Utajená koruna

Chris Kuzneski

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Tajemství šíleného bavorského krále.

Chris Kuzneski nepřestává překvapovat svými napínavými, správně opepřenými příběhy. Známá dvojka Payne–Jones se tentokrát vypraví do Bavorska, kde je v bývalém nacistickém bunkru objeveno několik beden a v nich listiny oražené černou labutí, znakem krále Ludvíka Bavorského, jenž zemi vládl v devatenáctém století. A hned se začnou rojit otázky.

Jeho smrt byla dlouho záhadou. Roku 1886 jej vlastní vláda prohlásila za šílence a sesadila z trůnu, den nato jej našli mrtvého v jezeře Starnberg. Byl zavražděn, nebo spáchal sebevraždu? Jaké tajemství si s sebou vzal do hrobu? Objev dávno ztracených dokumentů postupně vynáší na světlo šokující, nikým netušené historické souvislosti. Úkolem našich hrdinů je dokumenty chránit, ale brzy se ocitnou v tuhém boji s neznámým nepřítelem, který je hodlá stůj co stůj zabít. Aby se tomuto osudu vyhnuli, musí vyřešit záhadu spojenou s královou smrtí. Jejich cesta je zavede na řadu míst po celém Německu, do podzemí v Bavorsku, a dokonce ve slunné Itálii.

Copyright © Chris Kuzneski, 2010

Translation ©Jan Kozák, 2011

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2012

ISBN 978-80-7462-008-9

Prolog

13. ČERVNA 1886

Jezero Starnberg

Berg, Bavorsko

Roky ho platili za to, aby chránil krále. A teď dostal rozkaz ho zabít.

A muselo to být dneska.

Bez svědků. Bez zranění. Než stihne vyklouznout.

Zaměřil cíl od nedalekých stromů a sledoval Ludvíka, jak opouští pozemky zámku a prochází se po břehu. Král měl na sobě kabát a nesl slunečník, jenž ho chránil před hrozným počasím, které v oblasti panovalo po většinu dne. Slunce běžně zapadalo až ve čtvrt na deset, ale dnes se blížila bouře a začalo se smrákat dřív. Přijde bouře, co smyje všechny stopy po tomto zločinu.

Vrah zkontroloval hodinky a zaznamenal čas. Bylo za deset sedm. Večeře se bude podávat v osm, ani o chvilku dřív. Jestli se oběť opozdí, rozezní se poplach a utvoří se pátrací četa. Potud to bylo jisté. V Bavorsku nyní vládla bouřlivá nálada a Ludvík v celém tom dramatu představoval hlavní postavu. Lidé ho buď milovali, nebo nenáviděli.

Někteří v něm spatřovali hrdinu, skvělého vizionáře, který se nemohl mýlit. Jiní ho pokládali za šílence, paranoidního schizofrenika, jenž svými divokými úlety ožebračil královskou rodinu. Vrah ovšem chápal, že pravda nejspíš leží někde uprostřed, ačkoli ho politika vůbec nezajímala. Byl tu proto, aby vykonal svou práci, a to hodlal udělat bez slitování.

„Jdi do loděnice,“ zašeptal svému společníkovi. „Dej mi znamení, jestli jsme sami.“

Jeho společník kývl a pak se tiše odplížil lesem pryč. Zaujali pozici na severovýchodním břehu jezera Starnberg, což bylo čtvrté největší jezero Německého císařství. Vodní útvar ledovcového původu se táhl třiadvacet kilometrů ze severu na jih a tři a půl kilometru od východu na západ. V téhle části roku byla voda na plavání moc studená, a tak se Ludvík prakticky ocitl v pasti na břehu a v žádném případě nemohl uniknout.

Pokud člověk neměl loďku, byl ztracen.

Jestli se nestane zázrak, tak bude Ludvík mrtev dřív, než se setmí.

Vrah se usmál. Pevně věřil, že svou práci dokončí. V posledních dnech Ludvíka doprovázel oddíl stráží. Chránili ho nejen před nepřáteli, ale i před ním samotným. Jenže tahle noc se něčím lišila. Jisté osoby dostaly úplatky a měly zajistit, že bude Ludvík sám. Jak se dalo čekat, překážkou byl Ludvíkův postarší psychiatr, který na svého pacienta dohlížel. Na něj vrah zaútočí nejdřív. A potom obrátí pozornost k Ludvíkovi, proslulému Labutímu králi.

Vrah letmo pohlédl směrem k loděnici. Čekal na společníkovo znamení. V okamžiku, kdy k tomu došlo, vklouzl za své dva cíle a účinně je odřízl od bezpečného prostoru zámeckých pozemků. Provedl to velice tiše a opatrně, aby neprozradil svou polohu, než bude dost blízko na to, aby mohl udeřit. Za pár vteřin zkrátil vzdálenost na šest metrů.

Pak na čtyři.

Potom na tři.

Když se mezera mezi nimi zmenšila na jeden a půl metru, zvedl provizorní zbraň, kterou držel v ruce. Kámen, vyrvaný z blízkého břehu, měl hnědou barvu, ostré hrany a byl špinavý od bláta.

Za chvíli byl od krve.

Lékař se skácel na zem. Náraz mu roztříštil lebku a při pádu si polámal žebra. Ukázalo se však, že ani jedno zranění není smrtelné. Trvalo ještě několik minut, než doktor vydechl naposledy. Jeho bezvládné tělo vtáhly hlubiny studeného jezera, kde se nakonec utopil – což byl příhodný trest za roli, kterou v téhle šarádě hrál.

Vrah měl zatím na starosti důležitější věci. Než opustil královský palác v Mnichově, dostal práci, co se nepodobala žádné jiné. Šlo o dva úkoly, které potřeboval dokončit, než se vrátí domů. Dva úkoly, které zachrání jeho království před finančním krachem a zajistí mu budoucnost pro nadcházející desetiletí. Dva úkoly, nebudou ovšem snadné.

Zmáčknout Ludvíka, aby promluvil, a pak ho umlčet navždy.

1

SOUČASNOST

STŘEDA 15. ZÁŘÍ

Bavorské Alpy, Německo

(98 kilometrů jihozápadně od Mnichova)

Klaus Becker stál naprosto nehybně, dával pozor, aby nepoutal pozornost, a při tom pozoroval cíl ze své skrýše na nedalekém stromě. Někteří méně zkušení střelci by použili vojenskou optiku, aby z takové vzdálenosti zasadili smrtelnou ránu, ale to pro něj nebyla výzva. A navíc, nedat své kořisti férovou šanci, do takového boje by Becker nikdy nešel.

To byl kodex, podle něhož žil a který ho naučil otec.

Doufal, že jednou jej předá svým dětem.

To však nikdy nenastane, poněvadž brzy zemře.

Jeho osud nad ním visel ve vzduchu, ale on si to neuvědomoval. Čtyřicetiletý muž sklonil hlavu na stranu a přimhouřil oči. Hleděl na hlaveň své pušky. Svět kolem něj se najednou rozplynul a jedinou věcí, na níž záleželo, se stal onen mamutí cíl, jenž bloumal v jeho palebném poli. To prase vážilo přes dvě stě sedmdesát kilo a mělo dva kly dlouhé skoro třicet centimetrů. Divočáci se ve střední Evropě vyskytovali běžně a byli velice inteligentní a často taky popudliví, vzácně ale dorůstali do takové velikosti. V nejdrsnějších podmínkách dosahují podobných rozměrů jen dospělí samci. To byl taky hlavní důvod, proč sem Becker přijel na několikadenní lov.

Chtěl střelit nějakou pořádnou zvěř.

Na západě se vyjímal sněhem pokrytý vrcholek Zugspitze, největší hory Německa. Byl součástí Bavorských Alp, které se táhly přes oblast jako ohromná zeď a na jihu tvořily přírodní hranici s Rakouskem. Z údolí, v němž se choulilo městečko Grainau, se na rozeklaný vrchol dalo dostat několika různými cestami, ale Beckera žádná z těchto stezek nezajímala. Jako zkušený lovec věděl, že divočáci budou shánět potravu v hustých hájcích pod hranicí lesa, což byla nejvyšší nadmořská výška, kde mohou růst stromy a vegetace. Usadil se tedy uprostřed lesa, daleko od turistických tras a ostatních vetřelců.

Byl tu jenom on a kanec.

Přesně to, v co doufal.

Zhluboka se nadechl, zamířil a pak zmáčkl spoušť. Z jeho lovecké pušky Mauser M 98 zahřměla rána a pažba ho udeřila zpětným nárazem do ramene. Kanec ve zlomku vteřiny zakvičel bolestí. Kulka ráže 9,3 x 64 mm mu vletěla do levého boku a zaryla se hluboko do plíce. Prase ale kupodivu zůstalo stát. Jeho instinkt mu bez váhání radil utéct. Jelikož výstřel z pušky vyšel zleva, prase se jako na obrtlíku obrátilo doprava a zmizelo v podrostu.

„Scheiße!“ zaklel Becker a seskočil ze stanoviště na stromě.

Aby divočáka zastřelil, musí jít po jeho stopě.

Becker sledoval stopu krve a dychtivě se pohyboval kupředu. Navzdory obvodu břicha nebyli divočáci oproti domácím prasatům tlustí a dokázali překvapivě rychle běžet – dokonce i rychlostí větší než 24 kilometrů v hodině. Becker, který měl na sobě maskování a ještě nesl pušku, by nedokázal jet tak rychle ani na kole. Ale podle množství krve, již na úbočí našel, stejně věděl, že tenhle závod vyhraje on.

Kanec se s každým dalším úderem srdce blížil smrti.

A Becker chtěl být jejím původcem.

O pět minut později zraněného divočáka dostihl v přírodní slepé uličce, již tvořil strmý horský svah a hromada sesutého kamení a stromů. Roky zkušeností Beckera poučily o tom, jak jsou raněná zvířata nebezpečná, zejména když je člověk lapí do pasti. Věděl, že pokud se cítí ohrožená, zaútočí vší silou, co jim zbyla. A jelikož Becker nechtěl, aby ho srazila dvěstěsedmdesátikilová valící se koule s ostrými zbraněmi, zastavil se v bezpečné vzdálenosti a pozvedl pušku, aby s tou záležitostí skoncoval.

„Uklidni se,“ zašeptal německy. „Nechci ti ublížit.“

Divočák hlasitě odfrkl a očima jako korálky se díval na Beckera, zatímco z hloubi hrdla tlumeně vrčel. Vnímal nebezpečí, a tak se rozhodl zaútočit. Najednou, bez varování, sehnul hlavu a vyrazil dopředu. Během několika kroků dosáhl své největší rychlosti. Becker to ovšem čekal. Aniž by uskočil z cesty, klidně zmáčkl kohoutek, přesvědčený, že nemůže chybit.

Naštěstí mířil správně.

Kulka proletěla divočákovou lebkou, rozprášila mu mozek a na místě ho zabila. V jedné chvíli se řítil na Beckera, a v další už ležel na břiše – jako kdyby ho někdo vypnul dálkovým ovladačem. Becker mu čistě pro jistotu vypálil druhou střelu do hlavy. Potom přikročil ke kořisti, aby se na ni podíval zblízka.

V loveckých časopisech už sice viděl spousty divokých prasat, ale fotky ho nemohly připravit na tohle. Zvíře bylo vskutku ohromné. Mělo hustou hnědou srst s tuhými štětinami, veliký ryj, ostré kly a svalnaté tělo. Becker je dvakrát obešel. Dloubl do něj puškou, aby se ujistil, že je doopravdy mrtvé. Ze všeho nejméně si přál, aby ho nabralo na kly zvíře v posledním tažení. Rychle ovšem pochopil, že s tímhle prasetem už potíž nebude.

Konečně se mohl uvolnit. Odložil zbraň stranou a holýma rukama se dotkl divočáka. Tělo bylo pořád ještě teplé a krev zatím nezaschla – na čerstvě zabitém zvířeti bylo něco, co Beckera hluboce uspokojovalo, co naplňovalo jakousi prvotní potřebu, již do jeho DNA vryli dávní předci, kteří lovili pro jídlo a ne pro zábavu. Ať už to způsobil nápor adrenalinu, vyvolaný pronásledováním zvířete, nebo moc, kterou vnímal, když ukončil něčí život, jedině při lovu se cítil doopravdy živý.

Paradoxně to způsobilo jeho smrt.

Když Becker uslyšel ten zvuk poprvé, nevěděl, co to je. Na chvilku se zarazil, přehlížel terén a ujišťoval se, zda nějaké další zvíře neucítilo krev a nepřišlo si pro potravu. Věděl, že v těchto horách žijí vlci, medvědi a spousta dalších tvorů, co by se rádi zakousli do čerstvého kusu masa – ať už pochází z kance nebo lovce. Každopádně byl Becker připravený svůj rajon bránit.

Na tohle se však nenachystal.

Než mohl utéct nebo uskočit či vůbec nějak zareagovat, stalo se něco nepředstavitelného. Země pod jeho nohama hlasitě zapraskala a najednou se rozevřela. Becker spadl první a zřítil se hluboko do jeskyně, kterou vytvořil člověk. Hned za ním padala hlína, suť a konečně divočák. Kdyby bylo pořadí jiné, Becker by přežil a vyprávěl ten příběh jen s několika šrámy a modřinami, protože obrovský kanec by jeho pád zmírnil. Jenomže vesmír někdy mívá ohavný smysl pro humor, což je jeho způsob, jímž napravuje křivdy tím nejironičtějším způsobem. A to se stalo právě v tomto případě.

Setinu vteřiny poté, co Becker dopadl dolů, přistál kanec přímo na něm.

Dva kly a s nimi dvě stě sedmdesát kilo masa.

Kdyby Becker svůj pád přežil, v rodném Německu by se z něj stal díky tomuto objevu zámožný člověk a hrdina. Ale protože umřel, o život mělo přijít několik dalších lidí, až se začne zbytek světa pídit po tom, co to čas ukryl a zapomenul v Bavorských Alpách.

2

SOBOTA 18. ZÁŘÍ

Pittsburgh, Pensylvánie

Devět metrů pod hladinou řeky Ohio zkoumal muž říční koryto. Doufal, že tu věc najde dřív, než bude muset kvůli nedostatku kyslíku vystoupat nahoru. Pročesával kameny víc než čtyři minuty, což bylo pozoruhodně dlouho na to, že se potopil bez vzduchu, a zejména v tak nepříznivých podmínkách vodního kanálu.

Uprostřed týdne se strhla bouřka, jež v oblasti způsobila menší povodně, takže voda proudila neobvykle rychle. Trhala mu rameny jako nějaký neviditelný přízrak. Musel namáhavě plavat, aby se udržel na místě. Nohy i ruce mu pumpovaly jako písty. Svými pohyby rozvířil okolní usazeniny, a tak se říční dno proměnilo v kalnou kaši.

V jedné chvíli bylo čiré jako vodka, a v další už připomínalo pivo.

Měl sice brýle, ale ty moc nepomáhaly. Soustředěně se díval do bahna, jestli nezahlédne něco lesklého. Našel prázdnou plechovku a pár mincí, ale ne to, co hledal. Avšak neznechutilo ho to. Neúspěch spíš ještě prohloubil jeho soustředění a povzbudil odhodlání. Tuhle vlastnost měl už od dětství, neochvějného ducha, díky němuž šel pořád dál, zatímco slabší lidé odpadávali. Právě to ho vyneslo na vrchol jeho profese.

A to jej také činilo nebezpečným.

Ve tmě se mu cosi velkého otřelo o nohy. Rychle se otočil a pátral. Objevil se sumec, vážil dobrých deset kilo a měřil skoro devadesát centimetrů. U nozder měl čtyři páry vousů, které vypadaly jako kníry. Sumec, známý svou ošklivostí a nevybíravým apetitem, plaval několik okamžiků vedle něj a pak vyrazil pryč. Muž celou dobu přemýšlel, zda ryba potopený poklad nepolkla a nepřiplula sem jenom proto, že se mu chtěla posmívat. Za léta strávená u speciálních jednotek už slyšel od námořníků tolik historek o rybách, že nevěděl, čemu věřit. Kdyby platilo i pouhé jedno procento z nich, pak bylo pod vodou možné úplně všechno.

Ryba už ho dál nerušila, takže mohl pokračovat v pátrání. Podle pálení v plicích poznával, že má méně než minutu a pak se bude muset vynořit, což nechtěl udělat s prázdnýma rukama. Mocně kopl a posunul se blíž ke korytu, dával při tom ovšem pozor, aby se neodřel o kameny. Využil kotvu svého člunu a nechal se několik vteřin nést proudem, chtěl si totiž změřit jeho sílu. Kam až mohl přesunout ten artefakt?

O tři metry? O šest? Nebo dokonce o patnáct?

Nebo ho jeho tvar a velikost chránily natolik, že ho nemohlo nic postihnout?

Ze zkušenosti věděl, že zbraně se potápí bez ohledu na sílu proudu řeky. Když pustíte zbraň nebo nůž do vodní masy, potopí se rovnou ke dnu – dokonce i v silném proudu. Ale něco takhle malého? Neměl ponětí, kde to mohlo přistát.

Koneckonců, mohl jenom hádat a doufat v to nejlepší.

Postupoval podél břehu opatrně, protože nechtěl rozvířit ještě víc usazenin, a nechával řeku, aby ho vedla. Doufal, že ho povede správným směrem, a modlil se, aby jej zanesla k pokladu. S každou další míjející vteřinou mu plíce hořely čím dál víc, až měl pocit, jako kdyby vdechoval plameny.

Čas běžel a on to věděl.

Když to teď nevzdá, brzo bude po něm.

Neochotně zastrčil nohy pod sebe, připravený vystartovat z říčního koryta ven, když vtom ucítil pod nohama něco kovového. Nepodíval se, sáhl prostě dolů a popadl to, a potom vyrazil ke světlu nad hladinou. Plaval a prokopával si cestu kalnou vodou a zdálo se mu, že čas stojí, nevěděl jistě, kde je a jak dlouho bude muset postupovat, než se dostane k hladině. V okamžiku, kdy se tak stalo, zalapal po dechu a dýchal tak vytrvale, dokud pálení nepřestalo. Dokud nevěděl, že přežije.

Až tehdy zaregistroval svět kolem sebe.

Na východě město Pittsburgh. Fotbalový stadion na severu.

A přecpaný člun, který čekal, až se vrátí.

„Tak co?“ zeptal se někdo. „Našels to?“

Jonathon Payne byl moc unavený, a tak prostě jen přikývl a zvedl ztracený otvírák na lahve nad hlavu. V tom okamžení flamendři zajásali – nejen že si budou moci otevřít zbývající piva, většina z nich si taky vsadila na jeho úspěch.

„Do hajzlu!“ vykřikl David Jones, který přišel díky nejlepšímu kamarádovi o dost peněz. DJ sice s Paynem sloužil v armádě a věděl, co dovede, ale nemyslel si, že by kdokoli dokázal tak malý předmět najít v kalné řece na první ponor. „Ukaž! Já se podívám.“

Payne pomalu plaval ke člunu a podal otvírák Jonesovi. „Prosím tě, neupusť ho zas.“

„Jak to myslíš zas? Neupustil jsem ho ani poprvý.“

„No tak někdo jinej, a stalo se to, když jsi hlídal ty.“

„Já že hlídal? Co bych já hlídal? Je to tvůj člun.“

Payne vylezl ven z vody po potápěčském žebříku na zádi jachty. Podle tradice uspořádal o posledním letním víkendu flám k oslavě konce loďařské sezóny. Po dnešku svůj člun na nadcházející chladné měsíce uschová v doku.

„Jako kapitán tohohle plavidla tě pasuju na otvírače flašek.“

Jones mu podal ručník. „A co když to odmítnu?“

„Tak z tebe bude uklízečka.“

„Seru na to! Na smetí si najmi někoho jinýho. Budu ten otvírák střežit vlastním tělem.“

„Jo,“ zavrčel Payne. „Myslel jsem si, že to řekneš.“

Pro okolní svět to vypadalo, že ti dva toho nemají mnoho společného, ale to se spíš týkalo vzhledu než čehokoli jiného.

Payne byl kolohnát, měřil asi metr devadesát tři. Vrstvily se na něm svaly, bílou kůži měl posetou dírami po kulkách a bodnými ranami, hnědé vlasy dokonale rozcuchané. Vypadal jako nějaká legenda amerického fotbalu, jako bývalý atlet, který žil život naplno. Narodil se totiž se stříbrnou lžičkou v puse – pocházel ze zámožné a vlivné rodiny. Rozhodl se, že rukojeť té lžičky přiostří a využije jako zbraň. Několik let sloužil v armádě, než jeho dědeček zemřel a přenechal mu rodinný podnik.

Bohužel toužil po dobrodružství i nadále.

Jones byl také adrenalinový závislák, až na to, že vypadal spíš jako úředník než důstojník. Měl šlachovitou postavu atleta, jako někdo, kdo může běžet maraton, aniž by se zapotil, ale nevystupuje z davu. Díky čokoládové pleti a jemným rysům v obličeji vyhlížel křehce, avšak na bojišti to byl smrťák – jak by také ne, vždyť absolvoval stejný vojenský výcvik jako Payne.

Ve skutečnosti ti dva kdysi vedli MANIAC, elitní speciální jednotku sestavenou z nejlepších vojáků námořní pěchoty (Marines), armády (Army), námořnictva (Navy), zpravodajské služby (Intelligence), vojenského letectva (Air Force) a pobřežní stráže (Coast Guard). Ať už šlo o záchranu osob, nekonvenční válku či protipartyzánské akce, „maniaci“ prostě byli ti nejlepší z nejlepších. Strašáci, o nichž nikdo nemluví. Tajná zbraň vlády. A i když před pár lety ukončili službu, byla tahle dvojice pořád vražedná.

„Mimochodem,“ řekl Jones, „když jsi byl pod vodou, slyšel jsem zvonit tvůj telefon. Taková úžasná vyzváněcí melodie. To je písnička od Menuda?“

Payne cosi zabručel a zoufale zavrtěl hlavou. Před několika týdny si někdo našel cestu, jak pomocí bezdrátového spojení změnit v Paynově telefonu vyzváněcí tón. Payne podnikl všechno možné, aby to zastavil – koupil si i nový telefon a dokonce změnil číslo –, a pachatel přesto pořád dál nahrával ty nejtrapnější možné vyzváněcí melodie. Poslední byla očividně od Menuda, chlapecké kapely z Portorika, která už vystřelila spoustu popových hvězd.

„A vzals to?“ zeptal se Payne, přesvědčený o tom, že to má na svědomí Jones.

Jones se zasmál. „Samozřejmě že ne. Nikdy bych se tvýho telefonu nedotkl.“

3

Město Pittsburgh leží na soutoku tří řek, což vysvětluje, proč je tam víc mostů (446) než v kterémkoli jiném městě na světě, včetně bývalého držitele rekordu – Benátek. Z paluby Greek Gold viděl Payne řeku Allegheny na severu a Monongahelu na jihu. Oba vodní toky se spojovaly blízko ohromného vodotrysku u Point State Parku. Tady začínala řeka Ohio a bylo to oblíbené místo k setkávání lidí všeho věku, hlavně v létě.

Jako kluk sem Payne chodíval s dědou, který založil Payne Industries a postavil její ústředí za řekou, na vrcholu malebné hory Washington. I přes své četné povinnosti si děda udělal čas, aby Jona vychoval, protože jeho rodiče zemřeli při automobilové nehodě. Tehdy byl ocelářský průmysl stále hnací silou místní ekonomiky a řeky byly moc znečištěné na to, aby se v nich dalo plavat. Hrávali si tedy na honěnou na břehu řeky, nedaleko starého stadionu Three Rivers. Payne hleděl na obnovené Severní pobřeží a viděl dva nejkouzelnější baseballové stadiony ze všech, Carnegieho centrum vědy, ponorku z druhé světové války (USS Requin) a nově otevřené kasino Rivers.

Není divu, že z celostátního průzkumu vyšel Pittsburgh jako nejvhodnější město k životu v celé Americe.

Payne byl pořád ještě mokrý. Pomalu procházel hlučným davem a přijímal srdečné gratulace. Polovinu tvořili lidi z práce – většinou šlo o zaměstnance Payne Industries, kteří za své výkony dostávali odměny. Druhá půlka byly obchodní kontakty a jejich hosté. Payne představoval štědrého hostitele a vycházel s každým, ale málokdy si připadal, jako by sem patřil. Až na Jonese nebyl na lodi nikdo, koho by pokládal za přítele. Ne že by si stěžoval. Payne byl spokojený. Nicméně jedna jeho část toužila po tom, čeho se vzdal, aby mohl řídit rodinnou společnost.

Po akci a dobrodružství, po nebezpečí.

Tohle všechno mu v současném životě scházelo.

Payne letmo pohlédl na svůj mobil a zjistil, že zmeškal hovor, nějaké neznámé číslo. Ze zkušenosti věděl, že šlo nejspíš o někoho z dřívějška.

„Kdo to byl?“ zeptal se Jones.

Payne pokrčil rameny a zadal kód, jímž svůj telefon odemykal. „Nevím. Bylo to tajný číslo.“

Jones povytáhl obočí. „Třeba to byl Ricky Martin.“

Payne narážku na Menudo ignoroval a prověřoval hlasovou schránku.

„Ani jedinej úsměv? Ale no tak, chlape. Vždyť to bylo legrační.“.

Payne si zacpal ucho a odvrátil se. Snažil se porozumět vzkazu. Z reproduktorů burácela hudba, lidi se smáli a tancovali. O boky lodi šplouchaly lehké vlny a jeho nejlepší kamarád mu ještě blábolil do ucha. Přesto vzkaz slyšel.

„Tady Kaiser,“ řekl hlas. „Zavolej mi CN.“

Žádná zbytečná slova. Ani slabika navíc.

Zavolej mi co nejdřív.

Payne zaklel pod vousy. To nebyly dobré zprávy. Nemohly být.

Pokud volal Kaiser, stalo se něco zlého.

Payne s Jonesem znali Kaisera už deset let, ale doopravdy ho neznali.

Neznali jeho skutečné jméno ani nevěděli, kde žije. Nebo jestli má rodinu.

Ale když něco potřebovali z černého trhu, spojili se právě s ním.

Podle pověsti to byl bývalý provianťák, který vystoupil z americké armády, když zjistil, že na vlastní pěst by si mohl vydělat mnohem víc. Svůj podnik založil v Německu poblíž vojenské obce Kaiserslautern, což je největší americká vojenská obec mimo kontinentální Spojené státy. Je známá jako Město K a obývá ji skoro 50 000 lidí. Původně těmto vysídleným mužům a ženám dodával zásoby, poskytoval jim prosté věci z domova, které si sami nemohli obstarat. Jídlo, oblečení, filmy, knihy – všechno za dobrou cenu.

Potom přišel internet, který ho nakonec donutil, aby začal fušovat do jiných věcí: zbraní, pašeráctví a falešných dokladů. Prostě do všeho kromě drog.

Za ty roky Payne s Jonesem udělali s Kaiserem tolik obchodů, že je dokonce pozval na oběd, aby vyjádřil svůj vděk. Při jeho práci byla osobní setkání spíše raritou, avšak Kaiser věděl, že kdyby ho chtěl kterýkoli z těch mužů vyslídit, do týdne by se mu to povedlo. Ne proto, že by byl ledabylý nebo že by nedostačovala bezpečnostní opatření, ale prostě proto, že Payne a Jones svou práci tak dobře uměli. Spočítal si, že když dokázali v horách v Afghánistánu najít a zneškodnit teroristické pevnosti, pak v Německu by ho jistě dokázali vypátrat taky.

To měl stále na paměti, když s nimi spolupracoval.

Až dosud jim však nikdy nevolal do Ameriky.

Jones si všiml, že se Payne tváří znepokojeně. „Co se děje?“

„Nic.“

„Víš to jistě?“

„Vlastně ne.“

Jones ztišil hlas a zašeptal: „Kdo to byl?“

Payne se bezděčně ohlédl přes rameno. „Kaiser.“

„Kaiser? To ti volal zpátky?“

„Vůbec ne.“

„Tak to se něco semlelo. Kaiser by jinak nevolal.“

„Nemuselo se nutně něco stát. Třeba je ve Státech a chce si zajít na večeři.“

Jones se zašklebil. „Řekl snad, že si chce zajít na večeři?“

„Tolika slovy ovšem ne.“

„Tak co teda řekl?“

Payne si odkašlal. „Tady Kaiser. Zavolej mi CN.“

„Panebože! Někdo je mrtvej.“

Payne si nemohl pomoct. Zasmál se. „Uklidni se, princezno. To přece nevíme.“

„Mluv za sebe. Já to vím. Někdo je mrtvej.“

„Mám nápad. Co kdybych mu zavolal, než začneš panikařit?“

„Já nepanikařím. Jenom prorokuju.“

„No ale zní to, jako když panikaříš.“

„Ale no tak, Jone. Vždyť mě znáš. Pokud něco, vzrušují mě možnosti. To víš, sledovat tě, jak plaveš pro kuchyňský náčiní, to není zrovna to pravé.“

„Nepamatuju si, že by ses ty na tu práci dobrovolně nabídl.“

„To proto, že nepiju a nepotápím se.“

Payne se usmál. „Dostals mě.“

„A i kdybych to udělal, nevím, jak bych skočil do téhle vody. Podívej se na to. Budeš smrdět rybinou celý víkend.“ Payne přičichl k ručníku, který měl přehozený kolem krku. „Prosím, řekni, že si děláš srandu.“

Jones zavrtěl hlavou. „Podívejme se na to takhle. Jsi dobře vypadající miliardář a od doby, co ses vrátil z vody, s tebou neflirtujou žádný ženský. Co to znamená?“

„To znamená, že si myslíš, že dobře vypadám.“

„Co? To jsem nemyslel.“

„Tak co kecáš? To bylo freudovský uklouznutí?“

„Ne, Jone. Chtěl jsem říct, že smrdíš.“

„Ve srovnání s normálním stavem?“

„Přesně tak.“

Payne naléhal dál. „Jinak řečeno, obvykle se ti líbí, jak jsem cejtit.“

„Cože?“

„Myslíš si o mně, že dobře vypadám a dobře voním.“

„Nech toho! Přestaň mi vkládat slova do huby.“

„Vole, já ti do huby nic nedávám.“

Jones zrudl, bál se, že někdo z ostatních hostů mohl tu poznámku zaslechnout. Nejdřív chtěl promluvit a hájit se, ale pak si to rozmyslel. Nezáleželo na tom, co řekl, všechno by stejně bylo vytrženo z kontextu a použito proti němu. A tak tam stál potichu a čekal, až ho Payne nechá být. Jenže Payne ještě neskončil.

„Co se děje, DJi? Přivedl jsem tě do rozpaků? Nebo snad žárlíš?“

„Žárlím? Na co?“

„Že mi volal jinej chlápek. Přísahám, že jsme jenom kamarádi.“

Jones se usmál, překvapený, že Payne pořád tak žvaní. Normálně platil v jejich přátelství za toho dětinského Jones, jenž vždycky žertoval v nevhodnou dobu, a Payne byl ten dospělý. Náhlá výměna rolí přiměla Jonese k zamýšlení, zda jeho přítel nezůstal pod vodou trochu moc dlouho.

„V tom případě,“ řekl Jones, „si jdu dát drink.“

Payne se vítězně usmál, nemohl však odolat a musel mu zasadit konečnou ránu. „Myslím, že koktejly už nám došly. Ale jestli chceš, můžeme ti dát do piva růžovej deštníček.“

4

Hosté sice s úpěním protestovali, ale Payne přesto ztlumil přehrávač. Teď hrál dost slabě, aby mohl Kaiserovi zavolat, ale zároveň dost hlasitě na to, aby je chránil před čmuchaly. Odešel potom na druhý konec lodi. Někteří lidé by ho možná mohli pokládat za paranoidního. Ne tak Jones. Roky zkušeností ho naučily znát cenu tajemství. Jeden z jejich nadřízených v Pentagonu říkával: „I ta nejmenší dírka dokáže potopit největší loď.“ A oni věděli, že je to pravda.

V jejich světě ovšem malé dírky často ucpávaly kulky.

Payne vzal kódovaný mobil, vytočil 011, pak zadal předvolbu Německa a následně Kaiserovo číslo. Za pár vteřin už klábosil s mužem, který řídil největší síť černého trhu v celé Evropě.

„Díky, že ses mi tak rychle ozval,“ řekl Kaiser. „Nebyl jsem si jistej, jestli by muž tvýho postavení vůbec zavolal někomu, jako jsem já.“

Payne se usmál. „Proč by ne? Věčně mluvím s nějakýma debilama. Včetně DJe.“

Kaiser se nahlas rozesmál. Jenom velmi málo lidí mělo odvahu ho popichovat, a ještě méně bylo těch, kteří to měli dovoleno. Payne byl jeden z těch několika vyvolených. „Jak už je to dlouho? Dva, možná tři roky?“

„Sakra, to snad ne. Nebo snad oba stárnem.“

„V mý práci žádný stáří není. Tady jsi buď živej, nebo mrtvej.“

„Krucinál, Kaisere, to je ale tristní! A to se divíš, proč nikdy nevolám!“

Kaiser se zazubil, šťastný, že jejich vztah časem neutrpěl. Kdyby se to totiž stalo, nemohl by odhalit skutečný důvod svého telefonátu. „Tak mi pověz, jak to jde ve světě korporací?“

„Nuda jak blázen. Co ty? Jak šlape… ehm… domovnická činnost?“

„Je to lukrativní.“

„I za hospodářskýho poklesu?“

„Hlavně za hospodářskýho poklesu.“

„To je dobře, že to vím,“ řekl Payne, i když ho to vůbec nepřekvapovalo.

„Co DJ? Jak se má?“

Payne se podíval na Jonese, který seděl poblíž a usrkával pivo. „Právě se opaluje. Můžu ti ho dát, jestli chceš.“

„No vlastně,“ řekl Kaiser, „můžu mluvit s vámi oběma naráz? Bylo by to asi lepší.“

„Není problém. Tebe podržím a zavolám na jeho mobil. Můžeme udělat takový to hromadný volání.“

„Pardon?“

„Však víš, třístranný hovor.“

Kaiser se tomu pojmu zasmál. „To je zábavný. Budu si to muset zapamatovat.“

„Věř, že se to dá těžko zapomenout,“ zažertoval Payne a nechal Kaisera na drátě.

Jones se na něj zmateně podíval. „Tak co chtěl?“

Payne pokrčil rameny. „Ještě nevím. Chce mluvit s námi oběma.“

„O čem?“

„Netuším. Ale zdá se, že je v dobrý náladě. Pochybuju, že jde o něco závažnýho.“

„Vsadím babku, že někdo zakalil.“

Payne se usmál. „Celej dolar? Víš jistě, že si to můžeš dovolit?“

„Fajn! Uděláme z toho stovku. Takhle můžu využít tvoje peníze na vyplacení všech sázek, který jsem prohrál během tvý plavby. Myslím, že je v tom kus spravedlnosti.“

„Koukněme se, jestli tomu rozumím správně: využíváš hazard, abys vyrovnal svý dluhy? Připadáš mi blbuvzdornej.“ Jones předstíral rozhořčení. „Dej mi pokoj, Jone. Nepotřebuju intervenci. Vlastně se s tebou vsadím o dvacet babek, že nemám problém s hazardem.“

Payne se zařehtal a vytočil Jonesovo číslo. „Jen to zvedni, abychom mohli s Kaiserem mluvit. Jsem na jeho telefonát zvědavej.“

Za chvilku už se všichni tři bavili o starých časech.

Kaiser řekl: „Pokud si správně pamatuju, naposledy jsme se setkali před vaším výletem do Řecka. Vypadá to, že se vám cesta bohatě vyplatila.“

„Jo,“ pronesl Jon z lodi, která právě po tomhle dobrodružství nesla jméno, „dalo by se to tak říct.“

Payne a Jones tehdy pomáhali jedné americké studentce, která uvízla v Rusku. Následně zjistili, že se zamotali do celosvětového spiknutí, jež zahrnovalo vrahy, Sparťany a několik mrtvých mnichů. Uprostřed jejich dobrodružství stála ztracená relikvie ze starého Řecka a další poklad, který by nikdo nedokázal za celý život utratit. Payne s Jonesem ho sice objevili, ale podléhal mezinárodním zákonům. Nicméně zúčastněné země jim poskytly odměnu za nalezení, která měla víc číslic než šejk manželek.

Samozřejmě se pak po celém světě objevily novinové titulky.

„Když se tak ohlížíte zpátky,“ zeptal se Kaiser, „co bylo napínavější: honba za pokladem, nebo to, že jste dostali odměnu?“

„Ta honba,“ vyhrkl Payne. „Rozhodně ta honba, to je bez debat.“

Jones promluvil ze své židle. „Tobě se to řekne. Tys už byl bohatej.“

Payne se usmál. „To je dost dobrý tvrzení.“

„Znamená to, že nesouhlasíš?“ podivil se Kaiser.

„Ne tak docela,“ přiznal Jones. „Prostě se Jonovi rád posmívám.“

„Jinými slovy se ti tedy ta honba líbila taky?“

Jones přikývl. „Dalo by se to tak říct.“

„Skvělý! Jsem rád, že to slyším.“

Payne se odmlčel a zamyslel se, kam tímhle míří. „Fajn, Kaisere. Tolik předehra. O co jde?“

„Jo,“ řekl Jones. „Umřel někdo?“

„Jestli někdo umřel?“ opakoval Kaiser. „Proč se na to ptáš?“

„Nemám žádnej skutečnej důvod. Jenom předtuchu.“

„No,“ odpověděl, přičemž hledal vhodnou odpověď, „někdo umřel, jenže jeho smrt je příznivá.“

„Pro něj ne,“ podotkl Payne.

„To je pravda, ale pro nás jo.“

Jones se vítězně zašklebil. „Nemohl bych souhlasit víc.“ Kaiser cítil, že mu něco uniklo – možná nějaký skrytý vtip –, ale vyptáváním se nezdržoval. Věděl, že na cestě by mohlo být bohatství, a hodiny už tikaly. „Čistě ze zvědavosti, byl někdo z vás v Mnichově?“

„V Mnichově?“ zopakovali jednohlasně.

„Ano. Je to hlavní město Bavorska.“

Payne zavrtěl hlavou. „Nemůžu říct.“

„Já taky ne.“

Kaiser pokračoval: „Je to nádherný město, z celýho Německa snad mý nejoblíbenější. Snoubí se tam zajímavá směsice starýho a novýho a ten jejich weisswurst je prostě vynikající.“

„Cože je nejhůř?“

„Weisswurst,“ opakoval. „Buřt, totiž bílá klobása. Bavorská specialita.“

Payne s Jonesem měli co dělat, aby se nerozesmáli. Když naposledy večeřeli s Kaiserem, celou dobu se jim vyznával ze své lásky ke klobásám. Ten muž měl ve střední Evropě spoustu protivníků, ale přesto existovala velmi slušná šance, že ho skolí spíš srdeční infarkt než někdo z jeho rivalů. A mezi sousty masa to taky připustil.

„Než nám začneš vyjmenovávat kuchařský přísady a dobu vaření, radši bych se o kousek vrátil. Řekni nám víc o tom chlápkovi, co umřel,“ dožadoval se Payne.

Kaiser odpověděl nejasně. „Raději bych po telefonu žádné detaily neprozrazoval. Nicméně ujišťuju vás, že na jeho smrti nemám žádnej podíl – pokud myslíte tohle.“

„A přesto z jeho smrti máme užitek. Myslím, že takhle jsi to řekl.“

„Ano, řekl. A jo, máte.“

„Nemáš chuť to vysvětlit?“ zeptal se Payne.

„Rád bych, ale ne po telefonu. Pro další detaily musíte přijet sem.“

„A to jako kam?“ divil se Jones.

„Do Mnichova. Myslel jsem, že je to dost jasný.“

Payne se zasmál. „V tomhle rozhovoru nebylo jasný nic.“ Kaiser přitakal: „Možná ne. Ale ujišťuju vás, že to má svůj důvod. Čím míň lidí o tomhle ví, tím líp.“

„No, to se ti teda daří. Kecali jsme pět minut a ani jeden z nás nemá ponětí, o čem mluvíš.“

Kaiser se zarazil. „Jone, věříš mi? Jestli jo, přijeďte do Mnichova. Slibuju, že to bude stát za to.“

Payne zavrtěl hlavou. „Ve skutečnosti, Kaisere, je to tak, že seš to ty, kdo musí věřit nám. Jestli nejsi ochotnej poskytnout nám nějaký základní informace, nemůžeme se do toho zapojit. Zatím víme jenom to, že někdo umřel a že máš rád weisswursty. A to není moc na to, aby se dalo pokračovat.“ Jones vycítil jakési napětí, a tak se do rozhovoru znovu vložil: „Když mluvíme o weisswurstu, to napovídá, že Němci vynalezli bílej buřt. Co je to za rasistickou hovadinu?“

Kaiser se smál. Nejdřív zlehka, pak mnohem hlasitěji. Po chvíli jim došlo, že se nesměje Jonesovi. Smál se sám sobě. „Máš pravdu, Jone. Očividně máš pravdu. Znenadání jsem ti zavolal a žádal na oplátku moc důvěry. Kdyby byly naše role opačný, vzpíral bych se úplně stejně.“

Kaiser se zhluboka nadechl. „Povězte, co byste rádi věděli?“

„Začněme s tím nejzákladnějším. Proč jsi nám zavolal?“

„Proč? Protože jste jediní chlapi, který znám, co mají v týhle oblasti zkušenosti.“

„Vážně? A co je to za oblast?“

Kaiser se usmál a odpověděl: „Zakopaný poklady.“

5

NEDĚLE 19. ZÁŘÍ

Mnichov, Německo

Payne a Jones se nepovažovali za lovce pokladů. Vážně ne. Ale díky pokladu, který objevili v Řecku, a několika nedávným dobrodružstvím, na ně svět tak pohlížel – ať se jim to líbilo nebo ne. Vpravdě ani jeden neměl zkušenosti s dějinami, archeologií či jakoukoli související oblastí, avšak tyto nedostatky kompenzovali zase v jiných ohledech. Oba muži byli skvěle vycvičení agenti, vysoce inteligentní a vždycky hledali dobrodružství.

Příslib nové mise pro ně znamenal dokonalou návnadu.

A navíc najal Kaiser pro devítihodinový let do Německa luxusní tryskáč. Kvůli šestihodinovému časovému posunu opustil Gulfstream V soukromé letiště v Pittsburghu těsně před půlnocí a do Mnichova dorazil ve 14:50. Když se to tak vezme, cesta proběhla příjemně. Payne s Jonesem pohodlně spali ve sklápěcích křeslech. Zbylý čas strávili hraním karet a sledováním filmů na ohromné plazmové obrazovce. Ledničku měli naplněnou svačinkami a labužnickými pochoutkami, takže hlad a žízeň rozhodně neměli. Za ta léta už prožili hodně misí a umění cestovat dovedli k dokonalosti. Věděli, co jíst, kdy spát a co si vzít s sebou. Dokonce měli u dveří stále nachystané cestovní tašky, kdyby museli uprostřed noci odjet a neměli čas si zabalit – stejně jako to mívají nastávající matky.

Těhotné ženy si pochopitelně málokdy brávají náboje.

Tryskáč byl sice luxusní a poklad je vábil, ale Payne s Jonesem předstírali nezájem. Dokud ovšem Kaiser neodhalil svou tajnou zbraň – největší pivní slavnost na světě. Jako by tomu štěstí chtělo, Oktoberfest začal zrovinka den předtím a měl pokračovat až do 3. října. Tento šestnáctidenní festival se konal v Mnichově každý rok a obvykle přilákal víc než šest milionů lidí. Mnozí z nich strašně moc jedli a pili ještě víc. Naše dvojice ho vždycky chtěla navštívit, ale zatím se jim to nepodařilo. Kaiser měl v Německu známosti, a tak se nabídl, že za ně zaplatí účet. Payne a Jones usoudili, že nastal ideální čas k odjezdu.

Nejdřív setkání, pak dva dny oslav.

Co by se mohlo pokazit?

Kaiser je přivítal v soukromém hangáru poblíž mnichovského letiště. Na sobě měl tričko, modré džíny a hnědé kožené sako – stejné oblečení, jaké nosil vždycky. Vypadal nenápadně. Bylo mu asi pětapadesát, měl dozadu ulíznuté šedivé vlasy a huňaté obočí, které viselo přes tmavé oči. Když mluvil, hodně se usmíval, jako nějaký přátelský soused nebo místní obchodník, co opečovává své zákazníky.

A vlastně to doopravdy dělal.

Před deseti lety se Payne a Jones setkali s Kaiserem poprvé a mysleli si, že svou laskavost jenom hraje. Že je na ně milý proto, aby získal jejich služby. Brzy ovšem pochopili, že to tak není. Kaiser byl dobrý chlap, zdvořilý, a ve své práci vždycky skvělý. Nelhal, nekradl a neprodával drogy. Neokrádal lidi. Vydělával si peníze tím, že získával předměty, jež se daly jen těžko objevit, a prodával je za dobrou cenu. Pro vojenskou posádku v Německu nebyl Kaiser zločinec, pouze obchodník. Nic víc, nic míň.

Čas od času zaslechli Payne s Jonesem o Kaiserovi historky, které nebyly zrovna lichotivé. Většinou se týkaly dodavatelů, co se ho pokusili podrazit, nebo obchodníků, kteří porušili slovo. V takových situacích Kaiser upouštěl od své obvyklé přívětivosti a náležitým způsobem se s prevíty vypořádal. Rád o tom mluvil jako o „pouliční spravedlnosti“. Jednou se ho Payne a Jones zeptali na jakousi fámu o násilnostech, ale Kaiser nic nepotvrdil ani nepopřel. Očividně měl ze své pověsti radost. Pak jim řekl něco, na co nikdy nezapomněli. Nikdy si nepleťte laskavost se slabostí.

Do dneška to bylo jedno z jejich oblíbených rčení.

„Jakej byl let?“ zeptal se Kaiser, když Paynovi potřásl rukou.

„Výbornej. Díky za královskou péči.“

„Pro vás dva všechno.“

Jones Kaisera přátelsky objal. „Nechci být neurvalý, ale seš si jistej, že si to můžeš dovolit?“

Kaiser se na něho popleteně podíval. „Proč se ptáš?“

„Protože posledních deset let nosíš pořád to stejný oblečení. Tady nemají obchoďáky?“ Jones mrkl na Payna. „Musíme ho vzít na nákup.“

Kaiser se rozesmál, dobromyslné škádlení se mu líbilo. „Musím vám sdělit, že zrovna minulej rok jsem si koupil nový tričko. Mám vystaráno na zbytek těch deseti let.“

Jones se přel: „Ale běž! Chlápek v tvým postavení by měl mít nějakej styl. Musíme ti sehnat nějakej blejskavej oblek a nóbl šperky, jako gangsterovi. Možná i klobouk.“

Payne zavrtěl hlavou. Bylo mu trapně. „Prosím tě, nevšímej si ho. Absolvoval dlouhej let a je překafovanej. Necháme ho, ať se dvacet minut proběhne po letišti, a bude v pohodě.“ Kaiser se usmál. „Přál bych si, abychom na to měli čas, ale máme nabitý plán. Když hned neodjedeme, nedostaneme se na místo před setměním.“

„Na místo? Na jaký místo?“ zeptal se Payne, který pořád nevěděl jistě, co Kaiser vlastně objevil a co od nich čekal. „Teď, když jsme tady, myslel jsem, že nám vyplníš nějaký informační mezery.“

„Rád bych,“ řekl Kaiser a zvedl Paynovu tašku. „Až budeme ve vzduchu.“

„Ve vzduchu?“

Kaiser vykročil přes hangár. „Copak jsem se o tom nezmínil v telefonu?“

Payne pospíšil za ním. „V telefonu ses nezmínil vůbec o ničem.“

„Vážně? Přísahal bych, že jo.“

Payne ho dohnal a chňapl ho za ruku. „Počkej, Kaisere. Musíme si promluvit.“

Kaiser se otočil a usmál se. „O čem?“

„Poslouchej, vážím si tvýho zanícení a chápu časový omezení, ale my nenastoupíme do dalšího letadla, dokud nám neřekneš, kam poletíme.“

„Do letadla ne,“ bránil se, „do vrtulníku.“

„Skvělý,“ vyhrkl Jones, jakmile je dohonil. „Já helikoptéry miluju. Můžu řídit?“

Kaiser zavrtěl hlavou. „Promiň, máme pilota.“

„Tak budu sedět vedle něj. Ze zadního sedadla je hovno vidět.“

Payne se na něho zle podíval. „Přestaň. Tebe to neštve?“

„Vlastně, teď když o tom mluvíš, tak štve.“ Jones podal svou tašku Kaiserovi, který ji ochotně přijal. „Soudím, že když nese kabelu tobě, měl by ji nýst i mně.“

Payne cosi zavrčel. „O tom jsem nemluvil.“

„Opravdu? Tak co tě žere?“

„Nevíme, kam jedeme nebo co se vůbec děje.“

Jones povzdechl. „Paráda! Jen tak dál!“ snažil se Payna namíchnout. „Kaiser se nás pokouší překvapit, a ty ses rozhod všechno pokazit.“

Jones se otočil ke Kaiserovi. „Je to místo v Německu?“

„Ano,“ odpověděl.

„Je to místo bezpečný?“

„Ano.“

„Můžeme si vzít zbraně?“

„Jestli chcete…“

„Budeme je potřebovat?“

„Nejspíš ne.“

„Jsme vhodně oblečení?“

Kaiser zkoumal jejich oděv. Oba muži měli na sobě kraťasy, košile s dlouhými rukávy a pohodlné boty. Pro místo, kam jeli, perfektní. „Ano.“

„Co svačina?“

„Jo, na tom místě je i jídlo.“

Jones přehodil Paynovi ruku kolem ramene a stiskl je. „No tak, Jone. Ten chlap má svačinu. Jak by to mohlo bejt něco špatnýho?“

6

Garmisch-Partenkirchen, Německo

(95 kilometrů jihovýchodně od Mnichova)

Městečka Garmisch a Partenkirchen existovala více než tisíc let odděleně, než je Adolf Hitler přinutil, aby se spojila, aby mohla v roce 1936 hostit zimní olympijské hry. Malebné město se nacházelo poblíž hranice s Rakouskem, mělo skoro třicet tisíc obyvatel a leželo blízko dvou největších hor Německa – Zugspitze a Leutasch Dreitorspitze.

Vrtulník pár minut kroužil nad údolím, takže Payne s Jonesem viděli krajinu shora, a potom přistál na zelené pastvině na jihozápadě městečka. U kraje louky začínal bujný les, plný vysokých borovic a hrbolatých pěšin, jako kdyby bohu najednou došla tráva a byl nucen právě na onom místě změnit terén. Za méně než tři metry se topografie proměnila z ploché a travnaté v příkrou a kamenitou.

Slunce svítilo a vůbec bylo příjemné počasí. Payne a Jones však strávili docela dost času v horách Afghánistánu, a tak chápali, jak drasticky může nadmořská výška počasí ovlivnit. Když vrtulník přistál, bylo dvacet stupňů, ale vrchol nad nimi pokrýval sníh. Podle délky túry, kterou měli před sebou, věděli, že teplota může znatelně poklesnout – hlavně po setmění.

Jones zaklel pod vousy. Vyhlídka na takovou cestu ho zrovna neuchvátila. Navzdory rokům výcviku a stovkám misí existovalo jenom málo věcí, které nesnášel víc než zimu. A Payne to věděl.

„Vypadá to, že tam nahoře je pěkná zima. Doufám, že sis přibalil palčáky,“ posmíval se.

Jones opět vypustil nadávku, tentokrát trochu hlasitěji.

„Cos to předtím říkal? Že má ten chlap svačinu a jak by to mohlo bejt něco špatnýho?“ zeptal se Payne posměšně. „No, hádám, že to hodláš zjistit.“

Jones byl z obratu událostí nešťastný a chystal se něco namítnout, ale Kaiser ho zastavil dřív, než vůbec dostal šanci začít. „Slunce zapadá kolem sedmé – na místě, kam míříme, ještě dřív. Stromy světlo pohltí.“

Payne kývl, že rozumí. „Tak to bychom radši měli jít.“ Kaiser vytáhl z helikoptéry zavazadlo. „Mám baterku a základní věci. Všechno ostatní je na místě.“

„Jak je to daleko?“

„Asi třicet minut.“

„To není problém,“ pronesl Payne a při tom si prohlížel les. Začínal na kraji louky. Po úbočí se vinula úzká cesta, která se ztrácela mezi stromy. „Čistě ze zvědavosti, komu patří tohle pole?“

Kaiser popošel k němu. „Proč se ptáš?“

„Proč? Poněvadž jsme na něm právě přistáli s vrtulníkem. Navíc, kdybychom z hory potřebovali něco odvézt, budeme muset zavolat náklaďák.“

„Neboj se. O to je postaráno.“

„A to znamená co?“

Kaiser se usmál. „To znamená, že je o to postaráno. Jone, ty si ale vážně potřebuješ odpočinout. Chci jen, abyste zjistili, o co jde.“

Kaiser opravdu dodržel slovo a po cestě z Mnichova doplnil nějaké podrobnosti, ale Payne stejně nebyl se svou rolí poradce spokojený. Normálně byl vždycky mužem, jenž misi vedl, a ne ten, kdo se pořád ptá.

„Promiň,“ řekl Payne, „síla zvyku.“

„Není třeba se omlouvat ani bát. Povídám ti, Jone, že tohle bude snadný. Než se naděješ, budeš nasávat pivo na Oktoberfestu.“

Payne se přinutil k úsměvu. Doufal, že má Kaiser pravdu. „To zní dobře.“

„Do prčic, nezdržujte,“ vyštěkl Jones. Prosmýkl se kolem nich a zamířil na stezku. „Čím dýl čekáme, tím větší je kosa.“

Kaiser se zmateně podíval na Payna, čekal na vysvětlení. „Co mu je?“

„Bohužel je toho moc, takže se to nedá ani vyjmenovat.“

* * *

Nakonec se ukázalo, že cesta nebyla moc náročná. Počasí vlídné, země suchá a cesta dobře značená. Někdo trasu vyznačil křídou, namaloval na stromy X, aby ji zvýraznil. Sem tam se objevil kruh, čtverec nebo šipka, ukazující doleva nebo doprava, ale Kaiser jim vysvětlil, že jde o značky, které mají zmást vetřelce. Payne s Jonesem nevěděli jistě, kdo by asi tak uprostřed lesů po značkách šel – ledaže by byl ve městě Robert Langdon –, ale přijali to prostě jako fakt. Dokud nezjistí, co se našlo, nevěděli jistě, jak moc musí být opatrní.

„Už jsme skoro tam,“ ujišťoval je Kaiser. Sáhl do tašky a vytáhl obousměrnou vysílačku, vybavenou GPS. „Musím jim dát zprávu, že přicházíme.“

„A když nedáš?“ zeptal se Payne.

„Zastřelí nás,“ objasnil Kaiser.

Jones, který šel v čele, se okamžitě zastavil. „To je dobrý vědět.“

Kaiser zapnul přístroj a pak zamumlal několik slov německy. Za pár vteřin zazněla v reproduktoru krátká odpověď.

Kaiser kývl, že rozumí. „Fajn, máme volnou cestu. Je to hned kousek nahoru.“

Ale Jones se odmítal pohnout. „To nevadí. Já počkám.“

„Na co?“ podivil se Kaiser.

