostatečně blízko, aby slyšel Kellera, ale zároveň v mnohem lepší taktické pozici.

„Přišel jste na tu kombinaci?“ zeptala se Megan.

Na Kellerové tváři se objevil úsměv. „Jak už jsem řekl, čísla jsou má vášeň. Vždycky mě fascinovalo, jakou mocí vládnou. Často je přehlížíme, a přitom vnášejí řád do světa plného chaosu. Já v tom nacházím krásu.“ Ukázal na seznam. „Jakmile jsem vytvořil tuhle tabulku, netrvalo dlouho a jistá čísla začala vystupovat do popředí. Zejména čtyři z nich.“

„Která čtyři?“

„Dvanáct, jedna, dvacet a devět.“

Čtyři přátelé se nad čísly zamysleli a pokoušeli se pochopit jejich význam. Nakonec se Ulster přiznal, že tápe: „Co vyjadřují?“

Keller roztáhl úsměv ještě více doširoka. Na chvíli zapomněl na všechnu tu úzkost, kterou v něm krabička po léta vyvolávala. Po tak dlouhé době mohl být konečně hrdý na to, že jeho odbornost našla uplatnění. „Vyjadřují datum, kdy jsem měl krabičku otevřít.“

„Datum?“ podivil se Ulster a pohlédl zpátky na seznam.

Keller jim svůj objev vysvětlil: „Každý knoflík má svůj význam. Jeden zastupuje měsíc, druhý den, další předponu letopočtu a ještě další příponu.“

Megan ta terminologie zmátla. „Co myslíte tou předponou a příponou?“

„Patnáctka znamená patnáct set. Devatenáctka znamená devatenáct set.“

„Chápu,“ řekla. „A dvacítka znamená tohle století.“

Keller přikývl. „Jakmile jsem odhalil jejich význam, otáčel jsem číselníky, dokud čísla na krabičce netvořila kombinaci dvanáct, jedna, dvacet a devět. Tato čísla symbolizovala první prosinec tohoto roku – datum, kdy jsem měl krabičku otevřít.

„Co se stalo pak?“ zeptal se Jones.

„Hned jsem uvnitř uslyšel lupnutí a víko povyskočilo.“

Ulster se rozzářil. „Triková krabička! To je báječný!“

Megan zkrabatila čelo. „Co je triková krabička?“

„Jsou to báječný vynálezy, který se dají otevřít jen prostřednictvím přesné série pohybů a manipulací,“ vysvětloval Ulster. „Někdy jsou kódy docela jednoduché, jindy neuvěřitelně složité. Viděl jsem nějaké z Japonska, říká se jim himicu bako, které vyžadují víc než dvě stě pohybů, aby se člověk dostal dovnitř. Občas není zapotřebí dokonce ani pohyb. Některé trikové krabičky vyžadují, aby člověk zatlačil na jisté části dřeva a aktivoval mechanismus uvnitř. Ve srovnání s nimi se zdá, že tady jsme z toho vyšli poměrně snadno. Naštěstí. Na druhé straně si nevzpomínám, že by se nějaké trikové krabičky vyráběly už v 16. století. Možná byla tahle první svého druhu.“

„Myslíte, že je to mý bohatství?“ zeptala se Megan. Hned vzápětí toho litovala. Keller po většinu svého života krabičku chránil, jen aby ji předal. Myslela si, že by se mohl naštvat, kdyby zjistil, že má velkou cenu.

Ulster pokrčil rameny. „To záleží na obsahu krabičky. Co jste našel uvnitř?“

„Našel jsem dopis, který napsal Nostradamus,“ odpověděl Keller.

„Ach,“ řekla chápavě, „ten dopis, který jste mi poslal.“

Keller se ušklíbl a ve tváři se mu objevil zmatený výraz. Neměl ponětí, o čem ta žena mluví. „Vám? Já jsem vám nic neposílal.“

„Jak to myslíte?“ zeptala se.

„Dopis, který jsem našel, byl napsaný pro mě.“

62

Payna poznámka zaskočila. Pohlédl přes místnost na Kellera. Zmatek v jeho očích mu řekl vše, co potřeboval vědět. Ten muž říkal pravdu.

„A co ta textová zpráva?“ otázal se Payne.

Keller sklouzl zrakem k Paynovi, který stál u dveří. „Jaká textová zpráva? O čem to lidi mluvíte?“

Payne popošel blíž. „Vy jste neposlal dopis ani textovou zprávu?“

„Neposílal jsem nikomu nic! Jak bych mohl? Vždyť ani neznám vaše jména.“

Jones se narovnal v křesle. „A taky se postaráme, aby to tak zůstalo.“

Keller vstal a řekl: „To mi nevadí. Vlastně budu raději. Právě jsem dokončil svůj úkol a chci už ten nesmysl pustit z hlavy a pokračovat ve svém životě. Poprvé po dvaatřiceti letech můžu konečně jít dál.“

„Počkat!“ vyhrkla Megan. „Jak jste mohl skončit? Ještě jste nám nic neřekl! Co to máme vědět?“

Keller postřehl v jejím hlase pohnutí a soucitně se zachvěl. Znal ten zmatek a beznaděj, které dávala najevo. Tytéž chorobné stavy zažíval během těch let také. „Je mi líto, ale nemám vám co říct. Pokyny od Nostradama byly stručné, ale jasné. Dopis pravil, že se u mých dveří objeví čtyři cizí lidé, přesně dva týdny poté, co otevřu krabičku. Žádal mě, abych jim popsal události z 1. prosince a začal s mým trezorem v bance. Pak jsem měl vysvětlit, jak funguje ta triková krabička. Potom jsem vám měl krabičku dát a popřát vám sbohem.“

„Nic dalšího?“ zeptal se Jones.

„Vlastně ještě jedna věc, ale ta se netýká vás. Bylo mi řečeno, abych dopis s tučným ziskem prodal. Peníze mi měly připadnout jako odměna za věrné služby.“

„Už jste to udělal?“ zeptal se Ulster v naději, že dopis uvidí.

Keller zavrtěl hlavou. „Ještě ne. Ale dal jsem ho jednomu svému příteli na univerzitě. V současnosti pracuje na jeho ocenění. Jakmile se potvrdí cena dokumentu, uspořádám aukci v Sotheby’s.“

Jonese ta shoda náhod pobavila. „Možná byste měl ten svůj plán přehodnotit. Slyšel jsem totiž, že Sotheby’s je v troskách.“

„Opravdu? Já mám jenom samé dobré zprávy.“

„V tomhle mi můžete věřit. Hotel potřebuje rozsáhlejší rekonstrukci.“

„Nuže,“ pronesl Payne, aby to zkrátil, „dejte nám tedy tu krabičku a my vás necháme na pokoji. Na dnešní večer máme rezervovaný let do Londýna a musíme už jít.“

„Ještě chviličku počkejte,“ řekl Keller a pospíšil ke schodům. „Ukryl jsem ji nahoře.“

Megan počkala, až odejde, a pak se zeptala: „My letíme do Londýna?“

Payne zavrtěl hlavou a pošeptal: „Ne, jenom ho svádím na falešnou stopu, kdyby nás náhodou někdo přišel hledat. Musíme být opatrní, pak už bývá pozdě litovat.“

„A co teda uděláme?“

Pokrčil rameny. „Ještě nevím. To vymyslíme po cestě.“

* * *

Curych je největší město ve Švýcarsku. Leží necelé tři hodiny jízdy od Lausanne a nabízí vše, co Payne s Jonesem hledali: velké letiště, desítky hotelů a rozmanité obyvatelstvo, s nímž se dá snadno splynout. Ulster doporučil hotel Baur au Lac, jenž stojí ve vlastním malebném parku na břehu Curyšského jezera. Je to odsud kousek na Paradeplatz, což je rušná finanční čtvrť města, a v sousedství vede také Bahnhofstrasse, jedna z nejdražších nákupních zón na světě. V této exkluzivní oblasti funguje dvacet čtyři hodin denně bezpečnostní služba a navíc se na ni zaměřuje městská policie. S ohledem na to Payne s Jonesem usoudili, že by tu měli být v bezpečí.

V hotelu zamluvil Payne apartmá River na falešné doklady a zaplatil hotově. Obývací pokoj, kuchyně a několik koupelen nabízely čtyřem přátelům dostatek prostoru a komfortu, aby tu mohli všichni v pohodě přenocovat. Ulster objednal pokojovou službu a Payne si skočil do sprchy, protože ze sebe zoufale potřeboval smýt krvavou vodu, která na něm v Ženevě uschla. Nyní se cítil jako nový člověk, plně při smyslech a připravený naplánovat další krok.

V plyšovém hotelovém županu a šortkách se přiloudal do obýváku, kde se Jones, Megan a Ulster mezitím sesedli kolem mahagonového konferenčního stolku. Uprostřed na něm spočívala triková krabička. Měřila ani ne třicet centimetrů na výšku, šířku i délku, nádherně vyřezávaný artefakt ze světle hnědého lipového dřeva. Astrologické motivy částečně ukrývaly knoflíky na víku, které bylo zavřené.

„Už jste to otevřeli?“ zeptal se Payne.

Megan zavrtěla hlavou. „Právě jsme se chystali.“

„Na mě jste čekat nemuseli.“

„Neboj, nečekali,“ ujistil ho Jones. „Keller to měl tak důkladně zabalený v bublinkový fólii, že nám trvalo hodinu, než jsme se k ní vůbec dostali. Navíc jistej historik, kterýho nechci jmenovat, odmítal použít jakejkoli nůž, protože se bál, že bychom krabičku poškodili.“

Ulster na svou obranu řekl: „Jestli tenhle artefakt opravdu vyrobil Nostradamus, nemůžu se ani začít dohadovat, jakou by mohl mít cenu. Ve starožitnický branži je jen málo jmen, který vyvolávají takovej rozruch jako to jeho. Zdá se, že všichni by chtěli nahlídnout do budoucnosti.“

Payne sebou pleskl do vedlejšího křesla. Sice se konečně umyl, ale nyní se dožadoval pozornosti jeho žaludek. „Myslíte, že ta krabička je Meganino bohatství?“

„To je možný,“ odvětil Ulster, „zvlášť když uvážíš, jak dlouho byla ukrytá. Podle Louise Kellera ji jeho rodina měla ve vlastnictví rovných sto let. Zbývá nám víc než tři sta let, o kterých nic nevíme. Kolik lidí ji hlídalo před nimi? A kolik lidí bylo požádáno, aby kontaktovali Megan?“

Payne to téma nadnesl už během jízdy do Curychu, ale zatím nedospěli k žádné shodě. „Nejmíň jeden, možná víc.“

Jones je začal vyjmenovávat: „Textová zpráva přišla z francouzskýho mobilu. Takže to je jeden. Dopis přišel z Asie, to máme dva – pokud ovšem jeden člověk neudělal obojí.“

„Anebo,“ navrhl Payne, „mohl dopis předtím putovat ze země do země, z jedny adresy na druhou. Pokud je to tak, není možný zjistit, kdo dal Françoisovi echo o Meganině dopise.“

„Pánové,“ řekla úzkostlivě Megan, „vážím si toho, co jste pro mě udělali, ale jestli vám to nevadí, nemůžem si teď s tou krabičkou pohrát? Chci vidět, jak tahle věc funguje.“

Payne se zasmál. „Je to tvoje krabička. Hraj si, jak je libo.“

„Ale jemně!“ nabádal Ulster. „Přece ji nechceme zničit!“

Megan se usmála a přisunula si krabičku k sobě. Přitom cítila, jak se jí zrychluje tep. Pořád nechápala, jak do toho všeho zapadá, ale věděla, že je součástí něčeho jedinečného. I kdyby jejich pátrání skončilo v Lausanne, pořád dostala trikovou krabičku, která mohla mít hodnotu menšího jmění – určitě větší, než by hosteska z Jižní Fily vydělala za celý život. „Jsem nervózní,“ přiznala.

Ulster ji poplácal po koleni. „To nemusíš, má drahá. Jsem si jistý, že krabička vydrží. Vážně pochybuju, že by ti ji Nostradamus přenechal, kdyby předpovídal, že ji rozbiješ.“

„Vidíš, to je velmi pádnej argument.“

Zhluboka se nadechla a natočila knoflíky na čísla dvanáct, jedna, dvacet a devět. Když poslední knoflík zacvakl na místo, víko povyskočilo, přesně jak to popsal Keller. Po stranách krabičky se táhla změť zarážek a západek, které držely pětadvaceticentimetrový čtvereček na místě. Jakmile se západky uvolnily, víko na všech stranách prostě vyskočilo z horní části krabičky. Stačilo na něj zatlačit, natočit knoflíky na nesprávná čísla a zařízení se opět uzavřelo. Při pohledu z boku vypadala krabička bytelně. Při pohledu shora člověk viděl složitě vyřezávané motivy, jež ukrývaly šev mezi víkem a vnějším okrajem.