„Až vedení převezme někdo bílej.“

„Ty seš takovej rasista,“ řekl Payne, když procházel kolem Jonese. Celou tu dobu, co byli přátelé, pro ně rasa nikdy nepředstavovala problém, takže si kvůli ní klidně jeden druhého dobírali.

„Tak ať,“ zamumlal Jones, „ale díky tomu moje černá prdel pořád ještě žije.“

„Protože seš zbabělec. Rasistickej zbabělec.“

„Zbabělec, jo?“ Jones si pospíšil, aby svého nejlepšího kamaráda dohnal. „Ty mně říkáš zbabělec? Přísahám, že kdybych se tě tak strašně nebál, dal bych ti po tlamě.“

Payne ho chtěl ještě něčím poškádlit, když vtom mezi stromy něco spatřil. Instinktivně sevřel ruku v pěst. V armádě to znamenalo zastav a zmlkni, protože se objevilo nebezpečí. Jones znamení uviděl a okamžitě poslechl. Bez ptaní, bez debat. Nevydal žádný zvuk. V průběhu kariéry mu tenhle signál mnohokrát zachránil život. Ani teď se ho nechystal zpochybňovat.

„Co se děje?“ zeptal se Kaiser.

Jones se otočil a naznačil mu, ať je potichu. Payne za chvilku ukázal doprava, na místo, kde číhá nebezpečí. Jones přikývl a klidně vytáhl zpoza řemenu zbraň. Sig sauer měl zastrčený pod košilí. Payne vpředu udělal to samé. Vytáhl zbraň.

V jedné chvíli žertovali, a v další už byli připraveni zabíjet.

Jako kdyby někdo otočil vypínačem.

„Kde jsou tví muži?“ zeptal se Payne a skrčil se.

„Vpředu, hlídají místo.“

„Všichni?“

„To nevím,“ připustil Kaiser.

„Tak si zapni rádio a zjisti to.“

„Ale zrovna jsem mluvil s –“

Payne ho přerušil. „Máš rád svý lidi? Jestli jo, udělej prezenci.“

„Ale –“

„Poslouchej,“ vysvětloval Payne. „Když DJe pošlu do lesa, sejme každýho, koho uvidí. A když tohle říkám, tak mi věř, on je moc dobrej v tom, co dělá.“

„Já jsem jako nindža,“ ujistil ho Jones.

„Takže se jich prosím tě zeptej, kde jsou. Nebo to tu bude zaneřáděný.“

Kaiser kývl, znepokojený a nadšený zároveň. Už o téhle dvojici slyšel hodně příběhů, ale až doteď je nikdy neviděl v akci. Rozumí se, že ho jejich představení zaujalo. „Žádnej problém. Hned jim zavolám.“

Kaiser zapnul rádio a začal šeptat v němčině. Vzkaz byl delší než předtím a taky mnohem naléhavější. Strážci odpovídali právě tak. Asi v polovině se ovšem na Kaiserově tváři objevil úsměv.

„Je to v pořádku,“ řekl a úlevně si oddechl. „Richter se šel jenom vychcat.“

„Vychcat, jo?“ Jones sklopil zbraň. „To chcaní ho málem stálo péro.“

„To mu určitě řeknu.“

Payne navzdory vysvětlení zůstával ve střehu – nebyl schopný se plně uvolnit, dokud nedostal z Kaisera víc podrobností. „Kdo jsou ti chlapi?“

Kaiser se zamračil. „Proč se ptáš?“

„Proč? Protože jsou ozbrojení a já o nich nic nevím.“

„Dobrá,“ řekl. „Jsou to muži, s kterými jsem pracoval už předtím. Muži, kterým věřím.“

„A jejich původ?“

„Jsou to Němci.“

„Jo, na to jsem už přišel sám.“

„Co se děje?“ zeptal se Jones.

„Nic se neděje,“ odpověděl Payne a přinutil se k úsměvu. „Jenom jsem chtěl vědět, s kým jednáme. Lepší být v bezpečí než pak litovat. Je to tak?“

Jones na něho hleděl a pokoušel se rozšifrovat jeho výraz. „A jsi v pohodě?“

Payne velice pomalu přikývl. „Jo, jsem v pohodě.“

„Skvělý!“ zvolal Kaiser. „Tak na co čekáme? Už tam skoro jsme.“

7

Blížili se k místu a Payne s Jonesem byli pořád ve střehu. Nejen proto, že ozbrojení strážci sledovali každý jejich pohyb, ale i z toho důvodu, že pořád ještě nevěděli, co v těchhle pustých, donekonečna se táhnoucích lesích Kaiser objevil. Nebo proč je sem vlastně povolal.

Posledních dvacet čtyři hodin nebyl Kaiser na detaily vůbec štědrý a z bezpečnostních důvodů si nechával informace pro sebe. Aspoň tak jim to vysvětlil. Nejdřív to nechávali díky minulým zkušenostem s Kaiserem být. Věřili mu a věděli, že by je nepřiměl letět do Německa kvůli něčemu triviálnímu nebo ilegálnímu. Ale čím déle záhada trvala a čím delší dobu jim byla nejasná jejich role, tím víc vzrůstala jejich nedůvěra.

„Deset hodin,“ zašeptal Payne Jonesovi. „Za spadaným kamením.“

Jones mrkl tím směrem a kývl. Kaiserovi muži sice na sobě měli patřičné oblečení – směsici zelené, hnědé a černé, která se do tohoto terénu skvěle hodila –, ale Payne s Jonesem si přesto všimli čtyř hlídačů. Skvělý výkon, v takovém šeru.

„Neuvěřitelný,“ rozplýval se Kaiser. „Všechny jste je našli.“

„Ještě ne,“ řekl Payne. Ukázal na úbočí, které se tyčilo nad místem. „Dvanáct hodin, na té skalní římse. Je tam ptačí hnízdo.“

Ptačí hnízdo byla vojenská hantýrka pro vyvýšenou pozici odstřelovače.

„Hezký místo,“ poznamenal Jones. „Dobře chráněný, široký palebný pole. A dost vysoko na to, aby si člověk moh zdřímnout, aniž by to ostatní hlídky věděly. Já bych si tam vzal maskáčovou deku.“

Kaiser studoval skalní stěnu. „Promiňte. Na něho jsem zapomněl.“

„O tom jaksi pochybuju. Ale pokud ano, tak mě to nutí přemýšlet,“ pronesl Payne.

„O čem?“

„O tom, co dalšího jsi nám ještě zapomněl říct.“

Kaiser se zašklebil, když uslyšel tón Paynova hlasu. Obvykle zněl rozpustile, ale teď byl zabarvený nedůvěrou. Odpověděl: „Co jsem zapomněl říct? O místě nic. A co jsem vynechal? Hodně. Ale slibuju, že moje šílenství má své opodstatnění. Až uvidíte, co jsme našli, pochopíte, proč jsem vás sem vzal. A nejen to, budete za mou diskrétnost vděčni.“

Payne na něho zíral. „Kdo je to my?“

Kaiser párkrát zamrkal. „Prosím?“

„Řekls, že my jsme to našli. O kom jsi mluvil?“

„Ale jdi, Jone. Vážně si myslíš, že jsem to místo objevil sám? Podívej se na můj pupek. Vidíš, jak mi přes řemen přetéká sádlo? Vypadám snad, že ve volným čase rád lezu po horách?“

„To by musely bejt z buřtů,“ zlobil ho Jones.

Payne obrátil oči v sloup. „A kdo ho teda v tom případě našel?“

„Jeden přítel zesnulýho.“

„A kdy ses do toho zapletl ty?“

Kaiser začal vysvětlovat: „Jako by tomu štěstěna chtěla, oznámili mi to hned poté, co to místo objevili. Díky nepříjemnému způsobu, jímž ten lovec zemřel – rozdrtil ho padající divočák –, zaplatili mému kolegovi slušný prachy, aby přemístil mrtvolu na jiný místo, na takový, který by bylo trochu důstojnější. Udělal to tak, aby to vypadalo, jako že lovec zemřel při pádu.“

„A ten tvůj kolega, to je tvůj společník?“

Kaiser zavrtěl hlavou. „Naštěstí mi můj kolega dlužil pár službiček, tak jsem je vyměnil za práva na to místo. Osobně si myslím, že to byl výhodný obchod.“

„Věříš tomu chlápkovi?“ zeptal se ho Payne.

„Úplně ne, ale mám na něho dost špíny, a tak je zaručený, že bude mlčet.“

S tím Payne souhlasil. „Někdy je to lepší než věřit.“

Kaiser četl mezi řádky a snažil se zůstat v klidu. „Poslouchej, já chápu vaši nedůvěru. Vážně jí rozumím. Absolvovali jste celou tu cestu a já dělal celou dobu průtahy. Ale slibuju, že se to změní. Dejte mi pět minut – jen pět minut. To je to, co potřebuju. Potom všechno začne dávat smysl. Moje mlčenlivost, vaše účast, všechno\“

„To bych ti radil, jinak jdem pryč,“ varoval ho Payne. Kaiser se usmál v naději, že rozjasní náladu. „Věř mi, Jone. To, co uvidíš, tě přesvědčí, abys zůstal. To ti garantuju.“ Payne pohlédl na hodinky a zaznamenal čas. Od Kaiserova prvního zavolání uběhlo více než čtyřiadvacet hodin. Od té chvíle urazili Payne s Jonesem z Pittsburghu do Mnichova a pak do Garmisch-Partenkirchenu skoro 7200 kilometrů. A teď, pod ostražitým dohledem pěti ozbrojených hlídačů, následovali nějakého pašeráka nahoru po stěně Zugspitze, ale nevěděli proč. V mnoha ohledech to bylo skutečně vzrušující.

„Máš pět minut. Jdi první.“

Kaiser dělal, co mu řekli. Zavedl je na místo, kde lovec zastřelil kance. Oblast nevypadala nijak výjimečně, až na velkou díru do země. Kvůli bezpečnosti označovalo hranice místa několik dřevěných tabulek a jasně žluté lano. S ochranným pásmem tří metrů tvořilo lano půlkruh se skalní stěnou na vzdálenějším konci díry.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se Kaiser.

Jones se přikrčil a prověřoval hranice. „To lano se mi líbí. To je nylon?“

„Myslím o tom místu.“

Payne se poškrábal na tváři. „Tohle má být to místo?“

„Teoreticky vzato je to vstup na ono místo, ale já chci vědět, co si o něm myslíte?“

Payne se zastavil a hledal slova. „Vypadá to jako díra.“

„No je to díra. Ale do čeho?“

Payne hádal: „Do země.“

Kaiser zakroutil hlavou. „Ve skutečnosti je to díra do střechy.“

Jones zůstal stát celý popletený. „Do jaké střechy?“

„Od tajnýho bunkru,“ odpověděl Kaiser. „Pokud můžu říct, zem se propadla pod tíhou divočáka. Povídám vám, je to ohromný podsvinče. Aspoň dvě stě sedmdesát kilo.“

Jones hvízdl. „To je teda velký prase.“

„Bohužel ho uvidíte – a ucítíte. Je moc velký, rukou se zvednout nedá. Budeme potřebovat naviják, abychom všechno to maso zvedli.“

Jones se zazubil. „Chodil jsem s holkou, která říkala to samý o mně.“

Kaiser si poznámky nevšímal. „Můžu vám dát cokoli, co budete potřebovat. Ale speciální vybavení vyžaduje speciální pracovníky a já v týhle fázi hry cítím, že je důležitější soukromí.“

Payne se usmál. „Ten samý starý Kaiser. Pořád miluješ svý soukromí.“

Kaiser ho opravil. „Ne mý soukromí, ale vaše soukromí. Dělám to pro vás.“

„Pro mé?“ zeptal se Payne.

„Pro vás oba.“

Payne pochopitelně chtěl, aby mu to Kaiser vysvětlil, ale došel k závěru, že by to bylo jenom plýtvání časem. Proč museli vzít zavděk nejednoznačnou odpovědí, když byli takhle blízko pravdě? Při mnoha příležitostech Kaiser řekl, že všechno začne dávat smysl, až uvidí to místo, tak se zdálo hloupé klást další otázky.

Stáli tři metry od toho místa.

Nastal čas vstoupit dovnitř.

8

Čtyřapůlmetrový žebřík se kvůli vratkému terénu nedal opřít o stěny díry. Místo toho jej tedy připevnili k lešení na dně bunkru. Nechtěli, aby přibyla další oběť, to už by vážně bylo trochu moc.

„Pojďte dolů,“ zavolal Kaiser, zatímco sestupoval po hliníkových příčkách. Dole ho pozdravilo šest hlídačů, kteří se nacházeli v podzemí pro případ, že by narušitelé prošli kolem všech ostatních a pokusili se místo přepadnout.

„Teď ty,“ řekl Payne Jonesovi. „Já vážím o třiadvacet kilo víc a zem není moc pevná.“

Jones kývl a opatrně se přiblížil k jámě. Srdce mu při tom bušilo v hrudi. Ne ze strachu z neznámého, ale díky příslibu možností. Naposledy se takhle cítil v Řecku, těsně předtím, než našel poklad, který navždy změnil jeho život. Do té doby si žil jakžtakž slušně. Měl ve volných kancelářských prostorách budovy Payne Industries detektivní agenturu, která mu umožňovala vést solidní život, ale zdaleka ne tak vzrušující, jak doufal. Na druhé straně, co by se taky mohlo rovnat času strávenému u elitních sil MANIAC? V mnoha ohledech si připadal jako slavný sportovec, který musel na vrcholu kariéry náhle odejít na odpočinek. Člověk mohl dělat, co chtěl, aby nadále zůstal poblíž hry – trenéra, lovce talentů nebo rozhlasového komentátora –, ale to vzrušení prostě nebylo stejné jako dřív.

Pouze chvíle, jako byla tahle, se tomu podobaly.

Jones se chytil pravou rukou žebříku, natáhl levou nohu nad díru a pak položil chodidlo na kovovou příčku. Za chvilku následovala druhá noha. Vtom se vršek žebříku zatřásl a zakymácel. Ne moc, nebezpečné to nebylo, ale dost na to, aby k němu Jones obrátil pozornost. Počkal, až se žebřík ustálí, a nakoukl do temné dutiny pod sebou. Tancoval tam osamocený paprsek světla, který nic neodhalil, jen letmo zahlédl podlahu bunkru. Vypadala staře a zaprášeně, jako v hrobce faraona.

„Dělej,“ naléhal Payne. „Každou minutou se víc stmívá.“

„Jone, věř mi, to nevadí. Tam dole je to jako černá díra.“

„Když tak meleš o černejch dírách, na co vlastně čekáš?“

Jones se zazubil. „Čekám, až se přestane hejbat žebřík.“

Payne obrátil oči v sloup. „A pak se divíš, proč normálně chodím první.“

„Víš, být tebou, nerozházel bych si to se mnou.“

„Proč jako?“

„Ve tmě budu neviditelnej.“

„Skvělý! Můžeme si hrát na Marka Pola a nebudem při tom muset zavírat oči,“ popichoval Payne, čímž odkazoval na dětskou hru. „Tak sakra dělej a slez už po tom žebříku.“ Jones se rozesmál a začal sestupovat. Když se dostal na dno, vytáhl baterku a rozsvítil ji. Za třicet vteřin stál Payne vedle něho a udělal to samé. Najednou kolem sebe uviděli místnost.

Na první pohled se nezdálo, že by se tu nacházelo něco pozoruhodného. Místnost měla tři metry třicet centimetrů na délku, šest metrů na šířku a zdi z bílého betonu. Za léta se ve dvou zdech udělaly praskliny, takže do nich nasákla vlhkost. Malé pukliny byly obklopené fleky limetkově zelené plísně, která vypadala, jako by se ve světle pohybovala jako něco ze sci-fi nebo z vesmíru. Při bližším zkoumání Jones pochopil, že jde jen o optický klam – světlo lámající se na dvou odlišných plochách –, ale mělo to stejně děsivý efekt.

„Podívej se na tohle,“ řekl Payne z druhého konce místnosti.

Jones se otočil a rozeznal Payna za lešením. Dřepěl skrčený a prohlížel si nějaký velký předmět zabalený v plastovém potahu. „Co to je?“

„Vražedná zbraň.“

„Čí?“ zeptal se Jones zmateně. Po několika krocích uviděl tělo mrtvého kance, namáčknuté pod potahem, a zakrvavené kly, propíchnuté skrz. „Do prdele! Čum na to. Je obrovskej!“

„To je ten největší divočák, jakýho jsem kdy viděl.“

Jones si klekl vedle něj a poplácal ho po boku. I když byl zabalený v obalu, ve vzduchu už se vznášel mrtvolný puch. Chňapl ho za jeden kel a řekl: „Tohle prasátko papalo rostbíf.“

Payne se usmál. „Není divu, že ostatní čuníci žádnej neměli. Tenhle sežral celou krávu.“

Jones se smál. „Hele, Kaisere, proto jsme tady? Abychom viděli prase z říkanky pro děcka? Jestli jo, tak jdeme ale trochu pozdě. Chrochzilla už na trh v žádným případě nemůže. Je moc zralá.“

„Ve skutečnosti,“ promluvil Kaiser ze vzdáleného rohu, „jsem vás sem vzal kvůli tomuhle.“

Payne vstal. „Kvůli čemu?“

„Kvůli druhé místnosti.“

Jones se taky zvedl. „Tady je další místnost?“

Kaiser přikývl a pak otočil kličkou ve zdi. Zapuštěná páčka byla kovová a natřená na bílo, aby se o ní nevědělo. Payna a Jonese to zaujalo. Posvítili baterkami do rohu a s úžasem sledovali, jak se v betonu najednou objevily dveře.

V jedné chvíli vypadal pevný a v další už tam byl nepatrný otvor.

„Jak to, že jsme si toho nevšimli?“ zašeptal Jones.

Payne pokrčil rameny a popošel dopředu, aby to prověřil.

V jasně osvětleném prostoru by si člověk dveří snadno všiml. Ale letité nánosy prachu a plísně společně s šerem podzemního doupěte jejich přítomnost skryly. Nejen před Paynem a Jonesem, před Kaiserem také. Když tu byl prvně, trvalo mu hodinu, než si jich všiml.

„Jsem si jistej, že šlo o protibombovej kryt,“ řekl Kaiser. „Proč myslíš?“ otázal se Payne.

„Jen se na to podívej. Je to bytelný beton. Takový dveře se staví ze dvou důvodů: kvůli trezorům a v krytech. A jelikož tu není zámek, hádám, že sejf to není.“

Payne zaklepal na dveře. Zaujalo ho to. „Co je tam vzadu?“

„Chodba a pak místnost.“

Payne pohlédl na žebřík, aby si to spojil dohromady. „Jestli se nepletu, chodba vede pod skálou. To je nejlepší místo na výstavbu bunkru. Hora se dá využít místo betonu. Vyjde to mnohem levněji.“

Kaiser se opřel do dveří, ale ty se ani nehnuly. „Nevadilo by ti, kdybys mi pomohl? Váží to snad tunu.“

„Klidně. Já rád pomáhám starším.“

Payne se usmál a vší silou zatlačil do dveří. Pomalu, ale jistě se přehouply zleva doprava, až narazily do stěny chodby, která se táhla za nimi. Klenutá chodba byla z betonu a natřená stejnou barvou jako první místnost, skoro metr osmdesát široká a dva metry vysoká. Vedla šest a půl metru do nitra hory. Na druhém konci se nacházely další bytelné dveře. Mezi dveřmi nebylo nic, jen beton a prázdný prostor.

Žádná světla, nápisy, značky jakéhokoli druhu.

„Díky,“ řekl Jones, když proklouzl kolem Payna. „Já věděl, proč jsme tě vzali s sebou.“

„Prosím, až po tobě,“ zamumlal ironicky Payne. „Vážně, trvám na tom.“

Jones se ve tmě zazubil a ujal se vedení. Svítil si baterkou, prohlížel konstrukci tunelu a pomalu mířil k zadní místnosti. „Nevšiml sis na zdech ničeho?“

„Ani ne,“ pronesl Payne. „I když, ty mně stíníš.“

Jones odpověděl: „Jsou úplně bez poskvrnky. Žádná plíseň ani jakýkoli praskliny. Ten, kdo stavěl tenhle úsek, odvedl mnohem lepší práci. Na druhý straně to dává smysl, pokud je ta další místnost protibombovej kryt – ačkoli o tom začínám jaksi pochybovat.“

„Proč?“ zeptal se Kaiser zezadu.

„Pokud vím, není tu větrání.“

Kaiser kývl. „Skutečně, máš pravdu. Nikde jedinej větrák. Prověřoval jsem to.“

Payne se zastavil a posvítil baterkou na Kaisera. „Nejsou tu větráky? Ale musí tu být. To by znamenalo, že by tu nebyl ani vzduch. A kdyby tu nebyl vzduch, nemohli by tu být lidi. Proč stavět bunkr, když v něm nemůžou být lidi?“

Kaiser se záhadně usmál. „Však vy na to přijdete.“

9

Čtvrť Mitte

Berlin, Německo

Hans Mueller popadl ten nejostřejší nůž, který dokázal najít, a zabořil jej do buřtu. Jeho kůže praskla, zasyčelo to a hned proudila ven mastnota jako láva na rozpáleném grilu.

Muž, jenž ho pozorně sledoval z druhého konce kuchyně, sebou trhl.

Věděl, že tohle je vzkaz, a ne jídlo.

Asif Kapur se narodil v Indii, ale v současnosti bydlel v Berlíně. Na večeři jej pozvali neobvyklým stylem. Dva gauneři mu vykopli vstupní dveře a vytáhli ho ze sprchy. Nejdřív křičel a pokoušel se bránit, ale skončilo to svižným kopancem do rozkroku a několika vrstvami lepicí pásky kolem rukou i přes pusu. Mokrého tak, že z něho kapala voda, a navíc docela nahého jej strčili do kufru mercedesu a víc než hodinu s ním jezdili po městě. Než s tím skončili, už se třásl strachy.

Pak ho dovedli do restaurace.

Tu nedávno koupil Mueller za účelem praní peněz a celý komplex se dosud opravoval. Za několik posledních desetiletí prošla celá čtvrť rozsáhlou rekonstrukcí a dostala zcela novou tvář. Samosprávný obvod Mitte býval součástí Východního Berlína a na třech stranách jej obklopovala berlínská zeď. Během studené války tu existovalo několik průchodů mezi Východním a Západním Berlínem – nejproslulejší bylo kontrolní stanoviště Charlie –, avšak než byla zeď v roce 1989 zbořena, neplatila Mitte za žádnou oblíbenou turistickou destinaci. Od té doby zažila čtvrť obrodu. Postavili tady galerie, otevřeli kavárny, zbourali zchátralé domy. Po tolika letech opět stanula na výsluní jako srdce Berlína.

A Mueller doufal, že bude z přílivu návštěvníků těžit.

„Povězte,“ pronesl, aniž by se otočil od grilu, „víte vy, kdo jsem?“

Kapur byl pořád ještě nahý, ale už neměl roubík. Se strachem přikývl. „Ano, pane.“

Mueller propíchl špičkou nože další klobásu. „Víte, proč tu jste?“

Kapur polkl. Srdce mu bušilo až v hrdle. „Ano, pane.“

„Ještě jedna otázka,“ řekl Mueller, zhasl plamen a poprvé se ke svému hostu otočil čelem. „Máte rád karí?“

Tohle téma Kapura zaskočilo. „Prosím?“

Mueller, v zástěře uvázané přes košili a kravatu, vzal tác s klobásami a položil jej na velký řeznický pult. Byl zhotovený z javoru a stál uprostřed pracovní plochy. Zčásti ho pokrývalo kuchyňské náčiní. „Je to opravdu jednoduchá otázka. Myslel jsem, že byste na ni mohl celkem bez potíží odpovědět – zejména když vezmu v úvahu váš původ. Jste přece Ind, ne?“

Kapur na druhé straně pultu kývl.

Mueller byl ve svých čtyřiceti zdatný chlap. Měl vojenský sestřih a oči černé jako uhlíky. Zahleděl se na svého hosta. „Myslím, že jsem se vás na něco ptal. Jestli mi nejste ochoten slovně odpovědět, mí chlapi vám znovu dají roubík. Byl byste snad radši?“

Kapur zavrtěl hlavou. „Ne, pane.“

Do Muellerovy tváře se zase vrátil úsměv. „Dobře. Jste Ind, pravda?“

„Ano, pane.“

Mueller na něj hleděl a měřil si ho. „Máte rád karí?“

Kapur přikývl. „Ano, pane. Moc, pane.“

Mueller se naklonil blíž. „Máte ho rád… ostré?“

„Ano, pane. Hodně ostré.“

Mueller přemýšlel o Kapurově odpovědi a pak kývl na znamení souhlasu. „Jakmile tu skončí opravy, bude tahle restaurace podávat nejlepší buřty na kari v celým Německu. Znáte tohle jídlo?“

„Ne, pane.“

Mueller překvapeně zalapal po dechu. „Žijete v Berlíně a neznáte buřty na kari? Jak je to možné?“

Kapur ztěžka polkl. „Nejsem tu dlouho. Teprve měsíc.“

„Měsíc,“ opakoval Mueller a nechal ta slova viset ve vzduchu jako kouř z grilu. „Máte pravdu. Jste tady měsíc. Přesně jeden měsíc. Jeden měsíc až do tohoto dne.“

Kapur kývl. Plně si tohle datum uvědomoval. „Ano, pane.“

Mueller se zhluboka nadechl a vzduch zase pomalu vypustil, přičemž se snažil ovládnout zlost. „Nicméně v tomhle městě nemůžete nikam jít, aniž byste každých patnáct metrů neminul Stánek s buřty na kari. Překvapuje mě, že Ind jako vy to koření neucítil a nezastavil se, aby ochutnal svou domovinu. Pro mě je to nepochopitelné. Řekněte, jste snad vegetarián?“

Kapur zakroutil hlavou. „Ne, pane.“

„Výborně!“ zvolal Mueller a nabodl nožem jeden z buřtů. „Dovolte mi tedy, abych vám naložil na talíř. Nevykládejte si to, prosím, špatně, ale jste jediný Ind, kterého znám. Osobně bych to bral jako promarněnou příležitost, kdybych nezískal váš názor.“

„Samozřejmě, pane. Cokoli chcete, pane.“

Mueller se natáhl doprava a vzal do ruky jakési kovové udělátko, jaké Kapur nikdy neviděl. Na špici mělo široký otvor, po straně rukojeť a uprostřed několik ostří. „V roce 1949 zavedla tohle jídlo žena jménem Herta Heuwerová. Pravděpodobně víte, že Berlín byl po válce v hrozivém stavu a zásoby potravin minimální. Herta měla ve čtvrti Chartottenburg na ulici stánek, kde pekla vepřové klobásy pro stavební dělníky, kteří znovu budovali město. Jednoho dne jí britští vojáci dali trochu kečupu, worcestru a kari a ona se rozhodla udělat omáčku na polití buřtů.“

Klobása vklouzla do strojku, Mueller pod něj umístil talíř a pak s hlasitým cvaknutím zatáhl za rukojeť. Za vteřinku spadlo do talíře několik kousků buřtu, každý tak na jedno sousto.

Mueller se radostně zazubil. „Buřty na kari byly mezi dělníky tak populární, že se to rozkřiklo po celém městě. Během dvou let už prodávala přes deset tisíc porcí za týden. Její recept všichni tak milovali, že si ho nechala patentovat.

V Charlottenburgu je do dnešního dne pamětní deska, která označuje místo, kde kdysi stával její stánek.“

Mueller se na okamžik otočil, aby vzal ze sporáku omáčku. Kapur, stále úplně nahý, se podíval na nůž, ležící na řeznickém pultu, ale pak to zamítl. I kdyby se mu povedlo Muellera probodnout, neexistoval způsob, jak se dostat přes hlídku, která ho sledovala z druhého konce kuchyně.

„Je jasné,“ řekl Mueller a sundal ze sporáku pánev, „že hodně šéfkuchařů Hertin recept za ty roky vypilovalo. Dneska máme spoustu variací. Některé jsou s paprikou. Jiné s cibulí. Další zase s rajským protlakem. Těžko se tomu věří, ale v Německu se každý rok prodá přes osm set milionů porcí buřtů na kari. Chápete to číslo? Osm set milionů!“

„Těžko se tomu věří, pane.“

Mueller se zasmál. „Ale je to pravda! Přečetl jsem si to v Muzeu buřtů na kari, které minulý rok otevřeli. Chápete to? Ty buřty jsou v Berlíně tak populární, že mají své vlastní muzeum. Jakmile jsem se o tom dozvěděl, hned mi došlo, že musím otevřít restauraci a použít tajný recept své babičky Každý, kdo to kdy jedl, přísahal, že byl ten nejlepší, jaký kdy měl.“

Kapur sledoval, jak Mueller kape na klobásu kari. „Voní to krásně, pane.“

Mueller před něho položil talíř. „Počkejte, až ochutnáte! Povídám vám, že vaše chuťové buňky budou jásat a vyčistí se vám žíly – jestli se to ještě nestalo.“

Kapur na jídlo nedůvěřivě hleděl. I kdyby to chutnalo jako ta nejhorší věc, jakou kdy vzal do pusy, měl v úmyslu rozplývat se nad tím, jako by to bylo to nejlepší. Ale pokrm ho překvapil – buřt na kari chutnal výborně. Klobása a kari omáčka zdánlivě neměly nic společného, ale ve skutečnosti se spolu báječně doplňovaly. „Pane, je to vynikající! Opravdu výborné!“

Mueller zářil pýchou. „Vidíte, já věděl, že vám to zachutná. Někteří lidé váhají, když mají zkusit něco nového, ale já ne. Já naopak vždycky hledám něco novýho.“

Mueller obešel řeznický pult a poplácal Kapura po rameni. Tělesný kontakt Kapura rozechvěl. „Třeba vy, například. Hodně lidí mi říkalo, abych vás do toho nezatahoval. Říkali, že se vám nedá věřit a že nedodržíte dohodu. Já s nimi ale nesouhlasil. Povídal jsem, když buřt a kari můžou dohromady vytvořit něco tak skvělého, pak může i Němec s Indem. Jste se mnou zajedno?“

Na Kapurově čele vyvstaly krůpěje potu. Jestli to bylo z koření nebo od nervů, to nevěděl jistě. „Ano, pane. Bezvýhradně zajedno.“

Mueller se zašklebil a popadl strojek. Jak ho táhl po dřevě, jeho spodek lehce zaskřípal. „Bohužel, můj indický příteli, vaše první splátka byla splatná měsíc po vašem příjezdu do Berlína, jenže podle mé sekretářky jste svou část dohody nedodržel. Nezaplatil jste jediné euro.“

„Ano, pane. Omlouvám se, pane. Ale vyskytly se –“

„Nechte toho!“ zahřměl Mueller. Všechen soucit mu z tváře zmizel. „Neomlouvejte se. V mém obchodě omluvy neexistují. Slíbil jste první splátku na tento den a nedodržel jste to. Proto nemám na výběr. Musím vaši zradu potrestat, jinak vás budou další následovat.“

„Ale pane! Jestli –“

Než Kapur stačil pronést další slovo, ucítil pod krkem ruku jednoho z hlídačů. Instinktivně zvedl svázané ruce a snažil se ho odrazit – hrábnout mu do očí nebo něco, aby sevření povolilo. Avšak byla to ta největší chyba v jeho životě. Zatímco Kapur sebou mlátil a lapal po vzduchu, druhý hlídač vzal jeho penis a vrazil ho do strojku.

Kapur pochopil, k čemu se schyluje, a vytřeštil oči. Mueller se zatím usmál a zatáhl za rukojeť.

Cvak!

10

Druhé dveře byly stejné jako ty první. Stejná váha. Ten samý beton. Stejná zapuštěná klika. Jako by projektant bunkru nakoupil ve stylu „kupte jednu a další dostanete zdarma“ – ať už to bylo kdykoli. Payne s Jonesem netušili, jak starý bunkr byl. Dvacet let? Padesát let? Nebo víc než sto?

Nevěděli jistě, ale doufali, že zadní místnost jim nějaké odpovědi poskytne.

Jones se chtěl taky předvést a otevřel těžké dveře bez pomoci. Trvalo mu to dvakrát tak déle než Paynovi u prvních dveří. Potom, zadýchaný jako kůň, pohlédl na Payna a řekl: „Třeba nakonec tvý svaly vůbec nepotřebujem.“

„Ale potřebujete,“ odpověděl Payne. „Já budu ten, kdo tě ponese, až zkolabuješ.“

„Dík,“ zasípěl Jones. „To už bude brzo.“

Payne se usmál a obrátil se ke Kaiserovi, který stál v tunelu za ním. „Nevadilo by ti, kdybys převzal vedení? Objasni nám, proč jsme tady.“

„Rád bych,“ řekl Kaiser a protlačil se kolem dvojice. „Jak víte, nikdo z mých lidí se takhle daleko nedostal. To, co uvidíte, je jen mezi námi.“

„Jak to víš?“ podivil se Payne.

„Jak? Protože svým chlapům věřím,“ odpověděl ostře. Pak jako by si najednou vzpomněl, s kým mluví, se zarazil a usmál. „Navíc jsem jim řekl, že až odjedem z Bavorska, půjdou na detektor lži, a jestli některý z nich neobstojí, přijde o hnátu.“

Jones se na něj podíval. Nevěděl jistě, zda si dělá legraci. „Jak to děláte? To si zvolí dopředu, jakej hnát to bude, nebo roztáčíš kolo štěstí s částmi těla, když selžou?“

„Jednou se mi postav a uvidíš,“ řekl Kaiser a mrkl při tom.

Payne se zasmál, ale Jones ne – pořád si nebyl jistý, jestli žertuje nebo ne.

„V každým případě,“ promluvil znovu Kaiser, „mi dovolte, abych vám ukázal, co jsem našel.“

Kaiser šel za světlem své baterky a vedl je do zadní místnosti. Byla zhruba šest metrů dlouhá a devět metrů široká, zhotovená ze stejného betonu jako vnější místnost. Vedle šířky a délky představovala hlavní rozdíl v konstrukci obou místností výška stropu. Tady byl strop pouze dva metry vysoko. Payne ve svých turistických botách měřil sto devadesát osm, takže se bezděčně krčil, dokud nevěděl jistě, že může chodit vzpřímeně, aniž by se bouchl do hlavy. Teprve potom se zaměřil na vnitřek místnosti.

Užasle hleděl na tucty beden různých velikostí, které lemovaly zadní stěnu. Byly poskládané do úhledných řad, jedna na druhé, jako kostky lega z jiného času. Donedávna kryly bedny dlouhé plátěné celty, které Kaiser poskládal a uložil u levé zdi. Kromě toho se zdál zbytek místnosti prázdný.

Jones, jehož vzrušila vyhlídka různých možností, spěchal s dětským nadšením podél beden. Posvítil baterkou na první bednu, kolem níž procházel. Čekal, že bude otevřená a že bude přetékat cennostmi, ale měla víko zavřené a přibité hřebíky. Neodradilo ho to a pospíšil k další bedně, trochu větší než ta první. Zjistil, že je taky zavřená. Stejné to bylo i s další, i s tou po ní. Všechny vypadaly uzavřené.

Zmatený Jones se ohlédl přes rameno. „Co je v těch bednách?“

Kaiser se na něho podíval a pokrčil rameny. „Upřímně – nevím.“

„Ty nevíš?“ vyhrkl Jones.

Kaiser zavrtěl hlavou. „Kdepak.“

„Tak počkat,“ pronesl Payne, jenž se to pokoušel pochopit. „Vezl jsi nás šestnáct set kilometrů soukromým tryskáčem a nevíš, co je v těch bednách? Promiň, ale tomu neuvěřím ani na vteřinu.“

„Vlastně,“ připustil Kaiser, „vím, co je v jedné. To je všechno.“

„V které?“ dožadoval se Jones.

Kaiser ukázal směrem k bedně ve vzdáleném pravém rohu. Byla odsunutá kousek dál od těch, co stály poblíž, jako kniha vytažená z nacpané police a pak chvatně vrácená nazpět. Z místa, kde stál Jones, vypadala bedna stejně jako ostatní. Po bližším prozkoumání zjistil, že víko někdo vrátil zpátky nahoru, ale už ho nepřipevnil.

Jones se obrátil čelem ke Kaiserovi. „Ujasněme si to. Obsah téhle bedny tě přinutil k tomu, žes jsi sem s námi v noci letěl, ale zároveň tě natolik znepokojil, žes žádnou další neotevřel… Prosím tě, řekni, že nejsou prokletý.“

Kaiser se zašklebil. „Popiš mi, co znamená prokletý.“

Payne se zamračil. Znal Kaisera víc než deset let a za všechna ta léta ho nikdy neviděl jednat tak podivně. Opatrně, to ano. Ale divně nikdy.

„Poslouchej,“ řekl mu Payne, „zřejmě se děje něco, čemu nerozumíme. Chceš nás zasvětit, nebo máme bednu otevřít a zjistit si to sami?“

„Otevřte bednu. Promluvit si můžem, až to uděláte.“

Jones se ve tmě zazubil. „Můžete mi někdo podržet baterku?“

Payne kývl a popošel blíž. Doufal, že se podívá víc zblízka.

Bedna měřila skoro metr dvacet na výšku, na šířku i do hloubky. Byla vyrobená ze starého dřeva a neměla na povrchu žádné štítky. Úchyty byly z lan, obvyklé na bednách z minulých dob. Volně visely na jejích bocích jako sloní uši. Celkově vypadala bedna nevšedně – neviděli žádné škvíry ani jakékoli oděrky. Ten, kdo ji sem umístil, to udělal s úctou.

Jones oběma rukama odstranil víko a položil je na sousední bednu, opatrně, aby víko ani bednu nepoškodil. V hlavě mu vířily otázky a v žilách proudil adrenalin. Kvapně se přesunul zpátky k Paynovi a společně nahlédli do bedny.

První pohled je moc nezaujal. Vnitřek bedny byl vybavený sedmi proužky překližky, které se táhly zleva doprava a tvořily osm svislých drážek vedoucích na dno bedny. Všechny drážky, zhruba patnáct centimetrů široké, byly plné desek z tvrdého dřeva a nezarámovaných pláten.

V bunkru panovala tma a drážky byly hluboko, takže neměli tušení, na co se to vlastně dívají, dokud si Jones jeden z předmětů nevytáhl a nepodržel ho ve světle Paynovy baterky.

„Ty vole,“ vydechl Jones při pohledu na olejomalbu na desce. Mistrovské dílo impresionismu zobrazovalo pět slunečnic – tři v zelené váze a další dvě ležely před vázou, vše namalované na pozadí v barvě královské modři. Barvy svítily tak živě a malířský styl byl natolik nezaměnitelný, že umělce oba poznali.

„To je van Gogh?“ zašeptal Payne Jonesovi.

Kaiser odpověděl za něho. „Jmenuje se Klidný život: Váza s pěti slunečnicemi. Namaloval ho Vincent van Gogh v srpnu roku 1888 a údajně shořel v roce 1945.“

Jonesovi bušilo srdce jako o závod. Opatrně vrátil desku do její drážky a vytáhl další. Tohle byl olej na plátně, zpodobňující muže a ženu, jak se procházejí po zahradě. I když ani zdaleka nezářil barvami tak jako první malba, styl byl stejně osobitý.

Kaiser opět promluvil tónem jako nějaký kunsthistorik v muzeu. „Milenci: Básníkova zahrada TV, namaloval Vincent van Gogh v říjnu 1888. Naposledy viděno v Německu roku 1937.“

Za pár vteřin Jones vytáhl další olej na plátně. Nejbarevnější ze všech tří, zobrazoval malíře na cestě do práce. Šel po zářivě zlaté cestě a nesl si malířské potřeby. Pozadí zaplňovala zelená a žlutá pole a majestátní modré hory.

„Malíř na cestě do Tarasconu,“ oznámil Kaiser, „nakreslil Vincent van Gogh v srpnu v roce 1888, zničen ohněm ve druhé světové válce.“

Jones přikývl a vrátil malbu do drážky. Už se chystal vysunout další, když vtom ho Payne chňapl za paži a řekl mu, aby počkal.

„Co se děje?“ podivil se Jones.

Payne se obrátil ke Kaiserovi. „Řekl jsi, že ho zničili za druhý světový války?“

Kaiser přitakal a při tom přemítal, kdy jim to dojde.

„Jo, to jsem řekl.“

„A ten první?“ otázal se Payne.

„Shořel roku 1945.“

„A co ten druhej?“

„Ztratil se z Německa v roce 1937.“

„Sakra,“ zamumlal Payne, když mu data zapadla do sebe. „Sakra, sakra, sakra!“

Jones na něho zmateně pohlédl. „Co je špatně?“

Payne zvýšil hlas. Rozlehl se po celé místnosti. „Co je špatně? Já ti řeknu, co je špatně. Kaiser nám slíbil poklad, ale zavedl nás do podělanýho náckovskýho bunkru.“

Jones překvapeně vykulil oči. „Cože?“

„Popřemýšlej o datech a o tom, kde jsme. Všechny tyhle sračky vydrancovali za války.“

Jones mrkl na Kaisera. „Prosím, řekni, že se plete.“

Kaiser pokrčil rameny. „Já doufám, že jo, ale jistě to nevím.“

Payne zvýšil hlas ještě víc. „Aha, takže takhle se to chystáš navlíknout? Vzal jsi nás do nacistickýho bunkru, plnýho kradenýho umění a kdoví čeho ještě, a chceš předstírat, že si nejseš jistej? Ty seš ale parchant, Kaisere! Co sis hergot myslel? Vážně jsi měl za to, že bychom se chtěli nechat zatáhnout do takovejch sraček?“

Kaiser se zhluboka nadechl a snažil se zůstat v klidu. „Po pravdě řečeno, měl.“

Payne se jízlivě zasmál. „Vážně? Doopravdy ses domníval, že bychom se chtěli zabývat náckovským lupem? Proč bychom to pro všecko na světě dělali?“

„Abyste zachránili vašeho dobrého přítele.“

„Zachránili před čím?“ zavrčel Payne.

„Já ale nejsem ten přítel, kterej potřebuje zachránit,“ řekl Kaiser.

11

Tahle věta zastihla Payna naprosto nepřipraveného. Posledních třicet vteřin kázal Kaiserovi o tom, jak je zatáhl do skrýše kradeného umění v nacistickém bunkru, a zatím zjistil, že je za tím ještě cosi dalšího.

Najednou byla jejich mise mnohem naléhavější.

„Co tím myslíš?“ procedil Payne, přičemž se snažil zůstat v klidu. „Kdo potřebuje mou pomoc?“

„Jeden tvůj blízký přítel,“ ubezpečil ho Kaiser.

„Který?“ zopakoval, tentokrát trochu hlasitěji.

„Než se k tomu dostaneme –“

„Mluv!“ dožadoval se Payne. Žíly na krku mu pulsovaly. „Mluv hned, nebo přísahám bohu, že tě –“

„Jone!“ vykřikl Jones a postavil se před Payna. „Musíš se uklidnit.“

„Prosím?“ vyštěkl Payne, který se tyčil nad svým nejlepším kamarádem.

„Slyšels, co jsem řek. Uklidni se, do prdele.“ Jones zdůraznil slovo uklidni tím, že je patřičně protáhl, aby získalo nezvyklý rytmus. „Tady jsme na stejné straně. Nadechni se a nech Kaisera, ať to vysvětlí.“

Payne poslechl jeho radu a pokusil se uvolnit. Sice se málokdy přestával ovládat, ale když měl pocit, že mu někdo lže nebo ho podvádí, tak to v něm vzplálo. Pokud ovšem vezmeme v úvahu, že se v nebezpečí octl některý jeho přítel, dá se to snadno pochopit. „Kdo teda potřebuje naši pomoc?“

Kaiser nechtěl být poslem špatných zpráv, a tak se hbitě přesunul k jedné z beden. Zvedl víko, které Jones před několika minutami sundal, aby se mohli podívat na spodní stranu. „Koukněte se sami. Podívejte se na víko.“

V šeru byla značka na víku špatně vidět. Až Jones přistoupil blíž, všiml si na jeho spodní straně roztažených křídel, erbu, na nějž si nějak matně pamatoval. Dřevo, do kterého jej kdysi vypálili, bylo už několik desítek let staré. Znak znázorňoval orla s ostrými drápy, držícího v jednom spáru meč a v druhém svitek. Na hrudi měl pták pruhovaný štít, okrášlený menším symbolem. Po bližším přezkoumání zjistil, že je to písmeno U.

Najednou to Jonesovi všechno došlo: Kaiserův trik, polopravdy, potřeba všechno utajit. Jones okamžitě věděl, kvůli čí záchraně tady jsou.

„Ten zkurvysyn,“ zamumlal si pod vousy.

Payne poznámku slyšel. „Co se děje?“

Jones poklepal na znak. „Poznáváš to?“

Payne zavrtěl hlavou. „Ne, měl bych?“

Jones přitakal. „To je rodinnej erb Ulsterových.“

To jméno Payna udeřilo jako rána pěstí a na chvíli úplně ztuhl. „Jako Petra Ulstera? Víš to jistě?“

„Jo, Jone, jednoznačně. Viděl jsem ho na jednom jeho prstenu.“

„To ukradený umění patří jeho rodině?“

Kaiser z druhé strany kývl na souhlas. „Hned jak jsem ten znak uviděl, uzavřel jsem to místo a zavolal vám. Vím, jak jste si s Petrem blízcí. A taky vím, co by se stalo, kdyby jeho rodina byla někdy spojována s nacisty. Archivy by byly navždy poskvrněný.“

Ulsterovy archivy vybudoval ve Švýcarsku rakouský filantrop Konrád Ulster a byla to nejrozsáhlejší soukromá sbírka dokumentů a historických památek na světě.

Na rozdíl od většiny soukromých sbírek si archivy nekladly za cíl hromadění artefaktů. Jejich snaha místo toho směřovala k překonání neustále narůstajícího rozkolu mezi vědci a znalci. Typické muzeum ve velkém městě vystavovalo patnáct procent svých sbírek, což znamenalo, že osmdesát pět procent prvotřídních světových památek bylo v současné době veřejnosti nedostupných. Pokud se do toho zahrnuly soukromé sbírky, vyšplhalo se číslo ještě výš, až k devadesáti procentům.

Ulsterova nadace naštěstí přislíbila změnu. Od doby, co se archivy v polovině šedesátých let otevřely, začaly prosazovat zpřístupnění sbírek. Aby návštěvník získal přístup do objektu, musel sám přinést něco cenného – jako například starý předmět nebo nepublikovaný výzkum, jenž by přinesl užitek druhým. Ať to bylo cokoli, musel to schválit personál archivů. Když se z nějakého důvodu domnívali, že je předmět nevhodný, přístup do objektu dotyčnému odepřeli, než se našla vhodná náhrada.

Posledních deset let řídil archivy Petr Ulster, Konrádův vnuk. Před několika lety se spřátelil s Paynem a Jonesem, když dvojice na jedné ze svých misí prováděla v jeho zařízení výzkum. Za jejich pobytu se skupina náboženských fanatiků pokusila archivy vypálit. Chtěli zničit sbírku starých dokumentů, které ohrožovaly základy katolické církve, a také důkazy o pravém Kristově kříži. Naštěstí se Paynovi s Jonesem podařilo zasáhnout, útok překazili a zachránili objekt před poškozením.

Teď to vypadalo, že budou muset archivy zachraňovat znovu, ale tentokrát z jiného důvodu.

Payne popadl víko a prohlížel si erb rodiny Ulsterů. Meč v jednom pařátu a svitek ve druhém znázorňovaly rodinnou roli strážců dějin. „To musí být nějakej omyl. Petr udělal pro ochranu dějin víc než kdokoli jinej, koho znám.“

„Možná,“ řekl Jones. „Ale na druhý straně, kdoví, co prováděli jeho předkové?“

„Ale to právě nedává smysl. Petr mi vykládal o své rodině nesčetný příběhy. Můžu tě ujistit, že svýho dědu ctí stejně jako já toho mýho.“

Payne se na chvilku odmlčel a opakoval si v hlavě některé detaily.

Na začátku třicátých let Konrád Ulster vycítil, že Rakousko začíná být politicky nestabilní, a dostal strach, že by mu nacisté mohli zabavit jeho jedinečnou sbírku. Aby sebe i své artefakty ochránil, propašoval majetek přes Švýcarsko v železničních vagonech, pod tenkou vrstvou uhlí. Chtěl se sice po válce do Rakouska vrátit, jenže se mezitím zamiloval do svého nového domova v Küsendorfu a rozhodl se zůstat. Těsně před smrtí vyjádřil Švýcarům svůj dík, totiž daroval své sídlo adoptivnímu městu pod podmínkou, že jeho sbírku ponechají nedotčenou a že jeho rodina zůstane ve vedení archivů.

„Říkám ti, že je to nesmysl. Víš, proč jeho dědeček vybudoval archivy ve Švýcarsku a ne ve svý domovině? Bál se, že mu Hitler sbírku sebere. Vypadá snad jako někdo, kdo chrápal s náckama v jedný posteli?“

„To ne,“ připustil Kaiser, který se o blízkém vztahu Payna, Jonese a Petra Ulstera dozvěděl z médií, když podávala zprávy o řeckém pokladu. „Ale neznamená to, že byl jeho děda nevinnej.“

Payne se na něj zlostně zahleděl. „Co tím myslíš?“

„Myslím tím, že šlo o děsivou dobu, plnou politováníhodných činů. Prozraď mi, co víš o konci druhý světový.“

„Zvítězili dobří hoši,“ vpadl do toho Jones, jenž se pokoušel dodat debatě trochu lehkosti.

„Ano, to je pravda – pokud jsi fandil Spojencům. Ale tady v Německu by s tvým tvrzením některý lidi polemizovali.“

„To je fakt,“ uznal Jones.

Kaiser pokračoval: „Dá se říct, že poválečný Německo bylo zajímavý místo. Protože země bezpodmínečně kapitulovala, rozdělili ji do čtyř vojenských zón: americké, britské, francouzské a ruské. Většinu měst zničila pozemní válečná tažení a spojenecké bombardování. Jednou z hlavních priorit se stalo odklizení všech sutin, aby nákladní auta se zásobami mohla zase jezdit po silnicích. Ve válce zahynuly miliony německých mužů, takže většinu téhle práce dělaly ženy a děti, jimž se platilo jídlem, ne penězi.“

Payne s Jonesem přikyvovali. Realitu války velmi dobře znali.

„V roce 1945 se zemí jako mor prohnala hyperinflace.

V roce po válce vzrostly ceny o dramatických osmdesát pět procent, čímž se většina německých občanů dostala do zoufalé nouze. V té době spousta těch takzvaných dobrých hochů – Američanů, Britů, Francouzů a tak dále – využívala situace a dělala v téhle zemi věci, který dokonce i já považuju za ohavný.“

„Jako třeba co?“

„Kupovali děti, zaváděli robotárny, kšeftovali s jídlem za sex. V zásadě dělali, co mohli, aby Němce využili – včetně zchudlých Židů, kteří se snažili dát svoje životy dohromady. Říkám vám, že proti některým poválečným historkám, který jsem o tomhle místě slyšel, je Divokej západ procházka růžovým sadem.“

„Co to má co dělat s těmahle bednama?“ zeptal se Payne. Kaiser odpověděl: „V rozmezí asi šestnácti let – začalo to v roce 1933, kdy Hitlera jmenovali německým kancléřem, a skončilo roku 1949, kdy se americká, britská a francouzská zóna sloučily v Západní Německo – bylo výtvarné umění nejvýnosnějším odvětvím evropského černého trhu. A věřte mi, když vám povídám, že tyhle obchody se neomezovaly jen na nacisty nebo kriminálníky. Byly běžné ve všech společenských vrstvách, včetně horních deseti tisíc. Lidi tak zoufale potřebovali peníze, že byli ochotní prodat rodinné klenoty za velice nízké ceny. Mluvím o malbách nevyčíslitelné hodnoty, které se prodávaly za pár šestáků. Technicky vzato, ty prodeje nebyly nelegální, ale…“

Payne chápavě přitakal. „Byl to špinavej způsob, jak se dostat k umění.“

Kaiser ukázal na bedny. „Z toho, co víme, neudělala Petrova rodina nic špatnýho. Možná tohle všechno získali na volným trhu za férový ceny.“

„Ale ty si myslíš, že zrovna tohle není ten případ,“ pronesl Payne.

Kaiser zavrtěl hlavou. „Kdybych si to nemyslel, nevolal bych vám.“

12

Psychologicky vzato nebylo třeba odborníka, aby se přišlo na to, proč je Payne ke svým přátelům tak loajální. Rodiče mu zemřeli při automobilové nehodě, a jelikož žádný z nich neměl sourozence, tak ani Payne neměl tetičky, strýčky nebo bratrance, kteří by ho utěšili. Nebýt dědečka z otcovy strany, umístili by Payna do pěstounské péče, poněvadž prarodiče z matčiny strany zemřeli před nehodou. Vlastně už předtím, než se narodil.

Za celý život se Payne setkal se třemi příbuznými.

A teď byli i oni mrtví.

Payne byl něco víc než jenom sirotek. Celá jeho rodina zmizela.

Jedním z hlavních důvodů, proč Payne vstoupil do armády, bylo to, že chtěl být součástí něčeho. Vědět, že ostatní za ním stojí a on zas stojí za nimi. Dalo mu to pocit nějakého cíle, pocit sounáležitosti. A když se toho musel vzdát, aby po dědově smrti převzal Payne Industries, zjistil, že lpí na jediné „rodině“, která mu zbyla. Udělal by cokoli, aby ochránil své přátele, jako matka, když hlídá své mladé. Občas zacházel až moc daleko. Tuhle věc si ovšem uvědomoval, trápila ho celé roky, a stála i za jeho předchozím výbuchem.

„Jen abys věděl,“ řekl Kaiserovi, „omlouvám se.“

„Za co?“ zeptal se Kaiser.

„Za všechno. Za řev, podezření, výhrůžky. Neměl jsem takhle jednat. Doufám, že mi odpustíš.“

„Samozřejmě že ti odpustím. Chápu, že jsem tě hodně dlouho držel v nejistotě, ale jak jsem řekl už předtím, měl jsem pro to své důvody. Kdyby se o tomhle bunkru dostalo jen slůvko ven, Petra by to zničilo. A mě taky.“

Payne se zamračil. „Tebe? Jak by to mohlo zničit tebe?“

„Víš, jaký mám živobytí. Při svý práci jsem nucenej neustále balancovat na hranici zákona. Poslední věc, co potřebuju, je, aby v mým životě čmuchala německá vláda. Vážně, kdyby někdy vyšlo najevo, že jsem měl co dělat s nacistickou skrýší – pokud je to tak –, byl bych navždycky v prdeli.“

„A pokud to tak není?“ otázal se Jones.

„Přijde na to.“

„Na co?“ podivil se Payne.

„Přijde na to, co je v těch bednách,“ řekl Kaiser s úsměvem. „Když se do nich vlámeme a budou plný věcí, u kterých nelze vystopovat právoplatnýho majitele, tak ty věci patří mně. Majitelem je nálezce, ne?“

S tím Payne neměl problém. „A co s věcma, u nichž majitele vystopovali?“

Kaiser pokrčil rameny. „Cokoli vy a Petr rozhodnete, bude v pořádku. Já žádám jenom to, abyste z toho vynechali moje jméno. Doopravdy, já nechci být jakýmkoli způsobem spojenej s nacistickým drancováním. Souhlas?“

„Souhlas,“ řekl Payne a potřásl si s Kaiserem rukou. „Nechci vyzvídat, ale cítím, že tohle je pro tebe bolestný téma. Ztratil jsi někoho blízkýho kvůli náckům, nebo…“

Kaiser zamžikal. „Sakra, Jone, jak myslíš, že jsem starej?“

„Neber to osobně. Jon stojí v matice za prd,“ rýpl si Jones.

Payne kývl. „Dokonce i do jedný počítám na prstech. Hele, já ti to ukážu.“

A pak na Jonese za jeho poznámku ukázal prostředníček.

Kaiser se usmál. „Co na to říct? Každý má svoje hranice, i lidi jako já. Za ty roky jsem měl spousty možností prodat nacistickej lup – za těžký prachy –, ale svědomí by mi to nedovolilo. Kdo ví? Třeba už jsem v Německu moc dlouho. Nejspíš splývám s místní kulturou.“

Payna ta poznámka zmátla. „Co to znamená?“

Kaiser na něj hleděl. „Umístili tě sem někdy?“

Payne zavrtěl hlavou. „Projížděl jsem, ale nikdy jsem tu nezůstal.“

Kaiser kývl, jako že ho Paynův zmatek měl varovat. „Cizincům se tomu těžko věří, ale devadesát devět procent všech Němců se cítí trapně za to, jakou roli jejich vlast hrála ve druhé světové válce. Vlastně beru zpět. Slovem trapně se to nedá popsat. Pokořeně, zahanbeně, zděšeně, potupeně – co jenom tě napadne. Mluvím o Němcích, kteří v té době ještě vůbec nežili, ale nesou si ve své DNA vinu jako poskvrnění. Jistě, možná jsem Američan, ale žil jsem v téhle zemi dost dlouho na to, abych jejich bolest poznal. A z úcty ke svým německým přátelům odmítám profitovat z nacistické kořisti.“

„Kšeftuje se tady s těmi věcmi nějak ve velkým?“ zeptal se Payne.

„Bohužel jo,“ přiznal Kaiser. „Na druhé straně, znám lidi, který by prodali cokoli – včetně panenství svých dcer.“

„Hergot! To je krutý,“ prohodil Jones.

Kaiser přikývl. „Naprosto odmítám jednat s takovýma lidma z podsvětí, ale naše cesty se čas od času zkříží. A když se to stane, zřídkakdy je to příjemný. Popravdě, takový lidi jsou dalším důvodem, proč jsem vám o tomhle bunkru neřekl až do doby, než jste byli tady. Kdyby k těmhle týpkům prosáklo jenom slůvko, byla by z tý hory do rána válečná zóna.“

Petr Ulster, kulatý muž s hustými hnědými vousy, které kryly jeho mnohočetnou bradu, zrovna pochrupoval ve své kanceláři v Ulsterových archivech. Rozvaloval se na pohodlném koženém gauči a hlasitě chrápal, přičemž tiskl k hrudi italskou knihu s názvem Il Trono di Dio. Vášnivý akademik Ulster se pokoušel následovat příkladu Thomase Edisona, který si dával přes den posilujícího šlofíka, aby předešel spánku v noci. Bohužel, kvůli své lásce k dobrému jídlu a vášni pro víno noc málokdy překročila půlnoc, když se Ulster s plným břichem a lehkou opičkou soukal do postele. Záměr tu byl, ale zvyk nikoli.

Ulstera vytrhlo ze spánku zvonění soukromé linky. Jeho číslo mělo jen málo lidí a ti, co jej vlastnili, volali vzácně – ne proto, že by ho nemilovali a neobdivovali, ale poněvadž se všichni domnívali, že má moc práce.

Ulstera zvonění zaujalo a pospíšil k psacímu stolu. „Haló, tady Petr.“

„Ahoj, Petře, tady Jonathon Payne.“

Ulster zazářil. I když měl už pětačtyřicet, působil stále dojmem kluka, a to kvůli třpytu ve svých očích a radosti ze života. „Jonathone, můj chlapče, jaký příjemný překvapení! Co novýho ve Státech?“

Payne seděl na kládě poblíž vchodu do bunkru a šklebil se při představě nepříjemného úkolu. Říkat Ulsterovi špatné zprávy bylo jako kopat do štěněte. Jak mohl ranit někoho tak laskavého a roztomilého? „Ve Státech dobrý. Ale já nejsem ve Státech.“

Ulster vzal telefon ze stolu a vrátil se s ním na gauč. Jakmile klesl do polštářů, pohovka zaúpěla pod jeho váhou. „Nejsi? A kde teda jsi?“

„Jsem v Německu.“

„Was machst du in Deutschland?“ pronesl plynně.

„Prosím?“

Ulster se zazubil, jak je Payne zmatený. „Řekl jsem, co děláš v Německu? Počkej! Nech mě hádat. Jste s Davidem na Oktoberfestu! Že mám pravdu? Nasával jsi?“

„Přál bych si, aby jo. Tenhle rozhovor by tak byl míň bolestnej.“

Ulster si poprvé všiml, že Paynův hlas zní nějak divně. „Pověz mi, je všechno v pohodě? Potřebuješ prachy na kauci?“ Payne se ohlédl přes rameno, aby se ujistil, že okolo nejsou žádní hlídači. Očividně o bunkru věděli, ale podle Kaisera netušili nic o bednách. Payne přešel v šepot a řekl: „Petře, jsi sám?“

„Jestli jsem sám? Co se staráš o to, jestli jsem sám? Počkej chvilku. Ty nejsi na Oktoberfestu, že?“

„Ne, Petře, nejsem.“

Ulster zalapal po dechu. „Panebože! Jsi teda na misi?“

„Něco takovýho.“

Ulster se s rozkoší zazubil. Za posledních několik let využívali Payne s Jonesem jeho odborné znalosti při různých tématech, od ukřižování Krista po Nostradamova proroctví. A Ulster každou takovou minutu miloval – dokonce i chvíle, kdy se bál o život. Když utíkal před gangstery a při tom nesl svitky a artefakty, připadal si jako otylý Indiana Jones. „Pověz mi, můj hochu, co potřebuješ? Jenom vyslov přání a já ho splním.“

Payne vydechl. Krevní tlak mu stoupal.

Příštích několik minut bude krutých.

13

PONDĚLÍ 20. ZÁŘÍ

Garmisch-Partenkirchen, Německo

Ulsterův let z archivů trval krátce. Do německého města s názvem o jednadvaceti písmenech to bylo méně než 322 kilometrů. Payne s Jonesem nejprve uslyšeli řev helikoptéry, která se pak vznesla nad Alpy a následně slétla do údolí jako nějaký rozlícený jestřáb. Stáli nedaleko turistické trasy a zakrývali si oči, zatímco vrtulník přistával patnáct metrů před nimi. Silný proud vzduchu vířil z okolního pole prach a smetí.

Ulster byl minulou noc skleslý, když se dozvěděl tu zdrcující zprávu o svém dědovi. Pochopil, že pokud by Konrád kolaboroval s třetí říší, nenávratně by to poškodilo Ulsterovy archivy i jméno jeho rodiny. Tvrdá práce a dobrá vůle tří generací by shořely na prach, jako když nacisté pálili knihy. Z Ulstera by se v akademickém světě stala nežádoucí osoba, vyvrhel na jediném poli, na němž mu kdy záleželo – ačkoli neudělal nic špatného. Najednou by se všechny předměty v archivech zpochybňovaly. Nejen jednotlivci, ale celé vlády by vylézaly odnikud a prohlašovaly, že jsou právoplatní vlastníci každého svitku, obrazu a artefaktu v jejich rodinné sbírce. Jeho život by zaplnily právní spory a noci by zpustošily úzkosti, život plný velkorysosti a šlechetnosti by rozervaly hříchy, které někdo spáchal mnohem dřív, než se on vůbec narodil.

Ledaže by samozřejmě prokázali dědovu nevinu.

Vrtulník zpomalil a Payne s Jonesem vyrazili kupředu. Toužili kamaráda uklidnit. Jak chvátali přes pole, tráva, na níž se stále ještě leskla rosa, jim smáčela boty i manžety kalhot. Nevěděli jistě, co mají čekat, ale přivítal je usměvavý Ulster. Prakticky vyskočil z kabiny a oba naráz je objal.

„To je tak skvělý, že vás vidím! Prostě úžasný!“ zvolal Ulster.

Dvojice si vyměnila ustarané pohledy. Báli se, že se snad v noci nervově zhroutil. Nebo během letu vypil nějak moc koktejlů.

„Vypadáš, no, čiperně… Tys pil?“ zeptal se Jones.

Ulster vybuchl smíchy. „Nic silnějšího než kafe. I když musím připustit, že mě to svádělo, abych po tvým volání ty svoje smutky spláchl.“

„To nebyl můj telefonát. Byl to jeho telefonát. Jestli se chystáš zastřelit posla špatných zpráv, tak zastřel Jona.“

Ulster se zakřenil a poklepal Payna po rameni. „Neboj, můj chlapče, před následky jsi v bezpečí. Vlastně jsem k tobě nikdy necítil větší úctu. Jenom skutečnej přítel by takhle zavolal.“

Jones při tom vyjádření polkl. „Oficiálně jsem ti chtěl zavolat já, jenomže on mě nenechal. Co mám dělat? On je takhle sobeckej.“

Ulster se usmál. „Buď si jistej, Davide, že tebe si vážím úplně stejně.“

„To rád slyším,“ řekl Jones, jenž se v té chvále jenom hřál.

Payne kupodivu zůstal během celého rozhovoru potichu. Snažil se srovnat si veselého Ulstera, který před ním stál, s tím sklíčeným, jehož čekal. Očividně se za posledních dvanáct hodin něco změnilo, ale on nevěděl co.

„Petře,“ promluvil Payne taktně, „prosím tě, neber to zle, protože poslední věc, kterou chci, je zkazit ti náladu. Ale jak to, že jsi tak veselej?“

„Copak já nejsem vždycky?“ otázal se Ulster a mrkl.

„Normálně ano. Ale minulou noc jsi nebyl. Vlastně jsi byl zničenej.“

„Možná, ale teď je mi líp. Potom, co jsme spolu mluvili, jsem zažil vidění.“

„Vážně?“ vpadl do toho Jones. „Já jsem jednu takovou věcičku hulil v Amsterodamu. Tejden jsem necejtil zuby.“

Payne vtip ignoroval a soustředil se na Ulstera. „To vidění se týkalo čeho?“

„Něčeho, cos mi řekl.“

„Můžeš být konkrétnější?“

Ulster se usmíval. „Jestli souhlasíte, můžu to vysvětlit, až budeme tam? Pokud jste si nevšimli, mý tělo není na túry uzpůsobený. A rád bych se tam dostal ještě před Vánoci.“

Šli pomalu, takže než se dostali do bunkru, trvalo jim to dvakrát déle než předchozího dne. Ranní vzduch sice chladil a stromy vrhaly stín, ale Ulster se i přesto tak zpotil, než k místu došli, že si musel vyždímat košili. Naštěstí si přibalil i oblečení navíc, spolu s dalšími věcmi – laptopem, digitální kamerou a sadou archeologických nástrojů –, takže si mohl košili vyměnit. Pak poděkoval Kaiserovi, s nímž se dosud nesetkal, a to tak, že ho pojal do své medvědí náruče.

Payne mu pomohl slézt po žebříku a potom ho zavedl do zadní místnosti, kde byly bedny několik desetiletí ukryty. Ulster se jako historik díval na místo jinak než Payne a Jones. Vyrostl blízko Německa, takže za ta léta navštívil mnoho nacistických bunkrů. Věděl tudíž, co má čekat a co sem nepatří. Na první pohled odhalil, že chybí důležitý prvek.

„Kde jsou hákový kříže? Měly by tu být.“

„Promiň,“ zavtipkoval Jones. „Neměli jsme čas to vyzdobit.“

Ulster se pohyboval po místnosti a prohlížel si stěny. „Nacisti byli velcí přívrženci symbolismu. Označili všechno, co jim prošlo rukama. Svastika byla jejich hlavní symbol, ale měli i spoustu dalších. Reichsadler byl černý orel. Wolfsangel neboli vlčí tlapa, to vzešlo z Černého lesa. A znak SS vypadal jako dva blesky. Kdyby tohle místo postavili nacisti, nějak by ho označili.“

Kaiser zakroutil hlavou. „Nic takovýho jsem nenašel.“

„To jsem rád. Nechceme přece najít žádný nacistický symboly.“

„A co ty bedny? Nebyly by poznačené?“

„Nepochybně. Jak jsem řekl, značkovali všechno – včetně lidí.“

Poznámka visela ve vzduchu jako černý mrak. Byla skoro tak hmatatelná jako zápach, který se linul z vedlejší místnosti. Payne, Jones i Kaiser sice sloužili v armádě, ale žádný z nich nedokázal plně pochopit zkázu druhé světové války. Přehnala se Evropou jako smrtící vlna a zanechala po sobě absolutní zmar.

„No,“ promluvil Payne ve snaze odlehčit náladu, „tak nám pověz o tom svým vidění.“

Ulster se usmál. „Říkal jsem si, kdy o tom začneš. Bohudík je tohle skvělá chvíle na to, abychom si o tom promluvili. Prosím vás, kdyby vám to nevadilo, můžete mi ukázat tu otevřenou bednu?“

Payne přešel do pravého rohu a podržel baterku nad bednou s van Goghem. Přes noc bylo víko zavřené. „Je to tady tahle.“

Ulster sáhl do kapsy a vytáhl pár ohromných latexových rukavic, které musel napnout, a pak je přetáhl přes svoje buclaté prsty. Když to dokončil, vypadal jako chirurg připravený k operaci. „Když jste mi pověděli o tý bedně, nejprve jsem zpanikařil. Nejen že jsem znal tyhle obrazy, já znal dokonce všechny, který se během druhý světový války ztratily.“

Ulster se na chvilku odmlčel a mezitím otevřel bednu. Jak Payne řekl, na spodní straně víka byla křídla rodiny Ulsterů. Čekal, že znak uvidí, ale přesto mu jeho přítomnost sebrala dech.

Jones si odkašlal. „Pokračuj.“

Ulster několikrát zamrkal. „Počkat, kde jsem skončil?“

„Mluvil jsi o obrazech.“

Ulster podal víko Jonesovi a zběžně prošel plátna v bedně. „Včera pozdě v noci jsem měl možnost o tom trochu přemýšlet. Došlo mi něco zásadního, pokud jde o jeden konkrétní obraz.“

„O který?“ podivil se Kaiser.

Ulster vytáhl jedno mistrovské sílo a podržel je ve vzduchu. Přitom obdivoval jeho krásu. „Klidný život: Váza s pěti slunečnicemi, kterou namaloval Vincent van Gogh v srpnu roku 1888.“

Kaiser přitakal. „Údajně byl zničen požárem při náletu v roce 1945.“

„To je pravda,“ připustil Ulster. „Ale vynechal jste nejdůležitější část příběhu – alespoň co se týče jeho vztahu k mé rodině. Kde k tomu bombardování došlo?“

Kaiser pokrčil rameny. „Vůbec nemám ponětí.“

Ulster se zašklebil. „V Ašiji v Japonsku.“

Payne se zamračil. „Říkal jsi v Japonsku?“

Ulster kývl. „Patřil nějakému japonskému průmyslníkovi.“

„Jestli je to tak, jak se dostal do rukou nacistům?“

Ulster se zašklebil ještě víc. „A kdo říkal, že dostal?“

14

Zadní místnost naplnilo ticho. Všichni čekali na Ulsterovo vysvětlení a při tom přemýšleli, jak mohl obraz, o němž se věřilo, že byl ve druhé světové válce zničen, skončit v tajném bunkru v Bavorsku. Ulster dychtil po tom, aby očistil dědečkovo jméno, a tak se pustil do vysvětlování: „Německo s Japonskem sice patřilo k Ose, ale jejich vztah se zakládal na společném nepříteli. Na Dálném východě mnoho nacistů nebylo, kromě několika diplomatů, kteří pobývali na základně blízko Tokia. V Evropě byly pozemní jednotky mnohem cennější.“

Payne válku jako absolvent námořní akademie velmi dobře chápal. Proto teď souhlasně přitakal. „Japonsko chtělo ovládnout Tichý oceán. A Německo chtělo dobýt všechno ostatní. Spojili se proto, že to bylo výhodný, nic víc.“

„Pokud je to tak, jak mohl ten obraz skončit tady?“ zeptal se Kaiser.

Ulster vrátil mistrovské dílo do bedny a potom odpověděl: „Ke konci války Japonsko opakovaně varovali před jakousi spojeneckou superzbrani, která je schopná jediným výbuchem vymazat celé město z mapy světa. Členové horních japonských vrstev se báli o svoje nejdůležitější cennosti a všemožně se snažili své jmění ochránit. Mnozí schovali své jmění do suterénů a trezorů v bankách, poněvadž se spíš báli invaze vojsk než atomových bomb. Avšak ti, kdo historkám o bombách věřili, se dohodli s lidmi, jako byl můj děda – protože byli ochotní chránit jejich cennosti do doby, než válka skončí.“

Payne se ušklíbl. „Proč ses o tom předešlou noc nezmínil?“

„Proč? Protože jsem neměl žádný důkaz. Za ty roky jsem o dědově útěku do Švýcarska na začátku třicátých let zaslechl spousty příběhů. Vím, že se o pár let později vrátil do severního Rakouska a jižního Německa a pomohl mnoha svým přátelům do bezpečí. Prováděl je přes Alpy, aby se vyhnuli nacistickým hlídkám. Podle mého otce nedovolovali lidem, kteří se vydali na cestu, aby si s sebou cokoli vzali, až na nejnutnější potřeby. Všechno ostatní – rodinné cennosti, umění, šperky – si ulili ještě předtím, než odešli.“ Ulster se rozhlédl po bunkru. Přemítal, jak dokázali postavit něco tak velkého, aniž by to někdo objevil. „Kvůli tomu vybudovali tohle místo. K ochraně cenností, co nechali doma.“

Payne si promnul oči. Pořád nechápal, proč se Ulster tak raduje. „Prosím tě, odpusť mi můj skepticismus, ale kde máš ten svůj důkaz? Právě teď máme jenom bednu plnou umění, který možná ukradl nebo možná taky neukradl tvůj děda, a dalších padesát beden, plných bůhvíčeho. Já se samozřejmě přikláním na tvou stranu a jsem ochotnej uvěřit v nevinu tvý rodiny, ale zbytek světa bude vyžadovat mnohem víc důkazů než jenom pár anekdot z války.“

Ulster se usmál. Doufal, že tím jeho obavy zmírní. „Nemohl bych souhlasit víc.“

„Doopravdy? Tak proč seš sakra tak spokojenej?“

„Jak už jsem se předtím zmínil, v době, kdy jsi volal, mi ještě chyběl hmatatelný důkaz, jenže od té chvíle se věci změnily. Protože jsem se obával nejhoršího, celou noc jsem strávil tím, že jsem procházel dědovy papíry a pátral po čemkoli, co by mělo něco společnýho s Japonskem. Dneska brzo ráno, asi hodinu před odjezdem, jsem natrefil na desky s korespondencí od právoplatného majitele toho van Gogha. Řeknu jen tolik, že můj děda byl v roce 1945 jmenován zákonným opatrovníkem toho obrazu a našel způsob, jak ho propašovat za moře. Až mí právníci odbudou všechno papírování, oficiálně vrátíme malbu do Japonska.“

„Zadrž,“ zavrčel Payne. „To vůbec nedává smysl. Proč by někdo pašoval umělecký dílo do nacistickýho Německa? To je nejblbější věc, jakou jsem kdy slyšel.“

Ulster se zachechtal. „Já si myslel to samé, dokud jsem si nepročetl tu korespondenci. Spojenecká vojska blokovala ke konci války většinu japonských lodních tras, takže bylo obtížné dostat se někudy tam nebo naopak ze země pryč. Totiž, kromě distribučního kanálu z Tokia do Mnichova, kontrolovaného nacisty. Tudy zjevně přepravovali diplomaty a jejich věci mezi Evropou a Dálným východem. Nevím jistě, kdo to vymyslel – zda to byl můj děda nebo ten majitel van Gogha –, ale zfalšovali nacistické papíry a využili jejich cestu, aby obraz dostali ven z Japonska.“

„To je ohromný,“ řekl Jones, který rád poslouchal historky z války, zejména ty, kde nacisté vypadali jako hlupáci. „Co se stalo potom?“

„Když se podíváte na mapu, tenhle bunkr se nachází mezi Mnichovem a rakouskou hranicí. Pokud můžu hádat, děda asi nechtěl artefakty podrobit obtížné cestě přes Alpy, a tak je schoval tady. Bohužel musel odejít dřív, než měl šanci je vyzvednout.“

Kaiser ukázal na otevřenou bednu. „Co víte o těch dalších dílech van Gogha? Jejich papíry jste taky našel?“

„Abych byl upřímný, neměl jsem čas se podívat. Papíry z Japonska mě udeřily do očí proto, že se tak lišily od všech ostatních. Až se vrátím do archivů, určitě najdu dokumentaci ke všem dalším artefaktům – teď už vím, po čem pátrat.“

„A co jestli ji nenajdeš?“ zeptal se Payne.

Na Ulsterově tváři se objevil výraz odhodlání. „Když nenajdu, použiju každý zdroj, který mám, abych vypátral jména oprávněných majitelů. Díky dědovi přežily ty věci válku. To nejmenší, co můžu udělat, je uctít jeho památku a dokončit, co začal.“

Muž, jenž řídil černé SUV s německou značkou, zajel na trávu u kraje silnice a stáhl tónované okénko. Už čtyři dny po sobě přistávala helikoptéra na otevřeném poli blízko úpatí Zugspitze, vrcholu, jenž se tyčil nad Garmisch-Partenkirchenem. Ale oproti předchozím letům přiletěl tenhle vrtulník z jihu.

Muž byl spíše zvědavý než znepokojený. Vzal ze sedadla spolujezdce dalekohled a prohlížel si podivné místo u úpatí hory. Žádní lidé. Žádné náklaďáky. Nic se ani nehnulo. Jen uprostřed pastviny stála luxusní helikoptéra, necelých šest metrů od neznačené stezky. V průběhu lyžařské sezóny byl zvyklý na to, že do města létali boháči, aby si zalyžovali na zdejších špičkových svazích olympijských parametrů, ale v září tu nikdy takovou aktivitu nezažil. Očividně se dělo něco neobvyklého. Jenže nevěděl co.

Zaměřil se na číslo na ocase. Doufal, že určí, z jaké země vrtulník pochází. Z dob strávených u armády věděl, že každý vírník v Německu začínal písmenem D, po němž následovala spojovací pomlčka a čtyři dodatečná písmena. Avšak tady bylo označení jiné. Nejen že pomlčce předcházela písmena dvě (HB), ale po ní následovala tři písmena. Struktura 2-3 byla sice obvyklá po celém světě, jenže první dvě písmena neznal.

„HB,“ mumlal si pro sebe. „Kde mají sakra HB?“

Zapsal si kód o pěti písmenech do deníku. Pak vytáhl telefon a zavolal kolegovi, který pracoval na celním úřadě na berlínském letišti Tegel, největším mezinárodním letišti v Německu. Kamarád měl přístup k databázi registrace letadel a za pivo byl ochoten vyhledat číslo z ocasu vrtulníku. Celkem vzato byly ty peníze dobře investované. Za cenu první rundy se dozví jméno a adresu majitele helikoptéry. A poté už se bude moci rozhodnout, zda tu situaci stojí za to sledovat.

Pokud ovšem vůbec šlo o nějakou situaci.

Protože zrovna teď to byla jen helikoptéra na poli.

15

Halogenová světla, napájená z přenosného generátoru, který vrčel ve vnější místnosti, osvětlila zadní prostor jako odpolední slunce. V několika vteřinách začala teplota ve stísněném prostoru stoupat. Payne si raději svlékl košili s dlouhým rukávem a mrskl ji do rohu. Dychtivě toužil začít s další fází jejich cesty.

Jones s Kaiserem vzali devadesát centimetrů širokou bednu za lanové úchyty a přenesli ji do středu místnosti, kde čekal Payne se sochorem. Pod spodním tričkem se mu rýsovaly svaly. Zasunul tyč pod víko a bednu otevřel.

Když cítil kov ve svých rukou a slyšel vzdálený hukot motoru, připomnělo mu to mladá léta v Pittsburghu. Zatímco většina jeho kamarádů si přivydělávala sečením trávy nebo pracovala na horské dráze v Kennywood Parku, on dřel během letních prázdnin v šíleném horku rodinných továren. Podle dědečka to byla nejlepší cesta, jak se naučit podnikat v oboru – pěkně ode dna. Ty směny byly tak dlouhé a vyčerpávající, že rok bažanta na akademii se mu ve srovnání s tím zdál snadný.

Nicméně když se podíval zpátky, nic by na tom neměnil.

Ta léta ho vytvrdila jako ocel.

Payne odhodil sochor stranou, vsunul prsty pod víko a opatrně je oddělal. Stejně jako u bedny s van Goghem i tohle víko neslo znak rodiny Ulsterových. Strážný orel vypadal v záři halogenových světel poněkud nasupeně, jako kdyby byl vzteklý, že víc než šedesát let ležel uvnitř zapečetěné bedny. Ale žádný z mužů – dokonce ani sám Ulster – se o roztažená křídla nestaral. Místo toho se soustředili výhradně na obsah bedny. Toužili zahlédnout, co je uvnitř. Všichni čtyři se shlukli kolem ní jako hladoví sirotci, kteří na Štědrý den otevírají svůj jediný dárek. Čekali, že najdou slavné malby nebo skvostné šperky, a tak je zklamalo, když objevili jenom bednu plnou starých knih a hromady dokumentů. Všechno bylo napsáno v Německu.

Podle Jonese se to dalo srovnat s nálezem škaredého svetru se sobem místo videohry, v niž doufal. „Co je to, sakra? Letěli jsme celou tu štreku z Ameriky a ta bedna je plná domácích úloh.“

Payne s Kaiserem neříkali nic, ale mysleli si totéž.

Ulster se zatím nahnul nad bednu. Věřil, že pozná, proč ty věci od druhé světové války někdo skrýval v bunkru. Na rukou měl stále latexové rukavice. Zvedl první předmět, co mu padl do oka – ozdobný, v kůži vázaný deník s vytlačeným monogramem Konráda Ulstera –, a prolétl jeho ošoupané stránky. Nad dědovými papíry proseděl většinu noci, a tak rukopis ihned poznal.

„Co to je?“ podivil se Payne.

Ulster pokrčil rameny a pátral v textu po nějakém vodítku. „Určitě jsem to nikdy předtím neviděl, ale jistě to patřilo dědečkovi. Myslím, že je to něco jako záznamník.“

Payne zíral na Ulstera. „Myslíš diář?“

„Tak nějak, ale ne úplně.“

„No, tím se to vysvětluje,“ vpletl se do řeči Jones.

Ulster se na ně podíval, aby jim to vysvětlil. „Má strukturu diáře – spousty datovaných záznamů po dobu dvou či tří let –, ale chybí jakékoli osobní poznámky. Namísto toho je to plné striktně objektivních pozorování, jako kdyby po něčem systematicky pátral v okolních kopcích. Naneštěstí nevím, co hledal, jelikož se zdá, že většina jeho záznamů je kódovaná.“

„Třeba hledal Chrochzillu. Vsadím se, že tehdy žila. Nejspíš tak narostla proto, že žrala nácky.“

Payne obrátil oči v sloup. „Proč říkáš takovýhle pitomosti?“

Jones pokrčil rameny. „Rychle se začnu nudit. Navíc tě rád nasírám.“

„No, tak to funguje.“

Jones se zazubil. „To bych řek.“

Payne se zhluboka nadechl a snažil si vzpomenout, proč je Jones jeho nejlepší kamarád. V tu chvíli ho zrovna nic konkrétního nenapadlo. „Jestli se tak moc nudíš, proč nejdeš otevřít další bednu? Čím dřív budem vědět, s čím máme tu čest, tím líp.“

„Ale dělej to opatrně. Nedá se odhadnout, co je uvnitř,“ prosil Ulster.

„Neboj, budu něžnej,“ ubezpečil ho Jones a šel směrem k zadnímu rohu. „A na rozdíl od některejch lidí, co znám, si nebudu sundávat košili kvůli tomu, abych moh použít sochor.“

Payne letmo pohlédl na Kaisera. „Prosím tě, buď tak hodnej a pomoz mu. Jediná tělesná práce, kterou celý léta vykonává, zahrnuje porno na internetu a manipulaci s papírovejma kapesníkama.“

„Já to slyšel,“ zaječel Jones ze zadního rohu.

Payne se neubránil úsměvu a omluvil se Ulsterovi. „Takže co jsi říkal?“

„Když mě chvilku necháte, možná dokážu rozluštit ten kód. Ale mohla by to být i ztráta času, co já vím. Mohl mapovat nacistické hlídky nebo plánovat útěk.“

„To není ztráta času.“

„Myslel jsem, co se týče možnýho nálezu dalších cenností.“

„Poslouchej,“ řekl Payne a přikrčil se vedle Ulstera, „pokud jde o mě, ochrana tvý rodiny je tady prioritou číslo jedna. Dělej, co je potřeba. Jestli to obnáší hrabání v týhle bedně a hledání informací, máš mý požehnání.“

Ulster hleděl na deník ve svých rukou. Vždycky doufal, že jednou objeví podrobný záznam dědových hrdinských činů za druhé světové války. A teď možná nalezl hlavní zdroj. Co se týkalo jeho rodiny, kniha, kterou držel, byla mnohem cennější než bedna plná van Gogha.

„No, snad jenom chvilečku,“ pípl Ulster nesměle. „Ale prosím řekni mi, jestli potřebuješ mou pomoc. Rád odpovím na všechny otázky, zejména na ty, co se týkají mého dědy.“

„Jone,“ zavolal Jones ze zadní části místnosti.

Payne mu naznačil, ať počká. Bude tam hned. „To samý platí pro tebe,“ řekl Ulsterovi. „Kdybys něco potřeboval, dej mi vědět. Nezapomeň, že jsme tady pro tebe, a ne kvůli pokladu.“

„Jone,“ zavolal Jones trochu hlasitěji, „tohle bys měl vidět.“

Payne zuřivě zavrčel: „Za minutku. Mluvím s Petrem.“

Ulster ho odehnal. „Běž! Věnuj se Davidovi. Potřebuje tě víc než já. Prozatím mám všechno: krabici knih a deník svého dědy. Nemohl bych být šťastnější.“

Payne se usmál. Měl radost, že se to tak dobře vyvíjí. Věděl, kolik času a energie Ulster do archivů vkládal, a chápal, jak rychle by se všechno mohlo zhroutit, kdyby se ukázalo, že jeho dědeček kolaboroval s nacisty. Naštěstí se však zdálo, že to nebyl ten případ. Teď mohl Payne přesunout pozornost k ostatním bednám. Pokud to bylo tak, jak čekali, a ony obsahovaly rodinné památky ukryté před nacisty, Payne by měl největší radost z toho, kdyby se vrátily právoplatným majitelům. Napohled to vypadalo jednoduše, ale taková akce by ho zaměstnala na celý rok.

„Jone!“ zakřičel Jones. „Tohle musíš hned teď vidět.“

Payna pořád ještě štvalo Jonesovo dřívější chování a měl nutkání nechat ho čekat ještě dalších pár minut, jenže naléhavost v kamarádově hlase mu napověděla, že je to opravdu důležité.

„Co se děje?“ zahučel Payne.

Jones neodpověděl. Prostě podal Paynovi víko, které odstranil z bedny. Ten okamžitě poznal, že vypadá jinak. Na rozdíl od prvních dvou nemělo na rubu Ulsterův rodinný znak. Místo toho byla do starého dřeva vypálená propracovaná černá labuť. Křídla měla doširoka roztažená a krk stočený na stranu, jako kdyby se ohlížela po dravci, který by mohl letět za ní.

Kaiser šeptem řekl: „Vzpomeňte si, co říkal Petr. Nacisté všechno označili. Popravdě jsem tenhle symbol nikdy předtím neviděl, ale co když je to jeden z těch jejich?“

Payne se podezíravě ohlédl přes rameno. Ze všeho nejméně si přál zkazit Ulsterovi náladu; něco takového by udělal jen v krajním případě. „A i kdyby! Podle toho, co víme, našel Konrád jednu jejich bednu a využil ji k úschově svých věcí. Nezapomeňte, že zuřila válka. Všude panoval hrozný nedostatek. Lidi brali všechno, co jim přišlo pod ruku.“

„Věř mi, takhle jednoduchý to není,“ ubezpečil ho Jones. „Ne? Jak si můžeš bejt tak jistej?“

Jones se ušklíbl a ukázal na bednu. „Podívej se sám.“

16

Payne sice šel jen kousek, ale každý krok, který udělal, jako by ho přiblížil k šibenici. Uvědomil si, že obsah bedny vyplašil Jonese i Kaisera, dva chlapy, kteří se tak snadno nevyděsí.

Přesto nic takového nečekal.

Bedna byla přeplněná několika řadami zlatých cihel, leskly se v jasném světle z halogenových lamp jako bájné město El Dorado. Každá cihla vážila 5000 gramů a byla pečlivě označená propracovaným symbolem labutě, jenž byl vypálený i ve víku. Payne netušil, co nebo koho labuť zastupovala, ale peníze tu očividně nepředstavovaly problém – alespoň dokud zlato nezmizelo.

„Do prdele,“ zabručel si Payne pod vousy. „Tohle není dobrý.“

„To teda není,“ zašeptal Jones. „vůbec to není dobrý.“

Když působili u MANIAC, objevili jednou v bunkru před Bagdádem třicet beden se zlatými cihlami. Poklad někdo ukradl z královského paláce a v bunkru ho ukryl irácký diplomat, který se ho pokusil propašovat přes hranice. Zjistil, že silnice hlídají američtí vojáci, a tak vyhrabal v poušti skrýš. Měl v plánu vrátit se pro poklad za pár let, až se napjatá situace uklidní. Ale k diplomatově zklamání Payne s Jonesem odhalili bunkr dřív, než měl Iráčan šanci kořist vyzvednout.

Šlo vůbec o první poklad, který objevili.

Payne vyndal z bedny jednu cihlu. Otočil ji a pátral po nějakých dalších značkách. Žádné však neobjevil. „Co víš o nacistickým zlatě?“

Jones zašeptal: „Chceš fakta, nebo mýty?“

„Obojí.“

„Jednoduše řečeno, nacistické Německo financovalo své válečné snahy tím, že okrádalo oběti. Většinu položek ukládali v oblastních depozitářích, které byly přísně střeženy. Když nacisti potřebovali měnu, zpeněžili zlato v mnoha finančních ústavech v Evropě – včetně vatikánské banky a františkánského řádu. Pokud ovšem věříte občanskoprávním žalobám, které podali ti, co přežili holocaust.“ Jones se ujistil, že Ulster neposlouchá, a pak pokračoval: „A v téhle chvíli se věci zkomplikovaly. Po válce většina účtů podivným způsobem zmizela. Prostě jeden den tam byly, a druhý den zmizely. Někteří věří, že zlato ukradla vyšší třída a ukryla je v trezorech, něco jako zlato, co jsme našli v Iráku. Jiní spekulují, že se zničila jenom administrativa a sklady samý pořád ještě čekají na své objevení. Já osobně si nejsem jistej, čemu věřit. Kdybych měl hádat, řek bych, že jde o kombinaci obojího. Nějaký zlato ukradli a zbytek se ztratil v tom zmatku.“

Payne zvedl cihlu. „A co tohle zlato?“

Jones hledal slova. Nechtěl odsuzovat člověka, kterého nikdy neviděl – hlavně ne kamarádova dědečka. „Nejlepší bude, když rozluštíme význam tý labutě. Z toho, co víme, může jít o něco neškodnýho, něco jako erb jedné z rodin, který Konrád propašoval ven ze země. Možná jim tady to zlato schovával.“

„A když to tak nebude?“ zeptal se Kaiser, jenž se obával následků.

„Pokud ne, budeme stát před těžkou volbou,“ řekl Jones. Payne letmo pohlédl na Ulstera. Tolik se soustředil na dědův deník, že si nevšímal toho, co se děje v zadní části místnosti. „Sice to dělám strašně nerad, ale musím se Petra na tu labuť zeptat. Ví toho o dějinách víc než my tři dohromady. Bylo by pošetilý nechat ho vyváznout jen proto, abychom ušetřili jeho city.“

Jones se při té představě zašklebil. „Chceš, abych šel s tebou?“

Payne zavrtěl hlavou. Udělám to sám. „Až budu s Petrem mluvit, otevři nějaký další bedny. Možná najdeš něco, čím se to zlato vysvětlí.“

„Jako co?“

„Hezká by byla třeba nějaká stvrzenka. Pokud možno bez hákovýho kříže.“

Jones se nahnul blíž. „Znám lidi, který by takovou dokázali zfalšovat.“

„Já taky,“ připustil Kaiser.

Payne sebou při tom návrhu škubl. „Chlapi, dělal jsem si srandu. Stvrzenky nefalšujem.“

„Samozřejmě že ne,“ promluvil Jones nepřesvědčivým tónem. „Ani by nás to nenapadlo.“

Kaiser nezamrkal ani se neusmál. „Já to myslel vážně.“ Když Kaiser začínal s touhle akcí, jedním z prvních lidí, které si najal, byl prvotřídní padělatel, jenž se specializoval na víza a pasy. Tento expert na inkousty, papíry a rukopisy měl navíc jedinečný přehled, jelikož býval pohraničním strážcem u berlínské zdi. Věděl tedy, po čem můžou kontroly jít. V uplynulých letech se k rodinnému obchodu přidal i padělatelův syn, ale na rozdíl od otce se specializoval na umění a starší dokumenty.

Payne se usmál. Kaiserovy služby důvěrně znal. „Nabídku sice oceňuju, ale oba víme, že to není ten nejlepší způsob.“

„Nikdy jsem neřekl, že je. Jenom chci, abys věděl, že ta možnost existuje.“

„Děkuji, ale nechci,“ řekl Payne ve snaze změnit téma. „Ale jestli přijdeš na něco legálního, určitě nám dej vědět.“

Muellerův asistent vzal kódovaný satelitní telefon z předního sedadla limuzíny Mercedes Benz. Auto, vyrobené na zakázku, mělo víc bezpečnostních prvků než papamobil. Pancéřové dveře, neprůstřelná okna, zabezpečení palivové nádrže, pneumatiky runflat a startování na dálkové ovládání, které šlo aktivovat ze vzdálenosti tří set metrů – pro případ, že by k zapalování někdo přidrátoval bombu. Při Muellerově práci bylo takové vybavení nezbytné.

Každý den si dělal nepřátele a většina z nich byli zločinci.

Mueller hleděl na Binnenalster, jedno z dvou umělých jezer v Hamburku. Usrkával vzadu na sedadle limuzíny ranní kávu a při tom přemýšlel o svém hektickém rozvrhu. Zřídkakdy se probouzel před polednem, poněvadž většinu obchodu provozoval v noci, a neměl náladu se s nikým bavit. Až na překupníka zbraní, s nímž se měl setkat v parku. Pokud všechno klapne, Mueller do oběda vydělá sedmimístnou cifru.

„Pane,“ promluvil jeho asistent palubním telefonem, „máte tu hovor.“

Muellera to rozčililo. Bodl prsten do knoflíku. „Kdo je to?“

„To je Krueger. Má novinky z Bavorska.“

Mueller souhlasně kývl. Krueger byl spolehlivý pracovník, který by nevolal, kdyby nešlo o něco důležitého. „Dobře. Dejte mi ho.“

Cvakl vypínač a zvukotěsná přepážka za předním sedadlem sjela dolů. Asistent podal šéfovi telefon a vrátil přepážku zase do původní polohy.

Mueller promluvil na Kruegera německy: „Ano?“

„Omlouvám se, pane. Promiňte, že vás ruším tak brzy.“

„O co jde?“

„V posledních několika dnech jsem si všiml neobvyklé činnosti v Garmisch-Partenkirchenu. Druh té činnosti by vás mohl zajímat.“

„Definujte mi slovo neobvyklé.“

„Vrtulníky, pane. Přistávají a zase odlétají od úpatí Zugspitze.“

Mueller si zamyšleně pohladil bradu. „Nejspíš jde jenom o ztraceného turistu. Není to nic, čím bychom se museli znepokojovat.“

Krueger ostýchavě nesouhlasil: „Prvně jsem si myslel to samé, ale dnes ráno přistála luxusnější helikoptéra než ty ostatní. Jen pro jistotu jsem si zapsal její číslo.“

„A?“

„Určitě to není záchranný vrtulník. Tahle helikoptéra přiletěla ze Švýcarska.“

„Ze Švýcarska?“ To vzbudilo Muellerův zájem. „Zjistil jste jméno majitele?“

Krueger přitakal. „Vrtulník patří Petru Ulsterovi.“

„Ulsterovi?“ opakoval Mueller a snažil se jméno zařadit. „Proč je mi to tak povědomé?“

Krueger se usmál. „Protože mu patří Ulsterovy archivy.“

17

Payne se chtěl o symbolu labutě dozvědět co nejvíc. Místo zlaté cihličky ukázal Ulsterovi víko bedny. Soudil, že takhle to bude lepší. Ale Ulster zbystřil pozornost hned, jakmile znak uviděl.

„Kde jsi to našel?“ zeptal se.

„Proč? Poznáváš to?“

„Samozřejmě, že to poznávám. To je černá labuť!“

Payne se zamračil. „A to je co?“

„Tohle!“ řekl Ulster a několikrát poklepal na víko.

„Jo, to jsem jaksi poznal. Mám na mysli, co to znamená?“

„Prosím tě, pomoz mi na nohy.“

Payne ho chňapl za ruce a lehce ho vytáhl nahoru.

„A teď – kdes to našel? Okamžitě mi to ukaž!“

„Ále,“ řekl Payne. Nechtělo se mu sdělovat potenciálně špatnou zprávu. „Měl bych tě připravit na to, co uvidíš. Nebude se ti to líbit.“

„Ne?“

Payne zavrtěl hlavou. „Vůbec.“

Ulster ztišil hlas. „Je v těch bednách poklad?“

Payne přikývl. „Spousty zlatých cihel.“

Ulster se zajíkl radostí. „Skvělý! Prostě paráda! Já věděl, že ty fámy byly pravdivý!“

Payne několikrát zamrkal. „Fámy? Jaký fámy? O tvým dědečkovi?“

„O dědečkovi?“ zeptal se popleteně. „Samozřejmě že ne! Mluvím o Ludvíkovi.“

„O Ludvíkovi? Kdo je sakra Ludvík? Myslel jsem, že se tvůj děda jmenoval Konrád.“

„Můj děda se jmenoval Konrád. Ale já mluvím o Ludvíkovi!“

Payne zakroutil hlavou. Byl dočista bezradný. Nejen nad Ulsterovým vzrušením, ale rovněž nad Ludvíkem – ať to byl kdokoli. „Zadrž! Řekni mi, o čem to mluvíš.“

„Za chvilku. Nejdřív mi ukaž, kde jste tohle našli.“

Payne zavedl Ulstera k bedně se zlatem, kde je přivítali Jones s Kaiserem. Jones slyšel z druhé strany místnosti hovor a chystal se, že Ulstera uklidní, ale stačilo se podívat na jeho obličej a věděl, že to nebude třeba.

„To je krása!“ Ulster popadl jednu cihličku a podržel ji ve světle. Přejížděl po ní prsty a vrhal kolem sebe úsměvy. „A podívejte! Má na sobě symbol labutě!“

Payne se setkal s jeho pohledem a pokrčil rameny.

Ulstera to neodradilo. Podíval se na Jonese a na Kaisera. Čekal, že v jejich očích uvidí záblesk poznání. Avšak ti dva na něj hleděli, jako kdyby mluvil cizí řečí.

Ulster pokračoval. „Vy nevíte, co to je? Je to vysvětlení!“

„Vysvětlení, jo?“ zeptal se Payne.

Ulster kývl. „Tím se vysvětluje deník mého dědy.“

Payne se ušklíbl. Mátlo ho to čím dál víc. „Když mluvíš o vysvětlení…“

„Ano, samozřejmě, jak jsem byl hloupý! Já tady blábolím o černé labuti a ono je očividné, že nikdo z vás netuší, o čem mluvím.“ Ulster ukázal na Jonese. „I když musím přiznat, myslel jsem, že ty by ses mohl chytit.“

Jones sebou trhl. „Proč? Protože jsem černej?“

Ulster při té narážce zrudl. „Nebesa, to ne! Myslel jsem proto, že seš blázen do historie, ne proto, že jsi, no…“

„Klid, Petře! Já tě jen zlobil.“

Ulster si ulehčeně vydechl. „Díkybohu! Myslel jsem, že jsem tě třeba urazil.“

„Ale ne,“ ujistil ho Jones. „Na tvou otázku odpovídám, že černou labuť neznám.“

Ulster se obrátil na Kaisera. „A co vy? Žil jste dlouho v Německu. Za celou tu dobu jste o černé labuti nikdy neslyšel?“

„Ani náhodou.“

„A co Labutí král?“

Kaiser zavrtěl hlavou. „Promiňte. Měl jsem moc práce.“ Ulster zklamaně povzdechl. „No co, tak už to holt v Americe chodí. Protože evropský děti se o Labutím králi učí na základní škole.“

Jones zvýšil hlas. „Počkej! Teď si jako děláš srandu z Ameriky?“

Payne zvedl oči v sloup. Tohle nikam nevedlo. „DJi, prosím tě, drž sakra hubu a nech Petra mluvit. Zatraceně dobře víš, že tě neurážel. Ani Ameriku.“

Jones se prohnaně zazubil. „Promiň, Petře. Co jsi říkal?“ Ulster přemýšlel, kde začít. Znali ho, věděli, že tíhne k detailům a má tendence odbíhat. Vzal to tedy od začátku a doufal, že jim podá dost základních informací na to, aby věci porozuměli. „Když Napoleon v roce 1806 zrušil Svatou říši římskou, z Bavorska se oficiálně stalo království, jehož králem se stal Maxmilián I. Dalších osmdesát let přecházela koruna z otce na syna, až skončila na hlavě osmnáctiletého Ludvíka II., hezkého mladíka, jehož ovšem na tenhle titul špatně připravili.“

Payne jméno poznal. „O Ludvíkovi ses už zmiňoval.“ Ulster kývl. „Ludvíka neboli Labutího krále lidé nejvíce znají proto, že po celém Bavorsku vystavěl kamenné zámky, včetně legendárního Neuschwansteinu. Ten zámek je tak malebný a velkolepý, že inspiroval Walta Disneye při návrhu zámku Šípkové Růženky v Disneylandu. Jestli jste Neuschwanstein neviděli, měli byste si tam udělat výlet, než se vrátíte do Států. Vážně je pozoruhodný.“

Payne nasměroval rozhovor zpátky k Ludvíkovi. „Proč dostal tu přezdívku?“

„Kvůli své posedlosti Lohengrinem, což byla slavná postava německého folkloru, známá jako Labutí rytíř. Pokud znáte legendu o králi Artušovi, možná byste to jméno mohli poznat. Lohengrin byl synem Parsifala, jednoho z rytířů kulatého stolu – ten usiloval o svatý grál. Během staletí získala pověst o Lohengrinovi spoustu podob a přeložili ji do mnoha jazyků. Základní detaily přesto zůstávají stejné. Lohengrina pošlou, aby zachránil jednu pannu v daleké zemi. Tuto cestu podniká na člunu z lastury srdcovky, kterou táhne kouzelná labuť.“

Jones svraštil čelo. „Řekls lastura srdcovky tažená kouzelnou labutí, jo? Odpusť, že to tak říkám, ale to je ta nejpřihřátější věc, jakou jsem kdy slyšel. A to do toho zahrnuju Jonův vyzváněcí tón.“

Ulster poznamenal: „Chápu, žes to myslel jako vtip, ale dějiny tvrdí, že Ludvík byl jedním z nejokázalejších panovníků všech dob. Často se dokonce oblékal do kostýmu Labutího rytíře, promenádoval se tak po síních svého zámku a při tom poslouchal operu. Nicméně, ten kostým vysvětluje, proč se mu říkalo Labutí král. Majestátní tvorové ho kupodivu fascinovali ještě dřív, než o Labutím rytíři uslyšel. Jako malé dítě si do sešitků i do školních úloh kreslíval obrázky labutí. Později, když vládl Bavorsku, pečetil svou korespondenci znakem labutě a kříže, což byl odkaz na Lohengrina a svatý grál. Dokonce i na osobním erbu měl labuť. Myslím, že tím byl posedlý.“

Payne ukázal na víko. „Je tohle ten jeho osobní erb?“

Ulster zakroutil hlavou a ztišil hlas. „Ne, znak, co držíš, je známý jako černá labuť a jeho historie je mnohem záhadnější. Králův osobní erb se v dějepisných knihách a v muzeích po celém Německu oslavuje, naproti tomu černá labuť zůstává ve stínu jako temná připomínka Ludvíkových posledních dnů vlády. Pokud věříte pověstem – a většina historiků jim věří –, znak ve tvých rukou je příčinou, proč Ludvíka zavraždili.“

18

Ludvík II. se narodil v roce 1845 jako nejstarší syn krále Maxmiliána Bavorského a princezny Marie Pruské. Rodiče mu chtěli dát jméno Otto, ale Ludvík I., sesazený bavorský král, který proslul svým výstředním chováním, trval na tom, aby se vnuk jmenoval po něm, jelikož měli stejné datum narození. Za čas proslul Ludvík II. svými vlastními výstřednostmi.

Jako malé dítě opovrhoval Ludvík ošklivostí. Když se k němu přiblížil některý nepěkný sluha, začal křičet a odmítal se na něj podívat. Otec se pokoušel jeho způsoby změnit. Přidělil mu hned několik škaredých sluhů. Jenže pak se z jeho chování stala fobie a Ludvíkovo služebnictvo tvořili jen pohlední a atraktivní lidé.

Král Maxmilián byl ze synových podivných způsobů v rozpacích a zajímal se o něj jen málo, staral se spíš o jeho výcvik a vzdělání. Najal kvůli tomu soukromé učitele. Chápal, že Ludvík jednou bude králem, a proto korunního prince podrobil náročnému dennímu režimu, jenž se skládal z mnoha školení a cvičení. Někteří odborníci usuzují, že právě tehdy zesílilo zvláštní chování, jež zapustilo kořeny už předtím. Přestože měl Ludvík s otcem velmi špatný vztah, ještě víc se vzdálil matce, o níž se zmiňoval jen jako o „choti svého předchůdce“.

Navzdory tomu, že se Ludvík choval odpudivě, lidé se do něj na pohřbu jeho otce zamilovali. Zde se poprvé představil veřejnosti jako král. Byl hezký, mladý a uměl uhlazeně mluvit – na zádušní mši mluvil tak znamenitě, že se zvěst o jeho rozvaze rozletěla po celé Evropě. Zanedlouho se Ludvík stal víc než jen monarchou. Byla z něj ikona, jeho veřejná vystoupení a vášeň pro umění oslavovali víc než politiku.

Jedním z jeho prvních královských počinů bylo, že povolal do královského paláce skladatele Richarda Wagnera. Před třemi roky jej hluboce ovlivnil Lohengrin, Wagnerova opera o Labutím králi, svatém grálu a mystickém zámku. Představení mu dočista učarovalo. Teď když stál Ludvík konečně v čele království, měl možnost skladatele odměnit za všechnu radost, kterou mu vnesl do života. Wagner zrovna utíkal před různými věřiteli, takže pozvání do Mnichova s radostí přijal. Ti dva si tak dobře porozuměli, že Ludvík nabídl Wagnerovi urovnání jeho značných dluhů a souhlasil, že bude Wagnerovy opery financovat z královských pokladnic.

Od mladého krále, jenž sotva začal vládnout, to bylo dost lehkomyslné. Byla to chyba. A tato chyba se opakovala znovu a znovu, až se rozhodli jej odstranit.

Payne hleděl na symbol černé labutě a přemítal nad tím, co právě slyšel. „Ludvíka zavraždili?“

„Oficiálně ne. Ale logicky vzato ano,“ odpověděl Ulster.

„Co to znamená?“ Payne mrkl na hodinky. Cítil, že přichází nějaký dlouhý příběh. „Vysvětli mi to.“

Ulster zazářil. Rád sdílel svoje vědomosti. „Ludvíka zabili v Bergu, což je odsud necelých sto šedesát kilometrů. Přesné datum si sice nepamatuju, ale docela jistě vím, že šlo o rok 1886. Soudní věda tehdy měla ke složitosti dnešních metod ještě hodně daleko. Závěr, k němuž policie tu noc došla, byl vyloženě směšný.“

„V jakém smyslu?“ zeptal se Jones.

„Dovolte mi, abych vám tu scénu vylíčil. Ludvík už oficiálně nebyl králem, protože ho svrhli několik dní předtím, než zemřel. Rozhodl se, že se projde se svým psychiatrem po břehu jezera Starnberg. Když se nevrátili k večeři, stráže z paláce po nich začaly pátrat, až je našly mrtvé. Leželi v nedaleké mělčině. Podle mě není potřeba školeného kriminologa, abychom vyslovili předpoklad, že jde o násilný čin. Nicméně úřední činitelé rozhodli jinak. Pod rouškou tmy proběhlo zběžné šetření a Ludvíkova smrt byla oficiálně prohlášena za sebevraždu. Lékařovu smrt nadto označili za nešťastné utonutí. Prohlásili, že lékař přišel o život při pokusu Ludvíka zachránit.“

„Jak hluboká byla ta voda?“ zeptal se Payne.

„Stěží po kolena.“

Jones se rozesmál. „Copak byli hobiti? A jestli ne, tak jak se dá utopit v šedesáti číslech vody?“

„Dobrá otázka. Proto se taky soudní lékař rozhodl provést pitvu – i přesto, že nový režim neměl v úmyslu svůj oficiální výnos měnit.“

„A co zjistil?“

„V Ludvíkových plicích nebyla voda, takže se zřejmě neutopil. Oproti tomu doktor – mám pocit, že se jmenoval Gudden – takové štěstí neměl. Měl prasklou lebku a na tváři několik drápanců, zřejmě pozůstatek zápasu. Na rozdíl od Ludvíka měl ale lékař plíce plné vody. To znamená, že se pravděpodobně utopil.“

Payne se poškrábal na hlavě. „Pokud Ludvík neutonul, jak teda zemřel?“

Ulster pokrčil rameny. „Jelikož se nenašla zranění, možná šlo o jed, ale to nikdo neví jistě, protože náležité testy nebyly povoleny. Nový režim se chtěl od Ludvíka distancovat a nejrychlejší cestou, jak toho dosáhnout, byla příhodná sebevražda.“

„Takže krále zabili?“ zeptal se Jones.