Megan víko sundala a podala Ulsterovi, aby na něj dal pozor.

„Díky,“ řekl Ulster a zkoumal spodní stranu víka. Na rozdíl od vnějšího povrchu neobsahovalo žádné rytiny ani vzory. Bylo to jen holé lipové dřevo se čtyřmi zdířkami na západky. Ulster ho tedy rychle odložil stranou a znovu se soustředil na krabičku.

K velkému zklamání všech vypadal vnitřek krabičky stejně. Úložná přihrádka byla holá a navíc malá kvůli zámkovému mechanismu ve stěnách. Vešlo by se tam pár cetek – nebo složený dopis jako v případě Kellera –, ale určitě nic většího než Rubikova kostka.

Jones nakoukl dovnitř a s protaženým výrazem se zase odtáhl. „No, pěkná krabička. Doufám, že sis schovala paragon. Možná že ji můžeš vyměnit za něco užitečnýho, jako třeba krabičku plnou… pomůcek.“

Payne obrátil oči v sloup. „Jak tak vidím, měli bychom si dát všichni pauzu. Máme za sebou hodně dlouhej den a je o čem přemýšlet – tím myslím i náš další krok. Jakmile se najíme a trochu vyspíme, určitě to pak uvidíme v mnohem širších a jasnějších souvislostech.“

63

O několik hodin později, po gurmánské večeři přímo v apartmá, Ulster a Jones dřímali v protilehlých koutech pokoje. Payne s Megan zůstali vzhůru a povídali si na kanapi. Probírali spolu nejrůznější témata, ale pomalu směřovali k událostem toho dne, hlavně k tomu, co zažili v Lausanne.

„Pořád mi není úplně jasný, jakou roli v tom hraje Keller,“ řekla Megan.

Payne pokrčil rameny – ani on neměl v několika věcech stále jasno. „Ten chlápek byl dobrej numerolog. Proto ho asi Nostradamus vybral, aby tu kombinaci rozlouskl, měl nám totiž ukázat, jak krabička funguje.“

Megan zavrtěla hlavou. „O tohle mi nejde. Chci vědět, proč ho Nostradamus požádal, aby udělal všechno to ostatní. Pamatuješ, co Keller říkal? Nostradamovy pokyny zněly jasně. Než nám Keller předal krabičku, měl nám povědět o svým trezoru v bance a vysvětlit, co dělal prvního prosince. Proč to bylo tak důležitý?“

„Víš ty co? Tohle je dobrej postřeh. Asi jsem přehlídl první část Kellerových instrukcí, protože jsem se soustředil na krabičku a na to, abychom se dostali v pořádku do bezpečí. Ale když jsi to teď zmínila, musí být nějakej důvod pro to, že nám všechno vysvětlil.“

Megan se předklonila a dotkla se trikové krabičky. „Kdybych měla hádat, musí to nějak souviset s tímhle. Nevím jistě jak, ale prostě nějak.“

Payne si promnul oči a zkoušel si vybavit všechno, co jim Keller pověděl. Přehrával si v hlavě jejich rozhovor a při tom myslel na to, co řekl Ulster, když popisoval historii trikových krabiček. Některé byly tak složité, že vyžadovaly přes dvě stě pohybů, aby se otevřely. Ulster dokonce poznamenal, že z toho vyšli snadno, poněvadž krabičku otevřeli jenom na čtyři kroky. „Co si myslíš o Kellerovi?“

„V jakým smyslu?“

„O tom, jak se dnes choval. O jeho celkovým rozpoložení.“

„Já nevím. Zdálo se, jako by ho něco tížilo, jako by jej váha toho všeho táhla k zemi. Určitě má nějakej otcovskej komplex. To je jistý.“

„Změnila se v průběhu rozhovoru jeho nálada?“

Megan přikývla. „Na konci se zdál mnohem veselejší. Nemohl se dočkat, až nám dá krabičku a vypakuje nás z domu.“

„Jo, toho jsem si všiml taky.“

Podívala se na Payna. „Na co myslíš?“

„Tím se netrap. Možná to nic není.“

„Jone,“ řekla ostře, „na co myslíš?“

Usmál se na ni. Na té její prudkosti ho něco opravdu fascinovalo. „Podle mýho názoru existují tři pravděpodobný scénáře. Jen musíme přijít na to, kterej dává největší smysl.“

„Jasně. Jakej je ten první?“

„Keller udělal všechno, co udělat měl, a krabička je ve skutečnosti tvoje bohatství.“

„To je klidně možný. Scénář číslo dvě?“

„Keller se nemohl dočkat, až krabička zmizí z jeho života, a tak se po objevu první kombinace přestal čísly zabývat. Pamatuješ, co říkal Petr? Některý trikový krabičky vyžadují stovky pohybů. Co když je na tomhle vynálezu něco víc, než je na první pohled patrný? Co když je tam několik dalších skrytejch přihrádek?“

Megan se zamyslela nad jeho slovy. „Možná proto Nostradamus žádal Kellera, aby nám pověděl všechno, co udělal, a my si tak mohli dát dohromady, co je ještě třeba s krabičkou provést.“

Payne se usmál. „Nebo něco na ten způsob.“

„Moment. Co má tohle znamenat?“

„Říkej si, že jsem cynik, ale já jsem na celou tu věc s Nostradamem ještě nepřistoupil. A nejspíš ani nepřistoupím, dokud Petr neověří stáří tvýho dopisu a původ krabičky. Vlastně, tohle beru zpátky. Ale i tak mám o Nostradamovi pořád svý pochybnosti.“

Zasmála se. „Ach, ty malověrný. Nemůžu uvěřit, že pochybuješ o mým dědečkovi!“

„O tvým dědečkovi? Asi by ses měla líp podívat na svůj rodokmen. Vynechala jsi pár desítek generací.“

„Možná jo, ale musíš připustit, že celá tahle záležitost je pěkně záhadná.“

„Záhadná jo. To ale neznamená, že se zakládá na faktech. K faktům máme ještě hodně daleko.“

„No dobře,“ řekla, aby se o tom nemusela přít, „a jak zní scénář číslo tři? Nebo už jsi na něj zapomněl?“

Payne zavrtěl hlavou.– „Ne, nezapomněl. Ve skutečnosti mě ze všech tří verzí, který máme, znepokojuje nejvíc.“

„Znepokojuje tě? Co to má být?“

„Co když nás Keller napálil?“

„A jak?“

Payne jí to vysvětlil: „Co když přišel na různý další kombinace a odemkl části krabičky, který jsme ještě neviděli? Kdo ví, co tam mohl najít? Určitě by to vysvětlovalo, proč se mu na konci naší návštěvy tak zlepšila nálada. Nenadchlo ho to, že krabička zmizí z jeho života, ale že z něj zmizíme my.“

„Přece nám krabičku ochotně dal.“

„To je pravda, ale zaplatil by tím jen malou cenu, kdyby z ní odstranil popis vlastního pokladu a jeho umístění. Nezapomínej, že nejlepší podvody jsou ty, při kterých se oběť ani nedozví, že ji napálili. Co když obětoval krabičku, aby nás vyloučil z rovnice?“

„Proč by to dělal?“

„To je přece prostý. Teď má veškerý čas, kterej potřebuje, aby se za pokladem vydal sám.“

* * *

Louis Keller ani nezaslechl, že jdou. V jednu chvíli pokojně spal ve své ložnici, v příští měl ruce a nohy uvázané k rámu postele. Zkoušel křičet, ale dali mu roubík. Ani nic neviděl, protože ho oslepili silnou baterkou.

Byl jim vydán na milost a nemilost.

Před pár minutami se mu zdálo o ohromném zisku, který nabude prodejem těch věcí. Cítil, že ty peníze mu právem patří – ať už v dopise stálo cokoliv. K čertu s jeho otcem, k čertu s Nostradamem. Posledních třicet dva let kvůli nim zažíval jen peklo. A ty peníze měly být odškodným za utrpení, které musel snášet.

Jenže není utrpení jako utrpení. Keller věděl, že příštích pár minut může být mnohem horších než poslední tři dekády dohromady.

Už z pouhé myšlenky na to se v posteli pomočil.

Neviděl je, ale věděl, že se nacházejí v jeho blízkosti. Museli být nejmíň dva, možná víc. Pohybovali se po pokoji s neuvěřitelnou hbitostí, jako duchové. Keller zavřel oči a snažil se vypudit ty možné hrůzy z mysli, ale netrvalo to dlouho. Jeden z nich mu baterkou poklepal na nosní můstek. Ne moc tvrdě, aby mu neublížil, ale dost tvrdě na to, aby si zjednal jeho pozornost.

„Poslouchej mě,“ zavrčel hluboký hlas. „Vyndám ti teď roubík. Jestli zařveš, budeš toho litovat. Jasný?“

Keller dychtivě kývl. Jakmile mu roubík odstranili, mohutně nasál do plic vzduch a modlil se, aby to nebylo jeho poslední nadechnutí v životě.

„Co ode mě chcete?“ zeptal se povolně.

„Pravdu. Dokud nám budeš říkat pravdu, nebude to bolet.“

„Cokoli. Povím vám všechno. Jen mi neubližujte!“

„Kde je ta krabička?“ zavrčel hlas.

„Dal jsem ji pryč! Dal jsem tu krabičku pryč!“

„Komu?“

„Neznám jejich jména, ale byli čtyři! Tři muži a jedna žena. Přísahám, že jejich jména neznám! Objevili se dnes odpoledne!“

„Popiš je.“

„Dva Američani. Jeden byl velký, druhý černoch.“

„A ten třetí muž?“

„Byl tlustý.“

„A ta žena?“

„Byla mladá. A štíhlá. Měla hnědé vlasy.“

„Kde jsou teď?“ otázal se hlas.

Keller se zarazil a chvíli vzpomínal. „Londýn. Letěli do Londýna!“

„A mají u sebe tu krabičku?“

„Ano! Krabičku jsem jim dal.“

„Sakra!“ zaklel muž. „Co ty další věci? Dals jim všechno?“

„Ne! Pořád je mám!“

„Kde jsou?“ ucedil hlas.

„Za vámi! Je to ten plastový obal na polici!“

„Zkontroluj to.“ Ve tmě se ozvaly kroky. Najednou se zapnula druhá baterka. Paprsek uvnitř komory poskakoval z police na polici, až se zastavil na té horní. Po chvilce světlo zhaslo. „No?“

„Mám to,“ odvětil druhý vetřelec. „Jedna věc.“

„Říkal jsem to,“ vyhrkl Keller. „Vidíte, říkal jsem vám pravdu!“

„Tak v tom pokračuj a nic se ti nestane,“ zašeptal hlas.

„Budu! Slibuju! Ptejte se na cokoli!“

„Má krabička víc kombinací?“

„Ano! Má dvě!“

„Jaký jsou?“

„Jsou to data! Jedno je prvního prosince. Druhý pak den, kdy zemřel!“

„Den, kdy zemřel kdo?“

„Nostradamus!“

Hlas se zarazil. „Kde jsou ty další věci?“

„Byly jenom dvě! A vy jednu máte!“

„Co je ta druhá věc?“

„Dopis s pokyny! Byl napsaný pro mě!“

„Kde je?“

„Má ho jeden přítel v práci. Mám si ho vyzvednout, než odletím!“

„Ty odlítáš? Máš schůzku s těma Amíkama?“

„Ne! Říkal jsem vám, že je neznám!“

„Tak kam s tím letíš?“

„Vezu to do Brugg!“

„Co je v Bruggách?“

„Kupující! Našel jsem kupce v Bruggách! Je blázen do Nostradama! Úplně posedlej!“

„Jak se jmenuje?“

„François! Jmenuje se François!“

„Jak dál?“

„Já nevím!“ skuhral Keller. „Přísahám, že příjmení neznám.“

„Kecy! Jak se s ním můžeš sejít, když neznáš jeho jméno?“

„Poslal mi telefon! Řekl, že až přistanu, zavolá mi instrukce!“

„Kde ho máš?“

„Za vámi na té polici!“

„Koukni se,“ nařídil hlas.

Pět vteřin nato partner odpověděl: „Mám to.“

„Vidíte!“ řekl Keller. „Nelžu. Přísahám, že ne.“

„Kdy tě očekává?“

„V sedm. Zavolá mi dnes večer v sedm.“

„To by měl. Protože jestli ne, vrátíme se a dokončíme to.“

„On zavolá! On určitě zavolá! Strašně moc tu věc chce!“

Hlas na chvíli zmlkl. „Co nám neříkáš?“

„Cože?“ zeptal se Keller zmateně.