„Řekl jsem, že Ludvík oficiálně v době smrti nebyl králem. Několik dní předtím bavorská vláda sestavila lékařskou komisi, aby prohlásila, že je Ludvík šílený Tím získali zákonné právo zbavit ho moci. Kupodivu lékař, který měl v té věci poslední slovo, se s Ludvíkem nikdy předtím nesetkal. Svůj verdikt založil na domněnce a na tom, co se povídalo, nikoli na osobní prohlídce.“

„Nejsem si jistej,“ vpadl do toho Jones, „ale myslím, že to je proti Hippokratově přísaze.“

„Neboj, Davide. Ten doktor byl nakonec za svoje hříchy potrestán.“

„Jak? Sebrali mu licenci?“

„Vlastně mu sebrali život. Zavraždili ho vedle Ludvíka.“

Jones se usmál. „To byl ten samej doktor?“

Kaisera ta ironie pobavila. „Karma je svině, co?“

„Důležitější je,“ pokračoval Ulster, „že pro nový režim to byl skvělý způsob, jak všechno zaonačit. Jak že se to říká? Zabít dvě mouchy jednou ranou? Nejen že zabili právoplatného krále, ale zavraždili i muže, jenž v podstatě ukončil jeho vládu.“

Payne si zamyšleně třel krk a přemýšlel, jak se k tomuhle tématu dostali. V tom byla s Petrem Ulsterem potíž. Věděl toho tolik a jeho příběhy byly plné podrobností, takže šlo jen těžko oddělit zrno od plev. V tomto případě naštěstí Ulsterovo přirovnání o mouchách pomohlo nakopnout Paynovu paměť.

„Když mluvíme o mouchách, co s tím má co dělat ta černá labuť?“

Ulster se zazubil, jako by si najednou vzpomněl na pointu, k níž směřoval. „V průběhu své dvaadvacetileté vlády Ludvík rychle promrhal rodinný majetek. Daroval velké sumy peněz na umění, dával okázalé dary rolníkům, s nimiž se setkal na cestách. Žil zkrátka výstřední život, plný luxusu a požitků. Za chvíli se jeho utrácení tak vymklo kontrole – hlavně v oblasti architektury –, že ho rádcové úpěnlivě prosili, aby s tím přestal. Báli se osobního bankrotu. Excentrický král však žil jako ve snu, v němž se plní všechna přání. Jak jsem se zmínil dřív, nejslavnějším Ludvíkovým zámkem je Neuschwanstein, romantická pevnost, která vypadá, jako kdyby ji vyjmuli ze stránek pohádkové knížky. Do jeho nejambicióznějšího projektu měla ale stejně daleko. Ludvík v průběhu deseti let postavil či naplánoval přes tucet zámků, včetně několika, vedle nichž vypadal Neuschwanstein jako chatrč.“

„Pokračuj,“ řekl Payne. Stále čekal na jeho odpověď.

„Ke konci své vlády si Ludvík začal půjčovat peníze od královských rodin po celé Evropě. Ne aby splatil čtrnáct milionů marek, které už dlužil, ale aby dál pokračoval ve svých plánech. Děsil se reakce ministrů financí, a tak se rozhodl vyrazit celý svůj kabinet a nahradit ho přisluhovači. Nakonec ale usoudil, že masové propouštění by média napadla, a on si ze všeho nejmíň přál ztratit obdiv občanů. Takže si zvolil jiný způsob. Byl zoufalý a zlomený, ale nechtěl přestat s utrácením. V hlavě se mu vylíhl plán, jak přijít k penězům z jiných zdrojů. A ujišťuju vás, že byl bláznivější než sám Ludvík.“ Payne povytáhl obočí. „O jakej plán šlo?“

Ulster se zašklebil. „Vytvořil černou labuť.“

19

Do onoho dne Ludvíka v celém Bavorsku milovali. Pořád o něm mluvili jako o unser Kini, což v bavorském nářečí znamená „náš král“. Ludvík ale paradoxně nebyl milovník lidí, nýbrž extrémní samotář. Většinu času trávil v ústraní, ať už doma v Alpách nebo v jednom ze svých mnoha paláců.

Podle většiny popisů působil Ludvík jako podivín, jehož zvláštní chování se postupem času ještě zhoršovalo. Zpočátku považovali jeho způsoby za svérázné, ale neškodné. Například mu museli každé ráno natáčet vlasy, jinak by nesnědl jídlo – i když zrovna servírovali jeho oblíbené. Jako milovník zvířat přivedl Ludvík jednou k večeři svou oblíbenou šedou klisnu a trval na tom, aby jí jídlo podali v jídelně na nejlepším porcelánovém nádobí z paláce. Není divu, že kůň pak vyjedené mísy a vše kolem rozbil napadrť.

Na začátku roku 1868, po necelých pěti letech vlády, se Ludvík proměnil v nočního živočicha. To by nepředstavovalo problém, kdyby pracoval na pozdní směny v nějaké továrně, ale v případě krále to problém byl. Většinu dní vstával v sedm večer, obědval o půlnoci a za svítání si pochutnával na večeři. Když zrovna prodléval v Mnichově – městě, jímž opovrhoval, poněvadž nenáviděl politiku, a kde si neustále připadal jako pod drobnohledem –, strávil spoustu nocí tím, že jezdil na koni v dvorní jezdecké škole. Namátkou si vybral město, kde by byl radši (například Berlín), pak spočítal, kolik kol musí ujet, aby překonal danou vzdálenost. A zatímco si představoval cestu, často v půli zastavoval a udělal si piknik. Pak všechno zase sbalil a pokračoval v jízdě, až se dostal do svého pomyslného cíle.

Ludvík byl dobře známým pacifistou, takže patřil k nejhorším vojenským vůdcům v historii. O svých důstojnících mluvil jako o „vystříhaných ježcích hlavách“, a když před svým sídlem uviděl utahanou hlídku, dal jim přinést gauč. Navzdory averzi vůči válce si Ludvík myslel, že ve vojenské uniformě vypadá neobyčejně pěkně, takže ji často nosil. Když ji měl na sobě, rád si povídal s imaginárními slavnými generály.

Bohužel ke konci se takhle choval stále častěji. Ludvík silně věřil v reinkarnaci, a tak jednou podepsal dopis „Ludvík“ a přidal „za naší páté vlády“. Nejspíš věřil, že býval francouzským králem. Jeho sluhové slýchali, jak vede imaginární rozhovory se členy francouzského dvora. Natolik obdivoval Marii Antoinettu, že před jednu ze svých teras umístil její sochu. Kdykoliv kolem ní procházel, smekl klobouk a něžně ji pohladil po líci. Příležitostně se také rád oblékal jako Ludvík XIV., který byl známý svým přehnaným stylem chůze. Ludvík se ho pokoušel napodobovat. Jeho kroky se rozléhaly celým palácem a on se při tom pohyboval po podlaze jako chromá žirafa.

Nicméně i přes tyhle šaškárny by jeho nepřátelé nejednali tak rozhodně, kdyby Ludvíkův největší hřích představovaly jenom jeho výstřednosti. Byl sice hodně osobitý, ale nejspíš by jeho chování přehlíželi, protože nikdy neohrozil budoucnost Bavorska.

Vše se však změnilo ve chvíli, kdy stvořil černou labuť.

Ulster vysvětloval dál: „Ludvík byl tak oblíbený panovník mimo jiné proto, že ke stavbě svých zámků ani v jednom případě nepoužil vládní prostředky. Místo toho vyčerpal rodinný majetek a utratil za své projekty stovky milionu marek. Paradoxně, a i když to nebyl záměr, Ludvík svým požitkářstvím ve skutečnosti podnítil bavorskou ekonomiku. Nejen že vytvořil tisíce pracovních míst pro dělníky, ale jeho peníze rovněž pomalu protékaly celým regionem, když obdarovával jednotlivé rolníky Po mnoho let si na Ludvíkovo utrácení oprávněně stěžovala pouze jedna skupina lidí, a to jeho rodina. Koneckonců promrhával jejich dědictví. Ale jako by tomu osud chtěl, měl jen jediného sourozence – mladšího bratra Ottu – a ten byl ještě bláznivější než Ludvík.“

„Jo,“ zavtipkoval Jones, „to má ale někdo štěstí, co?“ Ulster okamžitě litoval, jaká slova zvolil. „Samozřejmě jsem tím nemínil, že měl mít z potřeštěného sourozence radost. Myslel jsem tím, že měl štěstí, pokud jde o dědičnou monarchii. Kdyby byl Otto, jeho nejbližší příbuzný a potenciální nástupce, aspoň trochu ambiciózní, bojoval by o Ludvíkovu korunu mnohem dřív. A kdyby vyhrál, s měšcem by zacházel on. Jenže Ottu prohlásili za šíleného v roce 1875 – dlouho předtím, než se Ludvík zadlužil a začal si půjčovat velké sumy z vnějších zdrojů. Nikdo si netroufal jeho autoritu zpochybňovat. Až do chvíle, než zašel moc daleko.“

„Nech mě hádat,“ řekl Payne. „Mluvíš o černý labuti.“ Ulster přikývl. „Když začaly královské truhlice vysychat, Ludvík se pokusil vylepšit finance na své projekty legálními prostředky. Požádal bavorského ministra financí, aby se sdružením německých bank sjednal půjčku ve výši sedm a půl milionu marek, která by ho nějaký čas udržela nad vodou. Pak ovšem zjistil, že peníze dlouho nevydrží, zejména při rychlosti, s jakou je utrácel. A tak se obrátil ke kreslicímu prknu – doslova odešel ke kreslicímu prknu s inkoustem a brkem – a navrhl černou labuť. Vidíte, že Ludvík byl nadaným umělcem. Říkal si, že když založí společenství, užije si s ním třeba i legraci.“

Payne přeletěl pohledem symbol na víku. Nepochybně měl určitý styl. „O jaký typ společenství jde?“

„O tajné.“

„Což je?“

„Což je, že nechtěl, aby o něm lidi věděli.“

Payne namítl. „Věř nebo nevěř, já vím, co znamená tajný. Myslel jsem, jakou mělo to společenství úlohu.“

„Promiň,“ řekl Ulster a zrudl. Objev ho tak rozrušil, že odbíhal od tématu víc než obvykle. „Ludvíkovým cílem bylo získat peníze nedovolenými prostředky.“

Kaiser se zasmál. „Stal se z něho zloděj? To je super!“ Jonese to svádělo, aby Kaisera pozlobil, ale pak si to rozmyslel.

Ulster zakroutil hlavou. „Zloděj ne, ne přímo. Spíš jako hlava nového syndikátu. Ludvík zosnoval řadu šílených plánů a pak naverboval své nejvěrnější nohsledy, aby je uskutečnili. Bohužel, většina jeho lidí dobře věděla, že je Ludvík praštěný, a tudíž jenom předstírali, že poslouchají jeho rozkazy. Často to mělo komické následky.“

„Jaké třeba?“ zeptal se Jones.

Ulstera napadl dobrý příklad. „Poté co mu Rothschildova banka odmítla půjčit, Ludvík se rozhodl, že peníze ukrade. Věděl, že v Mnichově by mohli jeho lidi poznat, a tak poslal skupinu svých sluhů do Frankfurtu, aby vybílili banku tam. Ne vojáky, prosím, ale sluhy – kuchaře, majordomy, čeledíny a podobně. Ti lidé pochopitelně neměli v úmyslu vyloupit banku, ale všichni si chtěli udělat volno. A tak parta na pár dní vyrazila do Frankfurtu, kde utratila spoustu královských peněz. Nakonec se vrátili domů s prázdnýma rukama. Když se jich král vyptával, proč neuspěli, prohlásili, že už byli takhle blízko od splnění úkolu, ale v poslední chvíli došlo k zádrhelu, který tomu zabránil.“

Payne, Jones i Kaiser se smáli. Znělo to jako zápletka z nějakého špatného filmu.

„Takže,“ hádal Payne, „vláda zjistila, odkud vítr vane, kde se berou tyhle šílený plány, a rozhodla se Ludvíka odstranit, než nenávratně poškodí království.“

„Vlastně ne. Sluhové nechtěli, aby je stihl trest – ani aby pokazili dobrou věc –, takže se většina těchto příběhů vynořila na povrch až dlouho po Ludvíkově vraždě.“

„Vážně? Tak co mu způsobilo potíže?“ zeptal se Payne. Ulster ukázal na zlato. „Zvěsti o černý labuti.“

20

Oproti některým jiným historikům, kteří se odmítali vyjádřit, dokud nesesbírali všechna fakta a neprostudovali je, tíhl Ulster k vytváření teorií takříkajíc „za pochodu“. Někdy to přineslo nesouvislý monolog, jenž pokračoval pořád dál a dál, ale Payne s Jonesem už s ním měli spoustu zkušeností, takže jeho metodu chápali. Zatímco ostatním popisoval scénu, v jeho vlastní mysli do sebe kousek po kousku zapadla celá skládačka.

„Devět měsíců předtím, než ho zavraždili,“ vysvětloval Ulster, „svolal Ludvík nejlepší jezdce ze svého království na Linderhof – jeden ze svých zámků – a požádal je, aby po celé Evropě roznesli spousty dopisů. Jezdce vyslal na cestu uprostřed noci, znesnadnilo to totiž jejich odhalení. Podle svědků, kteří pracovali ve stájích, byl každý dokument zapečetěný a všechny nesly znak propracované černé labutě. Kromě toho není o jejich záhadné výpravě nic víc známo. Nikdo neví, co v dopisech stálo, kam je posílal nebo zda je jezdci skutečně doručili.“

„Proč se těch jezdců teda nikdo nezeptal?“ otázal se Payne.

„Proč? Protože ti jezdci se už nikdy nevrátili.“

„Žádnej z nich?“

Ulster zavrtěl hlavou. „Nikdo neví, jestli je zastřelili, zajali nebo jim nařídili držet se stranou.“

„To je podivný,“ řekl Jones. Ludvíka i zámky znal, ale o černé labuti nikdy neslyšel.

„Věřte mi,“ ujišťoval je Ulster, „bude to ještě podivnější. Hned noc poté Ludvík zmizel – jednoduše se na zhruba třicet šest hodin beze stopy vypařil. Nikdo netušil, jestli ho unesli, zabili nebo zda se ztratil v blízkých lesích. Pro jeho rádce to byla děsivá doba. Nechtěli vyvolat paniku a zároveň taky nechtěli dát opozici do ruky zbraň, a tak se rozhodli nechat věci v klidu do chvíle, než zjistí, kde je. Pomalu, ale jistě začínali chápat, co se stalo. Ludvík uprostřed noci potají z Linderhofu vyklouzl – kolem družstva ozbrojených stráží – a odjel do Schachenu, což byl malý palác asi osm kilometrů odsud. Z nějakého důvodu chtěl být týden o samotě.“

Ulster se odmlčel, aby si utřídil myšlenky. „Když ho našli, rádcům se ulevilo. Dokud byl na prázdninách, mohli si o jeho odjezdu vymyslet, co chtěli. Aspoň do chvíle, než se začaly šířit zvěsti o půlnočních jezdcích a záhadných dopisech. Báli se, že Ludvík zosnoval další bláznivý plán, takže se rozhodli poctít ho nečekanou návštěvou. Když tam dorazili, byl obalený hlínou – jako kdyby celý den pracoval na polích. Zeptali se ho, co to dělá, jenže on jim to odmítl říct.“

„Jsou kolem toho nějaký teorie?“ zeptal se Payne. „Neřeknu, dokud mi neukážete bednu zlata se symbolem černé labutě. Kdybych měl hádat, řekl bych, že se Ludvík ušpinil při návštěvě tohohle bunkru.“

Payne se zamračil. „Jak je to možný? Já myslel, žes říkal, že tvůj děda ten bunkr postavil ve třicátých letech?“

Ulster zakroutil hlavou. „Ve skutečnosti, Jonathone, jsem řekl, že dědeček tenhle bunkr používal. Nikdy jsem netvrdil, že ho postavil. Když vezmu v úvahu všechny nacistické aktivity v těchhle oblastech, není možné, aby tady něco takového mohl postavit, aniž by to objevili. Ne, pokud bych měl spekulovat, řekl bych, že Ludvík zadal jeho výstavbu v roce 1886 a můj děda ho o padesát let později našel.“

Ulster zvedl na důkaz dědečkův deník. „Vzpomínáte, jak jsem předtím říkal, že černá labuť to vysvětluje? Myslel jsem, že pokud jde o tuhle knihu, ale…,“ zarazil se. Pořád neměl jistotu. „Po dalším uvažování mi došlo, že černá labuť vysvětluje mnohem víc než to. Vlastně objasňuje úplně všechno.“

„Všechno?“ nechápal Payne.

Ulster přitakal. „Černá labuť mi mnohé objasnila. Teď najednou vidím věci v jiném světle.“

„Úžasný,“ pronesl Payne suše. „Snad to znamená, že budeš schopnej řešit nějaký otázky, na který ještě pořád neznáš odpověď.“

„Na který?“

„Třeba proč Ludvík postavil tenhle bunkr.“

Ulster ukázal na bedny. „Aby si schoval poklad.“

Kaiser ho přerušil. „Jakej poklad? Myslel jsem, že byl na dně.“

„To byli i jeho věřitelé,“ řekl Ulster se smíchem. „Ludvík dlužil víc než čtrnáct milionů marek. Věřitelé mu za dveřmi stáli ve frontě a žádali, ať jim zaplatí. Společnost, která jeho zámky zásobovala vodou a palivem, ho dala kvůli neplacení k soudu. Některé zdroje tvrdí, že to byla největší ostuda v Ludvíkově životě.“

„A kam tím míříš?“ zeptal se Payne.

Ulster popadl jednu zlatou cihlu, aby celou věc zdůraznil. „Když měl Ludvík kolem sebe tolik zlata, proč jím nezaplatil?“

Jones zkusil hádat. „Protože byl vyšinutej.“

„Nebo,“ kontroval Ulster, „byly ty zvěsti o černý labuti pravdivý.“

„Jaký zas zvěsti?“ dožadoval se Payne. „Pořád meleš o zvěstech.“

Ulster se usmíval a radoval se, že může vysvětlovat. „Ludvík prý poslal ty záhadné dopisy, známé jako dopisy s černou labutí, aristokratům po celé Evropě a žádal je v nich o podporu tajného projektu, na němž pracoval. Ludvík měl v cizích zemích mnohem lepší reputaci než v Bavorsku, tudíž existovala naděje, že jeho dopisy budou mít velkou váhu. Soudě podle tohohle zlata a všech těch beden, hodně lidí mu na to skočilo.“

Kaiser se zasmál. „Potřeboval bych se ujistit, jestli jsem si to správně vyložil. Bavorský král ušil na nejbohatší lidi v Evropě boudu? To je k popukání!“

Ulster pokrčil rameny. „Vlastně nikdo neví, jestli tahal z lidí peníze nebo hledal investory na nějakej zákonný projekt. Pravda je, že ho zabili dřív, než se jeho tajný plán provalil. Teoreticky by bavorskou vládu nepotěšil žádný výsledek – ať už by podváděl bohaté nebo hromadil peníze a při tom odmítal platit účty. V každém případě by bylo Bavorsku za Ludvíkovy činy trapně. Proto ho odstranili.“

„Údajně,“ zdůraznil Payne. „Nebo se našel důkaz?“

Ulster zavrtěl hlavou. „Jak už jsem se zmínil, tohle všechno – jeho vražda, jeho tajný plán, zmizení – jsou pouhý spekulace. Jediný hmatatelný důkaz o černé labuti, který kdy objevili, představovaly spousty Ludvíkových skic a pár úryvků o jakési tajné organizaci v jeho deníku. Všechno ostatní je jenom snůška pověstí, fám a domněnek.“

„Byla, až do dneška,“ řekl Payne.

Ulster zářil a při tom hleděl do dědečkova deníku.

„Ano. Až do dneška.“

„Takže,“ promluvil Kaiser, „jak teď dál? Můžeme do toho přímo skočit rovnýma nohama, nebo musíte rozjet nějaký ty archeologický hovadiny?“

„Ohledně toho,“ řekl Ulster, „se bojím, že bych pro vás mohl mít špatný zprávy. Nevím jistě, jestli najdete něco cennýho.“ Kaiser se zasmál a vytrhl Ulsterovi zlatou cihličku. „Nevím, jak vy, ale pro mě má zlato velkou cenu. Kolik tahle věcička váží? Čtyři a půl, pět a půl kila? Jenom za tuhle bednu si koupím ostrov.“

Jones vypadal uraženě. „Počkej vteřinku! To já jsem to podělaný víko vypáčil. Co můj podíl?“

„Neboj, chlape. Můžeš chodit na mou pláž.“

Ulster si odkašlal. Najednou byl nervózní. S lidmi jako Kaiser nikdy raději nejednal a nevěděl přesně, jak bude reagovat na špatné zprávy. „Tak jsem to nemyslel. Jestli jsou moje teorie správný, je velká pravděpodobnost, že většina těch beden je bezcenná.“

„Bezcenná?“ vyhrkl Kaiser. „Proč by byly bezcenný?“

Ulster si otázky nevšímal. Místo toho pátral mezi haldami – pár beden nakopl, dalšími zatřásl –, až našel tři, které potřeboval. „Nevadilo by vám, kdybyste mi otevřeli tyhle? Objasní moje tvrzení.“

„Jistě,“ řekl Kaiser a vzal sochor.

„Nářadí vlastně nebude potřeba,“ oznámil mu Ulster. „Bedny nejsou zapečetěný.“

„Jak to?“ zeptal se Kaiser.

„Odklopte víko a uvidíte.“

Payne s Jonesem se celí zkoprnělí přesunuli blíž. Kaiser zatím odstranil první víko. K jejich překvapení byla bedna prázdná.

Ulster poklepal na další: „A teď tuhle.“

Kaiser uposlechl, ale rovněž nic.

„A tuhletu.“

Stejné. Bedna byla prázdná.

Ulster ukázal na haldy. „Bohužel jsem měl tušení, že většina jich bude prázdná. Jinak by je tady děda takhle neuskladnil.“

Payne se ušklíbl. „Tvůj děda? Jak víš, že to byly jeho bědný?“

„Jednoduše. Koukni se na to dřevo.“

„Co je se dřevem?“ zeptal se Kaiser.

„Nic. A to je ten problém.“ Ulster přejel rukou po jedné z prázdných beden. „Žádný zářezy, žádný pukliny, vůbec žádný oděrky. Něco úplně jiného než Ludvíkova bedna, která byla zvětralá a ošoupaná, ale hodně podobná bedně se znakem mý rodiny. Všiml jsem si toho už dřív, ale až doteď to nedávalo smysl. Kdybych měl hádat, většinu těch beden tady shromáždili v očekávání dědova dalšího objevu.“

Jones mrkl na bedny. „Jakýho?“

Ulster pokrčil rameny. „Na mou duši nevím, po čem pátral. Třeba nám jeho deník dá nějakou odpověď, třeba ne. Nicméně podle velikosti bunkru a množství beden v týhle místnosti se chystal na něco ohromnýho.“

21

Další hodinu otvírali Payne s Jonesem a Kaiserem všechny bedny v bunkru, zatímco Ulster na druhé straně místnosti pročítal dědečkův deník. Ke zklamání všech se Ulsterova teorie o bednách ukázala jako správná: většina jich byla prázdná. Těch několik, které měly co nabídnout, vyplňovaly rodinné památky – osobní věci, které by se daly vrátit původním majitelům –, ale nic, co by se podobalo van Goghovi nebo Ludvíkovu zlatu.

„Omlouvám se,“ pronesl Kaiser poté, co otevřeli poslední.

„Za co?“ zeptal se Payne.

„Že jsem marnil váš čas.“

Payne si setřel pot z čela. „O čem to meleš? Náš čas jsi nemarnil. Byla to sranda – pěkně jsme si mákli, jako mukli na řetězu.“

Jones si lokl vody. „Mluv za sebe. Mě berou záda a na palci mám puchejř jako knedlík. Doufám, že je náš hostitel pojištěnej.“

Kaiser se usmíval. „Tak si seber nějaký zlato a tím to vyrovnáme.“

Jones nabídku zvažoval. „S tebou je radost obchodovat.“

„Ve vší vážnosti,“ řekl Payne Kaiserovi, „ceníme si, žes nám dal tohle echo. Ale věci zřejmě nevyšly tak, jak jsme doufali –“

„To je slabý slovo,“ zamumlal Jones.

„– ale povedlo se nám uhájit Petrovu reputaci. A to nám všem stačí.“

Jones si hlasitě odkašlal. Zvuk se rozlehl po celé místnosti.

Payne se na něho zahleděl. „Co je?“

„Nezapomínáš na něco?“

„Nemyslím… Nebo snad jo?“

Jones zklamaně povzdechl. V detailech byl vždycky lepší než Payne. „Prosím, odpusť mému bývalému veliteli. V jeho věku začíná rozum slábnout.“

„Co to kecáš? Vždyť seš starší než já!“ zavrčel Payne.

Jones poznámku ignoroval. „Jon měl v úmyslu říct tohle: ačkoli nás uchvátilo, jak jsme ochránili jméno Ulsterovy rodiny, přesto rádi přijímáme cestu zdarma na Oktoberfest.“

Payne se odmlčel a zamyslel. „Vlastně má pravdu. Měl jsem v úmyslu to tak říct.“

Kaiser se smál jejich skopičinám. „Bez obav, hoši. Já slovo dodržím. Máte ode mě dva dny na Oktoberfestu. Když všechno půjde dobře, do večeře se ocitnete v pivním ráji.“

„Ledaže…,“ zvolal Ulster z druhé strany místnosti. Všichni tři se otočili směrem k němu. Seděl na jedné prázdné bedně a zády se opíral o stěnu bunkru. V rukou držel dědův deník.

„Ledaže co?“ ptal se Payne.

„Ledaže byste si chtěli vyzvednout poklad, kterej byl určenej do těchhle beden.“

Jones popošel dopředu. „Co říkáš?“

Ulster se několikrát zhoupl dozadu a dopředu. Chtěl tím vyvinout dostatečnou rychlost, aby mohl vstát. „Zatímco jste vy, pánové, hledali v bednách, já prováděl vlastní pátrání, a to bylo krapet plodnější než to vaše. Podle dědových záznamů nepřinášelo největší problém najít Ludvíkovy cennosti, ale vyzvednout je.“

Místnost naplnilo ticho. Všichni přemýšleli o Ulsterových slovech.

Uběhlo několik vteřin, než promluvil Kaiser: „Co tím myslíte?“

Ulster pokračoval. „Tušil jsem, že to přitáhne vaši pozornost.“

„No, to teda přitáhlo. Vysvětlete mi to.“

„Jak už jsem řekl, Bavorsko se ve třicátých letech hemžilo nacisty. Konkrétně tuhle oblast měli v merku kvůli zimním olympijským hrám, který se v roce 1936 odehrávaly dole v údolí. Tuhle horu vlastně využívali při některých lyžařských soutěžích. Ten mimořádný dozor donutil dědečka zanechat hledání Ludvíkova pokladu krátce poté, co našel tenhle bunkr. Jak to tak vypadá, věděl dobře, kde se poklad skrývá, ale kvůli druhé světové válce si ho nemohl vzít.“

„Posranej Hitler! Vždycky všechno zkazí,“ zlehčoval to Jones.

„Co říkáš? Ty víš, kde ten poklad je?“ dožadoval se Kaiser.

Ulster ztišil hlas. „Podle dědy schoval Ludvík ve svým Gartenhausu tajný dokument, který odhalí polohu pokladu.“ Jones sebou trhl. „Jednou, když jsme s Jonem přecházeli afghánskou hranici, jsem musel schovat nějakej dokument ve svým gartenhausu, a –“

Kaiser ho přerušil: „Gartenhaus znamená v němčině zahradní besídka, a ne to, co ses chystal popisovat.“

„Díkybohu,“ vstoupil do toho zase Jones, „protože když jsem ten papír vytahoval, tak jsem se o něj říz.“

Payne obrátil oči v sloup. Jeho nejlepší kamarád někdy nevěděl, kdy s vtipkováním přestat. „Petře, znáš nějaký místo, který by odpovídalo dědečkovu popisu v deníku?“

„Hned z hlavy můžu jmenovat tři možný místa,“ odpověděl Ulster. „Jedno by bylo dobrou zprávou. Druhý by představovalo snesitelnou zprávu. A to třetí by bylo vážně strašný.“

„Začněme s tím dobrým,“ navrhoval Kaiser. „Jestli vás to, hoši, ovšem zajímá.“

Payne odpověděl dřív, než měl Jones šanci vymyslet další vtip. „Když už jsme zašli tak daleko, tak co je pár dalších hodin? Navíc, Oktoberfest trvá ještě dva tejdny.“

Ulster se zazubil. S Paynem a Jonesem pracoval rád. „Nejlepší zprávou je pro nás podle mýho mínění králův dům v Schachenu. Je to zámeček na kopci asi osm kilometrů odsud. Jak už jsem předtím poznamenal, tam Ludvík odešel, když se na třicet šest hodin ulil – v noci poté, co rozeslal ty tajemný dopisy.“

„To je to místo, kde ho rádci našli obalenýho blátem?“ zeptal se Payne a pokoušel si vybavit podrobnosti z Ulsterova sáhodlouhého příběhu.

Ulster kývl. „Vypadá sice spíš jako lovecká chata než skutečnej zámek, ale sousedí s Alpengarten auf dem Schachen – což je malá botanická zahrada, přístupná veřejnosti.“

„Dům u zahrady. Tomu rozumím,“ řekl Payne.

„Tohle by z mnoha důvodů byla ta nejlepší zpráva. Za prvý je to blízko, což znamená, že bychom tam mohli dorazit za míň než hodinu. Za druhý se to nachází na vrcholku opuštěnýho kopce. Bez vrtulníku se tam dá dostat jenom náročnou, čtyřhodinovou túrou. Jelikož ale většina lidí vrtulník nemá, myslím, že bychom to tam mohli mít pod palcem.“

Kaiser souhlasně pokýval hlavou. To vypadalo nadějně. „A když to tam není, jaký je to snesitelný místo, o němž ses zmiňoval?“ zeptal se Jones.

„To by byl palác Linderhof, jediný z Ludvíkových zámků, který před smrtí viděl dokončený. Jestli si vzpomínáte, jeho jezdci odsud odjeli na svou záhadnou výpravu. Navíc se tam vrátil po pobytu v Schachenu.“

Kaiser chvíli přemýšlel. „Jakej je s Linderhofem problém?“

„Pozemky kolem mají rozlohu přes padesát hektarů. To je na pátrání dost velká oblast. Kromě toho je palác plnej cennýho umění. Díky tomu se tam pohybují davy lidí a přísně to tam hlídají.“

„Za jistých okolností představují davy dobrou věc,“ připomněl Payne. „Ale nejspíš máš pravdu. To nevypadá jako místo, kde se budeme moct svobodně pohybovat.“

Ulster zavrtěl hlavou. „A přesto by byl Linderhof mnohem lepší než poslední možnost, místo, kterýmu se říká Zimní zahrada. Ludvík ji vybudoval na vrcholku střechy severního křídla rezidence v Mnichově. Dřív to byl královský palác bavorských panovníků. Jde o největší palác v Německu a každý den jím projdou tisíce návštěvníků. Celý komplex má deset nádvoří a více než sto třicet místností, z nichž většina má ohromnou rozlohu. Jedna z největších je pokladnice, v níž se nachází všechno od šperků dynastie Wittelsbachů po sbírku královských korun, včetně několika z prvního tisíciletí.“ Kaiser přemýšlel o zabezpečení. „To nezní dobře.“

„Vlastně,“ promluvil Payne, „nesejde na tom, kolik hlídačů v pokladnici stojí. Ten dokument v pokladnici není. Kdyby ho objevili, Petr by se o tom doslechl.“

„To je pravda,“ potvrdil Ulster. „Bohužel by se pokladnice dala prozkoumat mnohem líp než sama zahrada. Jako všechno, co Ludvík postavil, i Zimní zahrada byla neskutečná. Uvnitř obrovského skleníku se nacházelo uměle vytvořené jezero, scéna z Himálaje, indiánské chýše, stroj na duhu a tropické rostliny z celého světa. Sluhové, kteří bydleli v pokojích pod jezerem, museli spát pod deštníky, poněvadž shora neustále kapala voda. Viděl jsem obrázky té zahrady a říkám vám, byla pozoruhodná. Taková krytá džungle.“ Payne se zaměřil konkrétně na jedno slovo. „Byla?“

Ulster přitakal. „Hned po králově smrti zimní zahradu zbourali. Vážila tolik, že zprohýbala trámy ve zdech paláce.“ Jones si jen zklamaně povzdechl. Doufal, že místo uvidí. „Máš pravdu. Třetí možnost stojí za prd. Těžko lze zkoumat něco, co už neexistuje.“

„Buďme upřímní,“ shrnul to Payne. „Žádná z těch možností není zrovna skvělá. Mluvíme o třech zámcích, který si prohlídly miliony lidí. Vážně si myslíte, že my se tam budeme procházet a všimneme si něčeho, co v posledních sto dvaceti letech všichni minuli?“

„To samozřejmě ne,“ řekl Ulster a vzal dědečkův deník. „Bohudík máme mnohem víc, s čím můžeme pokračovat, než jenom starý dobrý štěstí. Vlastně máme podrobný soubor instrukcí. Musíme jen najít startovní čáru a tenhle deník za nás udělá zbytek.“

Několik vteřin jim trvalo, než poznámku pochopili. Když se to stalo, Payne nevěřícně zavrtěl hlavou. To byl celý Ulster, nechal je takhle dlouho čekat, než odhalil něco tak závažného. Payne si řekl, že jednoho dne musí Petra naučit, jak začít s nejdůležitější věcí, než zabředne do svých vedlejších výkladů – jen pro případ, že by umřel stářím, než dopoví základní informaci.

Payne se pro sebe zasmál. „Tak na co teda čekáme? Půjdem a najdem Ludvíkův poklad.“

22

Hora Schachen

Bavorsko, Německo

V Kaiserově světě existovalo velmi málo jistot, pokud šlo o peníze. Obchody se často na poslední chvíli hroutily, dlouhodobí společníci se ho nezřídka pokoušeli natáhnout kvůli pár šestákům a soupeři vždycky hledali příležitosti, jak mu sebrat klienty nebo ho dostat do potíží s policií. Kaiser se v tomto podnikání pohyboval už tak dlouho, že za tu dobu dostal mnohé lekce. Na začátku kariéry přišel kvůli vlastní lehkomyslnosti o velké peníze. Jako hráč, který odmítá shrábnout výhru, i Kaiser příliš riskoval ve chvíli, kdy bylo prozíravé odejít. To se však všechno změnilo před několika lety, když při požáru ve skladu ztratil zboží v hodnotě milionů dolarů. Místo aby zboží prodal spolehlivému zákazníkovi, jenž nabídl slušnou cenu, Kaiser se pokusil získat lepší obchod tím, že vyjednával s ruskou mafií. Kaiser do dnešního dne pořád ještě nevěděl, který z nich jeho sklad podpálil – i když předpokládal, že to byl onen Rus –, ale od toho okamžiku se rozhodl snižovat rizika na minimum, kdykoli to půjde.

Payne, Jones a Ulster odletěli na vrchol Schachenu pátrat po poloze Ludvíkova pokladu, Kaiser však zahájil přípravy k přesunu zlata, které už našel.

Králův dům na Schachenu je v Německu známý jako Königshaus am Schachen. Trvalo tři roky, než ho postavili (1869-1872), protože všechen materiál se musel vozit nahoru na vrchol. Ludvík miloval přírodu a vybral si tohle místo kvůli velkolepému výhledu na okolní štíty a také kvůli jeho odloučenosti. Dvoupatrová alpská chata, stojící stovky metrů nad civilizací, fungovala jako Ludvíkovo útočiště pokaždé, když chtěl uniknout politice a slídivým pohledům v Mnichově. Tady nahoře mezi mraky fantazíroval o tom, že si za mořem založí vlastní království, jakýsi moderní Kamelot, kde by vybudoval honosný zámek.

Pilot kroužil nad hřebenem a hledal místo k přistání. Payne s Jonesem hleděli ven z okénka vrtulníku a tvářili se zklamaně. Poté co slyšeli tolik příběhů o Ludvíkově okázalosti, čekali vilu srovnatelnou s palácem Tádž Mahal. Místo toho spatřili jednoduchou dřevěnou stavbu, která vypadala jako lovecká chata.

Jones promluvil do sluchátka s mikrofonem: „Když tohle je kůlna, tak kde je králův dům?“

„Obávám se, že se na něj díváš,“ odpověděl Ulster z předního sedadla. „Ale nenech se zmást vnějškem. Vnitřek je mnohem bohatší.“

„To mi moc neříká, poněvadž zvenku to vypadá jako nějaká bouda.“

Payne se usmál. „Bouda s neuvěřitelným výhledem.“

„Dobrá poznámka,“ připustil Jones.

„Kdybychom vyletěli trochu výš, mohli bychom vidět Rakousko. Jsme přímo severně od jeho hranice,“ řekl Ulster, zatímco se díval na horu Dreitorspitze v pohoří Wetterstein.

„Není to trochu blbý?“ zeptal se Payne z ničeho nic.

Ulster se na sedadle obrátil. „O čem to mluvíš?“

„O umístění týhle chatky,“ vysvětlil Payne. „Kdybych byl bavorskej generál, tak bych sakra nedovolil Ludvíkovi postavit si dům takhle blízko u cizí hranice. Podívej na ty okolní vrcholy. Ta oblast se nedá nijak bránit.“

Jones kývl na souhlas. „Jon má pravdu. Umísti na vrchol toho hřebene pár výbušnin a výslednej sesuv půdy krále smete dolů.“

„Nejen to,“ pokračoval Payne, „kdyby chtěli Rakušani Ludvíka unést, mohli by to udělat velice snadno. Co myslíš, DJi? Tři, nanejvýš čtyři chlapi?“

Jones si za necelou vteřinu projel v hlavě hned několik scénářů. Pokud šlo o plánování misí, Jones byl géniem ve strategii – typ chlapíka, jenž hraje šachy, a všichni ostatní při tom hrají dámu. „Stačí čtyři muži a temná noc a sebral bych víc než jen Ludvíka. Šlohl bych i jeho barák.“

Payne se zachechtal. „To vypadá na nějakou zábavičku. Podniknem to místo Oktoberfestu, co?“

„Petře,“ pronesl Jones s vážnou tváří, „můžeme si dneska v noci půjčit tvou helikoptéru? Slibuju, že palivo zaplatíme.“

Švýcarský pilot, který ve sluchátkách slyšel celý rozhovor, pohlédl nevěřícně na Ulstera. „Pane?“

Ulster ho poplácal po rameni. „Klid, Baptiste. Oni jen žertují.“

Ulster se zarazil a pak se ohlédl na Payna a Jonese. „Žertovali jste, ne?“

Pilot chtěl upoutat co nejmenší pozornost, což se dá ovšem s helikoptérou dost těžko, a přistál na vrcholku skalnaté náhorní plošiny, přibližně dvě stě metrů pod domem krále. Od stavby je odděloval travnatý kopec, který vypadal jako pozadí v muzikálu Za zvuků hudby.

Když přecházeli po louce směrem k hlavnímu vchodu, zaměřil se Payne na shluk budov v údolí. Jejich světle šedé střechy dokonale splývaly se skalní stěnou, jež je obklopovala, takže je v alpské scenerii téměř nešlo vidět.

Payne ukázal na areál: „Co to tam je?“

„To je restaurace Schachenhaus,“ odpověděl Ulster, aniž se podíval. „Stojí tam ještě pár chatek pro hosty, kteří tu chtějí strávit noc.“

„A to lidi dělají?“ zeptal se Jones a při tom se v košili s dlouhými rukávy otřásl. Teplota byla o patnáct stupňů nižší, než když před pár minutami nasedali do vrtulníku.

Ulster se zazubil. „Většina lidí se vleče pěkně dlouho, než doleze až na tohle místo. Mě by po čtyřhodinovým výstupu taky svádělo, abych zůstal.“

„Tady nahoře je ale zima,“ postěžoval si Jones.

„Ale kdepak!“ řekl Ulster se smíchem. Ve snaze dokázat svoje tvrzení se zhluboka nadechl a zas pomalu vydechl. „Cítíte ten horskej vzduch? Připomíná mi to Küsendorf.“

„Vážně?“ zamumlal Jones pro sebe. „Mně to připomíná Sibiř.“

Payne věděl, jak Jones zimu nenávidí, tak se raději rozhodl změnit téma.

„No,“ řekl Payne Ulsterovi, „tak nám pověz něco víc o tom gartenhausu. Pravděpodobně nám pomůže, když budem vědět, co hledáme.“

Ulster souhlasně pokýval hlavou. „Podle dědy používal Ludvík k utajení toho místa nějakou hádanku. Musíme ji jenom rozluštit a pak budeme schopní dokument najít.“

Payne se uchechtl. „V tvým podání to vypadá jednoduše.“

„No, nevím, jestli jednoduše, ale myslím, že máme slušnou –“

„Jak zní ta hádanka?“ přerušil ho Jones.

Ulster se zasmál jeho nepozornosti. „Ano! To nám pomůže, ne? Původní verzi zřejmě napsali v bavorském nebo nějakém rakousko-bavorském nářečí, který můj děda časem přeložil do rakouské němčiny. Tímhle jazykem mluvil předtím, než se přestěhoval do Švýcarska. Později –“

„Petře!“ vyhrkl Jones. „Bolí mě z tebe hlava. Řekni jenom tu hádanku.“

Ulster zrudl. „Promiň, Davide. Jsem jenom nadšenej.“ Jonese okamžitě přepadl pocit viny a zmírnil tón. „My jsme taky nadšení. Doopravdy. Ale nemůžem dál, když nám nepovíš tu hádanku.“

Ulster chápavě přitakal. Většinou mu vyhověli a nechali ho, aby mluvil bez ladu a skladu dál a dál, ale i rozvláčný historik Ulster věděl, že některé situace si žádají stručnost. A ten čas teď nastal. A tak hádanku prozradil.

„Kam labuť pluje, když pluje domů?“

23

Krueger nemohl uvěřit svému štěstí. Nejdřív se překvapivě objeví Petr Ulster, a teď tohle. Očividně se dělo něco důležitého a na něm bylo, aby zjistil co. Doufal, že tohle se po třech letech malých službiček pro Hanse Muellera stane jeho výstupním lístkem.

Ne že by Krueger neměl region Oberbayern v Německu rád – určitě měl svůj půvab. Ale už od chvíle, co opustil 10, obrněnou divizi německé armády, chtěl vždycky pracovat v nějakém větším městě. Možná ve Frankfurtu nebo v Berlíně. Nebo dokonce v Kolíně. V tomhle bodě by cokoli bylo lepší než sezonní městečko jako Garmisch-Partenkirchen. Jedinou činnost v místě vyvíjel během zimních měsíců, když se do města nahrnuli lyžovat velcí rozhazovači a Mueller potřeboval speciální ochranu, aby mohl na svazích hor vést obchodní jednání.

Jinak se Krueger o sebe musel šest měsíců v roce starat sám. Vedl vlastní malou partu – většinou vojenské vysloužilce – a specializoval se s ní na vloupačky a zlámané nohy. Občas zoufale potřebovali hotovost, a tak ukradli pár aut a prodali je jednomu rakouskému společníkovi, který je dostal za hranice dřív, než se vůbec vyhlásilo, že jsou pohřešována. Ty peníze jim zajistily rentu na několik měsíců a koupili si za ně spoustu piva, ale z globálního pohledu Krueger chápal, že riziko, které na sebe bere, za tu odměnu vůbec nestojí.

Několik týdnů hledal způsob, jak si udělat jméno, aby si ho všiml buď Mueller nebo někdo z jeho zástupců. Zvažoval všechny typy prací, včetně vykradení banky v Düseldorfu, krádeže umění ve Stuttgartu a únosů v Drážďanech. A zatímco podnikal terénní výzkum a plánoval, vůbec nečekal, že se mu přímo za barákem objeví taková příležitost, která přichází jednou za život. Teď se na ni díval dalekohledem.

Jestli tohle dokáže, stane se přes noc legendou.

* * *

Kaiser měl jednoduchý plán: co nejrychleji dostat zlato z hor.

Až bude zlato na cestě do jednoho z bezpečnostních zařízení, začne se Kaiser starat o bednu s van Goghem a vším ostatním majetkem, který chtěl Ulster převézt do svých archivů ke zdokumentování. Kaisera nezajímalo, co se pak s věcmi stane – ať už je Ulster vrátí právoplatným majitelům, daruje je muzeu nebo všechno prodá na internetové aukci. Pokud se o zlatě nebo o jeho účasti nikdo nezmíní úřadům, Kaiser odejde s nejvyšším skóre v životě. Takový výplatní den mu dovolí odejít do důchodu.

V podstatě už by si teď mohl vychutnávat piňakoladu.

Co se týče záhadného Ludvíkova pokladu, vypadalo to na víc potíží, než by stálo za to – zejména pro někoho, kdo se vyhýbá pozornosti jako on. Jestli Payne s Jonesem najdou něco cenného, Kaiser si rád vezme svůj podíl, ovšem pokud to půjde vyřídit mimo veřejnost. Poslední věc, jakou potřeboval, bylo vidět své jméno a fotku ve všech novinách na světě. To se stalo Paynovi a Jonesovi, když našli poklad v Řecku, a od té doby se neustále potýkali s pozorností veřejnosti.

Pro muže, jako byl Kaiser, by takováhle proslulost znamenala rozsudek smrti.

Ne. Pokud šlo o něj, chtěl zlato víc než ochotně prodat a odejít do penze s nějakým zbrusu novým typem Ferrari.

Když Krueger uviděl dalekohledem Kaiserův obličej, jen zalapal po dechu. Nejen že se toho účastnil Petr Ulster, ale taky Muellerův největší sok. Mohlo by se to vyvíjet líp?

V pašeráckém světě platil Kaiser za krále a Mueller usiloval o jeho korunu.

Když to Krueger správně zahraje, zabezpečí se na celý život.

Během pár minut svolal svou místní bandu. Do hodiny už měli na sobě maskáče a byli připravení k boji. Nikdo z nich neznal počet lidí, proti kterým měli jít, ani odměnu, za niž bojovali, ale věřili Kruegerově vedení a báli se Muellerova hněvu.

Pro pochopy jejich formátu taková motivace stačila.

Ke komunikaci používali obousměrné vysílačky. Do lesa vstoupili ve dvojicích. Krueger zatím stál blízko úpatí hory, kde měl za úkol vydávat rozkazy. Zároveň sledoval vrtulník, zaparkovaný poblíž cesty. Předtím byly na poli vrtulníky dva, ale jeden z nich odletěl s Ulsterem, jeho pilotem a dalšími dvěma muži nahoru do hor dřív, než Kruegerova parta přišla.

Lepší načasování si ani nemohl přát.

Najednou tu měl na starost o čtyři chlapy míň.

A Kaiser tam zůstal.

Bedna se zlatem byla moc těžká, aby se dala vynést po žebříku. A tak museli před bunkrem narychlo sestavit kladkostroj. Do tohoto úkolu se pustili dva Kaiserovi muži. Další tři zůstali skrytí mezi stromy a nespouštěli místo z očí.

Kaiser nejdřív zvažoval, zda zlaté cihly vynést ven po jedné a venku pak bednu znovu zavřít. Určitě by to šlo rychleji než montáž kladkostroje. Už dvakrát odjel s terénním autem a přivezl většinu potřeb – jednou jel k vrtulníku pro soupravu nářadí a podruhé připravit náklaďák, který by zlato odvezl do skladu. Jenže pak si to nechal ještě projít hlavou a usoudil, že ten čas navíc bude stát za to, když se jeho chlapi nedozví, co v bedně je. Sice jim věřil, jenže pohled na tolik zlata by mohl s psychikou člověka provést podivné věci. A on absolutně nestál o nějaké komplikace, zejména pokud bylo v sázce tolik peněz.

„Jak dlouho to ještě potrvá?“ zeptal se Kaiser svých chlapů.

„Nanejvýš pět minut,“ odpověděl jeden z nich.

„Než bednu vytáhnete, zatlučte do víka ještě nějaký hřebíky. Cesta dolů z hor je hrbolatá a já nechci, aby se bedna rozpadla.“

„Jo, pane.“

Kaiser hleděl na zařízení, které postavili. Nepřipadalo mu moc festovní. „Než se vůbec té bedny dotknete, chci, abyste to udělátko vyzkoušeli.“

„Na čem, pane?“

„Na tom kaňourovi. Jestli to udrží prase, udrží to i bednu.“

Co se týče Kruegera, největší štěstí ho potkalo při jeho ranním telefonátu s Muellerem. Na konci rozhovoru se Krueger Muellera zeptal, jak často chce o situaci podávat informace. A Mueller mu řekl, že má namířeno na důležitou schůzku a nepřeje si, aby ho příštích několik hodin někdo rušil.

Dokonce při tom vyslovil slova: ať se bude dít cokoli.

V tu dobu se to nezdálo důležité, protože to nevypadalo, že se před polednem něco stane. Ostatně Ulster přiletěl teprve ráno a druhá helikoptéra tam stála celý víkend. Krueger předpokládal, že takhle se to potáhne celý den.

Kaiserova přítomnost samozřejmě měnila celou situaci.

Normálně by Krueger musel informovat Muellera, který by převzal velení a vyslal partu lidí zvenčí k zajištění správného průběhu věcí. Kdyby měl Krueger štěstí, dostal by nálezné a poplácali by ho po zádech. Určitě by v organizaci nepovýšil. Ale díky Muellerovu jasnému pokynu mohl teď situaci vyřídit tak, jak sám uznal za vhodné.

A to z Kruegerova pohledu znamenalo dvě věci.

Zbraň v ruce a kulku v Kaiserově mozku.

24

Šli po louce směrem ke královu domu. Payne si opakoval hádanku, aby se ujistil, že ji slyšel správně. „Kam labuť pluje, když pluje domů?“

Ulster přikývl. „Napadá tě něco?“

„Jo,“ prohodil Jones. „Ludvíkovi se až moc líbily labutí způsoby.“

„Říkal jsem vám, že byl posedlej.“

„Já vím, žes to říkal, ale myslím, že je to ujetý. Podle mě labutě ani nejsou dobrý. Víš, kolik lidí říká, že většina věcí chutná jako kuře? No, tak labutě ne. Chutnají jak hovno.“

Ulster se souhlasně rozesmál. Jako labužník už labuť ochutnal při mnoha příležitostech, ale potěšení z toho ptáka nikdy neměl. Na něj bylo maso moc vláknité a tuhé, navíc po něm v ústech přetrvávala chuť rybiny, i když se to překrylo omáčkou.

„Doufám, že jsi ji nikdy nejedl v Anglii.“

Jones zavrtěl hlavou. „Proč?“

„Protože v Anglii je každá labuť svrchovaným majetkem královny. Do minulýho století znamenalo zabití labutě vlastizradu.“

„Královně patří každá labuť? Jak si pamatuje jejich jména?“

Ulster otázku ignoroval. „V zásadě vlastní každou neoznačenou labuť ve Spojeném království, až na labutě z Orknejí, což je souostroví v severním Skotsku. Podle starýho zákona udalských Vikingů jsou labutě z Orknejí majetkem obyvatel ostrovů.“

Payne se podíval na Ulstera. „A co to má co dělat s Ludvíkem?“

„Nic,“ připustil. „Jenom jsem myslel, že je to zajímavý.“

„No, v současnosti by možná bylo nejlepší soustředit se na Ludvíka místo na Vikingy, když už jsme letěli do hor navštívit jeho dům.“

„Ano, jistě. Omlouvám se za svou rozháranost. Zaměřme se na hádanku.“

Payne se zeptal: „Jak to chceš pojmout? Chceš chodit po celý oblasti a hledat možnosti? Nebo chceš udělat brainstorming, abychom se dopátrali odpovědi, a odtud pokračovat?“

Ulster upíral pohled na dům. „Co bys radši?“

„To mi řekni ty. Ty seš historik.“

„Osobně si myslím, že by bylo nejlepší, kdybychom to rozřešili, a pak honem na návštěvu toho místa. Nicméně nevím jistě, jestli se to dá zvládnout. Samozřejmě jsem o tý hádance přemýšlel a jako nejlogičtější odpověď mi vychází labutí hnízdo. Tam labuť pluje, když pluje domů. Líhnou se tam přece labuťátka.“

Payne svraštil čelo. „Labuťátka?“

„Přece labutí mláďata.“

Payne pokrčil rameny. „Proč ne… Já toho o labutích moc nevím.“

„Já taky ne,“ přiznal se Jones. „Ale hnízdo labutě je její domov.“

Ulster povzdechl. „Bohužel to znamená, že ‚hnízdo‘ nejspíš můžeme jako odpověď vyloučit. Hádanka je ze své podstaty skládačka ve formě otázky. Kdyby ji vyřešila odpověď, která je nasnadě, nebyla by to v podstatě hádanka. Šlo by o pouhou otázku.“

Jones několikrát zamrkal. „Věřte nebo ne, to fakt dává smysl.“

Payne se pořád soustředil. „Když to není hnízdo, tak co by to mohlo bejt?“

Ulster zvažoval další možnosti. „Hádám, že by se mohl nabízet nějaký vodní útvar. Koneckonců, většina labutí si staví hnízda na břehu. Třeba měl Ludvík na mysli nějaký oblíbený místo.“

Payne se otočil a prohlížel si pozemky, které obklopovaly dům. Vrchol byl příkrý, takže tající sníh stékal dolů a shromažďoval se v přírodní strži. „Pokud je to ten případ, tak se nacházíme na špatným místě – ledaže by tady v okolí leželo nějaký skrytý jezero.“

Ulster zavrtěl hlavou. „Pokud vím, tak žádný, ale určitě se můžem zeptat.“

Do rozhovoru se znovu vložil Jones. „Asi si budete myslet, že si dělám srandu, ale není Labutí jezero opravdový místo?“

Jestli Payne nevěděl moc o labutích, tak ještě méně se zajímal o balet a vážnou hudbu. „Nevím. Co myslíš?“

„To je zajímavá otázka,“ odpověděl Ulster. „Ze zeměpisnýho hlediska v Německu neexistuje žádný moderní jezero toho jména. Ale příběh o Labutím jezeru pochází ze staré německé legendy. Kdo ví? Možná kdysi v Bavorsku leželo Labutí jezero, který se teď jmenuje jinak.“

„Já ti řeknu, kdo by to věděl: člověk posedlej labutěma,“ řekl Jones.

Payne kývl. „Dobrá poznámka.“

Ulster pokračoval: „Když mluvíme o Labutím jezeře, věděli jste, že předlohou pro hlavní postavu tohohle baletu se vlastně stal Ludvík? Čajkovského, ruského skladatele, jenž tuhle klasiku v roce 1875 složil, Ludvíkův život fascinoval a on ho zdálky sledoval. Ti dva se v mnoha ohledech podobali jeden druhému. Oba byli sexuálně zmatení snílci, kteří utíkali z reality do snového světa. Čajkovskij měl svou hudbu a Ludvík zase svoje zámky.“

„Setkali se někdy?“ zeptal se Jones.

Ulster zavrtěl hlavou. „Myslím, že ne.“

„Ale balet napsal skladatel před Ludvíkovou smrtí, ne?“ Ulster přikývl. „Zhruba deset let předtím.“

Jones uvažoval o časových souvislostech. „Vím, že Rusko a Německo nebyli přímo spojenci, ale myslel bych, že milovník hudby jako Ludvík tu inscenaci znal.“

„Nepochybně.“

„Třeba dokonce poznal v hlavní postavě sám sebe.“

„Nejspíš.“

Jones o tom přemýšlel. „Pokud to tak je, myslíš, že ta hádanka by mohla mít něco společnýho s baletem? Nemohlo by tam existovat nějaký vodítko?“

Ulster pokrčil rameny. „Možná.“

„Čistě pro jistotu,“ řekl Jones, „můžeš mi objasnit hlavní děj? Vážně si nemůžu vzpomenout, o čem to Labutí jezero.“

Payne zaúpěl. Viděl, že se blíží přednáška. „Ale prosím tě, stručně.“

Ulster slíbil, že to shrne. „Příběh Labutího jezera se soustředí kolem prince Siegfrieda, kterému krátce před jeho jednadvacátými narozeninami oznámí, že mu brzy vystrojí svatbu. Princ se děsí budoucích povinností, a tak zamíří do lesů, kde narazí na zakleté jezero, plné labutí. Překvapí ho, že jedna z labutí má na hlavě korunku. Po západu slunce se labuť změní v nejkrásnější ženu, jakou kdy viděl. Jmenuje se Odetta a je to labutí královna. Poví princi, že jeden zlý čaroděj proměnil mnoho dívek v labutě. Jezero vzniklo ze slz plačících rodičů. Taky mu svěří, že kletba se dá zlomit jedině tehdy, když jí nějaký muž slíbí své srdce. Princ se zamiluje až po uši a už se jí chystá vyznat lásku, když vtom mu čaroděj Odettu vytrhne z náručí a sebere mu ji.“

„To je všechno?“ zeptal se Payne s nadějí v hlase.

„V prvních dvou dějstvích. Pak jsou tam ještě dvě další.“

„Říkals, že budeš stručnej.“

Ulster se usmíval. „Pro mě to je stručný. Nezapomeň, že tohle představení normálně trvá tři hodiny. Polovinu z něj jsem přednesl za třicet vteřin.“

Payne chápavě pokýval. „Tak pokračuj.“

„Hned příští den princi na oslavě jeho narozenin představí několik dívek. Jedna z nich je Odila, dcera čaroděje, která díky kouzelnému zaklínadlu vypadá jako Odetta. Prince uchvátí její krása natolik, že podvodnici vyzná lásku. Odetta to sleduje z blízkého okna. Plačící a se zlomeným srdcem utíká do lesů. Princ ji zahlédne a pochopí, že se spletl. Nakonec Odettu dožene u Labutího jezera a vše jí vysvětlí. Zatímco ona přijímá princovu omluvu, přichází čaroděj a říká mu, že musí splnit svůj slib a vzít si jeho dceru. Princ odpovídá, že raději zemře s Odettou, než by se oženil s Odilou. Aby svoje tvrzení dokázal, chytí Odettu za ruku a oba skočí do jezera, kde se okamžitě utopí. Ale díky jejich činu je kouzelná kletba zlomena a všechny další labutě se promění opět v dívky.“ Jones ho přerušil: „Počkej vteřinku! Povídáš, že postava inspirovaná Ludvíkem se utopí v jezeře, a Ludvík o deset let později umírá taky v jezeře. To je prapodivná náhoda!“

„Vlastně,“ řekl Ulster, „jsem ještě úplně neskončil. Ještě přijde další utonutí.“

„Fakt, jo?“

Ulster se usmál. „Dívky smrt těch dvou rozlítí a přinutí čaroděje i s dcerou skočit do jezera. Pak sledují, jak se topí. Balet končí, když duše prince a Odetty vystoupají do nebe nad Labutím jezerem.“

Jones několik vteřin nejistě vyčkával. „Už jsi teda skončil?“

Ulster kývl. „Jo.“

„To je taky divná náhoda!“ vychrlil Jones.

„Jak to?“ zeptal se Payne.

„Tys neposlouchal?“

„Málo.“

Payne byl normálně ten vážný a Jones šprýmař. Stačil jenom jeden příběh o baletu a jejich role se vyměnily.

Jones se té ironii zasmál. „Copak tobě to nedošlo? Čaroděj, kterej za podvodem stál, se utopil ve stejným jezeře jako princ – stejně jako doktor, kterej zodpovídal za podvod, utonul v tom samým jezeře jako Ludvík. To nemůže bejt náhoda.“

„Máš pravdu, to zní podezřele,“ zavrčel Payne.

Ulster pokrčil svými širokými rameny. „Upřímně, já nevím, jestli to Ludvíkův vrah zinscenoval tak, aby napodobil balet, ale příběh o Siegfriedovi a Odettě napomohl vzniku Ludvíkovy přezdívky Labutí král.“

„Jak to?“ zeptal se Payne.

„Kdyby nezemřeli, Siegfried a Labutí královna by se vzali, čímž by se z prince stal Labutí král. A jak jsem se zmínil, postavu Siegfrieda inspiroval Ludvík, takže…“

Payne chápavě kýval. „Podle těch věcí o Ludvíkově posedlosti labutěma a postavě Labutího krále, o kterém jsi nám vyprávěl, ta přezdívka sedí.“

„Taky se mu říkalo Zasněný král, Pohádkový král nebo Šílený král Ludvík, ale Labutí král se používá nejčastěji.“ Payne se na chvilku odmlčel, aby si roztřídil všechno, co se dozvěděl. Labutí jezero, jeden z nejslavnějších baletů v historii, nějak s Ludvíkem souviselo. Symbol černé labutě vymyslel a navrhl Ludvík. A hádanku o labuti napsal opět Ludvík. Přesto Payne pořád netušil, kam by labuť mohla plout, když pluje domů.

Nebo co najdou, když to zjistí.

25

Královský dům na Schachenu zdálky připomínal loveckou chatu na malebném hřebenu. Dřevěná stavba ze sloupů a výplní s béžovým a tmavě hnědým nátěrem. Uprostřed měla dvě podlaží, ale nalevo i napravo dosahovala jen poloviční výšky, jako kdyby další místnosti přidali až na poslední chvíli. Paynovi připomínal dům dvě velká L, přibitá zády k sobě. Určitě nešlo o nejhorší architekturu, jakou kdy viděl, ale připadalo mu, že to nezapadá do snového světa, který si Ludvík pro sebe vytvořil. Proč místo zámku postavil dům?

„Nezapomeň,“ podotkl Ulster, jako by Paynovi četl myšlenky, „že uvnitř to vypadá mnohem luxusněji. Nenech se tím zmást.“

„Váš přítel má pravdu,“ ozval se shora ženský hlas. „Hrubá vnější lastura chrání perlu uvnitř.“

„Petře,“ řekl Jones, zatímco pátral, odkud hlas přichází, „ten barák mluví.“

„A poslouchá,“ odpověděla. Hlas měla lehce zabarvený německým přízvukem.

Jones chňapl Ulstera za ruku. „Petře, já se bojím… Drž mě.“

Payne se zachechtal a ukázal, kde řečník stojí.

Z příkrého štítu střechy sbíhaly kolmo dolů ozdobné dřevěné trámy. Vedly k zábradlí verandy v prvním patře. Záhadná žena stála pod balkonem, zčásti skrytá v šeru. Neviděli jí do obličeje, ale přirozené blond vlasy a světlá pokožka ji prozrazovaly.

„Jak často děsíte turisty?“ zavolal, když vylezl nahoru.

„Jen tehdy, když nás oni děsí jako první,“ odpověděla. „Mysleli jsme, že se řítí lavina.“

Payne šel dál. Pořád jí neviděl do tváře. „Proč jste si to mysleli?“

„Proč?“ řekla ostře. „Protože většina lidí sem chodí po svých.“

„Á jé,“ zašeptal Jones. „My jsme ten barák nasrali.“

Payne řekl Jonesovi a Ulsterovi, ať zůstanou na místě. „Omlouváme se za ten vrtulník. Zaparkovali jsme dole, abychom snížili hluk na minimum. Doufám, že nám odpustíte.“

„Přijde na to.“

„Na co?“

„Na důvod, proč jste sem nevyšli jako každý jiný.“

Payne došel až na vrcholek a konečně spatřil, s kým mluví. Hleděla na něj hezká blondýnka v džínách a tmavém svetru. Její obličej částečně zakrývaly dlouhé kadeře, které jí ve svěžím horském větříku poletovaly po tváři. Naučeným pohybem si nenuceně jednou rukou upravila vlasy a ze zápěstí druhé jí sklouzla gumička. Za pár vteřin už se jí za hlavou sem a tam pohupoval blonďatý culík.

„Pořád čekám,“ pronesla netrpělivě.

Payne popošel blíž. Všiml si na ní několika maličkostí – pih na nose, způsobu, jakým jí džíny obepínaly boky, křivek pod svetrem. Ale co bylo nejdůležitější – zaznamenal třpyt v jejích světle modrých očích. Z něj pochopil, že je jenom přidrzlá, ale ne naštvaná.

„Já taky čekám,“ vrátil jí to.

Upřeně se na něj zadívala. „Na co?“

„Na to, až pozdravíte. Nebo tady se takovej zvyk nedodržuje?“

„Dobrý den,“ řekla kousavě. „A teď mi odpovězte na otázku. Proč jste sem nešli pěšky?“

„Dobrý den i vám,“ odpověděl. Otázky si nevšímal. „Jmenuju se Jon. A vy?“

Povzdechla. „Heidi.“

Napřáhl ruku. „Těší mě, Heidi. Líbí se mi, co jste s tím místem udělala. Kdy jste se sem přistěhovala?“

Ale ona mu rukou nepotřásla.

„Promiňte, Jone. Ode mě se žádné vlídnosti nedočkáte, dokud mi neodpovíte na dotaz. Proč jste sem nevylezli jako všichni?“

Payne ztišil hlas a zašeptal: „Umíte zachovat tajemství?“

„To záleží na tom tajemství.“

Payne ukázal dozadu na Jonese s Ulsterem. „Nebudu jmenovat, ale jeden z mých kamarádů je trošičku z formy. Abych promluvil otevřeně, nevěděli jsme, jestli by jeho srdce vydrželo čtyřhodinovou túru, takže jsme ho přemluvili, aby letěl.“

Prohlížela si Paynovy kamarády. Netrvalo dlouho a pochopila, o kterém mluvil. „A co kdyby tu nebyl?“

„Myslíte, jako kdyby byl mrtvej?“

„Ne!“ vyhrkla. „Kdyby s vámi nebyl, vy byste na tu túru šel?“

„Ale jděte, Heidi. Co myslíte?“

Teď byla řada na ní, aby ho prozkoumala.

Začala nohama, kde si všimla turistických bot. Měl je obnošené a obalené blátem. Svalnaté nohy obepínaly kalhoty, div že nepraskly. Už předtím, když se pokusil podat jí ruku, si všimla té jeho. Nebyla to ruka dělníka – nehty měl moc čisté a prsty bez mozolů –, zato u kloubů zahlédla jizvy. Očividně se za svůj život několikrát porval, a podle jeho výšky nejspíš většinu těch bitek vyhrál. Z nějakého důvodu shledávala tuhle vlastnost – ochotu za něco bojovat – u mužů velmi přitažlivou.

Popleskala ho po paži. „Kdybych měla hádat, řekla bych, že ne.“

„Ne?“ divil se se smíchem.

„Jste na túry moc velký. Tipuju, že chlapi jako vy nemají výdrž.“

„Věřte mi, Heidi. Já mám vejšku i výdrž.“

Ona však narážku ignorovala. „Proč jste tady?“

„Abychom se podívali na dům. Proč jste tak krutá?“

„Nejsem krutá, jenom starostlivá. V tom je velký rozdíl.“

„Ale ne pro lidi, na který křičíte.“

„Buďte si jistý, že nekřičím. Kdybych křičela, poznal byste to.“

„Jinými slovy ječíte?“

Tentokrát se Heidi usmála. „Funguje vám tenhle přístup často?“

„Jakej přístup?“

„Ty vyzývavý poznámky a flirtování.“

„Tak za prvý, já neflirtuju. Kdybych flirtoval, poznala byste to. A za druhý, začala jste s tím vy. My jsme se bavili a vy jste nám skočila do řeči.“

Strčila ho do prsou. „Ale jenom proto, že vy jste rozhoupali celou horu.“

„Svým hovorem, jo?“

„Svou helikoptérou,“ vyštěkla. „Povězte mi, víte, proč si Ludvík pro svůj dům vybral tohle odlehlý místo?“

„Protože chtěl vypadnout.“

„Odkud?“

„Z civilizace.“

„A vy víte proč?“

„Ne tak docela,“ přiznal.

„Protože tady nahoře se Ludvík mohl dívat na svět, místo toho, aby svět hleděl na něj,“ vysvětlovala.

Payne se usmál. Zaujalo ho to. „To je dost zajímavý. To jste si právě vymyslela?“

Dívala se na něho a snažila se posoudit, jestli to myslí sarkasticky. Nakonec došla k závěru, že ne. „Po pravdě řečeno vymyslela.“

„Vás tohle místo pěkně bere. Jak dlouho tu pracujete?“

„Od června. Tehdy začíná sezona.“

„A předtím jste byla kde?“

„Na dalších Ludvíkových zámcích: v Linderhofu, Neuschwansteinu a v rezidenci v Mnichově.“

„Vy jste studentka?“

Zasmála se jeho otázce. „Na studentku jsem moc stará.“

„Na středoškolačku možná. Ale na studium přece neexistuje věkovej limit.“

„Podívejme se, kdo je tady bystrý.“

Payne se usmál. „Jestli nejste studentka, tak co jste? Průvodkyně?“

„Něco takového. Pracuju pro Odbor bavorských paláců. Dohlížíme na všechny zámky a královský majetek v Bavorsku. Zajímám se o Ludvíka Fridricha Viléma von Wittelsbach, ale většina lidí mu říká prostě Ludvík.“

Payne se zachechtal. „To proto, že většina lidí si nedokáže zapamatovat Ludvík Fridrich von bla bla bla – nebo co jste to říkala.“

Usmála se a ukázala dokonalou řadu bílých zubů. „Takže, proč jste tady? Z vašeho přízvuku bych usuzovala, že jste, noo… z Ohia?“

Zavrtěl hlavou. „Západní Pensylvánie.“

„No, dobrý. Byla jsem blízko.“

„A podle vaší dikce a měkkého přízvuku bych já zas řekl, že jste se narodila v Německu, ale odešla do školy do Států.“ Přikývla. Ohromilo ji to. „Velký a ještě chytrý. Teď mě vaše přítomnost tady zajímá dvakrát tolik. Jste Ludvíkův obdivovatel?“

„Upřímně, nejsem. Ale můj kulaťoučkej kamarád je.“ Payne se obrátil a pokynul Jonesovi a Ulsterovi, aby za nimi přišli k domu. „My ho jenom hlídáme, aby se nedostal do maléru.“

Sledovala Ulstera, jak se kolébá do kopce. I když lapal po dechu, po celou dobu měl na tváři úsměv. „Jo, vypadá zrovna jako potížista.“

„Nenechte se zmást jeho veselím. Ten chlap je tygr.“

„A co váš druhý přítel? Taky tygr?“

Payne se zazubil. Vychutnával si příležitost, kdy si může z nejlepšího kámoše vystřelit. „Ne, to je úplně jinej živočišnej druh. Když to mám stručně shrnout, řek bych, že je napůl pitbul a napůl osel.“

26

Krátce se představili, přičemž se samozřejmě vyhnuli pravému důvodu svého výletu. Pak Heidi chytla Ulstera za loket a zavedla ho ke vchodu do královského domu.

„Jon říkal, že obdivujete Ludvíka. Byl jste tady někdy?“ zeptala se.

Ulster zavrtěl hlavou. „Ne, drahoušku, nebyl. Během let mě to mockrát svádělo, abych se tu zastavil, ale ta dlouhá túra a krátká turistická sezona to vždycky ztěžovaly.“

Heidi chápavě přikyvovala. Prohlídky pro veřejnost začínaly v červnu a končily na začátku října. Potom se kvůli sněhu a ledu v Alpách a zrádnému terénu na turistických trasách dům až do příštího jara uzavíral. „Osobně si myslím, že jste přišli v ideální době. Letní turisté jsou dávno pryč a většina nynějších výletníků se kvůli studenému počasí vypraví na túru až brzy odpoledne. Až na těch několik lidí, co se ubytovali na noc v chatě, je dům prázdný.“

„Úžasné!“ zvolal Ulster. „Znamená to, že nás můžete provést?“

Ohlédla se přes rameno a usmála se na Payna. „Ráda bych – pokud Jonovi nebude vadit, když se mnou chvíli zůstane uvězněný. Myslí si, že jsem krutá.“

Ulster ji popleskal po ruce. „No, já myslím, že jste báječná, a to je vše, na čem záleží.“

Heidi je zavedla ke krytému vchodu a před hlavními dveřmi se zastavila. „Než vejdeme dovnitř, povím vám o tomhle místě nějaké obecné informace. Kdybyste se začali nudit, dejte mi, prosím, vědět a půjdeme dál.“

„Přál bych si, aby Petr smýšlel stejně,“ zašeptal Jones Paynovi.

Payne se usmál a přitakal.

Heidi začala s výkladem: „Stojíme 1715 metrů nad Garmisch-Partenkirchenem a 2423 metrů nad mořem. Hoře přímo za vámi se říká Partenkirchen Dreitorspitze. Má 2633 metrů, takže je čtvrtou nevyšší horou Německa a zároveň součástí pohoří Wetterstein, které na jihu tvoří přírodní hranici s Rakouskem.“

Payne, Jones i Ulster se otočili a hleděli na Dreitorspitze. Tyčil se nad nimi jako šedivá přílivová vlna, jako kdyby jej i nejmenší větřík mohl s rachotem sfouknout dolů a z domu by pak zbyly jen třísky na podpal.

Heidi pokračovala: „Chatu postavili v letech 1869 až 1872. Ludvík s hosty k ní jezdili v kočárech nebo saních tažených koňmi, což záviselo na ročním období. Osamocené cestě nahoru do hor se říkalo Königsweg, v angličtině to znamená Královská cesta.“

„Jak sem dostávali zásoby?“ zeptal se Jones.

„Stejně. Všechno tahali koně.“

„I vodu?“

Zavrtěla hlavou. „Vodu jako jednu z mála věcí netahali. Díky velkému množství srážek postavili nádrž, která zadržovala a uchovávala rozpuštěný sníh. Voda se tak využívala celý rok.“

„Vážně?“ podivil se Jones. Snažil se získat informaci, kterou potřebovali k vyřešení hádanky. „Já slyšel, že tady nahoře leží sladkovodní jezero.“

Znovu zavrtěla hlavou. „Možná myslíte některý z jeho jiných domovů. Poblíž Schloss Hohenschwansteinu bylo sladkovodní jezero. Jako dítě tam pobýval s rodiči.“

Payne zaslechl uprostřed slova „schwan“ a nastražil uši. „Co ten název znamená v angličtině?“

„Schloss Hohenschwanstein? První znamená zámek a druhé vysoký labutí kámen. Ludvík tam několik let žil, zatímco dohlížel na stavbu Neuschwansteinu. Ten taky přiléhá k jezeru.“ Podívala se na Payna v očekávání další otázky. „A než se zeptáte, Neuschwanstein znamená nový labutí kámen.“

„Díky za to, že mi čtete myšlenky,“ odpověděl Payne. Heidi se usmála a otevřela dveře. „Teď pojďte za mnou…“ Payne s Jonesem ještě několik vteřin postávali ve vchodu. Ulster už vešel dovnitř.

„To jsou hned dva domovy s labutí v názvu,“ zašeptal Jones. „Oba by mohly být odpovědí na hádanku. Jestli to tak je, tak jsme namydlení. Jak budeme v zámku hledat nějakej dokument?“

„Nezapomeň, že odpověď na otázku tvoří jenom půlku rovnice. Nejdřív najdem gartenhaus a pak rozluštíme hádanku. Ne obráceně.“

„Kruci! Na gartenhaus už jsem zapomněl. Všechny ty nápovědy jsou šíleně matoucí.“

„Však proto si piráti dělali mapy pokladů. Vždycky byli moc ožralí na to, aby si pamatovali nějaký nápovědy.“

Jones se podíval na hodinky. „Když mluvíš o pití, mohli bychom odejít hned a na oběd už bychom byli na sračky. Stačí slovo a hurá na Oktoberfest.“

Payne se na něj díval a snažil se vyhodnotit, jestli mluví vážně. „Co máš za problém? Normálně mě nutíš, abychom letěli lán světa dělat věci, jako je tahleta. Děje se něco?“ Jones si dýchal na ruce a třel si je o sebe. „Kromě teploty?“

„Jo, princezničko, kromě teploty.“

Jones pokrčil rameny. „Nevím. Asi mám jenom takovej pocit. Když jsem viděl všechny ty bedny, myslel jsem, že jsme něčemu na stopě. Teď už si tak jistej nejsem.“

Payne mu poklepal na rameno. „Prokaž mi laskavost a vydrž to ještě chvilku. Neptej se mě proč, ale cejtím, že se má všechno změnit.“

„Jakým způsobem?“ zeptal se Jones, když otevřel dveře.

Payne se zhluboka nadechl a vešel do domu. „Mám bejt upřímnej? Nevím. Ale cejtím to ve vzduchu. Stane se něco velkýho.“

Schneider, jeden z Kaiserových hlídačů, si všiml pohybu na svahu, ale rozhodl se, že to nenahlásí, dokud nebude vědět, co se děje. Lesy se hemžily zvířaty všech tvarů a velikostí, a kolegové mu připravili těžkou chvilku, když před několika dny ohlásil poplach a ukázalo se, že je to jelen. A ani ne moc velký. Byl malý a roztomilý a vypadal jako Bambi. Od té chvíle mu kamarádi říkali „Ezop“, což byl řecký bajkář, který v polovině šestého století napsal bajku Pastýř vtipálek. Pochopitelně jim to připadalo legračnější než jemu. Schneider měl stanoviště asi čtyři sta metrů od místa. Krčil se za mohutným bukem a čekal. Ať mířilo jeho směrem cokoli, bylo to těžké. Slyšel, jak praskají větvičky a šustí listí. Doufal, že jde o kance. Zahlédl prase v bunkru a jeho velikost ho ohromila. Vidět něco tak velikého, jak to běží lesem, by byla nádherná podívaná – a zároveň by to mohl říct manželce. Věděla, že minulý týden pracoval na úkolu u Mnichova, ale nic víc. V mnoha ohledech se to podobalo jeho dřívější kariéře u ozbrojených sil. Když volal domů, měl povolení říkat osobní věci – jak se cítí, co měl k večeři a tak dále –, ale nic, čím by odhalil svou pozici nebo ohrozil úspěch své mise.

Ale když člověk zahlédne kance o velikosti volkswagenu? Pokud šlo o něj, mohl by o tom plkat celou noc, aniž by si koledoval o malér.

Bohužel pro Schneidera, ohromný kanec se nekonal. Místo toho si všiml muže, který měl na sobě jasně oranžové maskáče, a mířil jeho směrem.

„Do prdele,“ zamumlal a stiskl knoflík na vysílačce. „Pane, mám problém.“

Uplynulo několik sekund, než Kaiser odpověděl. Měl místo u bunkru a sledoval muže, jak dávají dohromady výstroj. „Co se děje, Ezope? Bambi se vrátil?“

„Ne, pane. Lovec a má Remington 750.“

Kaiser zaklel pod vousy. Ještě pár minut a mohli naviják vyzkoušet. Dvacet minut a zlato by se vydalo na cestu dolů z hory. „Kde jste?“

Schneider se podíval na GPS a sdělil souřadnice.

Kaiser si je zapsal. „Poradíte si s tím, nebo potřebujete pomoc?“

Schneider zavrtěl hlavou. To byla poslední věc, o kterou stál – aby ho z toho tahali kamarádi. Kdyby k tomu došlo, měl by to pak denně na talíři. „Ne, pane, zvládnu to.“

„Dobře,“ řekl Kaiser. „Držte se plánu a budete v pohodě.“

„Ano, pane.“

„A Schneidere? Zavolejte mi, až budete hotovej.“

27

Až na několik královských detailů – třeba vypolstrované sedátko na toaletě a spletitý křišťálový lustr – působilo pět pokojů v přízemí královského domu dost nezajímavě. Stěny pokrývalo jednoduché dřevěné obložení ze švýcarské borovice a většina zařízení byla prostá a stará. Jonese styl vůbec nenadchl a přirovnal jej k babičkovskému domku, kde je víc koček než nábytku.

Jeho mínění se ale okamžitě změnilo, jakmile vyšli nahoru. Rozkládala se tu skvostná místnost, již Ludvík pojmenoval Türkische Saal. Zabírala celé patro a chránilo ji sametové lano. Payne, Jones a Ulster se shlukli u něj a zírali na pokoj víc než třicet vteřin, načež Heidi začala z pravého rohu pokoje vykládat.

„Toto je Turecká síň, kterou inspirovala Tisíc a jedna noc, sbírka lidových pověstí islámského zlatého věku s pohádkami jako Ali Baba a čtyřicet loupežníků, Sedm cest námořníka Sindibáda a Aladinova lampa. V angličtině se sbírce často říká Arabské noci.“

Heidi popošla ke kraji barevného orientálního koberce, jenž zakrýval celou dřevěnou podlahu s výjimkou okrajů a samého středu místnosti. V koberci kdosi vystřihl ohromnou díru tak, aby se dal převléknout přes velikou zlatou fontánu, která vypadala, jako kdyby spíše patřila do hotelové haly než do švýcarské chaty. Po celé síni se rozléhal zvuk proudící vody.

Heidi pokračovala: „Tady Ludvík pořádal do detailu propracované narozeninové večírky, vše na téma Arabských nocí. Někdy jeho sluhové seděli na zemi a kouřili vodní dýmky, zatímco jiní hráli arabskou hudbu nebo se nazí natřásali kolem. Ludvík si při tom hověl na luxusních gaučích, které lemovaly stěny, často měl na sobě oblečení z Arábie.“

Posunula se dál do pokoje. Při tom dávala pozor, aby nešlápla na kobereček. Pak ukázala na řadu zlatých váz, skoro tak vysokých jako ona sama. Každá přetékala barevným aranžmá, jež připomínalo maličké palmy. „Z místa, kde stojíte, se dá nejspíš těžko poznat, z čeho je tohle vyrobené. Místo květin, které by se musely vláčet do hor, použil král paví peří. Není rozkošné?“

Ulster přikývl a pak zvedl ruku, jako kdyby byl na výletě se střední školou a potřeboval svolení, že může promluvit.

Heidi na něho pohlédla a usmála se. „Chcete se na něco zeptat?“

Ulster zavrtěl hlavou. „Vlastně od vás potřebuju laskavost, drahoušku.“

„Laskavost? A jakou?“

Podezíravě se ohlédl přes rameno. „Normálně bych ani nepomyslel na to, abych vás využíval, ale když vezmu v úvahu, jak je nás málo a jak mě tohle téma bere, uvažoval jsem, zda bych se nemohl vyzout a po špičkách přejít místnost, abych se podíval blíž?“

Nejistě se na něj podívala. „Já nevím…“

Ulster opět zvedl ruku, tentokrát přísahal. „Přísahám, že mám čistý ponožky.“

Zasmála se jeho nadšení. Byl jako dítě. „Dobře, ale jestli uslyšíme, že někdo jde, musíte honem zpátky. Mohla bych z toho mít spoustu problémů.“

„Budu opatrný, slibuju,“ ujišťoval ji Ulster a klesl na zem, aby si zul boty.

Payne mezitím zacouval ke schodům. „Nebojte, Heidi. Budu na stráži. Když něco zaslechnu, dám vám vědět.“

„Díky, Jone. Budu vám vděčná.“

„Vidíte, jak to funguje? Když vy jste milá, i já jsem milej,“ popichoval ji Payne.

Heidi se usmála. „To mě vůbec nepřekvapuje. Můj pes je taky takový.“

Jones se nahlas zařehtal. „Jon je jako pes. To je zábavný.“

„Ale ne tak zábavný jako zvíře, ke kterýmu přirovnal on vás,“ prohlásila.

Jones se přestal smát. „Co řekl?“

Heidi mrkla na Payna, který se cítil trochu trapně. „Já se toho radši neúčastním. Nechám vás, vážení, ať to spolu proberete.“

Jones se na Payna vážně podíval. „Ty si myslíš, že jsem zvíře?“

„Heidi,“ řekl Payne s nadějí, že změní téma, „než mi utečete, můžu se vás zeptat na něco ohledně toho pokoje?“

„Jistě,“ odpověděla a při tom se zubila od ucha k uchu. „Říkala jste, že Ludvík použil paví peří, protože nechtěl do hor vláčet čerstvý kvítka. Proč je nevzal ze zahrady?“

„Z jaké zahrady?“ zeptala se.

„Tady nahoře je jakási slavná zahrada, ne?“

„Aha, vy myslíte Alpengarten auf dem Schachen.“

„Gesundheit,“ vpadl do toho Jones.

Payne ho ignoroval. „Když to říkáte…“

„Alpengarten auf dem Schachen je vysokohorská zahrada, kterou udržuje nějaká botanická společnost z Mnichova,“ vysvětlovala Heidi. „Roste v ní přes tisíc druhů exotických rostlin z dalekých končin, například z Himálaje.“

Payne kývl. Šlo o zahradu, o níž se už dřív zmínil Ulster. Dovedla ho k domněnce, že tenhle dům by mohl být Gartenhaus, který Ludvík popisoval ve svých zápiscích. „Proč nevzali květiny odsud? Je to přece blízko, ne?“

„Skutečně je to blízko, ale vybudovali ji až po Ludvíkově smrti. Neberte mě za slovo, ale myslím, že ji založili kolem roku 1900. Kdybyste chtěl, můžu vám zjistit přesné datum.“

Zavrtěl hlavou. „Kdepak, to není potřeba.“

„Měl jsi pravdu,“ zašeptal Jones Paynovi. „Když tu není žádná zahrada, tak je to na prd. Hledáme na špatným místě.“

Schneider vystoupil zpoza buku a hleděl na muže, který kráčel směrem k němu. V rukou držel Heckler & Koch G36, německou útočnou pušku ráže 5,56 mm. Tuhle zbraň preferovali v Bundeswehru, což byly spojené ozbrojené síly Německa.

„Halt!“ zavelel Schneider německy.

Weber, jeden z Kruegerových mužů, zůstal stát a zvedl ruce do vzduchu.

„Co tady děláte?“ dožadoval se Schneider.

„Sleduju jelena,“ lhal Weber. „Neviděl jste ho?“

Schneider otázku ignoroval. „Vstoupil jste do zakázaného prostoru. Musíte se ihned vrátit, jinak mám oprávnění vás zadržet.“

„Za co? Mám náležitý povolení k lovu,“ prohlásil Weber.

„Pro tuhle oblast ho nemáte.“

„Proč? O co jde? Děje se něco?“

„Neděje se vůbec nic. Jenom provádíme v horách vojenské cvičení. Tahle oblast je uzavřená, poněvadž je pro civilisty nebezpečná.“

Weber si odkašlal a odplivl si na zem. „Pro vás to tu taky není bezpečný. Zvlášť když se kolem potulujou myslivci.“

Schneider pozvedl zbraň. „Pane, nenuťte mě, abych použil násilí. Žádám vás, abyste odešel.“

Weber se zazubil. „Ale já nechci odejít. Chci zůstat.“

„Pane, pokud zavolám pomoc, budete litov –“

Než stačil říct další slovo, vynořil se ze shluku stromů za Schneiderem Weberův společník. Třiadvaceticentimetrovým loveckým nožem se zubatým ostřím prořízl Schneiderovi hrdlo.

Ze Schneiderova krku se vyvalila krev. Zachroptěl a zhroutil se k zemi. Jak padal, zmáčkl spoušť a vypálil ze své G36 několik ran naslepo. Nezasáhl sice cíl, ale střelba z automatické pušky a zásahy do blízkých stromů se v horském vzduchu rozlehly jako výstražné bubny u primitivního národa. Zvuk byl tak hlasitý a zřetelný, že ho mohli slyšet jak uvnitř bunkru, tak i daleko na hoře Schachen.

Během pár vteřin vypukla v Alpách přestřelka.

A za pár minut se k bitce přidá Payne s Jonesem.

28

Payne s Jonesem stáli na verandě královského domu a čekali na Ulstera, až se obuje a sejde k nim dolů, když vtom zaslechli vzdálenou střelbu. Pro zkušené vojáky byl tenhle zvuk nezaměnitelný – jako hudební nástroj pro dirigenta. Okamžitě pochopili, že Kaiserovy muže někdo napadl.

Jones sprintoval k vrtulníku, zatímco Payne vytáhl z opasku sig sauer a otevřel hlavní dveře. „Petře! Zůstaň tady! Kaiser má potíže!“

„Co tím myslíš?“ křikl Ulster shora ze schodů.

„Bereme si helikoptéru! Zůstaň tady, dokud se nevrátíme!“

„Co se děje?“ zavolala Heidi z Turecké síně.

Ulster měl na noze jenom jednu botů. Málem se zřítil ze schodů, jak se snažil získat víc informací. „Jaký potíž –“ Payne ho přerušil. „Zůstaň tu! Dohlídni na Heidi!“

„Samozřejmě,“ řekl Ulster s botou v ruce. „Ale –“

„A teď zavřem tyhle dveře!“

Payne je zabouchl a seskočil z verandy dolů. Ve chvíli, kdy dopadl na zem, už na Ulstera s Heidi nemyslel. Příštích několik minut záleželo pouze na tom, aby se co nejrychleji dostali k bunkru. Ne kvůli zlatu nebo van Goghovi, ale protože byly v sázce životy a on je mohl zachránit.

Jones doběhl k vrtulníku o třicet vteřin dřív než Payne a nařídil pilotovi, aby nastartoval motor. Baptiste, který dostával rozkazy jenom od Ulstera, se chtěl hádat, ale pak uviděl v Jonesové ruce zbraň. Ztěžka polkl a začal zapínat spínače.

Když motor naskočil, Jones nevzrušeně prohledal zadní přihrádku, jestli tam není nějaké vybavení, ale nenašel nic použitelného. „Máte lano?“ zařval.

„Na co?“ křikl Baptiste.

„Na výstup.“

Baptiste se otočil na sedadle a civěl na Jonese. „Na co?“

„Na výstup. Tam, kam letíme, nemůžete přistát. Budeme muset vyskočit.“

Baptiste se zasmál. „Děláte si srandu, že?“

Jones blýskl zbraní. „Vypadá to snad, že si dělám srandu?“

„Vy chcete skákat z mýho vrtulníku?“

„Jenom pokud máte lano.“

Baptiste ukázal na druhou stranu. „Zkuste to támhle.“ Jones chvatně přelezl zadní část a otevřel druhý poklop. Uvnitř ležel proutěný košík. Byl nacpaný francouzským chlebem, kusem sýra, dvěma trvanlivými salámy, směsí čerstvého ovoce, lahví vína a červenobílým kostkovaným ubrusem. „Co je sakra tohle?“

„Piknik,“ řekl Baptiste.

„Piknik? Proč jste přibalil nějakej podělanej piknik?“ Baptiste pokrčil rameny. „Petr mívá hlad.“

Jones zoufale zabouchl poklop. „Jestli nemáte lano, můj kamarád umře. Máte ho, nebo ne?“

„Přihrádka vedle vzadu.“

Jones ji prudce otevřel a popadl velký kotouč černého lana. Bylo vyrobené z bezpečně přilnavých syntetických materiálů a málo elastické, takže skvělé ke slaňování. Na jednom konci už visela bytelná kovová svorka, která se dala připevnit k podlaze vrtulníku. „Jak je to dlouhý?“

„Asi třicet metrů.“

Jones vytáhl kotouč, který určitě vážil přes dvacet kilo, a strčil ho na zadní sedadlo. Pak pátral v přihrádce po nějakém dalším vybavení, po něčem, co by jim mohlo pomoci dostat se v pořádku na zem. „Co rukavice? Řemeny? Nebo popruhy?“

Baptiste vrtěl hlavou. „Tohle není záchranná helikoptéra.“

Payne přišel právě včas, aby poznámku zaslechl. „No, tak dneska je.“

Jones ukázal na hák ve středu podlahy, na který mohl Payne dosáhnout, i když stál venku u vrtulníku. „Připni svorku. Jsem skoro hotovej.“

Payne udělal, co mu řekl, a pak naskočil dozadu. Uslyšel Jonese, jak se prohrabává v přihrádce na druhé straně. „Co hledáš?“

„Nějakou svačinu,“ křikl Jones.

Payne si přiložil ruku k uchu a nahnul se blíž. „Cože?“ Jones skočil do helikoptéry s pusou od ucha k uchu.

V jedné ruce držel pistoli a ve druhé košík na piknik. Payne na něho hleděl, jako kdyby se zbláznil.

Jones se zazubil ještě víc. „Neboj. Mám nápad.“

„Jakej nápad?“

„Až bude čas vyskočit, řeknu ti.“

Když Krueger uslyšel palbu, zaklel. V jeho plánu se něco zvrtlo. Jeho muži dostali jednoduchý úkol. Sledovat Kaisera, zjistit, co dělá, a pak to nahlásit Kruegerovi, aby mohl zkoordinovat útok. Nepředpokládalo se, že se utkají s Kaiserem nebo udělají cokoli, co by mohlo přilákat pozornost. Měla to být pozorovací mise. Nic víc.

Ze své pozice na úpatí hory zavolal Krueger své muže vysílačkou. „Co se stalo?“ zavrčel německy.

Jeden z jeho chlapů odpověděl: „Všiml si nás ozbrojený muž. Podařilo se nám ho potichu odstranit.“

„Říkal jste potichu? Na tom nic tichýho nebylo! Slyšel jsem to až tady dole!“

„To vyčítejte tomu hlídači, nám ne. My jsme použili nůž. A on použil pušku. Jak padal na zem, vystřelil několik ran.“ Krueger se zhluboka nadechl a snažil se zůstat v klidu. „Dostal to někdo?“

„Ne, pane.“

„Jak to vypadá?“

„To se teď ještě nedá říct, pane. Ale prozatím vyhráváme.“

Krueger zavrtěl hlavou. Jeho muži byli tak krátkozrací. „Vyhráváme, jo?“

„Ano, pane. Oni ztratili jednoho chlapa a my získali o jednu flintu navíc. Ta G36 je fakt dobrá zbraň.“

„Možná, ale ztratili jsme nejlepší zbraň ze všeho – moment překvapení.“

Muž něco zabručel. To mu bylo úplně jedno. „Co máme dělat?“

„Najděte Kaisera a pošlete mi jeho souřadnice. Jdu tam.“

* * *

Bunkr se nacházel poblíž úpatí srázu a obklopovaly ho staré buky, o hodně vyšší, než byla délka jejich lana. Payne s Jonesem jen doufali, že seskok přežijí. Pátrali poblíž místa po nějaké mýtině, po něčem, kam by mohli bezpečně dopadnout, až vyskočí z vrtulníku. Nejlepší, co dokázali najít, byl jedlový hájek ležící asi čtyři sta metrů od bunkru. Jehličnany byly totiž o poznání nižší než buky a oni navíc doufali, že spadané jehličí utlumí jejich pád. Viděli, že po svahu se budou muset skutálet, jinak riskují zlámané nohy. Baptiste bojoval se silnými poryvy větru. Držel vrtulník na místě těsně nad vrcholy stromů. Payne se chtěl ujistit, že svar udrží jeho váhu, a tak vší silou trhl za hák. Jones pak vyhodil kotouč lana bokem ven. Oba sledovali, jak se rozmotává, až se vzdálený konec ztratil v hustém koberci větví.

„Dotkl se země?“ zeptal se Payne.

Jones pokrčil rameny. „Jistě to říct nemůžu, ale myslím, že je blízko.“

Payne kývl. Nebude to poprvé, co skáčou naslepo z vrtulníku. Ale na druhé straně, košík na piknik byl nový prvek. „Vadilo by ti, kdybys mi řek, na co to je?“

Jones utrhl ze stopky kuličku hroznu a nacpal si ji do pusy. „Podívej se, před čím stojíme. Nemáme rukavice, řemeny, popruhy. Fouká drsnej vítr, spouštíme se naslepo, dole čeká neznámej nepřítel. Nevím, jak ty, ale já bych rád přišel o co nejmíň kůže.“

Payne hleděl na svoje ruce. Při rychlém sestupu by se mu rozervaly na cucky. A kdyby se zas spouštěl pomalu, dlaně by sice zůstaly netknuté, ale on by se stal na několik vteřin snadným terčem, visícím z helikoptéry. „Jaký je řešení?“

Jones popadl dva salámy a podal jeden Paynovi. „Použijeme je.“

Payne civěl na uzené maso. Salámy měly přes dvacet centimetrů a byly nacpané v hrubém střívku. Payne netušil, jak to jeho přítel myslel. „Prosím?“

Jones sáhl do kapsy svých kalhot a vytáhl nůž. Kmitl zápěstím a ostří se otevřelo. Jones zabořil ostrou špičku do vršku salámu. Payne sledoval, jak Jones maso podélně prořezává. Udělal do něj v celé délce zářez, který zasahoval do půlky salámu. Když skončil, zvedl ho. Payne v tu ránu pochopil.

„Obalíme salám kolem lana jako žemli kolem hot dogu. To střívko je tvrdý a hrubý. Maso se roztrhá na hadry, zatímco naše ruce by měly zůstat v pohodě.“

„A co když střevo nevydrží?“ zeptal se Payne.

Jones pokrčil rameny. Podal salám Paynovi a začal pracovat na druhém. „Doufejme, že větve náš pád zbrzdí.“

Payne na něj civěl. „To myslíš vážně, jo?“

Přikývl. „Radši bych spadl rychle než tam zdlouhavě plandat. Je tu moc neznámejch.“

Payne pátral v koši po jiných možnostech. „A co ubrus? Můžeme ho nařezat na proužky a omotat si je kolem rukou.“

Jones odmítavě zavrtěl hlavou. „Rozřezali bychom si prsty. Až na kost.“

Payne se bolestně zašklebil. Viděl, jak se to stalo jednomu z jeho lidí. Tomu muži se ruce už nikdy úplně nezahojily. „Uvědomuješ si doufám, že tohle je šílený.“

Jones se nebezpečí zasmál. „A právě proto je to prdel.“

29

Velitelství speciálních operací Spojených států (SOCOM) má hlavní sídlo na letecké základně MacDill v Tampě na Floridě. Dohlíží na rozmanité operační jednotky amerických ozbrojených sil a amerických zpravodajských kruhů. Myšlenka spojeného velení vzešla z katastrofálního pokusu o záchranu rukojmí na americké ambasádě v Íránu v roce 1980. Následné šetření vykázalo nedostatek spolupráce mezi jednotlivými ozbrojenými složkami a zhroutil se řetězec velení, což přispělo k selhání mise.

O sedm let později SOCOM oficiálně spustili.

Hlavním cílem SOCOMu bylo sladit snahy různých odvětví ozbrojených složek, kdykoli se organizuje společná mise. Každé odvětví má velitelství speciálních operací, schopné řídit vlastní mise, ale když je při jedné misi zapotřebí spolupráce více speciálních jednotek (zelených baretů, „tuleňů“ od námořnictva, rangerů atd.), velení operace se ujme SOCOM, například jako při operacích Pouštní bouře nebo Svoboda Iráku.

SOCOM navíc řídí několik vlastních misí, které vede Spojené velení speciálních operací (JSOC). Tyto Jednotky pro speciální mise (SMU) vykonávají vysoce tajné činnosti, jako je záchrana osob, protipartyzánské sabotážní akce, nekonvenční válka, psychologické operace a protiteroristické akce. Až dosud se veřejnosti odhalily pouze tři složky SMU: armádní 1. operační oddíl speciálních sil (Delta Force), námořní Speciální skupina pro vývoj války (DEVGRU) a 24. speciální taktická peruť z řad letectva (AFSOC). Jedna z jednotek SMU, jež stále podléhají utajení, je MANIAC.

Sestává z těch nejlepších vojáků námořní pěchoty (Marines), armády (Army), námořnictva (Navy), zpravodajské služby (Intelligence), vojenského letectva (Air Force) a pobřežní stráže (Coast Guard). „Maniaci“ jsou hvězdný tým sestavený z krátkého seznamu kandidátů, kteří prošli nejpřísnějším výběrem a výcvikem na světě. Jednou z nejdůležitějších dovedností, jíž se vojáci učili, bylo umění improvizace. Bez něj by za nepřátelskými liniemi, kde se nedostávalo zbraní ani vybavení, dlouho nevydrželi. Aby přežili, museli si vystačit s čímkoli, co dokázali najít, ať šlo o otvírání zámku kancelářskou svorkou nebo vyrábění výbušniny z domácích chemikálií. Tohle umění vyžadovalo nejen vynalézavost, ale taky odvahu. Jinak by se nové nápady nikdy nevyzkoušely na bitevním poli.

Během doby strávené u MANIAC použil Payne jako tlumič grep, ponožkou nacpanou do výfuku se stalo auto nepojízdným a jednou zabil muže sešívačkou, ale salám nikdy nepoužíval na nic jiného než do sendviče. Samozřejmě to neznamenalo, že to nebude fungovat. Prostě se jeden z nich bude muset stát pokusným králíkem. Normálně by takové břemeno připadlo na Payna, který šel rád příkladem. V téhle situaci však Jones trval na tom, že půjde první.

„Můj nápad, moje sláva,“ překřikoval Jones vítr a řev rotoru. „A navíc, ty máš tak tlustou prdel, že by se lano nejspíš přervalo.“

Payne bedlivě sledoval, jak Jones připevňuje salám k lanu. Pak vystoupil na lyžinu připevněnou ke kolům vrtulníku. „Brzo se uvidíme.“

Jones se zhluboka nadechl a naklonil se na lyžině dozadu. Vznášeli se ve výšce dobrých třicet metrů nad zemí. Potom se soustředil na stisk. Věděl, že pokud to nezabere, už nikdy nebude mít ty stejné ruce a ani jeho život nebude stejný. Jones byl statečný, ale ne hloupý. Chápal, že pokud jeho nápad selže, ze všeho nejspíš na to doplatí životem – ať už při pádu nebo po zásahu těch dvou střelců dole, kteří se na něj vrhnou jako gepard na zraněnou gazelu.

Jonese to přesto nevzrušovalo.

Ve srovnání s věcmi, jimž čelil u MANIAC, hrozilo tady mnohem méně nebezpečí než u bungee-jumpingu. Jistě, něco by se mohlo zvrtnout, ale on nedovolil, aby mu to pokazilo legraci. S úsměvem na tváři sebou švihl dozadu a vykřikl: „Geronimo!“

Za vteřinu už padal do lesa.

Jak se dalo čekat, cestou dolů se salám pod stiskem jeho ruky rozedral na cucky. Následkem toho ulpěly na laně malé kousky masa jako na použité zubní niti. Samozřejmě, že jak Jones sjížděl kolem stromů, nevšímal si ničeho nad sebou a mnohem víc se soustředil na přistání. Zastavil se těsně předtím, než dosáhl konce lana, který se pohupoval tři metry nad zemí.

Jones nemarnil čas, uvolnil stisk a dopadl na svah. Jednou se překulil, aby zmírnil dopad, a pak zaběhl za nejbližší strom, kde vytáhl zbraň a zajistil oblast pro kamarádův příchod.

Paynova cesta bohužel neprobíhala tak hladce. Díky zbytkům Jonesova salámu, Paynově mimořádné váze či kombinaci obojího měl Payne co dělat, aby svůj sestup uhlídal. Zatímco Jones dokázal zastavit, než se dostal na konec lana, Payne to štěstí neměl.

Jones právě prozkoumával místo a pátral po nepříteli, když vtom kolem něj prosvištěl Payne. Řítil se jako balvan z hory – jako balvan, který úpí a kvílí. Když se konečně zastavil, Jones pospíchal za ním. Bál se, že je přítel mrtvý.

„Seš v pohodě?“ zeptal se Jones.

Payne, obalený borovicovými jehličkami, ležel rozvalený na zádech. Párkrát zamrkal, a jakmile se začal zase soustředit, přiblížil si ruce k obličeji a pozoroval své prsty. „Já snad omdlím! Ten salám fungoval.“

Jones ulehčeně vydechl. „Říkal jsem ti to.“

Payne si sedl a kývl. „Přistál jsem sice trochu drsně, ale…“

„Já hůř,“ lhal Jones. „Napral jsem přímo do stromu.“

„Fakt? A není ti nic?“

Jones povzdechl. „Myslím, že to zvládnu. Ale budu se cítit mnohem líp, až budem vědět, co nás čeká.“

Payne vstal. Trochu při tom zavrávoral. „Je tu spojení?“

Jones zavrtěl hlavou. „Nemám na mobilu žádnej signál.“ Payne si promnul oči a pak vzhlédl k okolním stromům. Les byl tak hustý, že šlo sotva vidět slunce. „Jak se dostanem do bunkru?“

Jones ukázal šikmo nahoru přes svah. „Tudy.“

„Jak je to daleko?“

Jones sledoval Payna s lehkými obavami. Normálně se na takové věci neptal. „Víš jistě, že seš v pořádku?“

„To bude dobrý, jen co se pohnem. Potřebuju si pročistit hlavu.“

Jones soustředěně zkoumal Paynovy oči. „Pročistit hlavu? Nemáš otřes mozku?“

Payne ho odstrčil a vytáhl sig sauer. Na námořní akademii odehrál s rozmazaným viděním a zvoněním v uších některé ze svých nejlepších fotbalových zápasů. Nehodlal se zastavit kvůli tomu, že se mu motala hlava. „Pojď! Marníme čas.“ Jones ustoupil. „Dobře! Ale velím já, dokud mi nedokážeš odříkat abecedu pozpátku.“

„Do prdele, to jsem neuměl ani předtím, než jsem skočil.“

Kaiser se sice staral o dobro svých mužů, ale nehodlal popadnout pušku a jít proti střelbě. Platil je, aby mu zajišťovali ochranu, ne aby to bylo naopak.

„Jakou máte polohu?“ zeptal se Kaiser, který se nacházel na relativně bezpečné slepé cestě. Svádělo ho to, aby se ukryl v bunkru, než bude hora zase v bezpečí, jenže dole jeho obousměrná vysílačka nefungovala a on potřeboval vydávat rozkazy. „Schneidere, slyšíte mě?“

Na lince bylo ticho, stejně jako v předchozích několika minutách.

Kaiser sám pro sebe zaklel. Podle Schneiderova posledního vysílání a střelby, která pak následovala, museli předpokládat, že je mrtvý. A pokud ano, co se stalo? A hlavně, kdo ho zabil?

Kaiser měl spoustu nepřátel, ale jak jej v lesích nad Garmisch-Partenkirchenem našli? Zradil ho někdo z jeho lidí? Nebo to prosáklo odjinud? Teď na tom nezáleželo. Staral se pouze o to, aby se dostal z hory pryč. Nejlépe se zlatem v závěsu, ale ne za cenu toho, že by ho to mělo stát život.

Protože Kaiser se ve svém životě nebál jenom těch střelců, ale taky se musel vyhýbat policii.

30

Tu a tam se ozvala střelba. Směsice výstřelů z pušky a palby z automatu zaznívala někde poblíž bunkru. Jones vedl útok. Využil zvuk jako maják a zaměřil se na přestřelku, aniž by se zastavoval a kontroloval své GPS nebo prohlížel značky, které na stromech zanechali Kaiserovi muži. Běžel co nejrychleji, a tak ani neměl moc na výběr. Skrz stromy bylo sotva vidět slunce. Z toho důvodu také sousední les dostal své jméno – Černý les. Jones se tedy spoléhal na sluch stejně jako na zrak.

Payne měl sice svalnatou postavu a hodně vážil, přesto držel krok se šlachovitým Jonesem, který vybíhal zpod větví a skákal přes klády jako jelen, když utíká před lesním požárem. Jednou z věcí, jež z Payna udělala hvězdu na fotbalovém poli, byla právě jeho vzácná kombinace rychlosti a síly. Nejen že se pohyboval rychleji než většina lidí, ale měl i mnohem víc síly. Když se spojila jeho tvrdošíjnost, tělesná zdatnost a kázeň, vznikl atlet světové úrovně. Nebýt jeho smyslu pro povinnost, vydělal by Payne miliony jako profesionální fotbalista. Místo toho si však vybrousil své dovednosti u armády a stal se jedním z nejlepších vojáků.

Payne a Jones od MANIAC odešli, ale pohlaváři z Pentagonu stále vyslovovali jejich jména s úctou a občas je kontaktovali.

Během příštích několika minut dostanou šanci předvést své dovednosti.

Ozvala se střelba. Payne s Jonesem museli lézt po čtyřech, aby se kryli. Jones se schoval za strom a Payne se skrčil za nedaleký balvan. Oba muži těžce oddychovali. Řídký vzduch a strmý svah dal jejich plicím pořádně zabrat. Bunkr ležel jen necelých sto metrů odsud, ale ze své pozice ho neviděli. Neměli signál, a tak nevěděli, jestli Kaiser žije nebo ne – ani co se tu vlastně děje. Jsou tady tři muži? Pět mužů? Nebo dokonce deset?

Payne přehlížel okolní stromy a pátral po barvách či tvarech, které tam nepatřily. Zdálo se, že se tu nevyskytuje nic nepatřičného. „Odkud vyšly ty střely?“

„Odněkud shora. Nedokážu říct, odkud přesně.“

Payne si na obličej a na oblečení natřel trochu bláta, aby splynul s okolím. „Jak budem postupovat?“

„Dostaneme Kaisera. A pak domů.“

„To se snadněji řekne, než udělá.“

Jones přikývl a zároveň prohlížel terén. Bez spojení si budou muset dávat pozor na nepřátelské kulky a ještě k tomu střelbu spřátelené strany. Zejména na odstřelovače, který byl v ptačím hnízdě nad bunkrem. Existovala proklatě velká pravděpodobnost, že vystřelí na jakýkoli neznámý terč, který se pohne. A jelikož většina odstřelovačů byla schopná zásahu na víc než kilometr a půl, Payne a Jones se pohybovali přímo v jeho smrtelné zóně.

„Ten odstřelovač mě zneklidňuje,“ připustil Jones. „Neví, že jsme zpátky ve hře.“

„Já myslel na to samý.“

Jones nakoukl přes strom. Hleděl na skalní věž nad cestou. Dalo se na ni dostat jedině shora. „Buď seženeme vysílačku, nebo napadnem hnízdo.“

Payne zvažoval možnosti. „A co obojí?“

„Jak obojí?“

„Já půjdu pro Kaisera, ty napadneš hnízdo.“

Jones se na něj letmo podíval. „Ty se chceš rozejít?“

„Neboj, kámoši můžeme bejt pořád.“

„Chtěl jsem říct, jestli myslíš, že je to moudrý?“

„Nevidím důvod, proč by nebylo.“

Jones vysvětloval svůj postoj: „Když se dostaneme ke Kaiserovi, můžeme použít jeho vysílačku a promluvit s odstřelovačem. Proč riskovat výstup do toho srázu?“

„Proč? Protože já chci, abys v tom hnízdě byl ty, a ne nějakej kretén, kterýmu nevěřím. Vím, co ty dokážeš s puškou.“

„No a proč jsi to neřek rovnou? Na cos myslel?“

Payne se zazubil. „Já je vylákám ven a ty je sundáš.“

* * *

Kaiser měl za zády odstřelovače, který ho hlídal a hlásil mu potenciální nebezpečí, takže si byl dost jistý – hlavně ve skalnaté krajině kolem bunkru. Teleskopická mířidla měla dost velký efekt při střelbě na dlouhou vzdálenost, ale ne mezi stromy. A jelikož větve a listy zastiňovaly slunce, nabízela se spousta míst, kde se střelec mohl ukrýt.