„Něco před náma tajíš. Co je to?“

Keller zavrtěl vehementně hlavou. „Nic. Přísahám na svůj život!“

„Přesně tohle děláš!“

Keller vytřeštil oči. „Přísahám, že nic dalšího není. Víte všechno!“

„Jestli lžeš, hodně brzo nás zas uvidíš. Rozumíš?“

Keller přikývl, zděšený tou možností.

„Je čas jít,“ zašeptal partner. „Kamera je na místě.“

„Dobře,“ řekl hlas. „Přeřízni mu pouta, ať můžeme jít.“

„Kamera?“ zeptal se Keller. „Jaká kamera?“

Zatímco partner mu uvolňoval ruce, hlas Kellerovi vysvětlil věc s kamerou: „Dali jsme ti do pokoje bezdrátovou kameru. Je maličká, ale hodně výkonná. Funguje ve dne v noci. Náš společník bude nedaleko odtud sledovat její záběry. Až do dnešní půlnoci musíš zůstat celou dobu v tomhle pokoji. Jestli odejdeš, navštíví tě. Jestli zavoláš nebo dáš někomu signál, že potřebuješ pomoc, navštíví tě. A věř mi, že něco takovýho by sis nepřál. Ve srovnání s ním jsme zelenáči. Rozumíš?“

„Rozumím, ale…“

„Ale co?“ zavrčel hlas.

„Ale co když budu muset do koupelny?“

„Jednou už ses do postele pochcal. Podruhý se taky nic nestane.“

* * *

Payne s Jonesem se plížili lesem nedaleko Kellerova domu. Přiměli jej k řeči, ani ho nemuseli skřípnout nebo mu vyhrožovat konkrétními násilnostmi. Možná něco naznačili, ale žádné hrozby přímo nevyslovili. Místo toho mu pohrozili, že se „vrátí“ nebo že ho „navštíví“, ale nikdy neřekli, že se ho chystají zabít. Už na začátku mu slíbili, že se mu nic nestane, když bude mluvit pravdu, ale ani jednou neřekli, že by mu ublížili, kdyby zalhal.

Pohybovali se na hodně tenké čáře, avšak vynasnažili se, aby ji nepřekročili.

Ve skutečnosti by bylo pochopitelné, i kdyby ho trochu zmáčkli. Zlosyni se je pokoušeli zabít a Keller je připravil o věc, díky níž mohli vyřešit své problémy. Význam té věci nemohli samozřejmě plně posoudit, dokud nedorazí do SUV, které parkovalo o čtyři sta metrů dále. Tam na ně zatím trpělivě čekali Megan s Ulsterem. Pořádně nevěděli, co mají Payne a Jones v plánu, ale vymohli si na nich slib, že se Kellerovi nic nestane. A naše dvojka svůj slib dodržela.

Payne si odkašlal. Musel dlouho maskovat svůj hlas a teď ho bolelo v krku. „Myslíš, že uvěřil tý kravině s kamerou?“

„To rozhodně!“ smál se Jones. „Vsadím se, že teď už pod sebe dělá do postele. Šokovalo by mě, kdyby zavolal policajty nebo se pokusil někoho varovat. Získal jsi nám čas, kterej potřebujeme.“

„Líbily se ti mý otázky o Američanech?“

„Ty byly roztomilý! Takhle ho ani ve snu nenapadne, že jsme to byli my.“

64

Středa 16. prosince

Ženeva, Švýcarsko

Slunce na východním nebi právě šplhalo nad Alpy a Payne s Jonesem se rozhodli, že rychlý přesun do Ženevy bude mnohem logičtější než dlouhá jízda do Curychu. Nejen že už znali tamní letiště, ale navíc měl Ulster na centrále četné styky, které mohly přijít vhod. Díky několika telefonátům získali přístup do stejného hangáru jako den předtím. Domluvil pro ně také dopolední charterový let na mezinárodní letiště Ostende-Bruggy.

Jeden z hlídačů hangáru jim odemkl malou kancelář. Připomínala tu, kterou Payne a Jones využili na základně Willow Grove – místnost bez oken a se zdmi z tvárnic, kterou dlouhá léta nikdo nevymaloval. Jim to však naprosto vyhovovalo, protože zde mohli v klidu a soukromí prozkoumat svůj nejnovější přírůstek.

Ulster chtěl dokument ochránit, a tak jim nedovolil, aby ho otevřeli v autě, ale až v podmínkách, jež budou alespoň zčásti stabilní. Bál se, že studený vzduch v kombinaci s topením by mohly vyvolat kondenzaci par, které by pergamen poškodily. V ideálním případě by ho nejraději prozkoumal v jednom ze svých sejfů na dokumenty v archivech, uvědomoval si však, že tolik času nemají. Payne a Jones potřebovali vědět, co je na pergamenu, dříve než odletí do Belgie.

Keller dokument přechovával v plastovém obalu, který se velikostí blížil běžnému laptopu. Měl ho omotaný několika vrstvami bublinkové fólie, podobným způsobem jako trikovou krabičku. Ještě štěstí, že Ulster tentokrát přistoupil na použití nože, poněvadž pergamen bezpečně spočíval v tvrdém plastu. Jakmile se prořezal fólií, položil obal na stůl a otevřel ho jako knihu.

Uvnitř holého plastového obalu ležel jediný list pergamenu. Obal měl původně sloužit k uschování větší fotografie, a tak dokázal pojmout i tento dokument.

„Co se tam píše?“ zeptala se Megan a nakoukla Ulsterovi přes rameno.

Ulster sedící za stolem se k ní otočil. „Trpělivost, má drahá. Dej mi možnost, abych si to napřed přečetl.“

Megan trochu zčervenala. „Promiň.“

Payne s Jonesem na protější straně stolu se usmáli. I oni se nemohli dočkat, až uslyší překlad, nicméně věděli, že Megan může získat mnohem víc než oni. To, kvůli čemu umírali lidé – ať už šlo o trikovou krabičku, nový dokument nebo nějaké bohatství, které mělo být teprve objeveno –, pravděpodobně patřilo jí. A protože úvodní dopis ji už zmínil jménem, nešlo říci, co bude v tomhle. Třeba by mohl odhalit i její budoucnost.

„Dobrá zpráva,“ řekl Ulster poté, co přelétl čtyři řádky textu, napsané inkoustem uprostřed stránky. „Tohle čtyřverší je ve střední francouzštině, tedy žádná směsice starodávných jazyků. Dopřejte mi minutku nebo dvě a měl bych vám to přeložit.“

„Je to stejnej rukopis jako předtím?“ zeptal se Jones.

„Na první pohled to tak vypadá. Ale nebudem to samozřejmě vědět jistě, dokud to nevezmu do archivů a nepodrobím řádným testům. Ale počkejte chvíli a budu vědět víc.“

Zatímco čekali na překlad, Megan si hrála s trikovou krabičkou a ověřovala kombinace, které Keller odhalil Paynovi a Jonesovi. Nastavila sedm, dva, patnáct, šedesát šest – datum Nostradamova úmrtí – a uvnitř prostřední přihrádky se otevřel tajný panýlek.

„Dost dobrý,“ připustil Payne.

Megan se usmála. „Bylo by to ještě lepší, kdyby uvnitř pořád ležel ten pergamen, ale asi bych si neměla stěžovat. Díky vám, hoši, ho máme ve svých rukou.“

„Když už je řeč o pergamenu, jak to jde?“ zeptal se Jones.

Ulster otázku ani nezaslechl, tak usilovně se soustředil na dokument. Tu a tam zabručel překvapením, ale nepronesl při tom ani slovo. Pak už mlčeli i všichni ostatní. V žádném případě jej nechtěli rušit.

Uběhlo skoro pět minut, než Ulster přeložil poslední slovo.

„Božínku,“ mumlal, když si překlad pročítal.

„Co tam je?“ dožadovala se Megan. Obešla stůl a zastavila se před ním vedle Payna. „Píše se tam o mně?“

Ulster přikývl, stále neschopen slova.

Megan se chytla Payna za paži. „Ach bože. Je to zlý?“

„Abych pravdu řekl, nejsem si jistej… Ale rozhodně je to překvapivý.“

Payne na něj zíral a domýšlel se, proč se někomu, kdo jen málokdy zavře pusu, najednou nedostává slov. Ale ať se tam psalo cokoli, muselo to být kolosální. „Co je překvapivý?“

„To čtyřverší,“ koktal Ulster. „Megan není jediná, o kom je tam řeč.“

Jeho poznámka Payna zmátla. „Co tím myslíš? O kom se tam píše?“

Ulster mu pohlédl do očí. „O tobě.“

Payne překvapeně zamrkal. „Cože?“

„O tobě a Davidovi. Jste tam uvedeni oba.“

„Jsou tam uvedený naše jména?“

„Ne, ale jsem si pěkně jistej, že text popisuje vás.“

„Přečti to,“ rozkázal Jones, jenž najednou nemohl ovládnout své vzrušení.

Payne souhlasně přikývl. „Přečti to.“

Ulster pohlédl na papír a přečetl text nahlas. Čtyřverší sice bylo napsané ve střední francouzštině, nicméně anglický překlad se odvíjel ve střídavých rýmech úplně stejně jako Meganin dopis.

BOHATSTVÍ PATŘÍ MÉMU DĚDICI,

JENŽ BUDE ŠTVÁN, AŽ DECH ZTRATÍ.

UKRYTÉ V INKOUSTU V JEHO DOUPĚTI,

KDE ČERNÁ A BÍLÁ SMRT ZDRTÍ.

Ulster dočetl a podal papír Paynovi, aby si překlad prohlédl pozorněji. Megan a Jones se sklonili každý z jedné strany a četli také.

Několik vteřin nato pronesl Jones první poznámku: „Tak tohle je nějaká ujetá hovadina. Jako to o kouzelníku Merlinovi, zlém čaroději západního –“

„To stačí,“ přerušil ho Payne. „Bereme tvůj názor na vědomí.“

„To je dobře! Protože tahle hovadina je fakt ujetá.“

Megan se usmála na Payna. „Musíš připustit, že tenhle verš je dost konkrétní. Vy dva jste přece černej a bílej a letíte do Brugg, abyste našli Frankieho Smrťáka.“

„A vypadá to, že toho grázla i zabijem,“ dodal Jones.

„Jistě,“ řekl Payne. „To je jeden výklad. Ale existuje další.“

Jones vytrhl papír Paynovi z ruky. „Jestli máme zhebnout, nechci to vědět. Chci, aby to bylo překvapení. Jako dárek od Santy.“

„Ve skutečnosti,“ řekl Payne, „s náma ten druhej výklad nijak nesouvisí. Týká se knihy.“

Ulster na něj vykulil oči. „Knihy?“

Payne popadl papír a podal ho zpátky Ulsterovi. „Přečti si třetí řádek.“

Ulster uposlechl. „Ukryté v inkoustu v jeho doupěti.“

„Neříkal jsi nám, že Nostradamus před svou smrtí možná pracoval na knize proroctví? Že to bylo něco jako deník?“

Ulster přikývl. „Četl jsem o tom nějaký zvěsti. Nic určitýho, ale spoustu spekulací.“

„A pokud psal inkoustem, nebyla by to černá a bílá?“

„To asi jo, ale –“

Payne se nenechal přerušit a pokračoval: „A jestli někdo najde a přečte si jeho slova po tak dlouhé době, neporazil by jeho deník smrt? Ostatně, Nostradamus je mrtvej už několik staletí.“

Ulster zaúpěl. „Myslím, že jo, ano.“

„A co první dva řádky? Jsou o mně?“ zeptala se Megan.

Payne pokrčil rameny. „Možná. Pořád samozřejmě nemáme důkaz, že seš Nostradamova příbuzná. Dostala jsi sice dopis, ale nemáme žádný potvrzení, že doopravdy mluví o tobě. Možná jo, možná taky ne. Ale jak vám pořád říkám, v tom spočívá krása Nostradama. Všecko je mnohoznačný.“

„Musím připustit, že se mi tak trochu ulevilo. Když jsem si přečetla, že dech ztratím, myslela jsem, že mě čeká smrt.“

Jones se zazubil. „Já už tě viděl na hřbitově.“

Payne zavrtěl hlavou. „I kdyby byla dědička, prostě by to mohlo znamenat, že ji lidi pořád budou pronásledovat, aby s ní udělali rozhovor nebo si vypůjčili peníze.“

„Což nás přivádí k bohatství,“ řekl Jones.