„Jak to vypadá?“ zeptal se Kaiser, když se přesunul do přední části slepé cesty a skrčil se za šedivý kámen, pokrytý zeleným mechem. „Děje se něco?“

„Vypadá to, že vzduch je čistej,“ odpověděl odstřelovač. Kaiser se zamyšleně opřel o kámen. Předpokládal, že jeden z jeho mužů je mrtvý, ostatní pátrali v lesích po nepříteli. Bohužel nevěděl, kdo ten nepřítel je, ale měl za to, že stříleli po něm. Pokud mu bylo známo, jeho vlastní lidé vůbec nevěděli, co v bunkru objevili, takže existovala velmi vysoká pravděpodobnost, že ozbrojenci nešli po zlatě ani po bedně s van Goghem. Šli po něm.

Kaiser slyšel první výstřely. Někdo je vypálil před deseti minutami a pak v nesouvislých salvách pokračovaly. Nejdřív se ozvaly na severu, pak na východě a teď na západě. Podle jeho mužů se nepřátelé rozprchli jako švábi, což Kaisera nutilo k nějakému rozhodnutí. Kdyby nepřítel zmizel tam nebo onam, mohl by uniknout terénním autem. Ale protože netušil, kde je, věděl, že to nemůže riskovat.

Musel zůstat na místě, než se cesta uvolní.

Jeden z Kruegerových mužů s Remingtonem 750 si všiml Kaisera za kamenem. Kaiser tu a tam nad kámen vykukoval jako stepní pes, který se dívá po jestřábovi. Když takhle vykoukl, nepřítel se jej pokusil dostat přímo na mušku, načež jeho terč zase zmizel.

Tak to pokračovalo skoro tři minuty.

Nahoru, pak dolů. Nahoru, a zase dolů. Nahoru a dolů.

Muž se už už chystal zmáčknout spoušť, když vtom Kaiser zanořil hlavu do bezpečí. Nakonec muže ta bezvýsledná námaha tak otrávila, že vyčkával, dokud se Kaiser znovu neobjeví. A v okamžiku, kdy to udělá, se chystal vystřelit.

* * *

Zatímco Payne se přesunoval do lesa na svou pozici, Jones běžel k pravé straně slepé cesty. Pak se stočil zpátky ke srázu, jenž se tyčil nad bunkrem. Aby se dostal k ptačímu hnízdu bez lan a postrojů, musel by vyšplhat do kopce a při tom se vyhnout možné střelbě.

Jonesovi to připadalo jako hračka.

Se zbraní v ruce vyrazil nahoru po strmém svahu, paže a kolena v jednom zápřahu. Dával pozor, aby nezakopl o kořeny, jež vyčnívaly z cesty jako zkamenělí hadi, přesto několikrát uklouzl, když se mu půda propadla pod nohama. Nikdy však nespadl. Pokračoval v cestě kupředu, dokud se nedostal na vrchol.

Zadýchaný Jones přehlížel nebezpečnou stezku, kterou měl před sebou. Zčásti ji krylo listí a táhla se víc než pětadvacet metrů nad ostrými skalami, co se ježily dole. Zhruba v polovině srázu, jenž horizontálně přetínal skalní stěnu, se nacházel přístup k ptačímu hnízdu. Aby se k němu člověk dostal, musel by se spustit na úzký hřeben tak, že by se držel kmenu stromu. Kdyby mu uklouzla ruka nebo šlápl vedle, s největší pravděpodobností by následoval smrtelný pád. Jones však tuhle možnost ignoroval. Soustředil se raději na to, co by se stalo, kdyby to neriskl: Payne by při zachraňování Kaisera zůstal na poli nekrytý.

Proto Jones pokračoval v cestě.

Kaiser počtvrté za posledních pět minut vystrčil hlavu nad kámen.

Tentokrát ho uvítala rána z pušky.

Když Kruegerův muž stiskl kohoutek Remingtonu 750, úderník zasáhl zápalku v patroně ráže 243 Winchester. Náraz vytvořil maličkou jiskru, která zažehla střelný prach v uzavřené dutině. Vzápětí plyny ze střelného prachu vyslaly projektil do padesátišesticentimetrové hlavně a pak už střela s vřískotem letěla rychlostí přes 900 metrů za vteřinu směrem k zamýšlenému cíli.

Tato kulka se často používala na velkou lovnou zvěř, jako jsou divoká prasata a černí medvědi. Teď zasáhla kámen jen několik centimetrů od Kaiserovy hlavy a prudce se odrazila. Bohužel, silný náraz rozdrtil vrcholek kamene. Odletující úlomky vletěly Kaiserovi do obličeje, pronikly jemnou tkání levé tváře a poranily oko.

Kaisera rána úplně omráčila. A tak místo aby padl k zemi, kde by ho chránil kámen a ještě odstřelovač, pokusil se vrátit do bunkru, od nějž ho však dělilo skoro devět metrů. S rukou na poraněné tváři, prsty smáčené krví, vyrazil směrem ke vchodu.

Muže udivilo, že se Kaiser rozhodl utéct, a nebyl připravený střílet na pohybující se terč. Sotva měl čas zamířit a už znovu vypálil. Tentokrát minul o několik centimetrů.

Udělal chybu, kterou už nehodlal zopakovat.

Po druhé ráně Kaiser zpanikařil. V armádě působil jako zásobovací seržant, ne jako pěšák, takže nebyl na přestřelky zvyklý. Mimo střelnici už skoro deset let nevypálil ze zbraně, a když naposled někdo střílel na něj, odehrávalo se to v městském prostředí a ne uprostřed lesů. Navíc ujížděl pryč ve svém mercedesu.

V půli cesty k bunkru Kaiser pochopil svou chybu – a byla to velká chyba. Nebude mít čas na to, aby použil žebřík. Musí proskočit úzkou dírou. A navíc nevěděl, co ho čeká dole na dně bunkru. Když zazněla první rána, jeho muži zrovna pracovali na kladce, a vážně hrozilo, že přistane na nějakém zařízení, ať už na bedně s nářadím nebo části navijáku.

Na druhé straně to pořád znělo mnohem líp než druhá možnost.

Kdyby se totiž zastavil a lezl po žebříku, kdoví jak by to dopadlo.

31

Zato v matematice proslul Kaiser jako génius. Byl to taky jeden z důvodů, proč si tak skvěle vedl ve své práci. Zatímco spousta jeho konkurentů určovala ceny pomocí kalkulačky, Kaiser si dovedl složité rovnice vypočítat z hlavy. Za zlomek sekundy si poradil s několika čísly – pouliční hodnotou svého zboží, přepravními poplatky, rizikem s tím spojeným a asi dvaceti dalšími proměnnými – a zjistil skutečnou hodnotu obchodu. Svou rychlostí a přesností proslul natolik, že jeho zákazníci zřídkakdy smlouvali o lepší cenu. Věděli totiž, že Kaisera nemohou napálit.

Matematické dovednosti, jež za ta léta Kaiserovi vydělaly tolik peněz, však bohužel nebyly příliš účinné, když s bolestným křikem prchal ve snaze zachránit si život. V opačném případě by mu totiž došlo, že díra má mnohem užší průměr, než aby se jí dalo proskočit při plné rychlosti. A tak ještě i ve chvíli, kdy se Kaiser odlepil nohama od země, věřil, že jeho tělo vklouzne přímo do otvoru a on bezpečně dopadne na dno bunkru.

Ale spletl se. A nebylo to jen o vlásek.

Ke všemu muž stiskl spoušť ve chvíli, kdy se Kaiser octl ve vzduchu. Během dvou vteřin jej kulka zasáhla do zad, načež se zaklínil v úzkém otvoru. Kaiser sebou praštil o tvrdou zem a při tom si vyrazil několik zubů.

Po nárazu ztratil vědomí, spadl po zádech do díry a neohrabaně se zhroutil na výstroj roztroušenou po podlaze bunkru. Když dopadl, levá noha pod ním zůstala ohnutá v nepřirozeném úhlu: utrhl si čéškovou šlachu a s hrozivým lupnutím se mu zpřetrhaly všechny hlavní vazy v levém koleně.

Útočník ze své pozice mezi stromy neviděl pád ani neslyšel praštění šlach, přesto dokázal odhadnout, že Kaiser se vážně poranil. Nikdo by nemohl přežít všechno to, čím prošel, a přitom neutrpět několik velmi těžkých zranění. A tak muž v přesvědčení, že bezbranný Kaiser leží v bezvědomí na dně díry, pospíšil kupředu, aby práci dokončil.

Na tváři mu pohrával vítězný úsměv.

Payne zaslechl výstřely z pušky. Zdálo se mu, že zbraň střílela někde poblíž bunkru.

Payne nemarnil čas. Prodíral se listím a snažil se způsobit co nejméně hluku. Navzdory své velikosti se dokázal pohybovat velmi tiše. Tuto jeho schopnost často přirovnávali k apačským bojovníkům z Divokého západu, kteří uměli své nepřátele stopovat, aniž by je kdokoli zaslechl. Geneticky vzato Payne věděl, že jeho předci pocházeli ze střední Evropy, a ne z amerického jihozápadu. Přesto to bral jako velkou poklonu, neboť Apače lidé pokládali za jeden z nejdivočejších kmenů v dějinách domorodých Američanů.

Payne se dostal na kraj mýtiny kousek od slepé cesty a zahlédl tam muže v zelenohnědých maskáčích. V ruce držel pušku a pomalu se přesunoval směrem ke vchodu bunkru. Payne neviděl muži do obličeje. Stejně nevěděl, jak většina Kaiserových lidí vypadá. Jistě, všiml si jich v lese, když na tohle místo přijeli poprvé, ale to bylo na velkou vzdálenost. Po pravdě řečeno, nedokázal by identifikovat ani jednoho z nich.

Payne nechtěl zabít nějakého spojence, a tak se rozhodl připlížit se blíž.

Muž se zastavil několik metrů před dírou a opatrně nakoukl přes okraj. Až do téhle chvíle netušil, co uvidí. Možná že nějakou rozsedlinu nebo pramen. Možná i hrob. Bunkr však určitě nečekal. V okamžiku, kdy spatřil betonovou podlahu, mu došlo, že učinil důležitý objev, něco, co musel okamžitě nahlásit.

Z kapsy bundy vytáhl obousměrnou vysílačku a zavolal Kruegerovi, který pořád ještě lezl do svahu.

„Pojďte sem,“ zašeptal německy.

Uplynulo několik vteřin, než Krueger odpověděl. „Co se děje?“

„Našel jsem něco ohromnýho.“

„Co je to?“

„Jakási budova.“

Krueger se zarazil. „Řekl jste budova?“

Muž přikývl. „Je to pod zemí, něco jako jeskyně nebo tak.“

„Myslíte bunkr?“

„Jo! Bunkr. Nějakej hodně starej bunkr.“

„Jak starej?“ dožadoval se Krueger odpovědi.

„To nevím. Ještě jsem nebyl uvnitř.“

„Proč ne?“

„Protože je to bunkr. Bez zabezpečení tam nejdu. Střelil jsem nějakýho chlapa a ten spadl dovnitř. Nemám ponětí, jestli je mrtvej nebo žije.“

„Sdělte mi souřadnice. Hned tam budu.“

Payne německy neuměl, takže neměl ponětí, o co šlo. Avšak podle toho, jak muž reagoval, když nakoukl do bunkru, Payne usoudil, že nepatřil ke Kaiserovi.

To znamenalo, že musel zemřít.

Ze své vzdálenosti Payne vyhodnotil, že má devadesátidevítiprocentní šanci ho se svým sig sauerem oddělat. Problémem byl hluk, který by střela způsobila. Zvuk někdy přišel vhod. Mohl vylákat nepřítele na určité místo, kde se dal zlikvidovat výbušninou nebo dobře umístěným odstřelovačem. Původně o tomhle plánu mluvil s Jonesem. Chtěl vylákat nepřátele na slepou cestu a pak je pokosit.

Naneštěstí chyběla hlavní část rovnice. Potřeboval Kaiserovu vysílačku, aby mohl útok zkoordinovat.

Bez ní Payne nemohl riskovat. Navíc, pokud se Kaiser skrýval v nedalekých lesích, existovala zde slušná šance, že by si ho nepřítel mířící po cestě k bunkru mohl všimnout, a kdyby k tomu došlo, Payne by ho nejspíš nemohl zachránit.

Naštěstí znal Payne mnoho způsobů, jak zabíjet potichu.

Muž se nahnul dopředu. Doufal, že uvidí chlápka, kterého střelil do zad. Přemítal, jestli je mrtvý, nebo jestli bude zapotřebí další rána z remingtonu. Jen pro jistotu zvedl hlaveň pušky a namířil ji do díry. Těšil se, až znovu zmáčkne kohoutek.

Payne se pohyboval neuvěřitelně tiše. Přeběhl přes mýtinu a chytil muže pod krkem dřív, než ten vůbec zjistil, že za ním někdo je. Bez zaváhání a bez lítosti mu škubl hlavou do strany tak tvrdě, že krční obratle popraskaly jako popcorn v mikrovlnce.

Payne pro jistotu trhl hlavou ještě druhým směrem – a mnohem prudčeji.

Nechtěl tělo nechat na viditelném místě, a tak se posunul dopředu, aby je mohl hodit do díry. Vtom si na betonu pod sebou všiml jakési postavy. Na první pohled nedokázal rozeznat, kdo leží omráčený v temnotě bunkru, ale když jeho oči uvykly šeru, Payne zděšeně zalapal po dechu.

Ten zakrvavený muž byl Kaiser.

32

Jones využil strom, aby se spustil k přístupové cestě. Pak se podíval na cestu dole a zahlédl mohutný stín, jak se hladce sune přes mýtinu směrem k nic netušícímu terči. Jones se s Paynem zúčastnil mnoha misí a znal jeho krok a taktiku. Věděl, že muž u díry bude brzy mrtvý.

Za chvíli už měl zlomený vaz. Jones měl pravdu.

Odstřelovač kupodivu během akce vůbec nevystřelil, ačkoli měl času víc než dost, aby muže u bunkru sundal. Podle Jonese to znamenalo tři věci: Kaiserův odstřelovač spolupracoval s nepřítelem, zabili ho a nahradili, nebo to byl váhavý střelec. Jones doufal, že platí třetí možnost, ale připravil se i na první dvě. Zvedl zbraň a postupoval po úzké cestě.

Ptačí hnízdo se nacházelo nahoře nad ním. Jones odstřelovače viděl. Ležel na břiše, naprosto nehybný, tak jak by odstřelovač měl být. Listy a větve poskytovaly dostatečné krytí možná tak před nepozorným vetřelcem, jenže zkušeného vojáka Jonese, který se svého času „lovem“ odstřelovačů živil, nemohl překvapit.

Střelec se puškohledem díval na svůj terč v zaměřovacím kříži. Někoho tak velkého, jako byl Payne, by mohl s DSR-1 jen těžko minout. Šlo o odstřelovací pušku s ručně ovládaným závěrem, kterou používala GSG 9, elitní protiteroristická jednotka Německé federální policie. Nabíjela se pětirannými zásobníky s náboji Winchester ráže 308 a předpokládaná přesnost DSR-1 se pohybovala v rámci 5 milimetrů na vzdálenost devadesáti metrů.

„To ať tě ani nenapadne,“ zavrčel Jones a zamířil na odstřelovače, jenž ležel tři metry od něj. „Polož flintu a dej si pracky za hlavu.“

Odstřelovač nechtěl zemřít. Zaklel a udělal, co mu bylo řečeno. V okamžiku, kdy pustil DSR-1, podepřenou dvounožkou pro maximální stabilitu, se hlaveň nachýlila směrem k obloze. V tuhle chvíli už neohrožovala Payna ani nikoho jiného.

„Teď se pomalu otoč na bok a podívej se na mě.“ Odstřelovač opět poslechl rozkaz. Jen tentokrát reagoval úplně jinak. Jakmile uviděl Jonese, přelétl mu přes obličej úsměv a zhluboka si oddechl. „Díkybohu!“

Jones na něho zíral. „Za co?“

„Za tebe“ řekl dokonalou angličtinou. „Ty seš jeden z Kaiserových přátel.“

„Ty mě znáš?“

Odstřelovač kývl. „Přiletěli jste přece včera. Ty a ten velkej chlápek.“

„Jakej velkej chlápek?“ zeptal se ho Jones. Pořád se snažil přijít na to, pro koho odstřelovač pracuje.

Naklonil hlavu doprava. „Ten, co je támhle dole.“

„Ten, co ses ho chystal zastřelit?“

„Co? Já se nechystal nikoho zastřelit! Přísahám! Jenom jsem se na něj díval puškohledem, abych ho identifikoval. To je všechno! Ani jsem nevěděl, že jste se vrátili.“

„Odkud?“

„Jak to mám vědět? Kaiser nám nikdy nic neříká! Všechno, co vím, je to, že vy tři jste dneska ráno odletěli. Velkej chlápek, černej chlápek a tlustej chlápek. Ale kam jste letěli, to nevím!“

Jones se zamračil, aby to mělo větší efekt. „Já jsem jako kterej z nich?“

„Co?“ zapípal. „Ty seš, no, ten…“

„Nevadí.“

„Můžu už dát ruce dolů?“

„Ještě ne. Proč jsi nezastřelil toho chlapa u bunkru?“

„Cože?“ zeptal se nechápavě.

„Měl jsi spoustu času ho zabít, ale nevystřelil jsi. Chci vědět proč.“

„Proč? Protože jsem ho viděl, jak zabil Kaisera. Potom jsem nevěděl, jestli mám dál bojovat, nebo utýct. Proč dál střílet, když nedostanu zaplaceno?“

Jones zrudl hněvem. „Kaiser je mrtvej?“

Muž přikývl. „Ten chlap ho střelil do zad a on spad do tý díry. Tam taky ten chlap čuměl, když ho tvůj kámoš zabil.“ Jones pohlédl dolů. Payne už tam nebyl. „Kde máš vysílačku?“

„V kapse.“

„Klekni na kolena a pomalu mi ji podej.“

Odstřelovač udělal, co mu řekl. Pak čekal na další instrukce.

„Teď se musíš rozhodnout a bude to nejdůležitější rozhodnutí tvýho života.“ Jones chtěl vyzdvihnout, jak vážně to myslí. Přistoupil o krok blíž a při tom muži stále mířil do obličeje. „Buď bojuješ s náma, nebo skočíš ze srázu. Vyber si.“

Payne vůbec nepoužil žebřík, ale skočil přímo do bunkru a pospíšil ke Kaiserovi. Ten ležel na podlaze, v bezvědomí, a silně krvácel z úst i obličeje. Oko mu viselo ven z důlku. Levé koleno měl rozsekané na cucky. Ale pořád dýchal.

Payne měl zkušenosti se základním polním ošetřením. Věděl, že nejdřív ze všeho musí pacienta dostat pryč z potenciálního nebezpečí, a tak Kaisera opatrně odtáhl do zadní chodby. Tam rozsvítil baterku a procházel si v hlavě to, co jim vštěpovali instruktoři na akademii: Zprůchodnit dýchací cesty. Zkontrolovat dýchání. Zkontrolovat krevní oběh. Zjistit postižení. A odhalit všechna zranění.

Dýchání bylo v pořádku. Puls vyrovnaný. Pacient byl v bezvědomí, takže Payne nemohl vyzkoušet pohyb končetin. Ale mohl najít díry po kulkách.

Kapesním nožem mu jemně rozřízl košili. Ulevilo se mu, když uviděl špičkovou ochrannou vestu – takovou, jakou nosili prezidenti a mafiánští bossové, nejen členové ochranky. Samozřejmě, v Kaiserově oboru podnikání dávalo smysl, že bude mít tu nejlepší. A tentokrát mu nejspíš zachránila život, protože měkčí vestou proletí kulka z pušky asi jako kámen oknem.

Hned nato uslyšel Payne tlumený hlas, jenž vycházel z přední místnosti u vchodu do bunkru. Okamžitě vstal a přikradl se ke konci chodby, kde potichu naslouchal. Žádné kroky. Ani pohyb. Žádný dech. Jen přidušený hlas, který zněl podezřele povědomě.

„Pojď sem. Přepínám.“

Payne nakoukl za roh a spatřil na podlaze Kaiserovu vysílačku. Ležela blízko místa, kam dopadl. I když pochyboval, že je to léčka, Payne stejně co nejrychleji chňapl vysílačku a letěl chodbou zpátky. Pak odpověděl na Jonesovo volání: „Kde jsi?“

Na lince bylo ticho.

Payne otázku zopakoval. „Kde jsi? Přepínám.“

Pořád nic. Ani zaskřípění.

Najednou pochopil, proč je Kaiser zraněný. Jeho vysílačka v bunkru nefungovala, takže musel akci řídit z venku.

Payne neztrácel čas. Pokračoval tak dlouho, dokud Jones jeho otázku neuslyšel.

„Jsem v hnízdě. Kde seš ty?“

„Ošetřuju našeho přítele,“ řekl Payne. Nechtěl do vysílačky říkat Kaiserovo jméno.

„Žije?“

„Je v bezvědomí, ale stabilizovanej.“

Jones ulehčeně vydechl. „To rád slyším.“

„Co ty?“

„Při vědomí a nasranej. Připravenej některý chlapečky pěkně polechtat.“

Payne se usmál. „S čím pracuješ?“

„DSR-1. Standardní optika. Spousta munice.“

„Kolik borců v týmu?“

„Jeden sejmutej, čtyři stále ve hře.“

„Proti komu jdeme?“

„Nevím, nezajímá.“

„To říkáš teď. Až se objeví poldové, změníš názor.“

Jones kývl. „Dobrá připomínka.“

„Čistě ze zvědavosti, jakej je v týhle zemi trest za opodstatněný zabití?“

„Pro tebe žádnej. Mě budou v Berlíně lynčovat.“

Payne se poznámce zasmál. Jones si dělal legraci. Strávili spolu v Německu spoustu času – na svých misích v zahraničí většinou pendlovali mezi americkými vojenskými základnami – a nikdy neměli žádný problém s rasismem. Naopak, Němci se spíše snažili dokázat, že nacismus je věcí minulosti. „Nevykládej si to špatně, ale teď mám mnohem větší strach o našeho kámoše než o tebe.“

„Nejdřív ses chtěl rozcházet a teď ještě tohle. Začínám naše přátelství přehodnocovat.“

Payne ho ignoroval. „Kde je ten odstřelovač, cos ho nahradil? Je poblíž?“

„Proč? Chceš jeho telefonní číslo?“

„Momentálně potřebuju jeho pomoc.“

„S čím ti má pomáhat?“

„S naším útěkem.“

„S tvým a jeho nebo s tvým a mým útěkem?“

„S útěkem všech uvedenejch.“

Jones se usmál. „V tom případě si s ním můžeš promluvit.“

Ulster byl zmatený. Po pravdě vůbec netušil, proč odsud Payne s Jonesem v takovém spěchu odešli a proč si mysleli, že je jeho život v nebezpečí. Řekli mu jen, aby zamkl dveře a hlídal Heidi do chvíle, než se vrátí. Zřejmě se stalo něco vážného, jenže on nevěděl co, protože uvnitř domu neslyšel střelbu.

Heidi však byla zmatená ještě mnohem víc. Doufala, že z něj dostane co nejvíc informací, a tak ho zasypávala otázkami. Týkaly se Payna a Jonese, skutečného důvodu, proč jsou v Bavorsku, a všeho dalšího, na co jen dokázala pomyslet. Ulster se tak ocitl v nepříjemné situaci. Srdcem byl pedagog, tedy někdo, kdo se o svoje poznatky rád dělí se zbytkem světa, o čemž taky vypovídala jeho celoživotní práce. Nejprve na její otázky odpovídal otevřeně a upřímně, jelikož doopravdy nevěděl, kam Payne s Jonesem odešli, ale potom narazila na určitá témata, o nichž by raději mlčel. Pokusil se mluvit o něčem jiném, jenže nakonec ho zlomila.

A potom už byl Ulster jen loutkou v jejích rukou.

33

Muž se jmenoval Collins. Než přijel do Garmisch-Partenkirchenu, nikdy jako odstřelovač nepracoval, ale zvolil si tuhle úlohu dobrovolně. Myslel si totiž, že to bude mnohem snazší než celý den chodit po lesích. Pro Kaisera dělal poslední dva roky. Většinou plnil úkoly ochranky, občas ale i nevděčnou práci. Jako u většiny lidí ve světě zločinu měla jeho věrnost své meze. V jejich oboru představovaly hlavní motivaci peníze.

Payne to věděl, a proto toho využil. „Už ti zaplatili?“

„Ne,“ odpověděl Collins do vysílačky.

„Chtěl bys dostat hodně přidáno?“

„Co mám udělat?“

„Jednoduchou věc. Pomoz mi dostat tvýho šéfa do bezpečí.“

„On ještě žije?“ zeptal se Collins.

„Žije, ale je v bezvědomí. Potřebuju pomoc, abych ho mohl přemístit.“

„Kam?“

„Do jeho teréňáku.“

„A co pak?“ t

„To nám povíš ty. Máš nějaký nouzový plány?“

Collins chvíli přemýšlel. Kdyby riskoval život a Kaiser by přežil, dostal by pořádný příplatek a možná by v organizaci i povýšil. Obojí znělo lákavě. „Jestli se objeví poldové, měli bychom –“

„Drž hubu!“ poručil mu Payne. „Vysílačkou ne! Nikdy ne vysílačkou! Někdo by moh poslouchat. Radši to řekni mýmu parťákovi. Jestli to schválí, schvaluju to i já. A pak odsud vypadneme.“

Collins se podíval na Jonese, který puškohledem sledoval řadu stromů. Kdyby někdo bunkr ohrozil, Jones by ho oddělal.

„Jakej je plán?“ zeptal se Jones a dál vyhlížel případné terče. „Pokud by se objevili fízlové, měli jsme se sejít na jižním konci rokle.“

„Jaké rokle?“

„Rokle Partnach. Je to v půli cesty mezi bunkrem a městem. Na druhým konci je mýtina a na tý nás může vyzvednout vrtulník.“

„A pak co?“

„Poletíme do Rakouska. Je to hned za horama.“

Jonesovi se líbilo, jak je plán jednoduchý. „To zní dobře. Můžu s ním mluvit?“

„S kým?“

„S pilotem.“

„A proč s ním chceš mluvit?“

„Protože jestli se neukáže, tak je tenhle plán na hovno.“ Collins souhlasně pokýval. „Je na jiným kanálu.“

„A co vaše holky? Budou vědět, co mají dělat?“

„Stačí slovo a přijdou tam za náma.“

Za deset minut už byli Payne s Collinsem na cestě a připojovali ke Kaiserovu terénnímu autu ocelové lano. Hodlali pomocí kladkového systému zvednout čtyři bedny – tu s van Goghem, se zlatem, s knihami a papíry Konráda Ulstera a poslední s rodinným majetkem ukradeným během války – a naložit je na vlek za autem. Payne měl vynést Kaisera po žebříku nahoru. Následně ho měli položit na víka beden, připásat a všechno převézt na místo setkání.

Vzhledem k objemnému nákladu a Paynovu plánu přesunout všechny muže naráz potřebovali dva vrtulníky. Jones tedy nařídil pilotovi, aby zaletěl na horu ke královskému domu a řekl Baptistovi, že je má čekat na druhém konci rokle. Pokud půjde všechno hladce, vrtulníky se spustí, naloží je a přeletí s nimi přes hranici. Tam už mohou Kaisera v nějakém soukromém zařízení svěřit do lékařské péče, kterou potřeboval. Ulsterova helikoptéra bude zatím pokračovat do Švýcarska, kde zůstane náklad v archivech, dokud se Kaiser neuzdraví natolik, aby mohl cestovat.

„Umíš tu věc řídit?“ zeptal se Payne, když ještě jednou zkontroloval lano.

Collins kývl. „První den jsem s tím jel do kopce.“

„A cos vezl?“

„Většinu naší výstroje a pár chlapů.“

„A jsi v tom dobrej?“

„V čem jako?“

„V řízení teréňáků.“

„Jo, pane. Na lovy si je beru pořád.“

Payne vstal. „V tom případě jsem si tě najal. Budeš řídit a já budu sunout bedny dírou ven. Myslíš, že to zvládneš?“

„Ano, pane. To je brnkačka.“

„Nebuď namistrovanej, Collinsi. Jestli to posereš, můj parťák tě zastřelí.“

Collins ztěžka polkl. Pak nastartoval motor, Payne zatím pospíšil k bunkru. V souladu s vojenskou tradicí rád buzeroval svoje podřízené. Bývalo to jedno z jeho největších životních potěšení, ale když převzal dědův obchod, musel tenhle zvyk omezit. Hned první týden v práci podráždil jednu ze svých asistentek – mírně ji pokáral a ona se rozplakala. Reagovala zjevně přehnaně, jenže on se po té příhodě cítil tak hrozně, že od té doby sám sobě takové chování zakázal. Proto tak často Jonese popichoval. Věděl, že jeho nejlepší kamarád brečet nebude.

„Je čistej vzduch?“ zeptal se Payne od vchodu do bunkru.

„Čistej,“ řekl Jones, který soustředěně sledoval okolí bunkru.

„Tak rolujem.“

Collins popojel s terénním autem kupředu a Payne na podlaze bunkru vyrovnal bednu s van Goghem. Byla spíš neskladná než těžká. Pomalu se sunula na povrch. Payne ji zespodu podpíral pro případ, že by lano prasklo nebo se prolomilo dno bedny. Krok za krokem lezl po žebříku, až se náklad dostal nahoru. Za několik minut stály všechny čtyři bedny na vlečce, připravené na odvoz dolů.

Krueger se řídil podle souřadnic, které získal, a poručil ostatním chlapům, aby směřovali na to místo. Nevěděl, jaký typ bunkru Kaiser uprostřed lesů objevil, ale pokud se toho účastnily Ulsterovy archivy, muselo jít o něco významného.

První se tam dostal Zimmermann. Ze vzdálenosti šedesáti metrů slyšel rachot terénního auta. Nevěděl, co je to za zvuk, ale tušil, že se ozývá blízko. Nebylo mu jasné, co má dělat, takže zavolal vysílačkou Kruegerovi. „Slyším motor, pane.“

„Jakej motor?“ zeptal se Krueger.

„Zní to jako džíp nebo nějakej teréňák.“

„Vidíš ho?“

„Z místa, kde jsem schovanej, ne.“

„Co Braun? Vidíš Brauna?“

„Ne, pane.“

Krueger se zašklebil. „Neslyšel jsem ho od chvíle, co to místo objevil.“

„Já taky ne. Chcete, abych ho našel?“

„Ne. Umí se o sebe postarat sám.“

„A co mám dělat?“

Krueger hleděl na své GPS. Nacházel se několik minut od místa. „Prošetři to tam a pak mi podej zprávu. Chci vědět, o co jde.“

Terénní vůz byl vysoce výkonný. Měl ocelový rám, odolnou podlahu z kovového roštu kvůli odvodu vody a čtyři pneumatiky do mimořádně nerovného terénu. Collins sledoval, jak Payne vynáší Kaisera z bunkru a pokládá ho na bedny. Pracovali rychle. Použili pružné šňůry s háky, aby Kaisera přivázali k bednám, a ochranné zábradlí, aby během cesty dolů z hory nemohl sklouznout.

Když mu přivazovali zraněnou nohu, Kaiser začal naříkat. Bylo to poprvé od chvíle, co ho Payne našel na dně bunkru. „Kde to jsem?“

Payne se k němu vrhl. „Hej, chlape, jak se cítíš?“

„Hrozně,“ zaúpěl. Sotva mohl mluvit. Kolem hlavy měl omotanou gázu z výbavy první pomoci. Zadržovala jeho zraněné oko v důlku.

„Už jsem ani nedoufal, že se probereš.“

„Díky,“ zašišlal přes vyražené zuby. „Já tě taky miluju.“ Payne se zasmál a poplácal ho po rameni. „Samozřejmě jsem tě chtěl nakonec probudit. Ale očekával jsem, že k tomu dojde až později.“

Kaiser otevřel zdravé oko. „Proč?“

„Potřebujem tě odvléct z hory dolů. Bojím se, že to nebude moc příjemné.“

Pokusil se polknout. „Kam mě berete?“

„K rokli. Tvůj pilot na nás počká na druhým konci. Souhlasíš?“

Nepatrně kývl. „Kde jsou ty… věci?“

Payne se usmál. Kaiser se i v tomhle stavu staral o svůj objev. Jeho hlavní zájem vždycky tvořil celkový zisk. „Neboj, seš k těm bednám přivázanej. Říkal jsem si, že bys je tady asi nechtěl nechat.“

Kaisera odpověď uspokojila. Zavřel oči a upadl do bezvědomí.

34

Zimmermann slyšel ze svého úkrytu poblíž cesty útržky rozhovoru. Podle rozkazu sdělil informace Kruegerovi.

„Viděl jsem na místě tři muže,“ zašeptal do vysílačky. „Jeden z nich je těžce zraněný. Zrovna ho přivázali ke čtyřem bednám vzadu na vlečce.“

„K jakým bednám?“ ozval se Krueger.

„K dřevěnejm. Střední velikosti. Rukojeti z provazů.“

„Co je vevnitř?“

„Nevím jistě, ale vypadají fakt staře.“

„Ještě něco?“

Zimmermann zaváhal. „Možná.“

„O co jde?“ vyštěkl Krueger. Neměl náladu na hračičky.

„Myslím, že vím, kam jedou.“

„Kam?“

„Jeden z nich se zmínil o rokli. Říkal, že pilot bude –“

Než Zimmermann stačil pronést další slovo, jeho hlava se změnila ve vybuchlou růžovou mlhu. To díky Jonesové skvěle vedené ráně z pušky DSR-1. Kulka prošla prodlouženou míchou, které odstřelovači přezdívali „meruňka“. Je to ta část mozku, jež ovládá mimovolní pohyb, přičemž její odstavení znamená okamžitou smrt. Pak kulka vylétla Zimmermannovými ústy ven a narazila do vysílačky, již držel před sebou. Ve vteřině pokryla lesní půdu směsice krve, kostí a úlomků techniky, jako kdyby Jones zastřelil Terminátora.

Zimmermann se však na rozdíl od neblaze proslulého kyborga nebude vracet.

Z ptačího hnízda vysoko nad cestou zahřměla rána. Střela z pušky byla tak ohlušující, že se její ozvěna rozlehla nad celým údolím Garmisch-Partenkirchenu.

Payne okamžitě zareagoval jako sprinter, když vyráží ze startovního bloku. Popadl Collinse a mrštil ho za vlečku. Většině lidí trvá několik vteřin, než zpracují silný podnět. Payna však léta výcviku naučila, jak přejít zmatek, který přicházel po nečekaném přívalu adrenalinu, a soustředit se na nadcházející úkol.

Vytáhl zpoza opasku zbraň a přikrčil se vedle beden. Očima přehlížel okolní stromy, zda se tam neskrývají střelci. Potom mu došlo, že Kaiser je nechráněný, přivázaný k bednám jako mrtvé zvíře. Naštěstí už byl zase v bezvědomí a ležel úplně nehybně. Většině vetřelců by připadal jako mrtvola, takže ho Payne nechal ležet a neodřízl ho.

„Jak jsi na tom?“ zašeptal Payne do vysílačky.

Jones se právě soustředil na naléhavější věci, a tak hned neodpověděl. „Jeden odklizenej, asi patnáct metrů na sever… Pořád pátrám po nepříteli.“

„Průběžně mě informuj.“

Uběhlo dvacet sekund a pak Jones znovu promluvil: „Vypadá to čistě.“

„Seš si jistej?“

Jones se odmlčel. „Úplně ne.“

Payne se neusmál. „Dej mi vědět, až budeš mít jistotu.“

„To se nestane. Les je moc hustej. A je tu spousta slepých míst.“

„Nějaký návrhy?“

„Čím dřív odjedete, tím líp.“

Payne kývl na souhlas. Obával se, že místo napadne parta ozbrojenců, ale taky bylo jen otázkou času, kdy se objeví policie. „Půjdeš a námi?“

„Potom, ale hned ne.“

„Jdeš se vychcat nebo co?“

„Jdu si uvařit kaňoura.“

V okamžiku, kdy Payne s Jonesem vstoupili do Jednotky pro speciální mise, jejich otisky prstů podle rozkazu Spojeného velení speciálních operací navždy podléhaly utajení. To chránilo jejich identitu, když vedli přísně tajné mise pro SOCOM, třeba protiteroristické akce, nekonvenční válku nebo zachraňovali lidi. Někdy však utajené otisky prstů nestačily. Občas museli provádět drastické kroky, aby po sobě zametli stopy – ať už se jednalo o zničení hmotných důkazů (bezpečnostní videa, pláště kulek atd.) nebo o utajení identit místních kontaktů. Tito lidé by přišli o život nebo by je zatkli, kdyby se zjistilo, že se jejich akce účastnili.

Když se to provádělo, jak se patří, dost to účinkovalo. A užili si při tom spoustu zábavy.

Rozdělat v lese oheň, to by Jones normálně zavrhl. Když však zvážil pro a proti, došlo mu, že nemá na výběr. Pokud chtěl Kaisera s Ulsterem uchránit před problémy, musel bunkr zapálit dřív, než poldové dostanou šanci ho prohledat. Usoudil, že betonové zdi a nedostatek větrání zabrání ohni před šířením do přilehlé vegetace, ale přesto bude hořet dost dlouho na to, aby zničil veškeré důkazy, které by se proti nim daly použít. A navíc věděl, že pohled na černý kouř, valící se ze stromů, skvěle odvrátí pozornost během jejich pokusu o útěk. Zatímco hasiči poletí likvidovat oheň, vrtulníky mohou v rokli nepozorovaně přistát.

Z jeho pohledu to vypadalo nadějně.

Jones hlídal, zatímco Payne s Collinsem místo čistili. Všechno, co našli, naházeli do bunkru. Táborové zásoby, naviják a kladky i oba mrtvé muže. Payne byl zvědavý, o koho jde, a tak jim prohledal kapsy. Našel náprsní tašky – jasnou známku toho, že nešlo o cvičené profesionály. Zapamatoval si jejich jména a adresy a pak hodil tašky do díry. Potom vyrazil na cestu k místu setkání.

Jakmile se terénní vůz s vlečkou vydal na cestu, Jones pospíšil ze svahu dolů a hodil do bunkru i pušku. Shoří tam spolu se vším ostatním. U vchodu našel dvě věci, které použije k založení ohně. Payne je naskládal úhledně vedle žebříku, jako kdyby nechával dárky pod vánočním stromečkem.

První bylo nouzové palivo z terénního auta.

Druhou krabička voděodolných sirek.

Rožnění prasete mohlo začít.

Krueger byl sice chytrý, ale nebyl génius, aby přišel na to, co se stalo s Zimmermannem. Přestal mluvit zhruba ve stejnou dobu, kdy zazněla střelba z pušky. Potom už žádné rány neslyšel. Opakovaně se pokoušel o spojení vysílačkou, ale marně. Očividně ho sundali. Pravděpodobně stejně jako toho předchozího.

Krueger už tak nespěchal na prohlídku bunkru, raději si v hlavě opakoval poslední rozhovor s Zimmermannem. Co to říkal, než ho zastřelili? Něco o pilotovi, který se má s Kaiserem setkat u rokle? Krueger věděl, že když vezme v úvahu hustotu lesa a horské úbočí, druhý konec rokle tvoří nejbližší místo, kde by mohla přistát helikoptéra.

Když to vzal kolem a kolem, opravdu dobré místo k setkání. Ale ještě lepší na útok ze zálohy.

35

Rokle Partnach

Bavorsko, Německo

Schneeferner je ledovec, který se nachází na Zugspitzi, nejvyšším vrcholu Bavorských Alp. Vznikl během malé doby ledové, dlouhé periody ochlazování, které ustalo v polovině devatenáctého století. Od té doby se ledovec postupně rozpouštěl. Nejprve pomalu, ale nyní už znepokojivým tempem. Místní dělníci zde kvůli ochraně ledu položili více než 60 000 čtverečních metrů reflexivních celt, aby ledovec uchránili před sluncem.

Celty však bohužel nemohou zamezit globálnímu oteplování.

Zatímco se ledovec nadále rozpouští, potůčky vody zvolna proudí z hory dolů, až se nakonec spojují v řeku Partnach. Partnach je z větší části klidný vodní tok. Tvoří přirozené meandry, jako kdyby se pokoušel spatřit v bavorské krajině všechny pozoruhodnosti. Potom protéká středem Garmisch-Partenkirchenu, kde město rozděluje na dvě oddělené vesnice: Garmisch na západě a Partenkirchen na východě. Na jednom úseku se však vodní tok drasticky mění. Přetváří se z mírného, volně plynoucího potoka v hrozivou řvoucí řeku.

Rokle Partnach či Partnachklamm je přírodní kanál, který v průběhu času vytvořila proudící voda. V úseku dlouhém 703 metrů se řeka valí úzkým vápencovým kaňonem, jehož stěny se tyčí do výše 80 metrů. Po cestě stříkají do vzduchu spršky z mnoha vodopádů, zvlhčují mechem pokryté skály a ochlazují tisíce turistů, kteří každoročně rokli navštěvují.

V roce 1912 ji prohlásili za přírodní památku a po jedné straně řeky vytesali do vápence řady tunelů. Vznikla tak svažitá cesta, již původně využívali lovci a dřevorubci, aby se dostali do hor nad roklí. V současnosti umožňuje turistům skrčit se za vodopády a s minimálním rizikem se procházet vedle divokých peřejí.

Samozřejmě že dnes, kdy se tady vzduch hemžil kulkami, by to bylo mnohem nebezpečnější.

Collins jel s terénním autem k rokli a Payne běžel za vlečkou. Sem tam vběhl do lesa, když zahlédl něco rušivého – záblesk barev, které sem nepatřily, nebo pohyb mezi nedalekými stromy –, ale pokaždé se zase vrátil na hrbolatou cestu, kde mohl dohlížet na zraněného kamaráda. Pro Payna byl teď Kaiser prioritou číslo jedna.

Collins musel jet kvůli náročnému terénu pomalu. Přesouvali se skoro patnáct minut, načež Collins zpomalil a zastavil. Nebyl to žádný rychlý pohyb ani panické skřípění, ale klidné, pomalé zastavení. Payne chtěl mít o situaci lepší přehled, a tak vyskočil vzadu na vlečku. Patnáct metrů před nimi se nacházela křižovatka, místo, kde se stýkaly dvě turistické trasy. Paynova cesta vedla od východu na západ, druhá z jihu na sever. Payne oblast neznal. Řekl tedy Collinsovi, ať zůstane na místě. Sám běžel dopředu prozkoumat velkou vývěsku, kterou umístili na křižovatce pro turisty.

Za třicet vteřin už Payne hlasitě nadával.

Ve skleněné vitríně visela podrobná mapa území, popsaná německy a anglicky. Zobrazovala všechno – lyžařské svahy, horské vrcholy, hlavní cesty, muzea, divadla, hotely, restaurace a nejlepší místa k parkování. Pro Payna pochopitelně nic z toho nemělo cenu, protože se zoufale snažil dostat od města pryč a nehodlal v něm pobývat. Staral se jedině o to, aby se co nejrychleji dostal skrz rokli. Když si však mapu prohlédl pořádně, všechno se změnilo.

Pažbou zbraně skříňku rozbil a strhl mapu z korkové desky. Pak s dupotem přiběhl zpátky ke Collinsovi.

„Co se děje?“ zeptal se Collins.

Payne vrazil mapou Collinsovi do prsou. „Kde ten vrtulník jako přistane?“

„Cože?“

„Kde ten vrtulník přistane?“ zeptal se Payne znovu.

„U vchodu do rokle,“ řekl Collins.

„Vážně?“ zavrčel Payne. Jeho slova jen sršela ironií. „A jak se tam dostanem? Rád bych, kdybys mně to ukázal!“

Collins chápal, že se něco zvrtlo, ale nevěděl přesně co, dokud se nepodíval do mapy. Bylo v ní pár fotek místních atrakcí, včetně obrázku úzké cesty vedoucí přes rokli. Její šířka stačila sotva pro dva lidi a teréňák s vlečkou by tudy neprojel v žádném případě. „A sakra. Tam se nevejdeme.“

„Přesně tak! Tak proč sis sakra zvolil jako místo setkání rokli?“

„Já ne,“ bránil se Collins. „To byl Kaiserův plán, ne můj. A na jeho obranu musím říct – myslel si, že budeme utíkat po svých, a ne v teréňáku.“

Payne se zhluboka nadechl a přikývl. Musel uznat, že je to tak. Omluvně poklepal Collinse po rameni. Věděl, že to nebyla jeho chyba. Prostě ho takové pochybení rozčílilo. A protože Kaiser byl v současné chvíli v bezvědomí, Payne si to vylil na první osobě, jež se mu připletla do cesty. A to byl zrovna Collins.

„Přišel jsem o něco?“ řekl vtom někdo zezadu.

Payne se jedním plynulým pohybem otočil a zároveň zvedl zbraň, úplně jako pistolník na Divokém západě. Naštěstí nezmáčkl spoušť, jinak by zabil svého nejlepšího přítele.

„Co je, do prdele?“ křikl Jones, jehož to ani trochu nepobavilo. „Jestli se mě chceš zbavit, stačí říct. Půjdu na Oktoberfest sám.“

„Promiň,“ pronesl Payne. „Mám blbej den.“

„Já bych měl ještě blbější, kdybys mě střelil do prdele.“

„Nemířil jsem ti na prdel, ale na srdce.“

„Ach,“ hrál to Jones, „tak to už se cejtím mnohem líp.“ Payne se otočil a ukázal na mapu. „Máme problém.“

„Jo, říkal jsem si, že jsem zaznamenal zčeření Síly.“

Payne narážku na Hvězdné války ignoroval. „Znáš výraz, tam se odsud nedostanete? No, tak zrovna teď to s náma tak vypadá.“

„To je hezký,“ řekl Jones a vytrhl Collinsovi mapu z rukou. „Vypadá to, že jsem přišel právě včas. Strašně rád zachraňuju sličné panny.“

Při plánování misí fungoval Jones jako vynikající stratég. Při zkoušce bystrosti vojenské strategie MSAE obdržel nejvyšší skóre v historii letecké akademie a u MANIAC organizoval stovky operací. Viděl vždy několik kroků dopředu, jako šachový mistr.

„Čistě ze zvědavosti, kdo vybral tu rokli?“ zeptal se Jones.

„Kaiser,“ zaúpěl Payne.

„A to jako předtím, než ho sejmuli, nebo až potom?“

Payne neměl náladu na žerty. „Máš nějakej nápad, nebo ne?“

„Klid! Copak bych si do tebe rejpal, kdybych neměl řešení?“

„Jo.“

Jones se usmál. „Nejspíš máš pravdu. Ale jako kdyby tomu náhoda chtěla, já doopravdy vím, jak tenhle krám dostaneme na místo setkání.“

„Teréňák se do té rokle nevejde,“ promluvil Collins.

„Dovolil jsem ti snad promluvit?“ zeptal se Jones.

Collins rozpačitě stáhl bradu k hrudi.

Jones zamrkal na Payna, který potlačoval smích. Rádi buzerovali podřízené, bez ohledu na vážnost situace. „Co jsem to říkal?“

„Jak se dostat k místu setkání.“

Jones kývl a ukázal na mapě, kde se nacházejí. „Tady je problém. Jsme na východním břehu řeky Partnach. Podle tohohle se voda nedá přejít, dokud se nedostaneme až k rokli. To znamená, že na západ nemůžeme. Východ je bohužel taky mimo hru, protože tam jsem to podpálil. Je jenom otázka času, kdy přiletí pan Zákon.“

„Zbejvá sever a jih,“ řekl Payne.

„Jih zjevně nehrozí kvůli horám. Chci říct, že tenhle teréňák má sice skvělej zadek, ale do Alp asi nevyleze.“

„Souhlas.“

„Takže musíme jít na sever.“

Payne kývl. „To jsem si myslel taky, ale jak?“

Jones posunul prst po mapě. „Pojedeme tímhle do města.“

Payne se nahnul blíž a luštil žlutou ikonku, která vypadala jako maličký vláček. „Co to sakra je?“

„Eckbauerbahn.“

„A to je jako co?“

„Lanovka. Vede z vrcholu Eckbaueru na olympijskej stadion. A ten se podle všeho nalézá přímo vedle místa setkání.“

Payne obrátil oči v sloup. „Ty chceš jet do města lyžařským vlekem nebo co?“

„To není lyžařskej vlek, ale lanovka. V tom je velkej rozdíl.“

„Vážně? A jakej?“

Jones se usmál. „Nemusíme s sebou mít lyže.“

36

Krueger pochopil, že se objevila příležitost, na niž čekal od chvíle, kdy se před třemi lety připojil k Muellerově organizaci. Byla to šance dokázat, že pracuje jako hlavní hráč, a ne jako prachsprostý grázl, jemuž se nedají svěřit vážné projekty nebo úkoly, kde jde o velké peníze.

Naskýtala se mu šance udělat dojem.

Došlo mu, jak je situace vážná, a rozhodl se vytěžit z přízně, jíž se těšil od doby, co odešel z 10, ozbrojené divize německé armády. Jednoho z jeho nejlepších kamarádů z divize, neurvalého chlapa jménem Krause, obvinili z brutální ozbrojené loupeže. Krause tenhle zločin doopravdy spáchal. Jenže díky Kruegerově místopřísežnému prohlášení, že v čase zločinu byli oni dva spolu (a taky díky nedostatku důkazů), nakonec obvinění proti Krausemu stáhli. Krause jako projev uznání řekl Kruegerovi, že mu dluží obrovskou službu – a že nezáleží na tom, co to bude a kdy ji bude potřebovat.

No a ta chvíle právě nastala.

Krueger tedy ze svého úkrytu poblíž jižního konce rokle zavolal Krausemu, který bydlel v městečku Griesen. Leželo asi šestnáct kilometrů na západ od Garmisch-Partenkirchenu. Obě oblasti spojovala Bundesstraße 23, malebná německá dálnice známá jako B 23.

Krause zvedl telefon. „Jak se máš, kamaráde?“

Krueger neměl času nazbyt. „Kde jsi?“

„Doma. Proč?“

„Nadešel čas.“

„Na co?“

„Na tu službu.“

Krause kývl. Věděl, že ten den nakonec přijde, a byl plně připravený zaplatit svůj dluh. Nakonec, přítel ho zachránil, jinak by strávil většinu života v kriminále. „Co mám udělat?“

Krueger vysvětlil situaci a vylíčil fakta tak, aby to vyhovovalo jeho potřebám. „Mou partu právě napadla v lesích nad Garmischem skupina ozbrojených mužů. Dva z mých přátel jsou mrtví a ostatní pohřešuju. Zaslechl jsem, co někteří z těch střelců říkali. Že na ně vrtulník počká na severní straně rokle Partnach, někde blízko lyžařskýho stadionu. Já tam teď jdu, ale mají náskok. Potřebuju, aby je někdo zastavil, než dorazím.“

„Jak zastavil?“

„Tak, jak to umíš ty.“

„Pověz mi, jestli jsem si to správně vyložil. Když zajedu do Garmische a zastavím ten vrtulník, bude můj dluh kompletně splacenej? Můžu už ho potom pustit z hlavy?“

„Jestli zastavíš ten vrtulník, jsme vyrovnaní.“

Krause se usmál. „V tom případě tam budu za deset minut.“

Dřív než Payne s Jonesem dorazili na rozcestí, znovu se setkali s třemi Kaiserovými muži, kteří čekali u jižního konce rokle. Posledních třicet minut probíhali lesem a pronásledovali střelce, co zabili Schneidera. Jejich námaha se jevila jako zbytečná a dva nebo i více útočníků zůstalo nepotrestaných.

V sázce bylo velmi mnoho. Paynovi trvalo několik minut, než vyhodnotil situaci. Použil mapu, aby příteli ukázal několik problémových míst a aby označil bod, kde přistane helikoptéra. Teď spolu mluvili tváří v tvář, takže mohl bez rizika probrat všechny aspekty jejich mise.

„Jakmile narazíme na hlavní cestu, začneme potkávat turisty,“ vysvětloval Payne, „a jak se dostaneme blíž k městu, bude se to jenom zhoršovat. Musíme na to myslet a potlačit potenciální paniku. Mně osobně se líbí krycí historka, jakou jste použili – že jsme němečtí vojáci, kteří provádějí v horách vojenský výcvik. To vysvětlí naše zbraně, vybavení i Kaiserovo zranění. Prostě se při cvičení zranil. A čistě ze zvědavosti, chlapi, kolik z vás umí německy?“ řekl Payne.

Všichni Kaiserovi muži – Collins, Huber, Lange a Richter – zvedli ruce. Byla to nezbytná podmínka pro vstup do Kaiserova bezpečnostního oddílu, což Payne nevěděl.

„Fakt?“ pronesl Payne. „No, tak to asi budu za třídního idiota, protože já neumím.“

„Hádat se o tom s tebou nebudu,“ zavtipkoval Jones. Payne si ho nevšímal. „Aby se naší krycí historce dalo uvěřit, jeden z vás bude muset převzít velení, pokud nás po cestě někdo zastaví – ať už nějakej turista, turistickej průvodce nebo fízl. Prostě jim řekne, že šlo o nehodu při cvičení a že s naším mužem spěcháme k vrtulníku, co na nás čeká. To by jim mělo stačit jako vysvětlení, aby nevolali policajtům.“

Pak pokračoval Jones: „Taky nám to pomůže v Eckbauerbahnu. Jestli chceme nacpat tyhle bedny do kabin, potřebujeme, aby obsluha lanovku na pár minut zastavila. Když budou chtít vědět, proč tu bedny nemůžeme nechat, řekneme jim, že jsou plné výbušnin. To by je mělo vyděsit natolik, že začnou plně spolupracovat.“

Payne se usmál. „Taky potřebujem zastavit lanovku dole, abychom mohli náklad vyložit, než nám frnkne zpátky do hor. Musíme zajistit, aby se to nestalo, takže do první kabiny posadíme někoho, kdo může vyskočit a vysvětlit situaci. Samozřejmě by bylo skvělý, kdybychom si tam mohli půjčit vozejk nebo náklaďák, ale počítat s tím nemůžem. To znamená, že možná budeme muset do vrtulníků přepravit všechno sami.“

Jones ukázal na vlečku. „Označil jsem bedny od dvou do pěti podle důležitosti. Jestli budem muset náklad vyložit, tak pěkně popořadě. Prvně dvojka, naposled pětka. Chápete?“ Huber zavrtěl hlavou. „Proč od dvou do pěti? Proč ne od jedný do čtyř?“

„Proč?“ opakoval Jones. „Protože prioritou číslo jedna je Kaiser. Ne bedny, ani ne vaše zbraně, dokonce ani ne vy sami. Jestli Kaiser umře, selže celá mise. Je to jasný?“

Něco zabručeli a nejistě kývli.

To však Paynovi nestačilo. Aby je přesvědčil, použil stejnou motivační techniku, jako když naverboval Collinse. „Chlapi, je to ohromně jednoduchý. Když Kaiser zemře, nikdo z vás nedostane zaplaceno. To znamená tejden tahání, hlídání a spaní v lese, a všecko na nic. Na druhý straně, pokud mu pomůžete přežít, vidím, jak k vám míří zatraceně velkej balík peněz. Mluvím o jedničce, za kterou následuje shluk nul, za to, že jste vykonali svou práci. Nese to s sebou nějaký riziko? Samozřejmě že nese. Ale to jste věděli, už když jste do toho šli.“

Payne se každému muži na chvíli zadíval do očí, aby všichni pocítili, že jsou nejdůležitější částí týmu. „Než postoupíme vůbec dál, potřebuju, abyste mi odpověděli na jednoduchou otázku. Vaše odpověď mi pomůže zjistit, zda chcete s touhle misí pokračovat, nebo jestli hodláte teď hned skončit.“ Odmlčel se, aby dodal následujícímu sdělení náležitý efekt. „Co vám připadá lepší: hromada peněz, nebo nezaměstnanost? Já vím, že to zní bezcitně, ale buďme upřímní. Volba je na vás.“

Všichni si podle očekávání zvolili peníze.

„Výborně!“ zatleskal Payne. „Teď jsme všichni na jedný lodi, takže rozdělíme úkoly. Collinsi, ty zodpovídáš za teréňák. Tvým úkolem je dostat se co nejrychleji k lanovce. To neznamená, že chci, abys zajel všechny turisty. Prostě jenom pořád jeď, když to půjde. Pokud budeš muset zastavit, neopouštěj vůz. Jsi řidič, ne pěšák. My ti vyčistíme cestu. Rozumíš?“

Collins přikývl. „Ano, pane.“

Payne si prohlížel další tři muže. Podle řeči těla by dokázal říci, že Huber je na totemovém sloupu výš než Lange nebo Richter. Ukázal na něj. „Jaká je vaše němčina?“

„Bezvadná,“ odpověděl Huber.

„Tak budete náš vodicí pes. Vy určujete krok. Když se naskytne nějaká situace – turisti, průvodce, cokoli –, chci, abyste to v klidu zvládl. Jasný?“

„Ano, pane.“

Payne se podíval na Langa. „Vy jste jeho záskok. Pokud se zdrží, stanete se vodicím psem vy, dokud nebude schopen znovu zaujmout své místo. Musíme stále postupovat. Kaiser je naše jízdenka na svobodu.“

„A co já?“ dožadoval se Richter. Byl to největší z Kaiserových mužů, ale vypadal nejpitoměji. Z nějakého důvodu se neustále tvářil bezradně.

„Nebojte,“ ujistil ho Payne. „Mám pro vás speciální práci. Pravděpodobně nejdůležitější ze všeho. Zodpovídáte za vlečku. Když někde uvízne, uvolníte ji. Bedny začnou sklouzávat, stáhnete řemeny. A kdyby si chtěl někdo náklad prohlížet, chci, abyste na něj zavrčel jako hlídací pes z vrakáče. Myslíte, že to zvládnete?“

Richter začal štěkat. „To umím výborně!“

Payne se usmál. „Jsem rád, že to slyším. Nějaké dotazy?“ Huber znovu zvedl ruku. „A co budete dělat vy?“

„Já zodpovídám za bezpečnost. Budu zezadu sledovat lesy. Když uvidím jakejkoli problém, dám vám co nejdříve vědět.“

Huber ukázal na Jonese. „A co vy?“

Jones si utřel rukávem nos. „Já jsem jenom symbolická černá figurka. Když se zjeví fízlové, zajistím, aby šli po mně místo po vás.“

„To myslíte vážně?“ zeptal se Richter.

Jones obrátil oči v sloup. Někteří lidé nemají smysl pro humor.

37

Heidi nevěděla, o co jde, ale pochopila, že Ulster něco skrývá. Dokázala to odhadnout, protože se pokaždé zakoktal, když se ho zeptala na něco ohledně návštěvy tohoto místa. A stejně reagoval, pokud se ho otázala na Ludvíka. I obyčejná otázka na toto téma mu zřejmě byla nepříjemná. Ulster nejprve zrudl, pak se přebreptával jako politik, jenž se snaží vyhnout skandálu, a potom se pokusil změnit téma.

V mnoha ohledech jí jeho chování připadalo roztomilé. Prostě nechtěl lhát a byl ochotný udělat všechno, aby se tomu vyhnul, včetně toho, že se zamkl v Ludvíkově soukromé koupelně, kde setrval skoro patnáct minut. Po chvíli jí došlo, že musí změnit přístup. Pokud Ulster nechce mluvit o návštěvě, možná by ho mohla přimět k rozhovoru o něčem jiném, co by ho nakonec donutilo odhalit alespoň část skládačky.

Ale prvně ho musela vylákat ven.

„Zůstaňte tam, jak dlouho budete chtít,“ řekla skrz koupelnové dveře. „Jsem dost unavená, tak půjdu nahoru do Turecké síně a odpočinu si tam.“

Ulster odpověděl až za několik vteřin. „A je to povoleno?“

„Co máte na mysli?“

„Sedat na Ludvíkův nábytek.“

Potlačila chuť se usmát. „Když to neprozradíte vy, tak ani já.“

S rachotem pootevřel dveře na škvíru, aby ji viděl. „O tom nepochybujte, drahoušku. U mě je vaše tajemství v bezpečí.“

Za pár minut už oba leželi na honosných gaučích, které lemovaly stěny skvostné místnosti. Ulster hleděl na zlatou fontánu uprostřed síně. Obdivoval její řemeslně zpracovanou nádheru. Voda proudila z jednoho patra do dalšího, načež stříkala do maličkého bazénku dole. Uklidňující zvuk ho přenesl na jiné místo. To se nacházelo daleko od každodenního života. Proto tu také hlavně fontánka byla.

„Cítím se jako král,“ pronesl žertovně.

„A já jako vaše královna,“ odpověděla.

Ulster se hlasitě rozesmál. I když doma měl několik atraktivních artefaktů, nikdy si je takhle neužíval. Mohl se jich dotýkat, studovat je a obdivovat, jak chtěl, ale nemohl si na nich hovět. Pro historika představovala tahle situace mimořádné potěšení – zakoušet život muže, kterého zkoumal.

Heidi si všimla, jak se spokojeně usmívá, a rozhodla se toho využít. „Povězte mi něco víc o sobě. Čím se v životě zabýváte?“

Ulster si dal ruce za hlavu a zavřel oči. „Vedu ve švýcarských horách malý výzkumný ústav. Jmenuje se Ulsterovy archivy.“

„To myslíte vážně?“

„O výzkumu nikdy nežertuji.“

Svezla se na gauči blíž k němu. „Počkejte! Vy jste Petr Ulster?“

Otevřel jedno oko. „No jistě. Vy jste o mně slyšela?“

Nadšeně kývala. „Četla jsem příspěvek, který jste napsal pro Timesy.“

Otevřel i druhé oko. „Který?“

„Pro londýnské Timesy.“

„Ne, drahoušku, já myslel, který příspěvek. Napsal jsem jich několik.“

Hřejivě se usmála. „Popisoval vaši nedávnou cestu do Řecka a všechny překážky, které jste musel překonávat. Nevěděla jsem, že se toho musí udělat tolik, když se objeví nějaká cennost.“

Nahnul se dopředu a střetl se s jejím pohledem. Vypadalo to, že ji téma doopravdy zaujalo. Sotva kdy se mimo akademický svět setkal s takovými nadšenci. „Můžu vás ujistit, že lehké to nebylo. Ale na druhé straně jisté potíže jsme čekali, ještě než jsem se na cestu vydal. Zlato v lidech probouzí to nejhorší. Vždycky to tak bylo a vždycky to tak i bude.“

„Vsadím se, že máte tisíce příhod.“

„To určitě, ale většina z nich je nudná.“

Zasmála se. „Tomu se těžko věří.“

Zavrtěl hlavou. „Věřte mi, drahoušku, při mých příbězích usne víc lidí než při nočním vysílání v televizi. Jestli chcete vzrušení, měla byste si popovídat s Jonathonem a Davidem. To oni jsou skuteční hrdinové Řecka. Vždyť ten poklad našli oni.“

Několik sekund trvalo, než ta informace zapůsobila. A když se to stalo, ucítila, jak s ní zacloumal nápor adrenalinu. „Myslíte Jona a DJje?“

„No jistě.“

„Ty chlapy, kteří vyběhli ven?“

Kýval. „Přesně ty.“

„Oni objevili řecký poklad?“

„A několik dalších artefaktů. Zřejmě na to mají nos.“ Heidi vzpomínala na první rozhovor s Paynem, co řekl o jejich výletu na horu Schachen. Pokud si správně pamatovala, tak toho bylo velmi málo. Prohlásil, že na horu přiletěli kvůli Ulsterově váze a že jsou tam proto, aby ho uchránili před problémy. Ale po deseti minutách prohlídky vytáhli bouchačky a Ulstera opustili a nechali ho, ať se o sebe stará sám. Očividně se víc báli o někoho jiného.

Nebo o něco jiného.

Možná to bylo ono. Třeba přijeli do Bavorska hledat zlato. Nakonec, co o té dvojici Ulster říkal? Zřejmě na to mají nos. Během let se objevilo mnoho spekulací o Ludvíkovi a jeho rodinném jmění. Možná některou z těch fám prošetřovali? Pokud ano, třeba by mohla jejich případu pomoci. Jako zaměstnankyně Odboru bavorských paláců pracovala i na jiných Ludvíkových zámcích a věděla o jeho životě mnoho věcí, které se v knihách najít nedaly. Pokud by jim mohla pomoci najít dávno ztracený poklad, zažila by v životě něco vzrušujícího!

Ovšem proč by se obraceli na někoho, jako je ona?

Ulster vlastnil nejlepší výzkumný ústav na světě a po celé planetě měl rozsáhlou síť kontaktů. Kdyby potřeboval pomoc, zavolá na centrálu odboru paláců do Mnichova nebo si tam sám zaletí. Určitě se nebude dávat dohromady s turistickou průvodkyní. Ti chlapi měli zbraně a helikoptéry. Lítali po celém světě a hledali exotické poklady. Aby se jim připletla do cesty, to byla určitě ta poslední věc, kterou potřebovali.

Ledaže by je k tomu dotlačila.

Heidi ve volném čase hrozně ráda hrála karty. Její oblíbenou hrou byla varianta pokeru, která si získala velkou popularitu v televizi. Hra spočívá v tom, že každému hráči se rozdají dvě karty a na stůl se položí pět společných karet. Když se společné karty odhalí, hráči sázejí na výsledek karet v rukou. Pokud se sází bojovně, hráči mohou soupeře oklamat natolik, že složí i vynikající karty. Ale když se sází skromně, hráči s výbornými kartami mohou vylákat z protivníků peníze do banku. Pokud šlo o Heidi, klíč spočíval v umění blafovat. Když se to dělalo správně, bylo těžké člověka porazit.

A ona to naštěstí uměla skvěle.

38

Hlavní křižovatka se nacházela nedaleko jižního konce rokle Partnach. Sbíhalo se tu několik turistických cest. Trasy byly sice označené kódy a barvami, turistům ale přesto chvíli trvalo, než zjistili, kam mají jít. S cestami, které zdánlivě vedly jedním směrem, to často dopadlo tak, že směřovaly jinam. Většinu času šli buď podél řeky Partnach nebo nahoru po horském úbočí. Pro turisty byla tahle oblast rájem. Mohli celé údolí prochodit křížem krážem, celý den přeskakovat sem a tam mezi snadnými a náročnějšími cestami, aniž by se pustili dál než hodinu cesty od města.

Payne se ujistil, že jeho muži vědí, jakou značku sledovat – žlutou se zelenou šipkou napravo. Trasa vedla k Eckbaueru, malému vrcholu na severovýchodě. Podle mapy cesta klikatě protínala lesy, až nakonec dosáhla zastávky Eckbauerbahnu, již postavili na samé špici. Nadmořská výška sice podle zápisu činila 1230 metrů nad mořem, ale moc velký výstup je nečekal, protože už teď stáli ve výšce přes 900 metrů. Terénní auto spokojeně bafalo a vlečka se bez problémů valila dál, takže Payne, jenž měl s sebou muže v dobré formě, nečekal žádný problém.

Když se terénní auto přiblížilo k odbočce, křižovatku zacpala velká skupina turistů s batohy na zádech a s vycházkovými holemi. Huber se německy pokusil ovládnout situaci. Nařídil jim, aby uhnuli z cesty, protože oni vezou naléhavý případ, jenže lidé na něho hleděli, jako kdyby na ně mluvil cizím jazykem. Což se doopravdy dělo, jelikož turisté pocházeli z Francie. Jakmile Francouzi uviděli Huberovy maskáče a útočnou pušku ráže 5,56 mm, několik jich zpanikařilo. Dostali strach, že porušili zákon nebo nechtěně překročili rakouskou hranici. Zvedli ruce a vzdali se Němcům jako ve scéně z filmu o druhé světové válce. Ve chvíli stáli všichni natěsnaní kolem jejich auta a snažili se zjistit, co udělali špatně.

Collins zatím udělal to nejlepší, co mohl – pokračoval v jízdě. Lange se snažil vytvořit pro auto s vlečkou dost místa, aby mohl zabočit k Eckbaueru. Jenže jeho přítomnost ještě přilila olej do ohně. Teď tu stáli dva Němci s útočnými puškami a křičeli na Francouze, kteří se chtěli okamžitě vzdát. Collins nakonec neměl na výběr. Musel auto zastavit, jinak by jednoho z turistů přejel.

Payne zaslechl rozrušené hlasy a šel blíž, aby to prozkoumal. Netrvalo dlouho a pochopil, že jde o jazykovou bariéru. Kaiserovi muži mluvili německy a turisti zase francouzsky a jedna skupina nerozuměla druhé. Payne měl dostatek zkušeností, aby věděl, že angličtina je dorozumívací jazyk v mezinárodním obchodu, vědě, technice, letectví i diplomacii. Rozhodl se tedy vzít situací do svých rukou.

Vložil si do úst dva prsty a tak hlasitě a autoritativně hvízdl, že všichni zmlkli, včetně tří japonských turistů, kteří se ke křižovatce blížili z opačného směru.

„Mluví někdo z vás anglicky?“ zeptal se klidně.

Mluvčím se sám ustanovil jeden Francouz ve středním věku, s pestrobarevným šátkem, uvázaným kolem dlouhých šedivých vlasů. „Já umím anglicky. Máme nějaké potíže?“

Payne zavrtěl hlavou. „Zatím ne, ale budete je mít, pokud neuhnete z cesty. Máme naléhavý případ a snažíme se dostat do města.“

„Jaký naléhavý případ?“ ozval se nějaký hlas zezadu. Za několik vteřin už si mezi přáteli razil cestu starší džentlmen. „Já jsem chirurg. Mohu nějak pomoci?“

Payne zaklel pod vousy. Tohle byla poslední věc, kterou potřeboval. „Díky, doktore, ale ne. Pacient je stabilizovaný a ve městě na nás čeká vrtulník. Jen kdybyste s přáteli mohli –“

„Je při vědomí?“ dožadoval se chirurg.

Payne se na něj studeně podíval. „V tuto chvíli ne.“

„A jak tedy víte, že je stabilizovaný?“

Payne rychle zvážil možnosti. Mohl tu zůstat a dohadovat se s doktorem o Kaiserově zdravotním stavu, nebo mohl nechat toho chlapa, aby udělal svou práci, zatímco oni budou pokračovat směrem k Eckbauerbahnu. V podstatě nešlo o žádný hlavolam, neboť Kaiserovo přežití bylo prioritou číslo jedna a jejich historka o nehodě při cvičení vysvětlí všechna zranění, která doktor objeví. „Dobře! Můžete si naskočit dozadu, ale musíte ho prohlédnout po cestě. Potřebujeme se co nejdřív dostat k vrtulníku.“

Chirurg přikývl a pospíšil k terénnímu vozidlu. Francouz s šátkem zatím všem neanglicky mluvícím ve skupině vysvětloval, co se děje. Lidé, celí rozechvělí z toho, že je nikdo nezatkl, začali sbírat svoje věci a uhýbat autu, když vtom z lesa vyšla první rána. Kulku vypálil Krueger ze své pušky. Zasáhla Collinse těsně nad uchem, s takovou silou, že mu projela lebkou a zaryla se do spánkového laloku. Hned potom vypadl z auta a mrtvý se zhroutil k zemi.

Payne s Jonesem díky tréninku zareagovali o celou vteřinu dřív než kdokoli jiný. Payne vypálil z pušky směrem k místu, odkud se ozvala Kruegerova zbraň. Doufal, že střelce třeba zasáhne náhodná střela. Jones zatím běžel dopředu a skočil na řidičovo místo. Neváhal a dupl na plyn. Auto zvířilo mrak prachu a kamení a vyrazilo kupředu přímo do dvou nešťastných Francouzů, které odhodilo stranou. Chirurg při prudkém pohybu auta pozbyl rovnováhu a padl na vlečce na Kaisera. Naštěstí se mu podařilo zachytit se popruhu, jinak by ho udupali jeho krajané. Před chvílí ještě děkovali za svobodu, teď už jim šlo o život.

Huber s Langem měli útočné pušky a spustili proti lesu umlčující palbu. Cílem bylo přimět nepřítele, aby se klidil do bezpečí, zatímco Jones ujede s autem pryč. Jejich plán fungoval skoro deset vteřin, než ovšem začali Kruegerovi muži ze svých úkrytů na druhé straně křižovatky střílet. Jeden z nich používal útočnou pušku, kterou sebral Schneiderovi krátce poté, co mu prořízl hrdlo. Heckler & Koch G36, pořád ještě od krve, spustil krupobití na Schneiderovy kamarády. Jedna rána zasáhla Langa do krku a druhá mu odřela bok. Huber zůstal nezraněný. S nasazením života popadl Langa vzadu za košili a vtáhl ho do nedalekého křoví. Nad hlavou mu při tom svištěly další kulky. Huber se hned pustil do práce a horečně se snažil zastavit gejzír, který stříkal z Langova krku, ale bylo to k ničemu. Lange za chvíli zemřel.

Huber pochopil, že Kaisera hlídá už jen Jones, a tak vystartoval mezi stromy a keři, až objevil úzkou díru, kudy mohl vklouznout zpátky na cestu k Eckbaueru. Terénní auto s vlečkou bylo pořád na dohled a střelba se teď ozývala za ním. Pokud šlo o Hubera, rozhodl se správně – i když to znamenalo utéct z boje.

Collins a Lange byli mrtví, Jones řídil auto a Huber zmizel. Zbyli tu jen Payne a Richter a museli se vypořádat s Kruegerem a jeho dvěma muži. Payne podle stylu střelby a rázu krajiny určil, proti kolika mužům stojí a kde se střelci nacházejí. Ručními vojenskými signály sdělil informaci Richterovi, jenž se přibližně pět metrů od něj krčil za balvanem. Richter chápavě přikývl i přes zmatený výraz, který se pořád zračil v jeho obličeji. Payne doufal, že ho pochopil, ale protože šlo o chlapa, který na něj ještě před necelými deseti minutami štěkal, jistý si tím nebyl.

Dvě bouchačky jsou však přece jenom víc než jedna, uvažoval.

Bouchačky. To slovo vnuklo Paynovi nápad.

Až do téhle chvíle používal ke své obraně Sig sauer P228. Tuhle zbraň si ve Spojených státech vybíralo mnoho vojenských agentur, jenže při zásahu už byla srovnatelná s prakem, když to člověk srovnal s útočnou puškou G36, z níž stříleli Richter a jeden z Kruegerových mužů. Kdyby měl v rukou takovou zbraň, dokázal by udělat pořádnou škodu.

Mohl by zaútočit a skoncovat s těmi nesmysly jednou provždy. K tomu taky byli „maniaci“ vycvičení.

Ale nejdřív musel Payne získat pušku.

39

Jones zastavil s terénním autem asi sto padesát metrů za křižovatkou, těsně za spletí stromů, které auto provizorně zakryjí. Pohlédl dozadu a spatřil chirurga, jak se křečovitě drží lan, jež ukotvovala bedny k vlečce. Prsty měl úplně bílé.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Jones a rychle k němu běžel.

Chirurg kývl a posadil se. „Co to proboha bylo?“

„To bylo přepadení ze zálohy. Zjevně se vás někdo pokoušel zabít.“

„Mě? Proč by se mě někdo pokoušel zabít?“

„To nevím. Co jste provedl?“

Chirurg několikrát zamrkal a pokoušel se nabídnout nějakou odpověď, což Jonesovi vzhledem k situaci připadalo docela komické. Normálně by pokračoval, ale věděl, že čas je moc cenný na to, aby s ním plýtval.

„To není důležitý,“ ujistil doktora. „Důležitej je váš pacient. Zachránil jsem vám život proto, abyste vy mohl zachránit ten jeho. Nebojte. Poděkovat mi můžete pozdějc. Teď se musíte soustředit na něj a na nic jinýho. Jo?“

Chirurg přikývl a zaměřil pozornost na Kaisera.

Jones se zbraní v ruce a očima upřenýma na cestu vytáhl vysílačku, protože v dálce pořád slyšel řev automatů. Měl sice pocit viny, že na křižovatce nechal Payna, ale věděl, že se rozhodl správně. Zachránil Kaisera a tím, že zavezl auto pryč, zachránil i náklad. I ve víru boje zůstal vyrovnaný a dělal, co dělat měl. Těmhle dovednostem se učil spolu s Paynem. Když působili u MANIAC, učili je za nepřátelskými liniemi improvizovat, poněvadž jejich mise málokdy probíhaly podle plánu. Někdy to znamenalo použít salám, když se spouštěli na laně, jindy zase museli převzít povinnosti zabitého kolegy. Koneckonců když misi dokončili, Pentagon se jen zřídkakdy vyjadřoval k jejich metodám, ani se neptal, kdo co udělal. Zajímal je pouze výsledek.

Kaiser byl zatím v bezpečí, takže se Jones mohl zaměřit na ty, které nechal vzadu. Úspěch byl důležitý, ale přežití nejlepšího kamaráda také. „Černý rytíř volá Bílého krále. Slyšíš mě? Přepínám.“

Následovalo patnáct vteřin ticha. Pak Jones uslyšel odpověď.

„Mám nějakou práci,“ řekl Payne z úkrytu v křoví. „Jak seš na tom?“

„Flákám se. Je mi zima. Opaluju se.“

„Co náš pacoš?“

„V bezpečí. Co Collins?“

„Mrtvej.“

Přesně to si Jones myslel. „Potřebuješ zbraň navíc?“

„To je srandovní, že ses o tom zmínil. Zrovna na tom pracuju.“

„To znamená co?“

„Povím ti to pozdějc. Teď zodpovídáš za pacienta. Měl by se co nejdřív dostat do helikoptéry. Já se postarám o všechno ostatní.“

„Vydrž,“ vyhrkl Jones napjatě. Zahlédl muže v maskáčích, jak běží po cestě směrem k autu. Pak poznal, že je to Huber, a zvolna se uklidnil. „Běží ke mně jeden pěšec. Mám ti ho poslat zpátky?“

„Nechci. Už jsem se tady zásek s jedním. Na dva dozírat nemůžu.“

„Víš to jistě? Protože –“

„Zmiz!“ poručil mu Payne. „Ujisti se, jestli tě nesledujou. Udělej preventivní opatření.“

Jones chápavě kývl. Udělat preventivní opatření byl Paynův kódovaný vzkaz. Znamenalo to, že až se dostane na úpatí hory, může vyřadit lanovku, protože Payne půjde dolů jinou cestou. Jones přítele dobře znal a byl přesvědčený, že Paynova cesta povede roklí.

V takovém typu prostředí totiž mohl uplatnit svoje kouzla.

Payne se ze svého úkrytu mezi stromy díval na útočnou pušku G36. Tak trochu si připadal jako hladový lišák, který sleduje kurník. Věděl, že hodně riskuje, ale odměna byla veliká.

Zbraň ležela tak tři metry od něj, ale získat ji bude těžké, protože ji měl za pasem Collins. Ten ležel mrtvý poblíž křižovatky, kde je útočníci napadli. Oblast obklopovali nepřátelští vojáci. A navíc, když Collins padal z auta, zhroutil se na pušku. Aby ji Payne dostal, bude muset popadnout nejenom zbraň, ale celou mrtvolu.

Payne už prošel mnoha bitvami, takže takové věci jako smrt přecházel bez povšimnutí. Bylo to důležité, aby dokázal přežít. Jinak by v tak děsivých podmínkách zešílel. On vlastně nezabíjel lidi, ale střílel na terče. Neriskoval každodenně život, ale prostě dokončoval mise. A pokud šlo o G36, byl si po čertech jistý, že nekrade zbraň mrtvému muži. Pouze znovu získal výhodu, aby mohl podpořit svůj tým.

„Připraven?“ zašeptal Payne Richterovi.

Ten za velkým balvanem kývl.

„Víš to jistě? Protože v sázce je moje prdel.“

Richter zase přikývl a zvedl do vzduchu tři prsty. „Tři, dva, jedna, teď!“

Richter vypálil do stromů na druhé straně křižovatky několik ran. Payne mezitím vyrazil z úkrytu a běžel ke Collinsovi. Věděl, že ho krycí palba na nějakou chvíli ochrání, ale netušil, na jak dlouho. Modlil se, aby se za tu dobu dostal zpátky do bezpečí.

Běžel, co mu nohy stačily. Za necelé dvě vteřiny byl u Collinse. Zkušenost ho naučila, jak těžké je zvednout ze země mrtvolu, takže si dal záležet, aby tělo dobře uchopil, než je odtáhne mezi stromy. Payne nemarnil čas a začal couvat z cesty. Paty mrtvého muže se zarývaly do země jako dvě kotvy na dně jezera.

Krueger, který Collinse zabil, sledoval akci ze svého stanoviště poblíž vstupu do rokle. Měl sice za to, že řidič je mrtvý, ale nechtěl spoléhat na štěstí – hlavně proto, že se mu teď nabízela příležitost zastřelit jednou kulkou dva muže. Pokud uspěje, bude se s tou střelou chlubit po zbytek života. Hrdinský čin takového kalibru by ohromil ty nejpřísnější kritiky, dokonce i prošedivělého kriminálníka Muellera. A Kruegerovi šlo při téhle misi právě o tohle: chtěl ohromit šéfa a postoupit v organizaci nahoru.

Krueger klidnou rukou zvedl zbraň a vypálil jednu ránu těsně předtím, než mu oba muži zmizeli z dohledu. Kulka s mocným řevem prošla hlavní a zahvízdala vzduchem směrem k zamýšlenému cíli. Payna škrábly větve do šíje skoro ve stejné chvíli, kdy dolétla kulka. Zasáhla Collinse do hrudní kosti, těsně pod místem, kde měl Payne kolem hrudi mrtvého ovinuté ruce. Bylo to tak blízko, že Payne ucítil, jak maso pod prsty poskočilo, zatímco padal dozadu mezi stromy. Stačilo několik centimetrů a kulka by zajela níž, roztrhla by Collinsovi střeva a vnikla Paynovi do břicha. Zanesla by tam typ baktérií, které by mohly způsobit sepsi a možná i smrt. Díky Collinsově hrudnímu koši ale kulka neškodně zachrastila uvnitř mrtvoly a Payne se bezpečně svalil k zemi.

Zhluboka se nadechl a rozepnul černý řemen na G36, který visel mrtvému muži přes rameno. Útočná puška Heckler & Koch vážila necelé čtyři kilogramy, měla náboje ráže 5,56 mm podle norem NATO a zásobníky na třicet ran. Payne ke své radosti našel v Collinsově kapse tři takové zásobníky navíc. Rychle si je strčil do kalhot a připravil se na přesun. Ještě předtím prohlédl přepínač nad spouští pušky. Byl vyrobený pro německou armádu a označovala jej tři písmena: S, E a F.

S znamenalo Sicherheit čili zajištění zbraně.

E bylo Einzelfeuer neboli jednoranná palba.

F znamenalo Feuerstoss – souvislá palba.

Payne se zazubil a přepnul volič na F. Se svou zkušeností a 120 střelami věděl, že F znamená ještě něco sprostšího než automatickou střelbu.

Když měl v rukou truhle zbraň, byl nepřítel prostě v hajzlu.

40

Payne už věděl o rokli Partnach poměrně dost, pohlížel tedy na ni jako na nadějnou únikovou cestu. Trasa vedla dolů z kopce, byla úzká a přibližně osm set metrů dlouhá. Chránily ji vápencové skály a divoká řeka, takže jej nepřátelé nemohli obejít ani vyšachovat. Pokud by ji zkusili nějak zatarasit, Payne s Richterem měli dost munice na to, aby si cestu prostříleli.

Podle Payna představovala jedinou nevýhodu velká skupina turistů, na kterou v rokli určitě narazí. Rodiny na dovolené, turisti, co nemluví anglicky, možná i děti na exkurzi. Payne měl s bojem v městském prostředí velké zkušenosti a věřil v palbu, kterou si nastavil na zbrani. Pravděpodobnost, že zasáhne nevinného přihlížejícího, byla proklatě nízká, to věděl. Střílel přesně. Bohužel nebude jediný střelec. Přepadení na křižovatce už předznamenalo, že nepřítel kašle na vedlejší škody. Nebo že by měli něco proti Francouzům?

Payne sledoval křižovatku a pak se podíval na Richtera. Krčil se za stejným balvanem jako předtím, v rukou měl pušku a ve tváři stejný popletený výraz. Až dosud dokazoval, že je užitečný. Byl silný, odvážný a dost tupý na to, aby nezpochybňoval rozkazy. Payne během let pracoval s mnoha muži jako Richter – říkalo se jim „dříči“, což znamenalo, že jsou obecně rozšíření, nahraditelní a neskolení. Payne věděl, že tvoří základ armády, zejména pak pěchoty. On sám jim právě z toho důvodu prokazoval úctu, ať už to znamenalo koupit pivo nebo více piv.

„Byl jste někdy na Oktoberfestu?“ zeptal se Richtera.

„Ne, pane,“ zašeptal Richter.

„No, tak jestli se nám tohle povede, příští týden tam pojedete. Na můj účet.“

Richterovi se rozzářily oči. „Díky, pane. Já piju pivo i k snídani.“

Payna to nepřekvapilo. „A co ta rokle? Byl jste v ní někdy?“

„Ne, pane.“

„Já taky ne. Ale právě tam máme namířeno. Dostaneme se tak do města.“

„Jo, pane.“

Payne hleděl na křižovatku. Věděl, že blízko vchodu do rokle je střelec (Krueger). Tenhle vrah dvakrát střelil Collinse. Nejdřív do hlavy a pak do hrudníku. Další dva se usadili na druhé straně trasy ve spleti stromů. Až dosud moc přesně nestříleli, přestože měli dva Remingtony 750 a jednu G36. Pokud se Payne s Richterem chtěli dostat na cestu k rokli, budou muset oběma směry vyslat spršku střel, aby při útěku minimalizovali opětovanou palbu. Payne měl největší obavy z vraha, k němuž právě měli běžet, takže si tenhle terč vybral pro sebe. Ostatní střelce přidělil Richterovi. Vysvětlil mu, že bude potřeba pouze několika ran, aby získali trochu času. Potom se museli co nejrychleji dostat do rokle.

Richter kývl, že rozumí, a připravil se na akci.

Payne odpočítal od tří do nuly a pak oba vyrazili ze svých úkrytů. Příštích několik sekund lítaly střely všemi směry. Payne střílel na Kruegera a Krueger taky divoce pálil, přičemž mezi salvami se obratně kryl. Richter si s protivníky rovněž vyměnil spoustu ran, ale zasáhly jen několik stromů a jednu z dřevěných značek na křižovatce. V době, kdy se Payne s Richterem přiřítili na cestu vedoucí k rokli, mohly je zasáhnout spíše odletující úlomky než kulky. A v to taky Payne doufal. Nečekal, že některého z nich vyřídí umlčující střelbou – i když by to byl hezký bonus. Prostě se jen pokoušel dostat do rokle. Tam se stane lovcem. Do té doby bylo jeho hlavním cílem přežít.

Zatímco běželi po klikaté cestě k rokli, Payne se otočil a rychle vypálil automatickou salvu. Doufal, že muže trochu zpomalí. Payne uměl běhat velice rychle a navíc byl silný Byl to atlet, který navzdory svým tělesným rozměrům běhal ladně a hbitě. Věděl, že při sprintu z kopce jej na drsném terénu s největší pravděpodobností nikdo nedostihne, zejména pokud s sebou táhne výstroj.

Bohužel se to samé nedalo říct o Richterovi, jehož postup omezovala špatná koordinace pohybů. Jestliže byl Payne plnokrevník, pak Richter byl tažný kůň. Měl sílu a spolehlivost, ale ne rychlost. Richter se místo běhu šinul – jeho nohy dopadaly na zem jako kopyta, až se ten zvuk odrážel v kaňonu. Payne pochopil, že Richter potřebuje co největší náskok, a tak se na cestě zastavil a vypálil do vzduchu ještě několik ran, aby pro něj získal čas. Pak se obrátil a běžel k rokli.

Vchod označovala dřevěná bouda, která tu stála už léta. Uvnitř seděl na stoličce starší pán a čekal, až obdrží vstupní poplatek. Špatně slyšel a sotva viděl, takže si Richtera nevšiml. Ten zatím proběhl kolem a zapadl do prvního tunelu. Muž neslyšel ani automatickou střelbu z Paynovy pušky, ani nezahlédl jeho samotného, když za pár vteřin proběhl kolem. Poprvé se vlastně probral ze snu až tehdy, když oknem boudy proskočila ječící turistka a schovala se za pult. Stařec byl spíš zmatený než polekaný. Shlédl dolů na ženu, která se krčila na podlaze, a pak řekl: „Tak to budou dvě eura.“

Hned potom kolem proletěl Krueger a jeho muži. Byli sice o pár vteřin pozadu, ale rokli dobře znali a věděli, že budou mít spoustu času Payna s Richterem dohonit. Kamenitá cesta se tu neustále vlnila, nořila se do temných tunelů, vytesaných ve vápencových stěnách, a zase z nich vybíhala. Řeka Partnach tekla tak blízko cesty, že se turisté mohli dotýkat peřejí. Díky ní a vysokým strmým skalám nemohli Kaiserovi muži nikde sejít z trasy. Jako všichni ostatní museli i oni zůstat na úzké cestě, kde se na určitých místech poměrně často tvořily zácpy. Kruegerovi tedy stačilo pouze zůstat poblíž a čekat na příležitost k úderu.

Huber klusal vedle vlečky, zatímco Jones projížděl s autem zatáčkami a odbočkami, které vedly k lanovce. Jakmile se cesta srovnala a začala stoupat do mírného svahu hory Eckbauer, Huber skočil dozadu a usadil se na jedné z beden. Odsud s puškou v rukou sledoval lesy za sebou.

Eckbauerbahn postavili v roce 1956. Měla na délku 2140 metrů a za hodinu převezla oběma směry až tři sta lidí. Jezdila po dvaapůlcentimetrovém ocelovém laně, podpíraném dvaceti sedmi sloupy. Otevřené kabiny skýtaly nádherný výhled do údolí, a bez šlapání. Při sjezdu sledovali cestující malebný výhled skoro čtrnáct minut: z vrcholu až ke stanici dole klesli o rovných 500 metrů a svištěli si to rychlostí 2,5 metrů za sekundu.

„Už tam skoro jsme,“ zavolal Jones přes rameno. „Zastavím vpravo od stanice. Pak budu potřebovat, abyste promluvil s obsluhou lanovky.“

„Ano, pane,“ odpověděl Huber.

Čím víc se přibližovali, tím víc lidí je po cestě míjelo. Většina turistů se zastavovala, zírala na auto a snažila se zjistit, zda ti muži zodpovídají za střelbu, kterou slyšeli, a jestli jsou nebo nejsou nebezpeční. Jones je ignoroval. Když ho ve své době nasazovali v zámoří, zažil mnohem horší zkoumavé pohledy – třeba na rušných ulicích v Bagdádu –, takže teď jel dál a do stran se moc nerozhlížel. To ovšem neznamenalo, že turisty neviděl, protože registroval všechno kolem sebe. Prostě se jen o ně nestaral. Dokud nevytáhnou foťák a nezačnou ho fotit, můžou si klidně celý den zírat.

Stanice Eckbauerbahnu sídlila v bílé jednopatrové budově, jež se podobala vesnickému kostelu. Spočívala v závětří několika vysokých borovic a měla jednoduchou kostru a příkrou zelenou střechu, jež pěkně ladila s okolní trávou. Trávník protínala klikatá cesta; následně se pak stáčela k levé straně budovy. Jones se po ní vydal a zaparkoval vlečku vedle schůdků, které vedly do vstupní haly.

Huber vběhl dovnitř, za čtyři minuty zase vyšel. Nevrátil se však sám. Šla za ním velká skupina rakouských kulturistů, kteří právě vyjeli lanovkou z Garmisch-Partenkirchenu. Měli na sobě obepnutá trička a těsné šortky. Zaslechli, jak Huber popisuje jejich naléhavý případ, a nabízeli svou pomoc.

Jonesovi se v hlavě vyrojilo množství vtipů o Arnoldu Schwarzeneggerovi, ale radši držel jazyk za zuby a zdvořile jejich nabídku přijal. Namakaní borci z Rakouska měli ruce silné jako nohy. Nejdřív vynesli Kaisera, pak došlo na náklad. Hrubá síla, kterou byli tihle muži obdaření, fungovala naprosto úžasně. Dokonce i bednu plnou zlata unesl jediný chlap, a to s ní ještě zatřásl, jako by zvedal svačinovou dózu.

Huber mezitím vlezl do první gondoly a vyrazil na cestu dolů. Potřeboval se tam dostat dřív než všichni ostatní, aby mohl promluvit s obsluhou v údolí. Do druhé gondoly pak přivázali Kaisera, jehož doprovázel doktor. Další čtyři gondoly zaplnil náklad, v každé se vezla jedna bedna. Jones skočil do kabiny se šťastným číslem sedm a vyjel ze stanice. Říkal si, že pokud se nestane nic neobvyklého, cesta skončí za čtrnáct minut, což jim poskytne spoustu času na to, aby se dostali k vrtulníku, než Payne vyleze z rokle.

Pokud z ní ovšem vyleze.

41

Payne zažil víc přestřelek než Richter a Krueger se svými muži dohromady, ale vyskytovaly se jisté věci, na které byla i zkušenost krátká. Jako třeba vnitřní činnost lidského oka. Payne několik posledních minut střílel a běžel v jasném slunci a teď, když proběhl kovovou bránou do prvního tunelu, zjistil, že je prakticky slepý.

Úzká chodba vytesaná do vápencové skály postrádala jakékoli umělé osvětlení. Malým otvorem, který do kamene vysekali kvůli světlu, probleskovalo jen pár slunečních paprsků, jinak se chodba úplně ztrácela ve tmě. Payne asi po třech metrech zastavil, tak tak že nenarazil do mladého páru, co mířil ruku v ruce k východu. Nechtěli se pustit, takže museli uhnout do strany a opřít se o zábradlí u drsné zdi, jinak by Payne neměl dost místa na průchod. Až tak byl tunel úzký.

Payne se prozatím musel spolehnout jen na ostatní smysly. Zaměřil se na zvuky, které se ze tmy ozývaly: kapání vody, hihňání dětí, pleskání kroků. Věděl, že ticho v rokli za pár vteřin vystřídá kakofonie boje – vřískot, pláč, střelba – a na něm bude, aby zase obnovil klid. Naštěstí měl dost zkušeností, aby tu věc rychle dokončil.

Těsně předtím než se dostal k otvoru v kameni, stočil se tunel doprava a v délce přes třicet metrů se táhl skrz vápencovou horu. Do zdi po levé ruce byly podél cesty vytesány velké oblouky, které nabízely detailní výhled na řeku Partnach, jak bouřlivě teče roklí. Před plotem ve výši pasu, který chránil turisty před pádem do vody, se mačkali lidé všeho věku. Voda jim cákala na nohy a její hukot je ohlušoval.

Tady už bylo světla dost, a tak Payne tryskem přeběhl po hrbolaté kamenné podlaze. Skoro patnáct metrů před sebou zahlédl Richtera. Přítomnost dvou velikých mužů běžících v přítmí s útočnými puškami zatím nedělala na turisty příliš velký dojem – tak moc je uchvátily peřeje, že se o nic jiného nestarali. Payne však věděl, že jakmile zazní střelba, všechno se změní.

Chtěl co nejdéle zachovat klid. Prohlížel terén, aniž by zpomalil. Kdyby měl možnost tunel předběžně prozkoumat, zaujal by pozici blízko první zatáčky a počkal si, až nepřítele oslepí nedostatek světla. Jakmile by vstoupili do tmy, pokosil by je automatem a ukončil celé drama ani ne za pět vteřin. Bohužel na návrat bylo moc pozdě, jelikož protivníci postupovali těsně za ním. Pokud by se jim povedlo doběhnout k první zatáčce dřív než Payne, zůstal by uprostřed tunelu uvězněný on, ne oni. A všichni turisté, co se tu kochali peřejemi, by se ocitli v křížové palbě.

Návrat tedy představoval pro Payna příliš velké riziko.

Zejména když měl i jiné možnosti.

Pokud jeho paměť sahala, vždycky radši pronásledoval než se nechal pronásledovat. Jistě, běžet při honičce vpředu obnášelo určité výhody, a kdyby se ujal vedení s dostatečným náskokem, vytěžil by z toho maximum. Ale ze zkušenosti věděl, že mnohem výkonnější je při útoku zezadu. Na tohle všechno myslel, když hledal způsob, jak nepřítele obelstít a pustit ho v rokli před sebe.

Payne se dostal až k poslednímu oblouku na levé straně. Všiml si, že turisté u plotu zmizeli. Možnost, kterou hledal, mu poskytl kamenný útvar, jenž vyčníval z boku hory a částečně zakrýval výhled na vodu dole. Payne na nic nečekal. Přeskočil plot a podél malého výstupku, lemujícího venkovní stranu stěny, klouzal dozadu až do míst, odkud ho z chodby nemohl nikdo vidět. Potom už musel jenom čekat.

Nejprve uslyšel Kruegera, jak proběhl okolo oblouku. Muž hned za ním to udělal stejně. Jak běžel, jeho kroky se rozléhaly kolem. Payne si uvědomil, že zbývá už jen jeden, a tak se přesunul do útočné pozice. Jakmile opozdilec proběhl, Payne vyrazil z úkrytu a přistál mu na zádech jako gepard, když strhává gazelu. V tunelu zaznělo pouze pár zvuků – svist vzduchu, který muži vyletěl z plic, a pak křupnutí jeho krku, kterým Payne surově otočil do strany – a ty přehlušila burácející voda.

Najednou byl muž mrtvý.

Payne se obával, že jej odhalí. Podíval se oběma směry a pátral kolem. Na severu Krueger s druhým chlapem pořád letěli jako o závod. Na jihu zase turisté dál civěli do rokle a vůbec netušili, že se blíží nebezpečí. Payne chtěl zabránit panice, a tak tělo zvedl a přenesl je k oblouku, kde předtím zahájil útok. Stál devět metrů po proudu od nejbližších turistů, kteří by mrtvolu hned našli, kdyby ji v tunelu nechal. Když ji vyhodí ven, policisté ji možná nenajdou několik dní. Pro Payna to nebylo těžké rozhodnutí. S ohromnou silou mrštil mrtvolu přes plot a sledoval, jak se ponořila do peřejí.

Potom se otočil a vyrazil dál.

V průběhu dalších zhruba třiceti metrů se systém chodeb výrazně proměnil. Místo tmavých tunelů s pravidelnými oblouky, které skýtaly výhled na řeku, byla nyní celá levá stěna odříznutá. Zůstala tu otevřená cesta, nad níž visela vápencová střecha. Ve vodě dole se zrcadlilo slunce a ozařovalo cestu přirozeným světlem. Zdálo se, že každý koutek i skulina září, jako kdyby kameny samý od sebe světélkovaly.

Skrz robustní podpěry, ukotvené do vápence, se táhla dvě ocelová lana, aby turisté nespadli do vody. Opisovala břeh, jenž se postupně stáčel spolu s ohybem cesty, jak se řeka vinula směrem k údolí. Tam, kde se cesta zúžila nebo strop snížil, musel Payne kvůli své výšce zpomalit, jinak by si o rozeklané kameny nad sebou rozštípl lebku.

Navzdory překážkám však postupoval dál.

Vyrážel, brzdil, shýbal se, přeskakoval a kličkoval. Zkrátil rozestup na necelých šest metrů, ale muž přesto nevěděl, že Payne je za ním. Předtím v temné chodbě, kde honička začala, turisté nic nevěděli, ale teď tonula cesta ve sluneční záři a lidé se mohli přetrhnout, aby se jim klidili z cesty – dokonce stáli obkročmo nad ocelovými kabely a zuby nehty se drželi, aby nespadli. Nějaký Španěl špatně odhadl skok, když se k němu Krueger řítil, a zapadl až po pás do vody. Během těch osmi děsivých vteřin mu valící se voda servala z nohou žabky, čímž chtěla příroda naznačit, aby lidé nenosili na túry vietnamky. Payne mu však zachránil život. Popadl ho za ruce a vytáhl jej z vody těsně předtím, než ho stačila strhnout.

„Gracias,“ řekl Španěl, celý roztřesený.

Payne ho poplácal po zádech. „De nada.“

Pak se dal znovu do běhu.

Došlo mu, že je jen otázkou času, kdy se zraní či zabije nějaký turista, takže se rozhodl ještě přitvrdit. Nebude už muže před sebou honit, ale vyláká ho na takový úsek cesty, který půjde využít. Věděl, že když to udělá správně, mohl by ho skolit jedinou ranou, aniž by někoho dalšího vystavil riziku.

Vlastně to bude chtít dvě rány.

První ho přiměje zastavit. A druhá ukončí jeho život.

42

Heidi si vzpomněla na svůj první rozhovor s Paynem a usmála se. Byl sympatický, zábavný a vyzývavý – nehledě na to, že byl přitažlivý. Kdyby se potkali v bistru nebo v knihkupectví, chtěla by si s ním povídat celý den. A ona by při tom klábosení mluvila otevřeně a upřímně o svém životě, protože taková prostě byla. Na druhé straně, kdyby se setkali u pokeru, lhala by, jako když tiskne, protože tak se ta hra hrála. V průběhu licitování by udělala všechno možné, jen aby dosáhla úspěchu.

Tady měla v plánu postupovat stejně. Bude blafovat ve svůj prospěch.

„Můžu vám položit otázku?“ řekla Ulsterovi, který právě dokončil nesouvislou rozmluvu o historii archivů, při níž se povaloval na Ludvíkově pohovce. „Když jsme se s Jonem setkali, něco mi řekl a mě to od té doby trápí.“

„Samozřejmě, drahoušku. Co řekl?“

„Povídal, že hledáte poklad a potřebujete mou pomoc.“ Ulster se posadil. „Co že řekl?“

S kamennou tváří pokračovala ve své historce. „Říkal, že hledáte tajný poklad nebo tak něco, a chtěl mi ohledně Ludvíka položit nějaké otázky.“

„Počkejte okamžik! Kdy vám tohleto řekl?“

„Když poprvé vyšel nahoru k domu. Vy a DJ jste si ještě vykládali na svahu a Jon se spěchal představit a omluvit za hluk, který způsobil vrtulník. Pamatujete?“

„Pochopitelně ano,“ odpověděl Ulster. Vstal a zíral do prázdna. „A pak co?“

„Pak se mě zeptal na mou práci.“

„A co jste řekla?“

„Pověděla jsem mu, že pracuju pro Odbor bavorských paláců a byla jsem…“ Na chvíli se odmlčela, aby napětí pěkně vzrostlo.

Hleděl na ni. „Co jste byla?“

„Možná bych měla počkat, až se Jon vrátí. Nevím proč, ale cítím se, jako kdybych tu dělala něco špatného, jako kdybych jednala za jeho zády. Třeba měl náš rozhovor zůstat tajný.“

Ulster k ní pospíšil a poklepal jí na koleno. „Nesmysl! Můžu vás ujistit, že tak to není. Jonathon, David a já v tom jedeme spolu. Jestli měl pocit, že byste našemu případu mohla napomoci, tak asi můžete. Povězte mi, drahoušku, jaká je vaše odborná kvalifikace?“

„Ludvíkovy paláce,“ odvětila upřímně. „V posledních letech jsem pracovala v Linderhofu, Neuschwansteinu a na rezidenci v Mnichově. Vím o těchhle budovách víc než sám Ludvík – hlavně proto, že od jeho smrti prodělaly řadu přestaveb.“

Ulster se jejímu vtipu zasmál. „A co jeho život? Znáte jeho život?“

„Jestli mluvíte o Ludvíku Fridrichovi Vilémovi von Wittelsbach, odpověď zní ano. Jakýsi slavný historik kdysi pravil: ‚Pokud chcete porozumět hradu, musíte porozumět králi.‘ S někým takovým, jako je Ludvík, je to samozřejmě těžká věc. Posledních několik let jsem strávila studiem jeho dopisů, deníků a knih z jeho soukromé knihovny a snažila se zjistit údaje o jeho životě. Nakonec jsem se dostala do bodu, kdy jsem o Ludvíkovi věděla víc než o některých mužích, se kterými jsem chodila. Já vím, že to zní pateticky, ale je to pravda.“

Ulster se na gauči opřel. „Povězte mi, drahoušku, znáte jméno toho historika, jehož jste citovala?“

Zavrtěla hlavou. „Je mi líto, Petře. Nevzpomínám si na něj.“

Usmál se. „Byl to můj dědeček, Konrád Ulster.“

„Vážně?“ přeskočil jí hlas. Skutečně to nevěděla. „Tak já tady melu a melu jako nějaký nabubřelý tlučhuba a citát vašeho dědečka jsem použila jako motto své diplomky. Nedovedu si představit, co si teď o mně myslíte.“

Rozesmál se. „Žádný strachy, drahoušku, zjišťuju, že jste velice milá. Za posledních patnáct minut jste vychválila můj článek v Timesech a citovala mého dědečka. Kdyby byl mladší a měl o dvacet kilo míň, tak bych si myslel, že se mnou flirtujete!“

Heidi zrudla. Cítila se ještě trapněji než před chvílí.

Ulster pokračoval. „Řekněte, zeptal se vás Jonathon na něco ohledně Ludvíka, než odešel? Třeba přijdeme na to, v jaké části našeho pátrání byste nám mohla pomoci.“

Rychle si v hlavě opakovala rozhovor s Paynem. Doufala, že najde něco, čím by Ulstera přesvědčila, že jí může svěřit informace o jejich cestě do Bavorska. Bohužel si vzpomínala jenom na dotazy, které jí položil a z poté, co se k nim připojili Jones s Ulsterem. Rozhodla se, že místo mlčení je použije k tomu, aby věci uvedla do pohybu. „Pokud si vzpomínáte, DJ chtěl vědět něco o jezerech, která tady v okolí Ludvík možná navštívil. Řekla jsem mu přece, že tady žádné není, a on vypadal zklamaně. Domnívám se, že myslel Schloss Hohenschwanstein. Na tomhle zámku Ludvík pobýval, když se stavěl Neuschwanstein. Vedle nemovitosti je totiž velké jezero, ale Jonese to zřejmě zklamalo ještě víc.“

„Ano, vzpomínám si.“

„Pak mě Jon požádal, abych názvy obou zámků přeložila do angličtiny. Jakmile jsem vyslovila ‚vysoký labutí kámen‘ a ‚nový labutí kámen‘, nastražil uši, jako kdyby ta informace byla nějak důležitá.“

„Ano, drahoušku, to si taky pamatuju.“

„Pak jsem řekla –“

Ulster ji přerušil. „Drahá, já přemýšlel, zda se Jonathon nezeptal na něco, o čem jsem nevěděl. To by nám v našem případu nejvíc pomohlo.“

Heidi na něho fascinovaně hleděla. Sice ho moc neznala, ale věděla, že se chová zdvořile – byl to jeden z nejslušnějších mužů, s nimiž se kdy setkala. Přesto ji právě přerušil v půli věty, hned po zmínce o překladu těch dvou názvů. Když se v pokeru choval soupeř moc příkře, obvykle to znamenalo, že něco skrývá. Přemítala, zda Ulster nepřerušil hovor proto, aby změnil téma, stejně jako když se předtím zamkl v koupelně.

„Nechte mě přemýšlet,“ řekla v naději, že získá trochu času.

„Jen přemýšlejte, drahoušku. Já nikam neodcházím.“

Opřela se a promnula si oči. Snažila se rozluštit, co věděla. Vysoký labutí kámen a nový labutí kámen šly přeložit jednoduše. To pro ně mohl udělat kdokoli, takže v tom muselo vězet něco víc. Dobře, co je tedy vedlo k tomu, aby se ptali na překlad? Jezero. Chtěli vědět něco o jezeře, které Ludvík možná na hoře Schachen navštívil. Řekla jim, že v okolí jezero není, ale že existuje jezero, které Ludvík kromě ostatních zámků taky mnohokrát navštívil.

Houby! Najednou jí došlo, že o zámcích nezačali mluvit oni, ale nadnesla je ona sama. Možná si jejich zájem o překlad názvů zámků špatně vyložila. Třeba i nesprávně pochopila jejich otázky a udělala z toho všeho spletitou honbu za přeludem, končící ztraceným pokladem. Samozřejmě, ono by to jen sedělo, když vezme v úvahu dané téma. Nakonec Ludvík se taky rád zabýval tím, že z nudných úkolů vytvářel nevyzpytatelná dobrodružství. Ona možná teď provozovala to samé.

Heidi otevřela oči a začala se soustředit. Payna zřejmě zajímalo slovo labuť. Dobře věděla, že jedna z mnoha Ludvíkových přezdívek zněla Labutí král, ale nemohlo tam být ještě další spojení, které hledala?

A pokud ano, co mělo společného s nějakým pokladem?

Populární legenda zahrnovala i řadu záhadných dopisů, známých jako dopisy s černou labutí: Ludvík je posílal aristokratům po celé Evropě. Královská pokladnice již skoro vyschla, takže Ludvík šlechtice údajně žádal o podporu, aby mohl dokončit tajný projekt, na němž pracoval. V cizích zemích měl lepší pověst než v Bavorsku, a tak se předpokládalo, že mnozí aristokraté na jeho volání odpoví a k Ludvíkovi se začne bohatství jen hrnout. Heidi netušila, zda jsou ty zvěsti pravdivé. Ale pokud byly, existovala šance, že peníze, které Ludvík sesbíral, se pořád někde skrývají. Ludvíka totiž zavraždili dřív, než je stačil utratit.

Nemohli hledat tohle?

Neblaze proslulý poklad s černou labutí?

Vysvětlovalo by to spoustu otázek i to, proč ji Ulster zastavil hned potom, co pronesla slovo labuť. Pokoušel se tak odvrátit její pozornost.

Heidi se pro sebe usmála. Před soudem by očividně nic z toho neobstálo, ale v pokeru rozhodně měla s čím pracovat. Musela jen trochu víc podvádět a sledovat, jak protivník reaguje. Až posud Ulster ukazoval, že není schopný lhát, což je v přátelství úžasná věc, ale v takovýchhle hrách to představuje vážný problém.