„Co s tím?“

„Zaznělo to víc než jednou.“

„Pravda,“ přitakal Payne, „ale když jsem četl báseň, něco mi svitlo. Co když to bohatství není v penězích? Ostatně Petr nám řekl, že Nostradamus nebyl zámožnej muž. A tak možná nemluví o penězích. Možná mluví o tom bohatství, kterým byl známej. Možná svýmu dědici přenechává informace o budoucnosti.“

„Ach,“ zamumlala Megan zklamaně. „Možná má pravdu.“

„Nebo se taky mýlím,“ připustil Payne. „Co já vím, Nostradamus mohl mluvit o ohromným pokladu v tvý budoucnosti a možná mluvil i o tom, že D. J. a já zabijeme Frankieho Smrťáka. Nebo v jeho slovech jen vidíme věci, který tam ve skutečnosti nejsou. Pravda je, že nevíme, co se stane – kdo bude žít a kdo zemře. Už jen z toho důvodu musím k týhle věci přistupovat jako ke každý další misi.“

„Co tím myslíš?“

Zadíval se na Megan. „Posílám tebe a Petra do archivů.“

„Ani nápad!“ ohradila se.

„Je mi jedno, co řekneš nebo jak moc budeš křičet,“ pravil Payne klidným hlasem. „Do Belgie s náma nejedete.“

„Ale tohle je i můj boj!“

Payne zavrtěl energicky hlavou. „Tys tenhle boj nezačala a nebudeš ho ani zakončovat. V týhle chvíli mi záleží na jediný věci – našem přežití. Je mi sakra úplně jedno, jestli se mnou ještě někdy budeš mluvit. Chci jen žít tak dlouho, abych mohl učinit to rozhodnutí, až všechno tohle skončí.“

Pohlédla na Ulstera v naději, že ji podpoří. „A ty s tím souhlasíš?“

Ulster přikývl. „Víc než souhlasím. Vlastně Jona plně podporuju. Věř mi, má drahá, mý archivy jsou krapet pohodlnější než sejf v Sotheby’s. Pamatuješ, jaká to byla hrůza? Obdivuju tvoji kuráž, ale myslím si, že je čas, abychom se uklidili stranou. Až budou hoši v Bruggách, my můžeme vykonat velkej kus práce v Küsendorfu.“

„A co budeme dělat?“

„Výzkum, má drahá, výzkum! Pořád musíme ověřit tvůj dopis. A je nutný podrobně prozkoumat trikovou krabičku. Pak je tu samozřejmě i tvůj rodokmen. Mám báječnej novej program, kterej nám v tvým pátrání hodně vypomůže. Prostě zadáš všechno, co víš, a můžeme sledovat lístky a větve až ke tvým kořenům. Ujišťuju tě, má drahá, že to bude dobře strávenej čas. A možná se i dobereme blíže k tomu, jak jsi spojená s Nostradamem.“

65

Ostende, Belgie

(26 km západně od Brugg)

Mezinárodní letiště Ostende-Bruggy, situované u belgické hranice ve vlámské provincii Západní Flandry, je menší objekt, který vypravuje a přijímá většinou charterové a nákladní lety. Díky malému počtu pasažérů se bezpečnostní opatření na tomto terminálu omezovala na klasickou razítkovací proceduru. Celníci prohlédli pas a seznam nákladu, a pokud se zdálo všechno v pořádku, odbavili lidi i náklad bez větších průtahů.

S identifikací si Payne a Jones nelámali hlavu. Měli falešné pasy na falešná jména, které jim vystavil Pentagon. Dělal jim však starosti náklad, který do země vezli. Než Ulsterovi zaměstnanci vyzvedli Megan a Ulstera, aby je odvezli do archivů, vyložili dřevěnou bednu se zbraněmi a zásobami a naložili ji do letadla. Ochranka oblepila bednu nálepkami KŘEHKÉ, ARTEFAKTY. Také vytiskli falešný seznam, kde uvedli řadu věcí, jež údajně směřovaly k soukromému sběrateli v Bruggách. Nic z toho bedny samozřejmě neobsahovaly, ale díky avizované křehkosti prošli přes celnici bez důkladné inspekce.

Ochranka se obávala, že by mohlo dojít k poškození drahocenné relikvie. Když Payne s Jonesem přistáli, čekala tam na ně dodávka s dalšími zásobami, kterou zajistil Ulster. Naložili bednu dozadu a projeli hlavní bránou terminálu. Bylo časné odpoledne a Bruggy ležely necelých třicet minut jízdy od letiště.

Na přípravu mise měli tedy spoustu času.

V půlce prosince jsou dny v Belgii docela krátké. Slunce vychází až po půl deváté a zapadá hodně před pátou. Payne a Jones tak mohli počítat s více než dvěma hodinami tmy. Měli dost času na to, aby prozkoumali Château Dubois a omrkli ochranku, než Kellerovi v 19.00 zavolá klient. Pak museli využít momentu překvapení, aby získali výhodu.

Z výhody domácího hřiště si dva bývalí „maniaci“ nedělali skoro nic.

Během letu do Brugg studovali fotografie Duboise, plány jeho domu a topografickou mapu terénu – všechno jim obstaral Randy Raskin. Dokonce šel tak daleko, že jim zajistil přístup k živým záběrům z jednoho vojenského průzkumného satelitu. Oni však zdvořile odmítli, protože na svou operaci nechtěli poutat nežádoucí pozornost.

Payne a Jones, oblečení v tmavém oděvu, nechali stát dodávku v nedalekém lese a zbylý kilometr se dopravili stopem k Duboisovu objektu.

Jeho hrad ze 14. století stál uprostřed několikaakrového pozemku, většinou zarostlého stromy a keři. V létě, kdy všechno bují a kvete, by se tudy člověk bez mačety nedostal. Ale v zimě byly stromy holé a vegetace minimální. Brzdila je pouze vrstva sněhu na zemi a taky to, že potřebovali co nejvíce utajit svou přítomnost.

Château Dubois, postavený z červených cihel, jež časem vybledly, se v krajině vyjímal jako působivá středověká stavba. Tyčil se do výšky čtyř podlaží a jeho věže čněly ještě výš. Štítovou střechu lemovaly šedé tašky, jež v určitém světle vypadaly světle zelené. Avšak pod příkrovem tmy nebylo ze země na střechu vidět. Zdálo se, že hrad se táhne od zasněženého trávníku až vzhůru do oblak – jako vystřižený z pohádky.

Žádnou takovou budovu Payne s Jonesem nikdy nezkoumali.

Vzhledem k brzké hodině bezpečnostní systém hradu ještě nefungoval, zapínal se až po desáté. Uvnitř se pohybovalo příliš mnoho lidí (Duboisův personální šéf, majordomus a uklízečky), než aby mohli nechat alarmy nebo detektory pohybu zapnuté. Na vnějším obvodu hlídkovalo několik ozbrojených stráží a další stáli u přední brány; jinak měl Dubois ochranu velmi chabou. Soky držela v odstupu spíše jeho pověst chladnokrevného zabijáka.

Strach odrazoval mnohem lépe než plot z ostnatého drátu.

Payne s Jonesem se plížili kolem obvodu hradu a pátrali po kamerách, psech nebo čemkoli, co by mohlo představovat hrozbu. Viděli však jen toho ničemu, co se je několikrát pokusil zavraždit. Dubois seděl ve své knihovně a četl si knihu u plápolajícího ohně. Vypadal menší a civilizovanější, než si Payne představoval. Z nějakého důvodu si jej maloval jako ztělesnění ďábla – s pařáty, ze kterých kape krev, a s hrozivými rohy na hlavě. Místo toho viděl slušně oblečeného muže, který se podobal dobré polovině těch, kdo se účastnili jeho dobročinného večírku v Katedrále učení.

Dubois vypadal spíše jako obchodní ředitel než vládce podsvětí.

Léta výcviku však Payna naučila, že nikdy nesmí dát na první dojem. Během svého působení u MANIAC viděl dětské kočárky naplněné bombami a děti ozbrojené samopaly. Zažil teroristy oblečené jako světce a mnichy opásané podomácku vyrobenými výbušninami. Dokonce četl jednu historku o válečném zločinci, kterého zatkli v Miami, když měl na sobě plavky a vietnamky. Ten chlap zmasakroval v nacistickém koncentráku tisíce Židů a nikdy nebyl dopaden. Osud tomu chtěl, že ho zatkli při pokusu o krádež konzervy s hovězím v místním lahůdkářství. Nebylo divu, že židovský majitel prodejny neprojevil žádný soucit a rozhodl se podat žalobu.

Zkrátka a dobře, Dubois ani ve svém nóbl oblečení a se svými panskými manýry neměl šanci utajit, co je zač. A tahle maškaráda by Paynovi s Jonesem nikdy nezabránila, aby udělali to, co udělat museli. Ve skutečnosti nepřišli proto, aby Duboise chladnokrevně zabili. Kdyby ano, mohli ho odprásknout přes arkýřové okno a vyklidit pole dřív, než by je vůbec někdo spatřil. Jenže oni chtěli s Duboisem vyjednávat. Promluvit mu do duše. Pomoct mu, aby pochopil, jak je jeho počínání chybné. Pokud by však něco namítal, a oni nepochybovali, že bude, byli stoprocentně připraveni bojovat o svůj život.

* * *

V 18.55 seděl Payne zpátky v dodávce, kontroloval výzbroj a přes sluchátko barvy kůže, které měl schované v uchu, probíral na poslední chvíli podrobnosti s Jonesem. Každý věděl, co je třeba udělat, a oba pevně věřili, že přežijí. Jinak by vymysleli lepší plán.

Podobně jako ve filmu s Colinem Farrellem nikdo z nich nechtěl v Bruggách zemřít.

Hovor přišel přesně v 19.00. Payne nechal Kellerův mobil několikrát zazvonit, než se ohlásil. Nic nepředstíral. Nezměnil hlas ani netvrdil, že je někdo jiný. Aby jejich plán vyšel, musel Dubois vědět, s kým jedná a čeho jsou schopni.

„Halo,“ řekl Payne.

Dubois se na chvíli zarazil. „S kým mluvím?“

„S mužem, kterýho se pokoušíte zabít.“

Usmál se. „Musíte být konkrétnější.“

Payne pokračoval: „Předpokládám, že mluvím s Frankiem Smrťákem.“

„Prosím, říkejte mi François.“

„Jasně, Frankie.“

„Aha, jeden z těch Američanů,“ pronesl nadutě. „Blbec, jak jsem čekal.“

„Blbec, ale dobře informovanej. Jaká je ta knížka, kterou čtete? Byl jste do ní fakt zažranej, když jsem vás sledoval ve vaší knihovně. A ten ohýnek musel pěkně hřát do zadku.“

Dubois si odkašlal. Zdálo se, že mírně znervózněl. „Sledujete mě i teď? Kolik prstů mám zvednutých na ruce?“

„Odpovím vám na vaši otázku, když uhádnete, kterej prst držím zvednutej já.“

„Vidím, že vulgárnost pokračuje.“

„A co mám říkat? Když se mě někdo snaží odkrouhnout, jsem mírně nasranej.“

„Trefa.“

„Takže mi povězte, co chcete,“ řekl Payne. „Nezapomínejte, že jste zavolal vy mně.“

„Vlastně jsem volal panu Kellerovi, ne vám. Ale proč se handrkovat kvůli maličkostem? Protože máte jeho telefon, budu předpokládat, že máte i jeho artefakty.“

„No ne. To je fakt úžasný. Jste médium nebo co?“

Dubois jeho jízlivost ignoroval. „Jestli máte ty věci u sebe, moc rád bych je viděl. Co takhle dát si schůzku?“

„Nepřijeli jsme do Brugg kvůli bruselským kapustičkám.“

„Řekněme na mém hradě za dvacet minut?“

„Promiňte, Frankie, ale mým sniperům je zima. Spíš řekněme na vašem hradě za dvacet vteřin. Vlastně, zatímco tu spolu mluvíme, už zastavuju u vaší brány.“

66

Stráž u přední brány obdržela od Duboise instrukce, a tak na Payna nemluvila ani ho neprošacovala kvůli zbraním. Muž prostě otevřel bránu a mávnutím ho poslal dovnitř. Payna to ani v nejmenším nepřekvapilo. S muži jako Dubois měl svoje zkušenosti z dřívějška. Ať už za to mohlo přehnané sebevědomí nebo šílenství, mylně věřili, že jsou nepolapitelní a neporazitelní. Domnívali se, že jejich intelekt, jejich síla nebo jejich osobní bůh jim pomohou zdolat všechny překážky, se kterými se setkají, a že nakonec vyváznou bez šrámu.

A Payne šel na věc s jediným cílem, postarat se, aby se to nestalo.

Když se s dodávkou blížil po kamenité příjezdové cestě, uviděl Duboise na schodech před hlavním vchodem do hradu. Jen tam stál a čekal na jeho příjezd. Dokonce na Payna přátelsky mávl, jako kdyby byli staří přátelé, kteří se léta neviděli a chtějí si poklábosit nad koktejly. Payne ho však ignoroval. Musel se soustředit na to, aby co nejpřesněji zaparkoval dodávku.