Pohlédla na něho. „Teď když o tom přemýšlím, Jon se mě zeptal ještě na něco. Chtěl vědět, jestli znám černou labuť.“

Ulster strnul. „A co jste na to řekla?“

„Odpověděla jsem, že to téma dost znám. Vím všechno o půlnočních dopisech, záhadném projektu i o jeho ohromném pokladu.“

Ulster zrudl jako rak. „O pokladu?“

Heidi se na něj upřeně dívala. Analyzovala barvu jeho obličeje, vrásky okolo očí i to, jak se mu lehce třásly ruce. Tenhle muž neměl kamennou tvář hráče pokeru. „Věděla jsem to!“

„Promiňte?“

„Věděla jsem to! Věděla! Věděla!“

„Věděla co?“

„Vy hledáte jeho poklad! Poklad s černou labutí!“

Obličej mu zrudl ještě víc. „Nevím, co si myslíte, že víte, ale…“

Nevšímala si jeho protestů a dál slavila své malé vítězství – tančila po Turecké síni. Na tom stejném místě se Ludvík kdysi promenádoval se svými sluhy.

Ulster povzdechl. „Blbost!“

Heidi to slovo zaslechla. Nemohla si pomoci, musela se zasmát. Lidé jako Ulster nejspíš klejí nanejvýš takhle. Najednou se za své chování zastyděla. Sesunula se na gauč vedle něho a poklepala mu na břicho. „Nebojte, Petře. Se mnou je vaše tajemství v bezpečí.“

„Doopravdy?“ zeptal se znepokojeně.

„Slibuju, že nepovím nic živé duši.“

S nadějí se na ni zadíval. „Nepovíte?“

Na tváři se jí objevil vítězný úsměv. „Když mě vezmete s sebou, tak ne.“

43

Krueger na přihlížející lidi kašlal. Vedlejší ztráty pro něj byly součástí války, a té on se zrovna účastnil. Zpropadené války. Kaiserovi muži už oddělali polovinu jeho lidí, což Kruegera dostatečně motivovalo k tomu, aby byl nemilosrdný. Jestli mu vlezou do cesty lidi, srazí je k zemi, žduchne je do řeky či zkrátka udělá, co musí, aby dokončil svou misi. Věděl, že pokud selže, Mueller to přičte na vrub jemu, a to by ukončilo jeho kariéru. Možná dokonce i život.

Mueller byl dost pomstychtivý člověk.

Krueger měl tedy dostatek motivace k úspěchu, ale se střelbou během první fáze pronásledování váhal, protože se mu nedostávalo munice. Měl v zásobníku několik nábojů, ale nestačily na to, aby jen tak nazdařbůh střílel – zejména když při tom zdolával vrchní část rokle, kde se úzká cesta stáčela do tunelů a z nich zase ven. Věděl, že dál nahoře se cesta rozšiřuje.

Když však uslyšel střelbu, všechno se změnilo.

Krueger prudce zastavil a hleděl na Hahna, muže, který postupoval hned za ním. „Odkud to vyšlo?“ zeptal se a lapal po dechu.

Hahn taky odfukoval. „Odněkud zezadu.“

Krueger se díval na krátký tunel, jímž právě proběhli. Byl vytesaný do úzkého kamenného skalního pilíře, jenž čněl do řeky jako poloostrov. „Kde je Meyer?“

„Jde za mnou.“

„Kdys ho naposled viděl?“

Hahn pokrčil rameny. „Nevím. Celou dobu jsem šel za vámi.“

Krueger zaklel. Najednou se musel rozhodnout. Pokračovat dopředu s Hahnem jako ozbrojeným doprovodem, nebo ho poslat zpátky, aby prověřil tu střelbu. Samozřejmě že kdyby znal všechna fakta – že Payne Meyera u vchodu do rokle zabil a teď se chystá na ně –, žádné dilema by nevzniklo. Krueger však o Meyerovi nevěděl, a tak se rozhodoval tak, aby jeho tým přežil. „Radši běž zpátky a prověř ho. Na zastavení toho jejich vrtulníku budeme potřebovat co nejvíc lidí.“

„Jo, pane.“

„Ale než půjdeš, dej mi pušku.“

Hahn hleděl na G36, kterou sebral Schneiderovi hned poté, co ho podřezal. Flinta mu dodávala útěchu. „Ale pane –“

„Žádný námitky!“ zavrčel Krueger. „Před náma jsou dva chlapi. Když proti nim půjdu s pistolí, jsem v prdeli. Navíc si můžete s Meyerem chvíli krýt záda.“

Hahn si váhavě vyměnil pušku se šéfem. „A teď co?“

„Teď běž! Zkontroluj Meyera, než bude po něm!“

Hahn kývl a pak vyrazil na jih, opačným směrem, než běžel do té doby. Prvních pár vteřin se cítil zmatený a úplně vyvedený z míry. Najednou měl řeku Partnach napravo a voda v ní proudila proti němu. Jako zbraň měl teď glock. Jeho šéf se ocitl za ním. A současná mise zněla najít kamaráda, ne zabít nepřítele.

To bylo na jeho mozek skoro moc.

Hahn se zastavil v tunelu, kterým zrovna běžel. Potřeboval si utřídit myšlenky. Tenhle tunel byl kratší a jasnější než ty dřívější. Zkoumal zbraň. Glock 17 byla rakouská pistole, která střílela náboji ráže 9 x 19 mm Parabellum, jedna z nejoblíbenějších ručních zbraní na světě. Je to vysoce odolná osobní zbraň, zařazená do výzbroje NATO, kterou využívají policejní a bezpečnostní složky po celém světě. Bohužel, ta zatracená věcička se bez nábojů nehodila k ničemu a zběžné přezkoumání zásobníku odhalilo jen tři rány.

„Scheiße!“ zabručel Hahn německy.

Měl vztek na Kruegera, že ho dostal do tak svízelné situace. Zasunul zásobník zpátky do glocku a šel kupředu. Zanadává si na šéfa později, až zachrání Meyera. Ze stínů tunelu obezřetně hleděl na kamenitý terén. Cesta před ním vedla asi osm metrů celkem rovně, pak se stáčela zase doleva. Jestli měl Meyer průšvih, nejspíš se nacházel právě tam.

Najednou ho něco napadlo. Proč riskovat krk, když mohl Meyerovi místo toho zavolat?

Hahn vytáhl vysílačku. „Ozvi se, Meyere. Přepínám.“

Ozvalo se jen šumění.

Hahn to tedy zkusil znovu. „Meyere, ozvi se. Kde jsi?“

Z vysílačky se opět ozvalo jen syčení.

Hahn se pokusil zkvalitnit příjem a vystoupil několik kroků dopředu, těsně za kraj tunelu. Doufal, že když bude mít nad sebou otevřené nebe, přenos se zlepší a on si bude moci s Meyerem promluvit, aniž by riskoval život.

Tahle opatrnost však paradoxně zavinila jeho smrt.

Na úzké římse nad vchodem do tunelu seděl Payne a čekal, až se muž ocitne přesně mezi ním a vodou. Opřel se o skálu, chladnokrevně zamířil a stiskl spoušť. Vypálil kulku na krátkou vzdálenost a ještě směrem dolů, takže rozervala Hahnovi lebku i obličej a vzápětí se pod hladinou roztříštila o skálu. Na bezpečnostní plot vystříkla sprška krve a mozek a hned poté se Hahnovo tělo svalilo na cestu, jen několik centimetrů od vysílačky.

Payne neváhal, vyskočil a strčil mrtvolu do Partnachu, stejné řeky, která už odnesla Meyerovy ostatky. Oba muži se po smrti sešli ve společném vodním hrobě. Samozřejmě že Payne se nad takovou dojemností vůbec nepozastavil. Když mu stoupal adrenalin a byl v sázce jeho život, neměl čas přemýšlet o tom, co udělal. Mnohem víc se staral o to, co musí udělat – jako třeba zastrčit si glock za opasek a zasunout do kapsy vysílačku. Obojí by se někdy příště mohlo hodit.

Podle Paynových propočtů zbýval už jen jeden: muž, který u křižovatky zabil Collinse. Krueger se právě ocitl uprostřed strmé rokle mezi Paynem a Richterem, ale Payne věděl, že tenhle střelec jim pořád ještě může uškodit. Už prokázal, že střílí velice dobře. Pokud si dřepne v nějaké puklině nebo uvnitř tmavého tunelu, bude těžké s ním soupeřit. Pro Richtera, který mohl stále běžet k místu setkání, by to tak hrozné nebylo, ale pro Payna by to byl vážný problém. Na to, aby utíkal zpátky nahoru, prostě neměl čas.

Payne chtěl tomuhle scénáři zabránit a hodlal střelce chytit do pasti na otevřeném prostranství, zkrátka někde, kde by se ten chlap nemohl schovat. Bohužel, jedinému muži, který mohl poskytnout Paynovi tolik potřebný zvýšený dohled, šlo zrovna o život. Payne však neměl jinou možnost, a tak vytáhl vysílačku a doufal, že uspěje.

„Ozvi se, prašivěj pse. Slyšíš mě?“

Payne počkal deset vteřin a pak to zkusil znovu. „Prašivěj pse, zastav se a odpověz. Potřebuju tvou pomoc. Přepínám.“

Zatímco čekal na odpověď, uběhlo několik sekund. Už se chystal zkusit to naposledy, když vtom se konečně ozvalo.

„To mluvíte se mnou?“ zeptal se Richter.

Payne se usmál. „Jo, ty obre, mluvím s tebou. Jsi někde v bezpečí?“

„Ano, pane. Zastavil jsem se v tunelu.“

„Jak vypadá cesta za tebou?“

„Jako hlína, pane.“

Payne se uculil. „Já myslel, abys popsal terén. Rovná, klikatá, úzká…?“

„Rovná, pane. A hodně doširoka otevřená. Kaňon se o kus dál vepředu otevírá.“

„Dobře, tak to je dobrý. To právě hledáme.“

„Co hledáme, pane?“

Payne si otázky nevšímal. Kaiserovi muži prostě nechápali riziko přenosů po vysílačkách. S pořádným vybavením se rádiové signály daly velmi snadno zachytit. „Vidíš někoho?“

Richter vykoukl z tunelu. „Teď zrovna ne, pane. V dohledu nejsou žádní turisti ani padouši. Cesta je čistá.“

„A víš jistě, že jsi v bezpečí?“

„Ano, pane. Jsem zalezlej na fakt dobrým místě.“

„Tak zadrž dech a zůstaň tam.“

Richter přikývl. „Jak dlouho, pane?“

Payne sledoval cestu před sebou. „Zůstaň tam, dokud mě neuvidíš.“

44

Payne pádil po úzké cestě a připadal si, jako kdyby ho přenesli do nějaké cizí země, na hony vzdálené od střední Evropy. Borové lesy a zasněžené vrcholky Alp vystřídaly mechem pokryté skály a řvoucí vodopády, jako v Jižní Americe. Až do dnešního rána Payne o rokli Partnach neslyšel, ale i kdyby ano, nevěřil by, že by takovýhle kaňon mohl v Německu existovat. V deštném pralese možná, ale ne v Bavorsku.

Už chápal, proč si snílek Ludvík vybral tuhle oblast a postavil si tu horské doupě. Ve dne mohl chodit po malebných cestách, které zdánlivě nikde nekončily. V noci se pak vrátil do poklidné samoty hory Schachen. Tam mohl předstírat, že je rytíř, labuť nebo drak, jenž dští oheň, a nerušili ho při tom rádcové nebo šeptání okounějících diváků.

V mnoha ohledech se s ním Payne dokázal ztotožnit. Při řízení dědečkovy společnosti někdy doslova úpěl pod tíhou nesmírné zodpovědnosti. Byla to práce, kterou nemiloval, ale kvůli rodinnému závazku ji dělal. V takových situacích se uzavíral před světem a kradl si čas pro sebe – buď šel na střechu budovy Payne Industries, kde zřídil basketbalové hřiště, nebo na nedalekou střelnici. Bývalý atlet a voják Payne střílením košů a padouchů uvolňoval stres.

Chvíli ticha najednou přerušila střelba. Payne zvuk okamžitě identifikoval, vyšel z útočné pušky G36. Za pár vteřin se ozvala další střelba z automatu, tentokrát o kousek blíž.

Buď Richter opustil pozici v tunelu a blížil se k němu, nebo měl ten poslední střelec G36, kterou sebrali Schneiderovi. Jestli to byl vážně ten poslední – a Payne byl přesvědčený, že ano, protože Richter rozkazy poslouchal –, tak tenhle poslední žijící lump nesl G36.

Payne vběhl za roh a zhruba deset metrů před sebou zpozoroval svou oběť. Krueger běžel směrem k němu, snažil se dostat pryč od Richtera, který se nacházel v přední části tunelu. Payne ihned zastavil a přitiskl se napravo ke skalní stěně, načež vypustil spršku kulek. Zaryly se do cesty necelé tři metry od Kruegera. Ne však proto, že by Payne chybil, ale proto, že chtěl toho chlápka vyzpovídat a vytáhnout z něj nějaké odpovědi.

Krueger strnul a pokusil se na kamenité cestě příliš rychle zastavit. V tom okamžiku mu uklouzla noha. Před chvílí ještě utíkal jako o život a teď se vezl po zadku po kamení a nechával za sebou cáry oblečení a kůže. Jak uklouzl, nechtěně zmáčkl kohoutek G36 a vyslal do vzduchu záplavu kulek. Většina z nich zasáhla kaňon na druhé straně řeky, což bylo hodně daleko od Payna i Richtera.

„Odhoď zbraň!“ zařval Payne.

Krueger byl moc omámený na to, aby odpověděl. Zůstal ležet na zádech a snažil se vzpamatovat. Několikrát zamrkal a zkoušel si sednout, ale svět se s ním točil. Zůstal tedy ležet.

Když protivník nereaguje na rozkazy, má voják, takticky vzato, dvě možnosti. Může hrát na jistotu a sledovat situaci zpovzdálí nebo může vyrazit kupředu a nebezpečí zlikvidovat. Payne si samozřejmě zvolil ten agresivní postup. Vytáhl vysílačku a promluvil s Richterem, který se zdržoval v tunelu na druhé straně od Kruegera.

„Jdem si pro něj,“ zavelel Payne.

Oba muži naráz vyběhli a mířili na Kruegera zbraněmi. Payne tam byl první a tvrdě mu vykopl G36 z rukou. Zarachotila na kamenité cestě blízko Richtera. Ten ji zvedl a hodil si ji přes rameno.

„Mám ho prohledat?“ zeptal se Richter.

Payne zavrtěl hlavou. Nechtěl, aby se Richter dostal ke Kruegerovi moc blízko. „Ne, sakra! Necháme ho, ať si ty svý zbraně nechá. Vlastně spíš doufám, že pro nějakou sáhne. Aspoň budu mít důvod zmáčknout spoušť.“

Richter pro jistotu couvl, kdyby Payne vystřelil.

Payně nespouštěl oči z Kruegera. Ležel na zemi s rukama u boků. Měl je daleko od kapes, takže bezprostřední nebezpečí nehrozilo.

„Umíš anglicky?“ zeptal se Payne.

Krueger zaúpěl, ale neodpověděl.

Payne otázku zopakoval německy: „Sprechen Sie Englisch?“

Krueger se zhluboka nadechl. „Ja.“

„Tak mi odpověz anglicky, ty skopčáku!“

Do téhle chvíle Payne slovo skopčák nepoužil. Doufal, že jím protivníka vytočí a on se rozmluví.

„Ano,“ řekl Krueger a pomalu se posadil. „Umím anglicky.“

Payne ho zblízka pozoroval. „Jestli se pohneš, je po tobě.“

Krueger se pomocí rukou přetočil na kolena a položil si ruce na temeno hlavy na znamení, že se vzdává. „Rozumím.“

„Páni, mám pocit, že tohle už jsi někdy dělal. Je to snad součást vašeho cvičení? Němci se vzdávaj Američanům už od roku 1918.“

Krueger zavrčel. „Co ode mě chceš?“

„Co já chci? Ne, Adolfe, tady jde o to, co ty chceš. Možná jsi zapomněl, napadli jste nás. My jsme si v lese hleděli vlastních záležitostí a pak jste dorazili vy.“

Kueger zavrtěl hlavou. „Já jsem nic takovýho neudělal. Jsem mírumilovnej člověk.“

„Jo, pěknej zmetek.“

„Jsem turista, ne partyzán. Flintu jsem našel pod stromy.“

„Fakt? Tak jestli jo, dokaž mi to. Ukaž ruce.“

„Co?“

Payne se usmál. „Řek jsem: Ukaž… mi… svý… ruce.“

Krueger zvedl ruce nad hlavu. „A co?“

„Teď se na ně podívej! Vidíš všechnu tu krev? Je to krev mejch chlapů. Chápeš, o čem mluvím? Máš jejich krev na svejch prackách.“

Krueger zmateně pohlédl na svoje ruce. Měl na nich trochu špíny, ale jinak byly celkem čisté. „Krev? Já na svejch rukách žádnou krev nevidím.“

Payne prostřelil Kruegerovi pravou dlaň. „Podívej se víc zblízka.“

Němec sykl bolestí. Z ruky se mu vyvalila krev. Bylo to bolestivé a oslabující zranění, díky němuž nebude moci velmi dlouho střílet. Někteří by si takový čin vykládali jako sadistický. Paynovi to připadalo oprávněné. Krueger z toho vyvázl ještě snadno, když uvážil, jak Collinse střelil do hlavy. Na druhé straně, Payne se teprve rozehříval.

„Jak se jmenuješ?“ dožadoval se Payne.

„Krueger! Max Krueger!“ prohlásil Němec.

„Proč jste nás napadli?“

„Kaiser. Viděli jsme Kaisera.“

„Pro koho pracuješ?“

„Pro nikoho!“

Payne otázku zopakoval. „Ale jdi, Maxi. Pro koho děláš?“

Krueger zavrtěl hlavou. Odmítal odpovědět.

„Fajn!“ zavrčel Payne. „Ukaž mi nohy!“

„Cože?“ zakvílel.

„Slyšel jsi mě, Maxi. Začnu s tvejma nohama a budu pokračovat dál. A věř mi, že tě nelakuju.“

Krueger kývl. Věřil mu. „Mueller. Jmenuje se Hans Mueller.“

„A kdo to sakra –“

Než stačil říct Payne další slovo, Richter zvedl pušku a střelil Kruegera jedinou ranou do týla. Kulka směřovala k řece. Prošla lebkou a pokračovala dál, až zasáhla stěnu kaňonu na druhé straně řeky. Payne sice stál o kus dál, ale přesto měl obličej potřísněný krví.

Tenhle zvrat událostí jej tak ohromil, že zvedl pušku a namířil na Richtera. Najednou nevěděl, jestli tomu chlapovi může věřit. „Odhoď zbraň!“

„Co?“ řekl Richter celý popletený.

„Odhoď kurva zbraň!“

Richter zahodil pušku a zvedl ruce za hlavu. Výraz na jeho tváři vypovídal o tom, jak je zmatený. Sice méně než Payne, ale určitě víc než Krueger, který teď už byl mrtvý.

Payne na něj upřeně hleděl. „Cos to sakra udělal! Vždyť já toho chlapa vyslýchal!“

„Já to vím, pane, ale…“

„Ale co?“

„Plnil jsem rozkazy.“

„Rozkazy? A čí posraný rozkazy jsi jako plnil?“

„Kaiserovy, pane.“

„Kaiserovy?“ Payne se rozhlédl kolem, jako kdyby mu něco scházelo. Ruply Richterovi pod tlakem nervy? „O čem to, do prdele, mluvíš? Kaiser tady není!“

„Já vím, pane. Ale takový byly mý rozkazy.“

„Od kdy?“

„Od chvíle, co si mě najal.“

Payne civěl na Richtera. Pořád měl ve tváři ten debilní výraz. Měl ho tam od chvíle, co se potkali. „Máš deset vteřin na to, abys mi to vysvětlil, pak začnu střílet.“

„Slyšel jste o Hansi Muellerovi? Je to Kaiserův největší sok.“

„Pokračuj.“

„Kaiser nám říkal, že kdyby se Muellerovi muži někdy zapletli do našich věcí, máme je okamžitě zastřelit. Bez ptaní. Tak jsem to udělal.“

Paynovi spadla čelist. Možná se díval na nejblbějšího chlapa na světě. „Ty si snad děláš prdel!“

„Ne, pane, nikdy bych si z vás prdel nedělal. Přísahám bohu, takový jsem měl rozkazy.“

Payne se zhluboka nadechl. Richterova tupost ho omráčila. Upřímně nevěděl, co mu má říct. A obával se, že i kdyby mu něco řekl, stejně by si to špatně vyložil.

Richter se zachmuřil. „Udělal jsem něco špatně, pane?“

Payne povzdechl a ukázal na tělo. „Nemysli si, ty blázne, že to budu čistit. Prohledej ho, jestli má občanku, a pak ho hoď do řeky. Já si musím utřít z ksichtu mozek.“

Richter se usmál. Ulevilo se mu. Kdyby byl pes, vrtěl by ocasem a olizoval Paynovi botů.

Payne nechtěl nic riskovat. Zvedl Kruegerovu zbraň a přehodil si ji přes rameno. „Na cestě k cíli drž pušku celou dobu směrem ode mě. Rozuměls?“

„Ano, pane.“

„Mluvím vážně, Richtere. Jestli jenom zahlídnu tvou flintu, nepudeš na Oktoberfest.“

45

Dolní stanice Eckbauerbahnu se nacházela kousek pěší chůze od lyžařského olympijského stadionu, kde Adolf Hitler v roce 1936 zahajoval zimní olympijské hry. Byly to první zimní olympijské hry v historii, na nichž se zapaloval olympijský oheň. Stadion mohl hostit přes 10 000 návštěvníků a měl spoustu místa na parkování. Po většinu dní zaplňovala prostory osobní auta a zájezdové autobusy, nikoli však helikoptéry. Když kabina s Jonesem vjela do stanice, Jones snadno na druhém konci parkoviště zpozoroval vrtulník.

Na betonovém nástupišti ho přivítal Huber. Vlekl za sebou skupinku japonských turistů, kteří sice dosahovali poloviční velikosti než rakouští kulturisti z horní stanice, ale chtěli strašně ochotně pomáhat. Jones se pousmál nad ironií situace. Před pár desetiletími se rakouský lidumil Konrád Ulster spojil s japonským průmyslníkem, aby za druhé světové války propašovali do Německa van Goghovy malby. A teď ty dvě země spolupracovaly na tom, aby je propašovaly ven, a to přímo kolem sportovního stadionu, který postavili nacisti. Jonesovi už k tomu chybělo jenom dunění tanků.

„Jak probíhá přeprava?“ zeptal se Jones.

„Na stadionu mají ohromnou mašinu, která se v létě nikdy nepoužívá,“ odpověděl Huber. „Vypadá jako ty výrobníky ledu pro hokejový kluziště.“

„Ty myslíš rolbu Zamboni?“

„Když to říkáte. Já italsky neumím.“

„Je americká. Pojmenovali ji po chlápkovi, kterej ji vymyslel.“

Huber pokrčil rameny. „V každým případě obsluhovač lanovky říkal, že stadion má cosi na skokanskej můstek a je to zaparkovaný v garáži údržby. Zavolal tam a oni už nám to vytahujou. Každou chvíli by to tu mělo bejt.“

„Vejde se do toho Kaiser i s nákladem?“

„Podle něho jo. Ale já jsem to ještě neviděl.“

Jones se podíval do rohu stadionu. Kaiser ležel na dřevěné lavičce a stále na něj dohlížel francouzský chirurg. „Jak je tvýmu šéfovi?“

„Doktor říká, že bude v pořádku. Probírá se, ale je pořád dost mimo. Nejspíš má otřes mozku nebo něco takovýho.“

„A bedny se dostaly dolů v pořádku?“

Huber kývl. „Vůbec si nestěžovaly.“

Jones se usmál. „To zní, jako by všechno probíhalo hladce. Jestli ti to nevadí, přeběhnu parkoviště a zavolám vašemu pilotovi. Zrovna bychom potřebovali tu helikoptéru.“

„Nevadí, pane. Máme věci pod kontrolou.“

Krause vjel na parkoviště a dvakrát ho obkroužil. Hledal, jestli tu není ostraha nebo potenciální svědci. Podle digitálních hodin na vysílačce zvládl cestu z Griesenu na lyžařský stadion za necelých třicet minut. Nebylo to sice tak rychle, jak Kruegerovi slíbil, ale celkem to ušlo, když uvážil nečekaný provoz na Bundesstraße 23.

Vrtulník byl naštěstí tam, kde být měl. Přistál na druhé straně a teď seděl uprostřed několika prázdných míst. Pilot, Němec středního věku s vojenským sestřihem a tmavými leteckými brýlemi, stál vedle vrtulníku jako namyšlený majitel nové korvety. Občas vyndal ze zadní kapsy kousek látky a utřel ze své lesklé hračky smítko nečistoty, ať skutečné nebo imaginární. Ať už pilot zabíjel čas nebo se snažil zaujmout turistky, Krausemu svým jednáním připomněl jeho působení v německé armádě. Zatímco Krueger a Krause si lámali hřbety v nebezpečném terénu, sliční vojenští piloti si létávali do města a oslňovali všechny Fräuleins v místních pivnicích.

Bez ohledu na to, co řekl nebo udělal, jejich pohádkám o vzdušných ztečích prostě nemohl konkurovat.

Do dneška k nim choval zášť.

Předtím, když Krause probíral s Kruegerem po telefonu podmínky, nevěděl jistě, jak helikoptéře zabrání ve startu. Stačil ale jediný pohled na toho Toma Cruise, idiota, co si tu hrál na Top Gun, a bylo to. Místo aby zničil helikoptéru, zničí pilota. Zajistí, aby ten kretén už nikdy nevzlétl.

Krause se pro sebe usmál a otevřel nerezovou skříňku na sedadle spolujezdce. Uvnitř byla Beretta 92FS, tři zásobníky a tlumič vyrobený na zakázku. Všech pět věcí měl zabalených v bublinkové fólii, nařezané přesně podle rozměrů jeho výzbroje. Krause zkušenou rukou vytáhl zbraň, přišrouboval k ní tlumič – stejně jako to dělával při přepadeních bank a vloupáních – a zasunul zásobník.

Pokud půjde všechno dobře, bude Krause za necelých pět minut zpátky v autě. Potom pojede domů, oslaví to a opije se – konečně bude mít dluh u Kruegera splacený.

Když běžel Jones k helikoptéře, uviděl Krauseho, jak vystupuje z auta. Žádné podezření však nepojal. Nezahlédl u něj žádnou zbraň, muž se nechoval nervózně a neměl čepici ani masku, aby skryl svou totožnost. Ten chlap prostě vypadal normálně, jako stovky jiných lidí v Garmisch-Partenkirchenu, takže si ho Jones nevšímal a soustředil se na pilota. Mluvili spolu krátce vysílačkou, hned potom, cojones nahradil Collinse v ptačím hnízdě nad bunkrem.

„Brzy tu všichni budeme,“ řekl pilotovi. „Jste připravený k odletu?“

Pilot kývl. „Stačí slovo a nastartuju.“

„Počkejte, dokud nás neuvidíte přicházet. Čím míň pozornosti přitáhneme, tím líp.“

„Jasně.“

„Kde je druhej vrtulník?“

Pokrčil rameny. „To nevím. Letěl jsem na horu Schachen, jak jste mi řekl, a mluvil jsem s druhým pilotem. Jak že se jmenuje – Bobby nebo Billy…?“

„Baptisté,“ řekl Jones.

„To je von! Každopádně řekl, že nemůže odletět, dokud nedostane povolení od Ulstera, a ten byl někde uvnitř v domě. Každej má svýho šéfa, chápete?“

„A dál?“

Pilot se opřel o vrtulník. „Pak odběhl, aby si řek o dovolení. To bylo naposled, co jsem toho chlápka viděl. Nehodlal jsem čekat, až zvedne tu svou prdel. Můj šéf je tady dole.“ Jones si to rychle propočítal v hlavě. Pokud Payne s Richterem, což byli docela objemní jedinci, přestáli anabázi roklí, nemohli se v žádném případě do helikoptéry všichni vejít. Na krátkou vzdálenost se ve vrtulníku mohlo usadit pět lidí. Ale na cestu přes celé Alpy? Už čtyři se budou strkat, s ohledem na velikost těch chlapů. V tomto okamžiku tady bylo šest potenciálních pasažérů (Payne, Jones, Kaiser, Huber, Richter a pilot), a to nepočítal bedny nebo zbraně.

„Bez dalšího vrtulníku jsme namydlený. Všichni se odsud v žádným případě nedostanem.“ Jones mu to vysvětlil a pilot s tím souhlasil. „Jakmile přijede Kaiser, naložíme jeho a náklad a dostaneme ho s tím pryč. Kam máte namířeno?“

„Do jednoho z jeho skladů v Rakousku. Odtamtud můžeme domluvit ošetření.“

„To zní dobře. Já tady budu trčet a čekat na ty dva v rokli. Jestli se objeví Baptiste, vezmeme si vrtulník. Pokud ne, budeme improvizovat.“

„Co to znamená?“

Jones už se to chystal vysvětlit, když vtom zachytil záblesk pohybu. Podíval se na okno kokpitu a zahlédl odraz muže. K pilotovi se zezadu někdo blížil. Jones se otočil ve stejné chvíli, kdy Krause vytáhl zbraň. Měl ji zastrčenou v kapse větrovky, díky tomu ji pilot neviděl. Až bylo příliš pozdě.

Krause zvedl svou berettu a stiskl kohoutek, zatímco Jones klekl na koleno a vypálil ze svého sig saueru jedinou ránu. Dvě kulky, vystřelené zhruba ve stejnou chvíli, minuly za letu jedna druhou. Krauseho rána zasáhla pilota do krku. Roztrhla mu průdušnici a míchu, načež se zaryla do boku vrtulníku. Pilot okamžitě klesl a sklouzl po dveřích helikoptéry. Zanechal po sobě jen krvavou stopu. Krause dopadl na zem o zlomek vteřiny později, když mu kulka proletěla kořenem nosu.

Obě střely sice účinkovaly, jak náleží, ale zbraně, které je vypálily, se od sebe velmi lišily. Krauseho zbraň měla tlumič, zatímco ta Jonesova ho neměla. Parkovištěm se rozlehl nezaměnitelný zvuk střelby. Slyšely ho desítky turistů. Před chvílí ještě kráčeli k lyžařskému stadionu, a teď se mohli přetrhnout, jak se běželi schovat.

Huber zaslechl ránu. Zrovna naložil Kaisera dozadu do sněžné rolby, pásového vozidla určeného na úpravu lyžařských tras a přepravu zraněných lyžařů. Nejezdilo moc rychle, ale dokázalo se vyšplhat i na ledovou horu. Stačily ještě dvě minuty a náklad by byl naložený vedle něj a on mohl být na cestě. Výstřel z pušky na druhé straně parkoviště však bohužel ochromil jeho pomocníky dřív, než stačili celou věc dokončit. První se dal na útěk francouzský chirurg, což bylo pochopitelné, jelikož měl ještě v čerstvé paměti útok na křižovatce. Hned za ním následovali Japonci, kteří se vlastně nejdřív omluvně uklonili a pak tryskem vletěli na stadion.

Zmizeli a Huber zůstal sám.

Jen on a čtyři bedny.

46

Elitní vojáci se při boji zblízka učí nejprve prověřit nepřítele a pak se teprve starat o své vlastní. Důvod je jednoduchý: nebezpečí je třeba co nejdřív zlikvidovat, aby se předešlo dalším obětem. Jones na to myslel, a proto vykopl Krausemu z ruky zbraň, zkontroloval mu puls a pak rychle přeběhl k pilotovi. Oba muži byli mrtví, přesně jak se obával.

Jones hlasitě zaklel. Naštvalo ho, že problém neodhalil dřív. Na druhé straně udělal proti anonymnímu soupeři s neznámými motivy to jediné, co mohl. Zpozorovat vojáky s puškami byla jedna věc, ale muži s tlumiči, to bylo něco jiného. Hra se najednou dočista změnila. Od této chvíle museli za nebezpečí považovat každého, kdo se jim připlete do cesty.

„Co se stalo?“ zeptal se Huber vysílačkou.

Jones zahlédl Hubera u stanice lanovky. „Nějakej hajzl ve větrovce nám právě zabil pilota,“ odpověděl.

„Pilot je mrtvej? Co teď budem dělat?“

„Neboj, já s tím umím lítat. Ale musíme odletět co nejdřív.“ Jones sledoval, jestli se na místě nepohybuje policie. „Jakej je stav?“

„Pacient je naloženej, ale náklad ne.“

„Jak to?“

„Zahnal jste mi dobrovolníky.“

Jones ukázal na uzavřenou kabinu rolby. Viděl, jak se na předním sedadle někdo krčí. „Všechny ne. Co tvůj řidič?“

„Jakej řidič?“ Odpověď se nabídla za chviličku. Jones mluvil o chlápkovi, který vyjel s rolbou z lyžařského stadionu. „Do prdele! Na něho jsem zapomněl! Jsem si jistej, že nám rád pomůže – hlavně když ho slušně poprosím.“

„Slušně, sprostě, jakkoli chceš. Máš na náklad toho krámu dvě minuty.“

„Ano, pane,“ řekl Huber.

„Já mezitím uklidím tenhle svinčík a nastartuju ptáka. Když nastane nějakej problém, zavolej.“

Jones sebral mrtvého pilota a hodil ho dovnitř. Na hoře už museli nechat dva z Kaiserových mužů (Schneidera a Collinse), protože neměli čas zabývat se jejich těly. Pro policii to představovalo dvě hlavní vodítka. A on jim v žádném případě nechtěl nechat ještě třetí.

Potom prohledal střelci kapsy, nenašel však nic cenného. Sebral berettu, pak odběhl k místu, kde chlap zaparkoval, a vyfotil si jeho espézetku. Kdyby měl víc času, prohledal by auto, jestli tam střelec nenechal náprsní tašku nebo technický průkaz. Nicméně věděl, že fotka na mobilu by měla stačit.

Na cestě zpátky k vrtulníku zaslechl Jones vysílačku. Okamžitě to vzal, protože čekal, že se něco děje u lanovky. „Co se stalo?“

„Odcház… budem… ilku.“

Obrátil se ke stadionu a uviděl Hubera, jak nakládá bednu dozadu do rolby. Od něho to nebylo. „Prosím, opakujte to.“

„…rokle… chvilku.“

Když Jones uslyšel slovo rokle, usmál se. Šlo o vzkaz od Payna. „Ztrácíš se mi. Prosím, opakuj. Přepínám.“

Uběhlo třicet vteřin. Pak to Payne zkusil znovu. Tentokrát bylo spojení mnohem zřetelnější. „Odcházíme… právě z rokle. Budem tam za chvilku.“

„To rád slyším. Kolik hostů na seznamu?“

„Dva.“

„Dávej bacha. Zrovna se nás pokusil vyřídit nějakej civilista.“

„Civilisti ve hře? Dávej bacha.“

„Uvidíme se. Přepínám a končím.“

Jones otevřel dveře kokpitu a užuž se chystal vlézt dovnitř, když vtom za sebou uslyšel hlasitý rachot. Otočil se a hned spatřil zdroj toho rámusu. Rolba s pásy jako tank se právě valila ze zastávky. Huber stál se svou G36 vzadu a přehlížel parkoviště jako střelec na obrněném vozidle.

Bavorsko se najednou podobalo Bagdádu. Chyběl tu jen písek a ti otravní teroristi.

Jones nastartoval vrtulník. Svist listů vrtule a řev turbín ještě víc rozproudily adrenalin, který už mu koloval v žilách. Od doby, co lítal s helikoptérou, už uběhlo pár let. Bylo to v Itálii, když se při své první archeologické misi pokoušel vyhnout milánské policii. Za necelých dvacet čtyři hodin poté a vůbec poprvé spolu s Paynem navštívil Ulsterovy archivy. Od té doby Jones nalétal na vojenských základnách po celých Státech stovky hodin. Byla to součást dohody, již uzavřel s Pentagonem. Používal jejich vybavení a oni ho zas využívali jako poradce.

Helikoptéra stála připravená. Jones vyskočil z kokpitu a přivítal u bočních dveří Hubera. Řidič rolby, mladík krátce po dvacítce, zaparkoval vozidlo asi deset metrů od nich, protože nevěděl jistě, jestli by se vešlo pod lišty vrtule. Pak se vysoukal z kabiny a šel k zadku rolby, aniž by ho někdo žádal nebo mu vyhrožoval. Buď si šel ten prcek cvrnkat kuličky nebo dostal u lanovky takový strach, že se raději klidil z cesty.

Huber se nahnul blíž a zařval Jonesovi do ucha: „Slyšel jsem váš přenos. Až přijdou vaši přátelé, budeme moc težcí.“

„To není tvůj problém. Nalož vrtulník.“

Huber kývl a pospíšil ke Kaiserovi.

V dálce Jones uviděl Payna s Richterem. Štrádovali si to přes malý dvorek, jenž vedl na lyžařský olympijský stadion. Podle Jonesových výpočtů urazili přibližně tři kilometry špatně schůdným terénem. Po vyčerpávajícím běhu si zasloužili čalouněné křeslo a láhev vody, a ne dávku špatných zpráv. Ve vrtulníku pro ně nebylo místo. I kdyby vyhodili pilota, jeden z nich by tu zůstal. Jones původně plánoval, že se tu zdrží s Paynem, ale po smrti pilota už to nešlo.

Když Payne s Richterem dorazili k helikoptéře, nemohli popadnout dech. Payne ukázal na Krauseho, zhrouceného v kaluži krve. „Co se stalo?“

„Zabil pilota, tak jsem ho sejmul,“ odpověděl Jones.

„V pořádku. Kde je Petr?“

„Nevím. Vůbec se ze Schachenu nevrátil.“

„Zkoušel jsi jeho vysílačku?“

„Žádnou nemá.“

Payne zavrtěl hlavou. „Já myslel z vrtulníku do vrtulníku.“

„Nechtěl jsem to riskovat. Moc uší kolem.“

„Jak jsme na tom?“

„Pták je připravenej vzlítnout, ale jsme moc těžcí.“

„Kolik je přes?“

„Dva lidi.“

Payne to překonal snadno. „Ty řídíš?“

Jones pokrčil rameny. „Jsem jedinej, kdo to umí.“

Payne kývl a ukázal na Hubera, který nakládal do vrtulníku poslední bednu. „Jakej je tvůj hlídač? Je dobrej?“

„Jo, proč?“

„Jestli chceš, abych šel pěšky, musíme udělat výměnu. Já si beru Hubera, ty si bereš Richtera.“

„Proč?“

„To je na dlouhý povídání. Pak ti to řeknu.“

„Počkej! Je něco, co bych měl vědět?“

Payne kývl. „Drž Richtera dál od svědků.“

Jones mávl na Hubera, aby mu vysvětlil situaci. Proud vzduchu i řev turbín kolem nich najednou zesílil. Jones se lekl, že je něco špatně. Otočil se ke kabině a uviděl patnáct metrů před sebou Ulsterovu helikoptéru, která se vznášela poblíž. Připravovala se na přistání.

Payne spatřil vrtulník a usmál se. Útěk se najednou jevil mnohem snazší. „Kam máme namířeno?“

„Do nějakýho skladu v Rakousku. Huber ví kam,“ odpověděl Jones.

„Tak se to snaž zvládnout.“

„Bez problémů.“

Payne poklepal Huberovi na rameno. „Teď jsi se mnou. Richter zůstává s Kaiserem.“

„Ano, pane.“

„Je všechno naložené?“

„Jo, pane.“

„Tak pojď za mnou.“

Payne ho vedl k druhému vrtulníku, kde je přivítal Ulster. Veselý jako vždy, každému zvlášť mohutně potřásl rukou. „Proč ti to tak dlouho trvalo?“ zeptal se Payne.

„Promiň mi to zdržení. Narazili jsme na malej problém,“ omlouval se Ulster.

Payne zabouchl dvířka a pak se zhroutil na jedno z kožených křesel, kde si hodlal schrupnout, než dorazí do Rakouska. Na rozdíl od těch, kdo se budou mačkat v Kaiserově krámu, oni si poletí stylově. „Na problém? A na jakej problém?“

Než mohl Ulster odpovědět, z předního sedadla zamávala na Payna Heidi. „Ahoj, Jone.“

Ulster se rozpačitě usmál. „Na problém se ženskou.“

47

Paynovi se sice klábosení s Heidi na Schachenu líbilo, ale její přítomnost ve vrtulníku ho poněkud vyvedla z rovnováhy.

„Co ta tady sakra dělá?“ zavrčel na Ulstera.

Ulster stydlivě sklopil oči. „Je mi to líto, Jonathone. Neměl jsem na výběr.“

„Samozřejmě že jsi měl na výběr! Mohl jsi ji nechat dole.“

Heidi promluvila. „Skutečně, nemohl.“

Payne na ni zlostně pohlédl. „Mluvím snad s váma?“ Heidi mu pohled oplatila. „No, tak teď už ano, a tak to mělo být celou dobu. Jestli jste na mě naštvaný, křičte na mě. Nevylívejte si vztek na Petrovi.“

Ulster pokrčil rameny, ale neřekl nic.

Payne ztišil hlas. „Petře, co tady dělá?“

Heidi otázku slyšela a zaječela Petrovi přes rameno: „Zase to děláte! Mluvte se mnou, Jone. Ne s Petrem.“

Payne jemně zatlačil Ulstera zpátky do sedadla a podíval se na Heidi. „Fajn! Budu mluvit přímo s váma, protože mi nedáváte jinou možnost. Proč hergot sedíte v týhle helikoptéře?“

„Proč? Protože jsem zjistila, co děláte.“

„Opravdu? A co to, krucinál, teda je?“

Usmála se. „Hledáte poklad s černou labutí.“

Payne se zhluboka nadechl a opřel se. Několik vteřin mlčel a pak se obrátil k Huberovi, který seděl vedle něho. Oba byli od krve a špinaví,

„Dokážeš uvěřit takovýhle kravině? Po tom všem, čím jsme prošli, ona na mě řve. Proto nejsem ženatej.“

Huber zavrtěl hlavou. „Typická ženská.“

Heidi reagovala okamžitě. Poznámka ji tak urazila, že málem vyskočila z předního sedadla, aby se dostala k Huberovi. Na místě ji udržel jedině pás a pokárání pilota, který se snažil s helikoptérou vylétnout z údolí.

Huber se jejímu chování zasmál. „V klidu.“

Otočila se na sedadle a ukázala na Hubera. „Nelíbíte se mi.“

Huber pokrčil rameny a zavřel oči. „To je vzájemný.“

Pak ukázala na Payna. „A od vás jsem čekala víc.“

On ukázal na sebe. „Vy že jste ode mě čekala víc? Co to sakra znamená?“

„V domě jste byl tak milý a příjemný. A teď se chováte jako hňup.“

Payne se opět zhluboka nadechl a pokoušel se potlačit zlost, která v něm bublala. Pořád mu v žilách proudil adrenalin z boje, takže jen obtížně ovládal emoce. To byl jeden z důvodů, proč americká armáda zavedla předepsanou dobu na zklidnění, než mohl voják podat hlášení z mise. „Poslouchejte, nevím, co jste řekla nebo udělala, abyste se dostala do tohohle vrtulníku, ale o tom, co tu děláme, nevíte ani hovno.“

„Ale vím!“ vyštěkla. „Hledáte poklad, takový, jaký jste našli v Řecku. Věřte mi, Jone, vím o vás, Davidovi a Petrovi všechno. Vím všechno.“

Pro Payna tohle byla poslední kapka. Prostě už její cvrlikání nedokázal snést. Vyskočil ze sedadla, protlačil se kolem Ulstera, který seděl v prostřední řadě, a klekl si do uličky za Heidi. Ze svého místa na podlaze jí ukázal krev vpředu na své košili. „Tak vy si myslíte, že víte všechno, jo? Tak to víte i o Collinsovi, že? Hleděl si své práce, řídil v lese náš teréňák, a vtom ho jeden střelec trefil z boku do hlavy. Kulka mu prošla lebkou i mozkem a okamžitě ho zabila.“

Při popisu té události jenom polkla.

Ukázal na jinou skvrnu. „A pak tam byl Lange. O Langovi taky víte, co? Deset vteřin poté, co umřel Collins, zabila Langa automatická střelba z útočné pušky. Koupil to rovnou do krku. Byl to dobrej voják, tenhle Lange. Přišel o život, zatímco se nás pokoušel zachránit.“

„Páni,“ pronesl Huber zezadu.

„A pak Schneider. Víte, co se stalo Schneiderovi? Troufám si hádat, že ne, poněvadž dokonce ani já nevím, co se se Schneiderem stalo. V jedné chvíli nám podával hlášení a v další už nebyl. Přesně tak, vysílačka ztichla. Samozřejmě jsme přepokládali, že je mrtvej, jelikož Lange zemřel jeho zbraní!“

Zbledla a nevěřícně se na něj podívala. „Proč mi tohle říkáte?“

„Proč? Protože vy si myslíte, že je to hra. Domníváte se, že hledáme poklad. My nehledáme žádnej podělanej poklad. My se snažíme dostat z Německa dřív, než zařve někdo další. A víte co? Jelikož se vám povedlo prožvanit si cestu do vrtulníku, tak jedete s náma – ať chcete nebo ne!“

Přikývla, ale neřekla nic.

Payne už se chtěl vrátit na svoje sedadlo, ale napadla ho ještě poslední věc, kterou by jí měl říct. Promluvil mnohem klidnějším hlasem než před chvílí. „Takže chcete vědět, proč jsem vzteklej a chovám se jako hňup? Není to proto, že vás nesnáším. Je to proto, že jste se svými kecy vmanévrovala do něčeho, o čem nic nevíte. Teď je váš život v nebezpečí stejně jako životy nás ostatních. Přál bych si, aby to tak nebylo – doopravdy. Ale tyhle karty nám rozdali a my nemáme na výběr a musíme s nimi hrát.“

Uvědomila si, že tohle srovnání s pokerem sedí.

Ukázal do zadní části vrtulníku. „Pokud už nechcete říct nic dalšího, jdu zpátky, abych se uklidnil. Myslím, že si to zasloužím.“

Když Payne otevřel oči, vrtulník už stál na zemi někde v Rakousku. Nevěděl kde a doopravdy se o to nestaral, jen když byli v bezpečí. Vyhlédl z otevřených dveří a uviděl Jonese, jak stojí uprostřed prostorného hangáru. Třetinu prostoru zaplňovaly bedny. Podle toho, jak to vypadalo, se zřejmě nacházeli v jednom z Kaiserových skladovacích zařízení.

Payne vstal a protáhl se. Cítil se jako nový člověk.

Jones ho uviděl a šel k němu. „Podívejme, kdo to vstal z mrtvejch.“

„Jak dlouho jsem byl mimo?“

„Bohužel, Vánoce jsi prošvih.“

„Dals mi aspoň něco pěknýho?“

„Svetr ze sobí srsti. Bude se ti líbit!“

Payne se usmál. „Jak je Kaiserovi?“

„Je v pohodě. Je na cestě do nějakýho soukromýho lékařskýho zařízení, kde má předplacený služby. Huber s Richterem právě odjeli. Vyrazili před pěti minutama.“

„Proč jsi mě nevzbudil?“

Jones se zasmál. „Proč? Poněvadž jsem slyšel, žes měl po cestě záchvat vzteku. Petr si myslel, že by sis měl odpočinout.“

Payne zavrtěl hlavou. „Dej pokoj, já neměl žádnej záchvat vzteku. Jen jsem vášnivě vysvětloval naši současnou situaci. Nic víc, nic míň.“

„Takže jak jsem řek, záchvat vzteku.“

„Jen si posluž.“

Jones ho poplácal po zádech. „Musím připustit, že když jsem uviděl Heidi, trochu mě to překvapilo.“

„Otázka zní, co s ní budem dělat?“

Jones se ujistil, že nikdo další neposlouchá. „Já ti povím, co bych jí rád udělal. Ta holka je nádherná.“

„Jen pro upřesnění, já říkal s ní, neřekl jsem jí.“

„S ní, jí, v ní, za ní – dají se použít všechny pády a předložky. Pokud jí to bude příjemný, tak jakej je v tom rozdíl?“

Payne obrátil oči v sloup. „Než poletíš do krámu koupit si šlehačku, nemyslíš, že bychom po sobě měli nejdřív uklidit ten svinčík?“

„Já myslel, že jsem to udělal, když jsem podpálil ten bunkr.“

„Umyl jsi teréňák?“

Jones zavrtěl hlavou. „Kdepak.“

„A co ten chlápek, cos ho oddělal?“

„Kterej chlápek?“

„Ten z parkoviště.“

„Co je s ním?“

„Vyndals mu z hlavy kulku?“

„Ani náhodou, nebyl čas.“

„Jakou zbraň jsi použil?“

Jones se zašklebil. „Svýho siga.“

„Jak jsem řek, měli bychom se pustit do uklízení.“

„Asi máš pravdu. Jakej bude postup?“

Payne se usmál. „Neboj. Poradím si.“

48

Kaiserův sklad

Innsbruck, Rakousko

Payne zadal kód, kterým odemkl svůj mobil. Pak vyťukal zpaměti číslo. V jeho oboru mohl být seznam kontaktů životu nebezpečný.

Na třetí zazvonění někdo telefon vzal. „Tady Dial.“

„Čau Nicku, tady Jonathon Payne.“

Nick Dial se ve svém kancelářském křesle opřel a zazubil se. Nemluvil s Paynem skoro měsíc, což u nich bylo normální, protože byli příliš zaneprázdněni. Dial se narodil v Americe, ale žil ve Francii. Vedl oddělení vražd v Interpolu, největší mezinárodní organizaci pro boj se zločinem. Koordinoval oběh informací mezi policejními sekcemi pokaždé, když nějaké vyšetřování vraždy překročilo mezinárodní hranice. Dohromady měl na starosti 186 členských zemí, kde žily miliony lidí a mluvilo se stovkami jazyků.

„Voláš mi, abys mi to osolil ohledně večírku?“ zeptal se Dial.

Payne se zasmál. Každý rok posílal Dialovi pozvánku na svůj letní večírek na lodi, i když věděl, že Dial nebude moci přijít. Cesta do Pittsburghu trvala prostě trochu moc dlouho. „Ale no tak, Nicku. Kdy jsem ti to naposled za něco osolil?“

„Nech mě přemýšlet. Kdy jsme spolu naposled mluvili?“

„Touché, dostals mě.“

Dial se usmál. „Konečně francouzský slovo, kterýmu rozumím! Přísahám, že by se mi tahle země líbila mnohem víc, kdyby všichni mluvili anglicky.“

„Počkej, ty žiješ ve Francii a neumíš francouzsky?“

„Mluvím docela slušně, ale mám prostě radši angličtinu.“

„A co němčina? Umíš německy?“

„Moje němčina je ucházející, ale skvělá zase ne. Proč se ptáš?“

„Protože máme s DJem namířeno na Oktoberfest.“

„Vážně? No, vy dva si teda užíváte. Kdy jedete?“

„Včera jsme odjeli z Pittsburghu. Koncem týdne bychom měli bejt v Mnichově.“

Dial zpozorněl. Něco nesouhlasilo. „Prosím tě, neříkej mi, že jedete lodí. Jestli jo, tak mám blbý zprávy. Německo není na moři.“

Payne začal spolupracovat. „Seš si jistej? Na námořní akademii mě instruktoři ujišťovali, že je na moři. Jestli máš pravdu, tak by měl Pentagon pozměnit svý plány ohledně invaze.“

Dial se zařehtal. „Já bych jim rád pomoh.“

„Když mluvíš o té pomoci, objevilo se něco velkýho. Máš pár minut na rozhovor?“

„Samozřejmě. Jak citlivá je ta informace?“

„Hodně.“

„V tom případě ti zavolám z bezpečnostní linky. Dej mi dvě minuty.“

„Díky, Nicku.“

Payne zavěsil. Bál se nadcházejícího rozhovoru. Dial jim za ta léta pomohl s mnoha případy. Ne proto, že byli jeho přátelé, nebo proto, že mu v Řecku při vyšetřování smrti několika mnichů zachránili život – ačkoli takové věci neuškodí. Dělal to proto, že byli velmi dobře vycvičení vojáci a jejich dobrodružství je často přivedla do problematických situací. Při mnoha příležitostech říkal, že by si přál mít takovou svobodu, aby mohl dělat stejné věci jako oni – šířit na zemi spravedlnost.

Bohužel trávil většinu času v kanceláři a nikoli v terénu. Mezi mylnými představami, jež o Interpolu panují, figuruje ta, že jeho úkolem je potírat zločin. Interpol jen zřídka posílá k prošetření případů své agenty. Místo toho má ve všech členských zemích místní pobočky zvané Národní centrální úřady, zkráceně NCB, které monitorují své území a podávají informace na ústředí Interpolu ve francouzském Lyonu. Zde se všechna data zadávají do centrální databáze, k níž lze získat přístup přes počítačovou síť Interpolu.

V některých případech to ale nestačilo. Občas musel vedoucí oddělení (protidrogového, protipadělatelského, protiteroristického atd.) převzít nad případem velení. Někdy to obnášelo zásah do pravomoci jiných. Jindy musel řešit pohraničními rozepře nebo jednat s mezinárodními médii. Všechny tyhle věci dělal Dial strašně nerad. Vždy mu šlo o jedinou věc – o spravedlnost, chtěl napravit křivdu tím nejpoctivějším možným způsobem. Pro tohle krédo žil, když pracoval jako vyšetřovatel, a řídil se jím i na své vůdčí pozici u Interpolu.

Payne však naneštěstí zjistil, že špína z Bavorska se liší od všeho, před čím v nedávných letech stál. Ne že by s Jonesem udělali něco špatného – nakonec, napadli je gangsteři a oni se prostě bránili. Jenže oproti předchozím případům byl teď jeden z jejich spojenců dobře známý zločinec, a to postaví Diala do obtížné pozice.

Otázka zněla: Jak Dial zareaguje?

Payne se posadil na jednu dřevěnou bednu a přemýšlel, co může a co nemůže říct. Chtěl vynechat jen pár detailů, tak aby Dial věděl, co se v Bavorsku stalo, a nemusel prozrazovat mnoho věcí o bunkru. Teprve se ukáže, kolik toho bude moci vyčlenit. To bude záležet na Dialově náladě.

Paynův telefon za pár minut zazvonil. Vyzváněcím tónem už nebyla píseň Menudo jako v Pittsburghu. Nahradila ji populární dětská písnička s názvem Králíček lvíček, kterou zpívala nějaká učitelka z jeslí a znělo to jako Angela Lansburyová:

Králíček lvíček

hopsá skrz lesíček,

sbírá myšky v poli

a bacá je do hlavy.

Payne nesouhlasně zavrtěl hlavou. Až zjistí, kdo se mu vrtá v telefonu, taky mu nabacá do hlavy – ale pažbou pušky.

„Zasraný vyzváněcí melodie,“ zamumlal Payne, když telefon vzal.

„Vyzváněcí melodie? Tys mě přiměl, abych ti zavolal z bezpečnostní linky, a chceš mi vykládat o vyzváněcích melodiích? Myslel jsem, že je to důležitý.“

„Promiň, Nicku, zažil jsem dlouhej den. Jsme s DJem rádi, že jsme přežili.“

„Tak co se stalo tentokrát?“

Payne začal vysvětlovat: „Jeden z mých kontaktů mě informoval o možným objevu v německých horách, o objevu, kterej má velkou historickou hodnotu. Uvědomil jsem Petra Ulstera, který se s námi dneska brzo ráno setkal. O tři hodiny později na nás zaútočilo přepadový komando.“

„Jaký přepadový komando?“

„Spousta