Projel tři metry od Duboise, zařadil zpátečku a zacouval k úpatí schodů. Pohlédl do bočních zrcátek, aby se ujistil, že je ve správné pozici, a uviděl Duboisovu tvář, jak se koupe v záři ze zadních světel auta. Ten arogantní grázl dokonce popošel o krok blíž, přitahován věcmi, které mu slíbil. Payne zavrtěl frustrovaně hlavou. Kdyby byl nemilosrdný zabiják, šlápl by teď na plyn a sejmul Duboise dodávkou. Vše by proběhlo tak hladce. Uslyšel by jenom dutý náraz a po něm výkřik. Pak by Dubois navždy zmizel z jejich života.

Bohužel, Paynovi bránilo svědomí, aby něco takového udělal.

Byl sice připravený zabíjet, ale musel by ho k tomu vyprovokovat.

Někteří by mohli tvrdit, že Dubois ho již vyprovokoval. Poslal přece najaté vrahy do Pittsburghu, Filadelfie a do Ženevy. Payne však vycházel z toho, že Dubois ty muže poslal, aby získali Nostradamovy artefakty, ne aby jej konkrétně zabili. Měli samozřejmě pokyny zlikvidovat každého, kdo se jim připlete do cesty, nicméně Payne neměl důkaz, že by se jeho život nebo životy jeho přátel ocitly v ohrožení poté, co by Dubois získal vytoužené věci. Právě naopak, pokud by schůzka, kterou si domluvil s Kellerem, měla něco naznačovat, pak hodlal artefakty za tučnou sumu koupit, jestli se naskytne příležitost. Jinak by přece poslal likvidační četu do Lausanne, aby Kellera zabili a vzali trikovou krabičku, aniž by mu za ni zaplatili jediný cent.

Alespoň takhle viděl věci Payne.

Než se rozhodne zabít člověka, kterého nikdy neviděl, potřeboval se mu podívat do očí a usoudit, zda mohou dospět ke shodě, nebo ne. Kdyby to šlo, bylo by to skvělé. Payne a jeho přátelé by mohli v klidu a bezpečí odejít a radostně by případ přenechali Nicku Dialovi s jeho týmem z Interpolu. Ti už by Duboise odklidili z jejich života navždy – s využitím gangstera, kterého dopadli jako svědka. Na druhé straně, pokud by nemohli dospět k porozumění, musel by Payne udělat vše potřebné, aby ochránil lidi, na nichž mu záleželo.

Potřeboval jen pět minut strávených s Duboisem o samotě.

Pak už bude vědět, jak tohle skončí.

* * *

Dubois Payna pozorně sledoval, jak otevírá dveře dodávky a vylézá ven. Ze všeho nejdřív ho upoutala jeho velikost. Byl mnohem větší, než čekal. Ale všiml si i dalších ne zrovna obvyklých věcí. Payne měl na hlavě vlněnou čapku, která mu zakrývala uši, tmavé oblečení a zablácené boty. To Duboisovi řeklo, že něco dělal na nedalekém poli. Možná předběžný průzkum nebo odklízel strážce hradu jednoho po druhém.

Tak či onak Dubois viděl, že Payne je rovnocenný protivník.

„Vítejte v mém domě,“ pravil přátelským tónem. „Jednom z mnoha, musím přiznat, ale tenhle patří mezi moje oblíbené. Neměl jste potíže ho najít?“

„Ale kdepak. Satelit přesně věděl, kde hledat.“

„Ale no tak, pane Payne. Není třeba mi vyhrožovat se snipery a satelity. Teď už mám všechny informace o vaší vojenské minulosti. Také vím, jak jste bohatý. Člověk, se kterým se nelze bít ani si ho koupit, je dnes velkou vzácností.“

„To máme očividně společný.“

Dubois si položil ruku na srdce a mírně se uklonil. „Konečně laskavé slovo. Třeba vůbec nemusíme být nepřátelé.“

„Třeba ne.“

„Nuže,“ řekl, „co jste mi dnes přivezl? Můžu se podívat?“

Payne přikývl. „Samozřejmě.“

Dubois otevřel zadní dveře dodávky a padla mu do očí laťková bedýnka v nákladovém prostoru. Přepravka z borového dřeva, šedesát centimetrů dlouhá, pětadvacet centimetrů široká a stejně tak vysoká. Uvnitř spočívala krabička zabalená v několika vrstvách bublinkové fólie.

Dubois si všiml plastového sáčku, přilepeného k jedné z předních latěk, a vědoucně se usmál. Pak jej odloupl a vytáhl seznam nákladu, který orazítkovali na letišti. Podržel ho proti světlu a prohlížel očima dokument. Na prvním místě byla uvedená triková krabička, za ní dvě přepravky, jež obsahovaly „rozličné pergameny“.

Payne řekl: „Nebudu ani předstírat, že jsem odborník jako vy, ale mám své doporučení, že tuhle věc bychom neměli otevírat v zimě. Prý by mohlo dojít k trvalému poškození.“

Dubois přikývl, ale ani na okamžik nespustil oči z bedny. „Správně. Živly v uplynulých staletích zničily značnou část historických památek, což je také důvod, proč já ty svoje přechovávám v optimálním prostředí. Smím-li být tak smělý, mohu navrhnout dočasné řešení problému?“

„Poslouchám.“

„Místo abychom nechávali artefakty v zimě, až budeme v teple mého hradu projednávat obchodní záležitosti, třeba bychom mohli vzít tu bednu s sebou?“

„To nevím.“

„Samozřejmě že ji neponeseme my sami. To za nás udělá člen mého personálu.“

Payne se zarazil a předstíral, že nad návrhem uvažuje. „Fajn, jsem ochoten na to přistoupit, ale jen se dvěma podmínkami. První zní, že bedna nikdy nezmizí z mých očí. Ať půjdu kamkoli, půjde se mnou.“

„No ovšem,“ odvětil Dubois. „Ani bych nedopustil, aby to bylo jinak. A ta druhá?“

„Budeme se bavit o obchodě ve vaší knihovně.“

Dubois povytáhl obočí. „To se dá zařídit, ale proč tam?“

Payne se usmál. „Jak víte, tuhle místnost už jsem si očíhnul.“

* * *

Jones musel překousnout svůj odpor k zimě. Ležel na dece ve sněhu a díval se hledáčkem své odstřelovací pušky M24. Své stanoviště na okraji Duboisova objektu, těsně mimo dosah venkovních světel, si zamaskoval suchými křovisky a listím. Pomocí sluchátka, které měl i Payne, mohl poslouchat přítelův rozhovor s Duboisem. A kdyby si to situace žádala, mohl k Paynovi i promluvit.

Jones potichu přihlížel, jak Duboisovi zaměstnanci nesou bednu po schodech a dovnitř hradu. Zatímco Payne a ostatní procházeli chodbami obrovského domu, na chvíli mu zmizeli z očí. Payne se však snažil Jonese co nejlépe informovat o rozvržení objektu; vedl nenucený rozhovor s Duboisem, ptal se ho na konkrétní místnosti a zdůrazňoval všechno, co se změnilo oproti plánům, které měli.

Jones prodělal výcvik v americké armádní škole odstřelovačů Fort Benning a přesně věděl, co má dělat. Pomalu posunul pušku směrem doprava a čekal, až se jeho cíl znovu objeví v okně knihovny. Ani ne za minutu měl hlavu Duboise opět na vlasovém kříži, kde už měla celou dobu zůstat.

V armádě patřil mezi „průměrné“ odstřelovače, hlavně proto, že na pokročilý výcvik neměl jako „maniak“ čas. To však stále znamenalo, že se řadil mezi světovou elitu. Američtí snipeři jsou vskutku smrtící. Americké ministerstvo obrany zveřejnilo údaje, že průměrný počet ran z pušky M16 na usmrcení jednoho nepřátelského vojáka ve vietnamské válce činil 50 000. Naproti tomu průměrný počet střel, které vypálili američtí odstřelovači na usmrcení jednoho nepřátelského vojáka, dosáhl neuvěřitelné hodnoty 1,3. Rozdíl v nákladech na zabití jednoho nepřítele činil 23 000 dolarů u průměrného vojáka oproti 0,17 dolaru u vojenského odstřelovače.

Dnes je americká výzbroj mnohem pokročilejší než ve vietnamské válce, avšak stávající údaje jsou i tak šokující. Podle americké armády průměrný voják s puškou M16A2 zasáhne cíl o velikosti člověka na 300 metrů v 10 procentech případů. U absolventa americké armádní školy odstřelovačů, vyzbrojeného odstřelovací puškou M24, se očekává zásah první ranou na 600 metrů v 90 procentech případů. A právě tuto zbraň jim Ulster opatřil za menší jmění v Ženevě.

Payne a Jones ovšem věděli, že cena pušky je naprosto odpovídající. Klidně by ji vyvážili zlatem.

Pravděpodobnost, že by Jones minul cíl ze své nynější pozice, na vzdálenost necelých dvě stě metrů a prakticky v bezvětří, byla asi stejně velká jako výhra v loterii.

Mohlo se to stát, nicméně Payne by vsadil svůj život na to, že se to nestane.

67

Duboisův majordomus položil bednu na stůl uprostřed knihovny a čekal na další pokyny.

„Můžeš odejít,“ řekl Dubois přezíravě.

„A zavři za sebou dveře,“ dodal Payne.

Muž nevěděl, jestli má uposlechnout, a očima žádal Duboise o svolení.

„Poslyšte,“ dobíral si Payne svého hostitele, „já jsem měl odvahu přijet až do Brugg. To poslední, co můžete udělat vy, je promluvit si se mnou v soukromí.“

Dubois se na svého hosta křivě usmál a potom kývl na souhlas. Chvíli nato se dveře s tlumeným cvaknutím zavřely. Dva muži spolu konečně osaměli, přesně jak Payne chtěl. S vědomím, že Jones mu hlídá záda, se odvrátil od Duboise a obdivoval knihy v kožených vazbách, jež zaplňovaly police. Většina byla ve francouzštině, ale tu a tam se mezi nimi našlo i několik zahraničních titulů. Payna upoutala německá kniha s názvem Arcanum. Vzal ji a zalistoval stránkami.

„No,“ řekl Dubois, „teď se mě pokusíte zabít?“

Payne se zasmál. „Věřte mi, Frankie, že kdybych vás chtěl mrtvýho, je už po vás.“

„Možná. Je vám samozřejmě jasné, že totéž platí o vás.“

Payne se usmál a vrátil knihu na polici. „Víte to jistě? Zdá se mi, že těch prvních patnáct hochů, co jste poslal, se moc nevyznamenalo.“

Dubois nad poznámkou mávl rukou. „Pouze pěšáci ve velkolepém plánu věcí. Sice vás nezabili, ale v určitých ohledech svůj úkol splnili.“

„Vážně? Jak jste na to přišel?“

„No, mám vás tady i s artefakty. Koneckonců, o nic jiného mi ani nešlo.“

Payne se otočil a pohlédl Duboisovi do očí. Potřeboval odhadnout jeho úmysly. „To jsem si vyvodil taky. Naproti tomu můj program není zdaleka tak materialisticky zaměřenej jako ten váš. Jsem tady, abych se bavil o našem osobním bezpečí. Znáte pojem VZZ?“

Dubois svraštil obočí. „Obávám se, že ne.“

„Znamená to Vzájemně zaručené zničení. Je to vojenská doktrína, která vznikla během studený války. Stručně řečeno, jestliže dva protivníci dosáhnou jistý úrovně síly – například když každej vlastní jaderný zbraně –, případná válka mezi nimi nemůže mít vítěze. Napáchala by tak rozsáhlý a těžký škody, že by obě strany prohrály, bez ohledu na výsledek.“

Dubois pokýval chápavě hlavou. „Tenhle pojem jsem neznal, ale budu si ho pamatovat. Vy jste Amerika, já jsem Francie. Neměli bychom spolu válčit.“

„Přesně.“

„V mé zemi bychom to nazvali détente. Znáte to slovo?“

„Představte si, že jo.“

Dubois se usmál. „Byli jsme ve válce. Teď máme mír. A to je důvod k oslavě.“

„O tom nevím.“

Dubois poznámku přešel. „Jste znalec, pane Payne? Můj sklep je plný těch nejlepších vín, jaká si lze za peníze koupit – a taky několika lahví, které se zaplatit nedají. Mám poslat pro jednu z nich?“

„Cením si vaší nabídky, ale pořád ještě máme projednávat obchodní záležitosti.“

„Ach ano, ta kuriózní americká tradice, jež velí nesměšovat obchod se zábavou. Nevím, jestli mám aplaudovat nebo si stěžovat. No tak možná až jindy.“

Payne procházel kolem polic a prohlížel si cenné památky. „Možná.“

Dubois ho sledoval, jak se pohybuje po místnosti. Celou tu dobu pátral po nějaké slabině, které by využil. „Řekněte mi, zajímáte se o starožitnosti?“

„Až donedávna ne. Ale v posledních letech se mi otevřely oči. Můj zájem o starověký kultury pomalu, ale jistě sílí.“

„Četl jsem o vašem objevu v Řecku. Skvělá práce.“

Payne se usmál. „A já slyšel o vaší posedlosti Nostradamem.“

„Posedlost je příliš silné slovo. Řekl bych, že zvědavost je mnohem výstižnější.“

Payne se prudce otočil. „Ale no tak, Frankie, nezlehčujte svou fixaci přede mnou, já přece vím svý. Člověk, kterej by byl jenom zvědavej, by nezacházel do takových krajností, aby svoji sbírku rozšířil.“

„To asi ne.“

„Když už se o ní bavíme, jsem tak trochu zklamanej. Najisto jsem čekal, že tady uvidím vaši sbírku hrdě vystavenou. To byl taky jeden z důvodů, proč jsem souhlasil, že poletím do Brugg. Slyšel jsem o věcech, který jste nashromáždil, a prej jsou fakt úžasný.“

Dubois na něj upřeně hleděl a snažil se odhadnout, jestli si z něj Payne utahuje, nebo ne. „Je-li váš zájem upřímný, velmi rád vaši zvědavost uspokojím. Pokud ovšem ne, radil bych vám, abyste nemrhal mým časem.“

Payne zvedl pravou ruku. „Upřímně, François, moc rád bych ji viděl.“

Jeho tváří se mihl úsměv. „V tom případě mi bude ctí.“

* * *

Jones se pyšnil mnoha věcmi, mezi něž patřila schopnost dělat několik věcí najednou. Ať už se holil během jízdy za volantem nebo stahoval hudbu a do toho odpovídal na e-mail, dokázal vždy dělat dvě činnosti naráz, aniž klesla jeho výkonnost. Proto když se mu v kapse rozvibroval mobil, neváhal ho vzít, přestože se pořád díval hledáčkem na cíl. Jen vypnul mikrofon u sluchátek, aby Payne neslyšel, co říká, zatímco on sám stále mohl poslouchat, co si povídají s Duboisem.

„Halo,“ zašeptal. Na číslo volajícího se ani neobtěžoval pohlédnout.

„Pane Jonesi, tady Butch Reed. Nevolám nevhod?“

Reed byl šéf ochranky v Payne Industries, bývalý mariňák, který přišel ve válce v Zálivu o nohu. Paynův dědeček ho přesto zaměstnal jako člena ochranky. Od té doby rychle stoupal na žebříčku hodností a všechny kolem sebe udivoval svou inteligencí a pracovní morálkou. Nyní měl na starost veškeré bezpečnostní záležitosti včetně osobní ochrany Payna a Jonese. Ať už pobývali na obchodních cestách nebo pracovali pro armádu na utajeném projektu, Reed měl neustále oči na stopkách.

„Tak trochu,“ odpověděl Jones šeptem. „Můžu vám zavolat později?“

„Jenže, pane, tohle počkat nemůže. Týká se to vaší bezpečnosti a možná i bezpečnosti pana Payna.“

„Pokračuj.“

„Obávám se, že mám špatné zprávy, pane. Někdo se vám pokusil vypálit dům.“

„Jones zamrkal, náhle vytržený z koncentrace. „Můj dům?“

„Požár se podařilo lokalizovat, ale škody odhaduju na šedesát procent. Nebýt sněhu, bylo by to ještě horší. Tající sníh nám pomohl plameny uhasit.“

Jones se nadechl z hloubi plic, aby udržel emoce na uzdě. „Žhářství?“

„Ano, pane. Soused uvedl, že vám někdo hodil čelním oknem dovnitř Molotovův koktejl. Než přijela policie, chlap se dávno zdejchnul.“

Jones si dal dvě a dvě dohromady. Nepochyboval o tom, kdo to má na svědomí. Přesně jak je Dial varoval, Dubois se nezastaví před ničím.

„Pane,“ pokračoval Reed, „řekněte prosím panu Paynovi, že jsem ztrojnásobil stráže u jeho domu. Zkoušel jsem mu volat na mobil, ale chodí to rovnou do hlasový schránky. Jestli bude chtít znát podrobnosti, ať mi zavolá.“

„Má polámanej telefon, ale já mu to vyřídím. Věřte mi, všecko mu povím.“

Reed postřehl v jeho hlase hněv. Takový tón od Jonese nikdy předtím neslyšel a doufal, že už ani nikdy neuslyší. „Buďte opatrnej, pane.“

„Do prdele s opatrností,“ odsekl Jones a zavěsil.

* * *

Dubois vykročil ke krbu a ukázal na umně zdobenou římsu, která rámovala hučící oheň. Složitě tvarovaná římsa z šedého kamene zobrazovala rytíře na koních, kteří bojovali s draky všech rozměrů a tvarů. „Vyznáte se ve středověké architektuře? Mýtičtí tvorové fascinovali mnoho umělců, hlavně z nižších vrstev. Některá jejich díla mi připadají primitivní a dost nechutná, ale tohle mám rád. Všimněte si, jak se opakují trojúhelníky na okraji krbu. Mají znázorňovat dračí zuby.“

„Líbí se mi,“ připustil Payne. „Draci se mi vždycky líbili.“

Dubois se usmál. „A já měl vždycky rád oheň.“

„Možná je to fascinující, ale jak to souvisí s Nostradamem?“

„Jako sám prorok i já jsem člověk, který si velmi cení diskrétnosti, což je taky jeden z důvodů, proč jsem si zamiloval tenhle hrad. Mezi jeho zdmi se ukrývají desítky chodeb a komnat, které chrání mé nejvzácnější majetky. Včetně mé sbírky.“

Dubois položil ruku na bok římsy a zatáhl za západku, která se skrývala v kamenné plastice. Jako mávnutím kouzelného proutku se knihovna vlevo od ohniště na bližším konci odlepila od zdi a odhalila tajnou chodbu, která na plánech domu nebyla.

„Téhle místnosti říkám Dračí doupě.“

68

Payne nemohl uvěřit svým uším. Dubois právě nazval tajnou místnost, kde ukrýval sbírku, svým doupětem. Stejné slovo použil Nostradamus ve svém čtyřverší. Tvrdil, že kniha, která patří jeho dědici, bude ukrytá v inkoustu v jeho doupěti.

To přece nemohla být shoda náhod, nebo ano?

I realista jako Payne musel připustit, že příliš mnoho shod okolností po sobě znamená, že se tady něco děje – něco, co se vymyká jeho pojetí světa. Stále odmítal věřit, že Nostradamus předvídal všechny události uplynulých dní, ale už nechtěl věci jen tak lehce zavrhovat.

„Až po vás,“ pravil Dubois s mírnou úklonou.

„Promiňte,“ řekl Payne a vzal krabičku z bedny, „ale rodiče mě varovali, že se mám mít na pozoru před staršími muži a tajnými komnatami. Proto jsem nikdy neministroval.“

Dubois se vulgárnímu vtipu ušklíbl a šel do tajné komnaty jako první. Hned za vstupem se zastavil a zmáčkl nějaký vypínač. V tu ránu celou místnost zaplavilo tlumené světlo. Podél tří zdí se táhly police zaplněné knihami o Nostradamovi a dalších slavných prorocích. Některé svazky byly několik staletí staré, jiné poměrně nové. Payne je však stěží vnímal. Místo toho soustředil zrak na podélnou skleněnou vitrínu, umístěnou u čtvrté zdi, přímo naproti vchodu do doupěte. Postavil krabičku na malý stolek uprostřed místnosti a popošel směrem k vitríně.

„Prosím, prohlédněte si to zblízka,“ pobízel ho Dubois.

Payne zamířil vpřed a při tom pátral po něčem, co by připomínalo předmět popsaný na třetím řádku čtyřverší. Nejpravděpodobnější ze všech věcí se mu jevil deník vázaný v kůži, který byl vystavený v samém středu vitríny. „Co je to?“ zeptal se.

„Tohle je vrcholný skvost mé sbírky. Nejstarší známé vydání Les Prophéties, které napsal sám Nostradamus. Jejich první část vyšla veřejně až v roce 1555, celé dva roky po datu posledního záznamu.“

„Kruci, to vás muselo stát pěknej ranec.“

„Ve skutečnosti,“ řekl Dubois a ukročil zpátky, „mě to nestálo ani cent.“

„Jak se vám to podařilo?“

„Docela jednoduše, opravdu. Vzal jsem si to.“

„Vzal jste to?“

Dubois strčil ruku za záda a vytáhl zpoza opasku pistoli. „Dovolte, abych vám to předvedl.“

Payne se pomalu otočil. Čekal, že v rukou protivníka uvidí zbraň. „Obdivuju vaši smělost, ale nic z toho nebude. Když uvážíte okolnosti, víte to sám.“

„Okolnosti? Já nejsem hlupák, pane Payne. Vím přesně, že pan Jones číhá tam ve tmě. Proč myslíte, že jsem chtěl, aby se tato schůzka konala uvnitř?“

„Myslel jsem, že se třeba chcete muckat.“

Dubois se nemohl ubránit úsměvu. „To sotva. Udělal jsem to proto, abychom si mohli promluvit bez vetřelců za zády.“

„A vy si myslíte, že jste tu ve větším bezpečí?“

„Všechna okna na mém hradě jsou neprůstřelná. Dělala je stejná firma, která vybavila Bílý dům. Kulka odstřelovače nezanechá ani škrábnutí.“

Payne pokrčil rameny. „No dobře, tak vás budeme muset oddělat jinak.“

„Asi jo. A mezitím mi vyprávějte o tom děvčeti.“

„Je mi líto, ale nejste její typ.“

Dubois ho ignoroval. „Proč je do toho zapletená? Jaká je její role v tom všem?“

„Žádná,“ zalhal Payne. „Je do toho zapletená jenom proto, že vaši lidi zabili její sousedku.“

„Její sousedka byla zlodějka.“

„Od zloděje je to kompliment, nebo urážka?“

Dubois se ušklíbl. „Vaše urážky už mě unavují.“

„Tak proč nejdete sem a něco s tím neuděláte?“

„Není třeba, pane Payne. Můžu vás umlčet odsud.“

Vzápětí Dubois pozvedl zbraň a vypálil.

* * *

Jones vyrazil dávno předtím, než uslyšel ve sluchátku výstřel. Ve skutečnosti opustil svou pozici ihned poté, co ukončil telefonní hovor s Butchem Reedem.

Dubois mu nechal vypálit dům. Za to ten grázl zaplatí.

Když ukrýval svou odstřelovací pušku v křoví, pověděl Paynovi, co se stalo, a řekl mu, že jde do hradu. Jen proto Payne souhlasil, že půjde dovnitř Dračího doupěte. Věděl, že brzy dorazí pomoc.

Ale nebylo to včas.

* * *

První ránu koupil Payne přímo do hrudníku. Totálně ho zaskočila a vychýlila z rovnováhy. Dubois se s tím však nespokojil a vypálil zblízka ještě dvakrát. Druhá kulka zasáhla Payna do břicha a třetí mu pronikla levým trapézovým svalem a jen těsně minula tepny na krku. Po průletu kůží a svalem roztříštila vitrínu za ním a zavrtala se do kamenné zdi.

Omráčený Payne se zhroutil na zem. Z ran mu tekla krev a shora se na něj sypaly skleněné střepy, které ho řezaly do rukou a tváře.

Dubois na nic nečekal. Hrábl do kapsy a vytáhl Chatellerault – starý francouzský vystřelovací nůž s charakteristickou záštitou ve tvaru S. Obratným pohybem ho otevřel a zapíchl hrot do bublinkové fólie, která chránila balík. Payne se o něj tak bál, že vzal artefakt z knihovny do doupěte a tím mu vlastně prokázal laskavost. Než vykrvácí k smrti, bude se dívat, jak jeho nepřítel otevírá krabičku.

Dubois se při tom pomyšlení široce usmál.

A Payne se na zemi usmál taky.

Jakmile Dubois porušil vnitřní pečeť balíku, vyšlehla mu do tváře veliká plamenná koule. Sežehla mu vlasy a kůži a podpálila oblečení. Domácí výbušnina, kterou Jones ukutil vzadu v dodávce, byla jejich pojistka pro případ, že by se jim něco stalo, ještě než Duboise konfrontují. Říkali si, že pokud oni sami zaplatí životem, bude to jediný způsob, jak Duboisovi zabránit, aby zabil Megan a Ulstera.

Dubois kvílel strašnou bolestí, kůže se mu obsypávala puchýři a bublala jako sýr na pizze. Marně se pokoušel plameny uhasit pádem na zem. Jak se zmítal a válel ze strany na stranu, jenom tím požár rozšiřoval. V momentě se vzňala jedna z jeho knihoven a místnost zaplavil hustý, štiplavý kouř, který Payna oslepil a bránil mu dýchat.

Payne, jemuž kevlarová vesta zachránila život, natáhl pravou ruku nad hlavu a vzal z rozbité vitríny Les Prophéties. Přitiskl si ji k hrudi a začal se plazit směrem ke dveřím, aniž si všiml, že krev z jeho ran potřísnila obal knihy. Dusil se dýmem, hlasitě kašlal a mohl jen doufat, že se blíží k východu, na který neviděl. Věděl jen, že je tam někde vpředu, a že pokud se k němu nedostane včas, shoří v Dračím doupěti.

Pojednou ucítil ve tmě za sebou, jak se mu o chodidlo otřela kostnatá ruka. Zpočátku to vnímal, jako by mu patu oždiboval nějaký pes, ale brzy se proměnil v psa z horoucích pekel, když ho Dubois drapl za nohu vší silou, na niž se ještě zmohl. Hořlavá tekutina, která zažehla požár, se rychle šířila z ničemy na Paynovo oblečení. Za několik vteřin mu chodidlo a dolní část nohy pohltily plameny.

„Jone!“ vykřikl Jones, jenž vpadl do knihovny.

„Tady!“

Jones vyrazil za zvukem. Payne se přetočil a několikrát Duboise kopl, aby se vyprostil.

„Kde jsi?“ volal Jones.

„Chytil mě za nohu!“

Plameny šplhaly po zdech a začínaly podpalovat strop. Jones se bez meškání vrhl do komnaty a plazil se za výkřiky, které ze sebe vyrážel jeho nejlepší přítel. Poslepu drapl první věc, kterou nahmatal, shodou okolností Paynovu levou paži, a táhl ji vší silou pryč. Dík náhlému škubnutí se Paynovo chodidlo vymanilo z Duboisova sevření. A to mu zachránilo život.

Protrženým trapézovým svalem mu projížděly zášlehy bolesti, jak jej Jones vláčel ven z doupěte a na čerstvý vzduch v knihovně. Jeho bolest však bledla ve srovnání s tím, co musel snášet ničema Dubois, který se griloval dokřupava vedle své drahocenné sbírky.

Ve své touze poznat budoucnost paradoxně ukončil svou vlastní.

69

Během dlouhé jízdy do Küsendorfu Megan přemítala nad vším, co se stalo v uplynulých sedmdesáti dvou hodinách. Do soboty večer o Paynovi s Jonesem nikdy neslyšela, nikdy nenavštívila Evropu a věděla jen málo o Nostradamovi. Nyní bývalí „maniaci“ riskovali život, aby ji zachránili, propašovali ji do Ulsterových archivů ve Švýcarských Alpách a ještě k tomu zjistila, že je možná příbuzná slavného proroka.

Nebýt toho, byly by to docela fádní tři dny.

Megan si vybalila kufřík, osprchovala se a převlékla do čistých džínů a svetru. Nevěděla, jak dlouho bude v ústraní archivů, Ulster jí však v Ženevě slíbil, že půjde o pobyt příjemný – měla ji tam očekávat gurmánská kuchyně, soukromé apartmá a jedna z nejlepších výzkumných knihoven na světě. Předsevzala si, že se naplno zapojí, ať už bude vyřizovat různé věci, vařit jídlo nebo zkoumat svůj rodokmen. Neměla akademické vzdělání na to, aby mohla překládat starobylé texty nebo datovat stáří pergamenů uhlíkovou metodou, ale nebyla zvyklá jen tak lelkovat celý den. V dětství přišla o rodiče a od té doby si vyvinula mimořádnou pracovní morálku. Nejen aby dělala dojem na různé pěstounské rodiny, u nichž bydlela, ale taky aby se co nejvíce naučila, než bude muset žít na vlastní pěst.

Zbývala asi hodina do večeře a Megan se s Ulsterovým svolením rozhodla prozkoumat trikovou krabičku v jedné z výzkumných laboratoří. Petr položil na stůl sterilní plastickou podložku z laminátu a ještě krabičku postavil na měkkou látku, aby se nepoškrábala. Pak dal Megan latexové rukavice, aby na dřevě neulpěly otisky prstů a mastnota.

„Pověz mi, má drahá, proč najednou tak spěcháš? Přece jsem ti řekl, že po zákusku budeme mít spoustu času, abychom krabičku prozkoumali.“

„Mysli si, že jsem blázen,“ řekla, „ale když jsem se sprchovala, napadla mě taková teorie. A nechtěla jsem čekat půl dne, než si ji budu moci ověřit.“

„Jaká teorie?“

„Když jsem otáčela kohoutky horké a studené vody, začala jsem myslet na ty číselníky na trikový krabičce. Jsou celkem čtyři, že?“

Ulster přikývl. „A na každým jsou tři čísla.“

„Přesně! Ale my jsme zatím objevili jenom dvě kombinace. Datum, kdy Nostradamus umřel, a datum, kdy měl Louis Keller krabičku otevřít.“

„Druhý červenec 1566 a první prosinec tohoto roku.“

Usmála se, potěšená tím, že její vývody sleduje. „To znamená, že ve dvou kombinacích bylo použitých osm z dvanácti čísel.“

Ulster si to rychle spočítal v hlavě. „Dvě čísla na čtyřech číselnících se rovná celkem osmi.“

„A pokud se nepletu, žádný z těch čísel jsme nepoužili dvakrát. To nám dává jedno číslo na každým ze čtyř číselníků, který jsme nepoužili.“

„Božínku! Asi máš pravdu.“

„Vzhledem k událostem posledních dní jsem si řekla, že by to stálo za to vyzkoušet.“

Ulster se usmál a poplácal se po břichu. „Co se mě týče, večeře může počkat!“

„Doufala jsem, že to řekneš.“

„Takže,“ řekl Ulster dychtivě, „znáš tu kombinaci? Je mi trapný, že to musím říct, ale já si ty čtyři nepoužitý čísla nevybavuju.“

Megan se plaše usmála. „Ani já ne.“

„Žádnej strach, má drahá, přijdeme na ně jednoduše vylučovací metodou.“

Megan přikývla a položila ruku v rukavici na první roh. Pomalu, opatrně jím otočila, aby mechanismus nerozbila. „Možnosti jsou tři, sedm a dvanáct.“

„Sedmička znamená červenec, měsíc, kdy Nostradamus zemřel. A dvanáctka prosinec.“

Nastavila knoflík na trojku. „Takže nám zbývá březen.“

„Pozor na březnové idy,“ zašeptal Ulster.

„Co říkáš?“

„Promiň, má drahá, to je citát ze Shakespeara. Julius Caesar si měl dávat pozor na březnové idy. Později byl toho data zavražděn.“

„Co je to za datum?“

„Březnové idy – latinsky Idus Martias – znamenají patnáctý březen.“

Megan latinu ignorovala a soustředila se na druhý knoflík. „Je mi líto, ale patnáctka to není. Máme na výběr z čísel jedna, dvě a dvacet pět.“

„Nostradamus zemřel druhýho, takže dvojka už byla. A Louis otevřel krabičku prvního. Takže zbývá dvacet pět.“

Megan kývla a pomalu nastavila číselník. Přitom jí čísla zacvakla i v hlavě. „To není možný!“ vykřikla.

Ulster sebou trhl v křesle. „Co se děje?“

„To datum! Já vím, co znamená!“

„Vážně?“

„Je to 25. březen 1982. Vím to jistě!“

Ulster před ní seděl celý zmatený a snažil si dát dohromady význam. Přemýšlel, jestli je to datum nějak historicky významné. „Já tomu nerozumím, má drahá. Co se stalo toho dne?“

Nastavila poslední knoflík. „V ten den jsem se narodila.“

Jako by to byla nápověda, v krabičce to hlasitě luplo. Vzápětí vyskočil z prostředku předního panelu sedmicentimetrový čtvereček. Spadl na měkkou látku přímo před Megan. „Krucipísek!“

Ulster vykulil oči a naklonil se blíž, aby se podíval.

„Něco tam je,“ prohlásila. Hlas měla klidný, ale hrozilo, že srdce jí vyskočí z hrudi. „Myslím, že je to složenej pergamen.“

„Nedotýkej se toho! Prosím, nesahej na to!“

„Proč ne?“

Naznačil jí, ať počká, a odbelhal se ke skříni na druhé straně místnosti. Otevřel prudce dveře a vytáhl dlouhou pinzetu. „Vytáhni to, prosím, tímhle. Pinzeta napáchá mnohem menší škody než prsty.“

Megan se usmála, celá nadšená, že to Ulster nechává na ní. Když na ni zakřičel, aby počkala, dostala strach, že ji odstaví na vedlejší kolej a ujme se toho sám.

„Děkuju,“ řekla.

„Za co?“

„Za to, že mě to necháš udělat.“

Ulster ji poplácal po rameni a podal jí pinzetu. „Vzhledem k datu v této kombinaci si myslím, že jsi předurčena k tomu, abys to vykonala.“

Pokrčila rameny. „To se asi brzo dozvíme.“

Jemně vsunula pinzetu do krabičky a sevřela v ní jeden z ohnutých okrajů pergamenu. Pak ji převelice opatrně táhla k sobě, až pergamen z tajné přihrádky dostala ven. „A teď co?“ zeptala se.

„Polož to na stůl,“ zašeptal Ulster.

Ruka se jí mírně chvěla. Natočila se doleva a udělala, co jí řekl. Upustila pergamen a mohutně vydechla úlevou. „Jaký to bylo?“

„Perfektní. Jako chirurgickej zákrok.“

„To nevím, ale přesto díky. Co uděláme teď?“

„Teď nastává ta příjemná část. Otevřeme to.“

„Čím?“

„Tvý ruce postačí.“

„A co pinzeta?“

„Ta ne, má drahá. Pinzeta posloužila jenom k tomu, abychom pergamen vytáhli z těsné přihrádky. Teď, když je venku, věřím, že ruce v rukavicích budou bezpečnější než ostrej nástroj.“

„Expert seš ty,“ řekla a popojela s křeslem doleva.

Oběma rukama opatrně rozložila pergamen, jednou, podruhé, potřetí. Konečně uviděla slova a data a spoustu rovných čar. Pak ho rozložila počtvrté a popáté. Obraz před jejíma očima se zvětšoval. Malinký kousek, který se vešel do uzounkého prostoru, se rozrostl do velikosti silniční mapy.

„Polož to, ať si to můžeme přečíst,“ nabádal ji Ulster.

Třesoucíma se rukama položila pergamen na stůl. Nemohla se dočkat, až konečně zjistí, co tak dlouho spočívalo v úkrytu a proč byla ona sama zvolena, aby krabičku otevřela.

Odpověď je oba omráčila.

Epilog

Neděle 20. prosince

Pittsburgh, Pensylvánie

Payne si spokojeně hověl v hlavní konferenční místnosti sídla Payne Industries. Levou ruku měl na pásce a pravou nohu v ortéze. Chránila obvaz, který měl omotaný kolem menších popálenin. Kdyby si před návštěvou hradu nevzal pod oblečení kevlarovou vestu, utrpěl by mnohem těžší zranění. Takhle mu zásahy do hrudi a břicha pouze vyrazily dech a způsobily pár modřin. Nyní, po čtyřech dnech, to byla jen vzdálená vzpomínka – jako pokaždé, když ho střelili do neprůstřelné vesty.

„Seš připravenej?“ zeptal se Jones a vzal do ruky ovladač. „Protože Oceláři začínají hrát za dvě hodinky. Za chvíli musíme na stadion.“

Payne přikývl. „Jsem připravenej.“

„Už žádný prošvihnutý zápasy. Ta díra v tvým krku je mi ukradená.“

„To není můj krk, ale trapézovej sval. A řek jsem ti, že jsem připravenej.“

Jones se zazubil. „Je čas.“

Zmáčkl tlačítko a zapnul videokameru a monitor, které stály na konferenčním stolku. Když obrazovka naskočila, mihly se jim hlavou vzpomínky na minulou neděli. Nemohli uvěřit, že od jejich poslední videokonference s Ulsterovými archivy uběhl jen týden. Tehdy se pokoušeli rozluštit záhadný dopis, který přivezla Ashley do Katedrály učení. A nyní měli zjistit, jestli jsou Nostradamovy artefakty vskutku pravé.

Déjà vu ještě umocnil obraz, který se na monitoru objevil. Ulster seděl za tím stejným starožitným stolem jako posledně. Na zdi za ním visela tatáž plechová mazací tabule, pokrytá mnoha stejnými poznámkami, a u ní tentýž stříbrný podnos s několika barevnými fixy. Pokud dobře viděli, jediný větší rozdíl představoval počet lidí na obrazovce. Ulster se na ní už neroztahoval sám. Nyní ho doprovázela Megan, jež seděla v křesle po jeho levé ruce.

Sotva ji Payne spatřil, usmál se. Minulou noc spolu mluvili po telefonu, ale tohle bylo poprvé, co se viděli od rozloučení v Ženevě.

„Dobré ráno,“ řekl do kamery.

„Dobré, vám taky,“ odvětila.

„Vlastně,“ řekl Ulster, „tady už je pozdní odpoledne, ale tvý vytříbený mravy oceňujem, Jonathone. Jak se cítíš?“

Payne se druhou rukou jemně dotkl ramene. „Ta páska mě pěkně sere. Naštěstí už ji brzo zahodím.“

„Díkybohu za to,“ zamumlal Jones.

„Nepostřehl jsem nějaký napětí?“ zeptal se Ulster.

Jones přikývl. „Jako v elektrický rozvodně.“

„Kvůli čemu?“

Jones zavrčel na Payna: „Zachránil jsem tomu chlápkovi život, a jak se mi odvděčil? Udělal ze mě svýho majordoma, krucinál.“

„Svýho majordoma? Jak to myslíš?“

„Jak víš, mám teď doma trochu vygruntovaný, a tak musím někde bydlet. Jon byl tak laskavej, že mi nabídl pokoj ve svým paláci, ale neřekl mi, co to bude obnášet. Poslední tři dny mu dělám poskoka.“ A posměšným tónem pokračoval ve své tirádě: „Nemůžu si namazat máslo na toust! Potřebuju mastičku na nohu! Vydrbej mě houbou! Připadám si špinavej!“

Payne se rozchechtal. „Chtěl jsem po něm, aby mi otevřel jednu sklenici s nakládanou zeleninou, a on vod tý doby nezavřel hubu. Jestli v tom bude pokračovat, zadusím ho ve spánku.“

„Já neudržím polštář. Přestaň se, prosím, kroutit!“ dobíral si ho Jones.

Payne nad tím pitvořením obrátil oči v sloup. „Bavme se raději o něčem konkrétním. Zaujal mě ten svěřeneckej fond v Credit Suisse – ten, ze kterýho se platila bezpečnostní schránka –, a tak jsem požádal programátora z Pentagonu, aby mi ho trochu proklepnul. Je to protřelej hacker, a tak mi vypátral název společnosti, která měla fond na starost. Bohužel to nebyla skutečná společnost, ale skořápka, se dvěma P. O. boxy.“

„Co to znamená?“ zeptala se Megan.

„Někdy si lidi zakládají falešný firmy kvůli daním. A v tomto případě se z kanceláří vyklubaly jen dvě poštovní schránky v Paříži a Tokiu.“

„V Tokiu?“

Payne přikývl. „Odtud odešel tvůj záhadnej dopis. Zjistili jsme to, jakmile jsme měli možnost prozkoumat razítka a známku. Byly japonský.“

„A taky,“ připojil se Jones, „ta obchodní adresa v Paříži je jen pár kiláků od letiště. Jestli si pamatuješ, byl tam zakoupenej telefon, ze kterýho ti přišla textovka. Nevíme, kam nás to všechno zavede, ale budeme pátrat dál. Nemáme rádi neuzavřený kapitoly.“

„Já taky ne,“ připustila Megan. „A budete už něco vědět, až přijedu do Pittsburghu?“

„Ty jedeš do Pittsburghu?“ podivil se Jones.

„Jon ti to neřekl? Pozval mě na Vánoce k sobě domů. Oslavíme je ve třech.“

„Díkybohu!“ vyhrkl Jones. „Teď ho budeš drbat houbou ty.“

Payne na něj zlostně pohlédl. „Proč říkáš takový věci?“

„Protože je to sranda,“ zubil se Jones.

„Mimochodem,“ řekl Payne, „jak jsme na tom s karbonovou datací?“

Ulster se znovu zapojil do rozhovoru: „Máme nezvratný data u všech dokumentů – samozřejmě kromě deníku, kterej jsme získali v Bruggách. Objevil se se zpožděním, a tak ho teprve testujeme.“

„A co zatím víme?“ zeptal se Jones.

„Dopis, kterej přišel Megan, je pravej. Stejně tak triková krabička a všechny dokumenty, který se našly v jejích tajných přihrádkách.“

„Definuj mi, co znamená pravej,“ požadoval Payne.

„Uhlíkový datování nám neposkytne přesný datum jako takový. Získáme prostě časovej rámec v rozmezí zhruba padesáti let. A všechno, co jsme testovali, spadá do stejnýho období, někde mezi léty 1540 a 1590 našeho letopočtu.“

Jones přikývl. „Jinými slovy, do období kolem Nostradamovy smrti.“

„Přesně.“

„A co rukopis?“ chtěl vědět Payne.

„Pozvali jsme si odborníka z Francie, kterej si myslí, že písmo na všech dokumentech se perfektně shoduje s Nostradamovými vzorky, který se za ta léta dochovaly. Když byl tady, nechal jsem ho nahlédnout i do deníku a on mi řekl, že se to taky perfektně shoduje.“

„A k čemu jste dospěli?“ zeptal se Jones.

„Archivy zaujaly stanovisko, že dokumenty napsal Nostradamus.“

„To je úžasný!“

„I ten Narozeninovej strom?“ zeptal se Payne.

Megan při tom názvu usmála. „Jo, i ten.“

Jakmile se Payne dozvěděl o posledním pergamenu, začal mu říkat Narozeninový strom. Přezdívka se ujala, neboť skvěle vystihovala obsah dokumentu.

Aby dokázal, že není podvodník, jenž založil svou slávu na mnohoznačných čtyřverších, vypracoval Nostradamus svůj rodokmen pro desítky budoucích generací. Začal od syna své první ženy – dítěte, o kterém si většina lidí myslí, že zemřelo na mor. Tento dokument tvrdil něco jiného. Chlapec přežil a vyrostl v péči svých prarodičů z matčiny strany, ačkoli Nostradamus nevysvětlil proč. Uvedl však chlapcovo jméno a údaje každého dalšího člena své pokrevní linie. Diagram začínal nahoře Nostradamem a vedl až k Megan Moorové, která se mohla pyšnit tím, že je jeho nejbližší žijící potomek. Pomocí Ulsterova programu prověřila mnoho jmen a dat narození a zatím mohla říci, že Nostradamus byl pozoruhodně přesný.

„Napadá tě, proč strom končí tebou?“

„Kdoví? Třeba nebudu mít žádný děti.“

„Anebo,“ pravil Ulster, „bych mohl předložit další možnost.“

Překvapeně na něj pohlédla. „Ty?“

Přikývl. „Když jsem zkoumal deník z Brugg, začal jsem se zabývat významem třetího řádku z posledního čtyřverší. Tvrdil, že bohatství bude ukryté v inkoustu v jeho doupěti.“

„A tam jsem ho taky našel,“ ujistil ho Payne.

„Mě ve skutečnosti zaujala fráze ukryté v inkoustu. Řekl jsem si, že pokud napsal tajný pokyny UV inkoustem na jeden z pergamenů, co když udělal to samý ve svým deníku? Co když řádek číslo tři uvádí umístění té věci a říká nám, jak s ní naložit?“

Payne se narovnal v křesle. „Pokračuj,“ pobídl ho zaujatě.

„Před chvílí, těsně před tímhle hovorem s vámi, jsem svou teorii ověřoval a zdá se, že je správná. Deník obsahuje několik poznámek, napsaných UV inkoustem.“

„To myslíš vážně? Proč jsi mi to neřekl?“ zeptala se Megan.

„Vždyť jsem to sotva zjistil, má drahá. Domníval jsem se, že se o to podělím se všemi najednou.“

„A co tam stálo?“ zeptal se Payne.

Ulster se usmál a zadíval se do kamery. „Vypadá to na proroctví.“

Poznámka autora

Vy, kdo jste četli mé předchozí knihy, nepochybně víte, že se jako autor rád pouštím do kontroverzních témat, jako byl rasismus v The Plantation, dějiny křesťanství ve Znamení kříže nebo islámští teroristé v Meči božím. Jak se říká, nebojím se položit hlavu na špalek. (Možná to však není ta nejlepší metafora, neboť s hlavou na špalku končí mnoho islámských teroristů.)

Každopádně chci říci tohle: Nebojím se riskovat.

Když jsem vloni studoval Nostradama a jeho proroctví, přicházel jsem do styku s mnoha lidmi, kteří se dělí přesně na dvě poloviny – věřící a nevěřící. Jejich názory si nemohou být vzdálenější, a přesto mají oba tábory jedno společné: vášeň. Mnozí vychvalovali volbu mého tématu a měli radost z toho, že někdo píše thriller o Nostradamovi. Druzí se nevyjadřovali ani zdaleka tak pochvalně. Nejčastěji jsem od nich slýchal slova „cvok“ a „šarlatán“. Domnívám se, že mluvili o Nostradamovi, ale možná taky mysleli mě!

Alespoň jsem věděl, že jsem vybral moudře, neboť každý měl na Nostradama nějaký názor.

Proto jsem se vynasnažil, abych v této věci zůstal neutrální. Předložil jsem vám některé z nejslavnějších historek o francouzském věštci i několik méně známých. A jelikož Proroctví je román, taky jsem si hodně věcí vymyslel – ovšem nikdy neprozradím které.

Nestanovil jsem si za cíl, že změním váš názor na Nostradama.

Chtěl jsem pouze pobavit.

Další informace o mé spisovatelské činnosti a odpovědi na nejčastěji pokládané otázky najdete na webové stránce: www.chriskuzneski.com.

Chris Kuzneski

Proroctví

Z anglického originálu The Prophecy

vydaného nakladatelstvím Penguin Books v roce 2009

přeložil Jan Kozák

Odpovědná redakce Milan Řepa

Obálka René Senko

Sazba Vladimír Ludva

Technická redakce Petr Kovář

Tisk a knihařské zpracování

Těšínské papírny, s. r. o., Český Těšín

Jako svou 993. publikaci

vydalo Nakladatelství JOTA, s. r. o.

Škárova 16, 612 00 Brno

tel. redakce: 539 086 580

e-mail: jota@jota.cz

www.jota.cz

V Brně roku 2010

První vydání

Počet stran 360

„Kuzneski přidal do kroku. Píše naplno, s nepřekonatelnou dynamikou a zároveň drží děj bravurně pod kontrolou. Naskočte si, čeká vás báječná jízda.“

Steve Berry,

New York Times

„PROROCTVÍ je mimořádně napínavá kniha, plná temných legend, násilí a infarktových situací. Payne a Jones jsou úchvatní!“

Douglas Preston,

New York Times

„Jakmile začnete číst PROROCTVÍ, můžete zapomenout na spánek. Chris Kuzneski skutečně ví, jak správně podat příběh. Akce, dobrodružství, humor, PROROCTVÍ obsahuje prostě vše. Najděte si nějaké pohodlné místečko a těšte se na báječné chvíle nad knihou!“

Brett Battles,

spisovatel a držitel Barryho ceny

„Chris Kuzneski ví, po čem čtenáři thrillerů prahnou – ať už je to nepřetržitá akce, starodávné záhady, zvrácení padouši a nezapomenutelní hrdinové. V Kuzneského knize to vše najdete!“

Boyd Morrison,

autor knihy THE ARK

Chris Kuzneski se narodil v roce 1969 a vyrůstal v městě Indiana v Pensylvánii. Absolvoval univerzitu v Pittsburghu, kde patřil k oporám tamního týmu amerického fotbalu. V současnosti žije v Tampě na Floridě, a pokud si zrovna neužívá slunce, surfování a hurikánů, píše romány s dvojicí Payne & Jones v hlavní roli. Jeho knihy se pravidelně překládají do dvou desítek světových jazyků. Mezi bestsellery je řadí například New York Times a ve Velké Británii náleží k nejprodávanějším.

Zdá se, že předpovědi věhlasného francouzského lékaře a astrologa z 16. století se začínají s děsivou určitostí naplňovat.

Je na Jonathonu Paynovi a Davidu „D. J.“ Jonesovi, bývalých členech speciálních jednotek americké armády, aby podstoupili zápas na život a na smrt s rafinovaným, nelítostným vrahem a postavili se těm, kdo chtějí zneužít Nostradamovo vědění pro své temné záměry. Jde při tom o tajuplné čtyřverší napsané na pergamenu, které je třeba rozluštit…

Další ze strhujících thrillerů Chrise Kuzneského nabízí vše, co od něj příznivci románů Meč boží, Znamení kříže a Ztracený trůn (vyšly v Nakladatelství JOTA v letech 2008-2009) očekávají – tajemství, napětí, akci i osobitý humor.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai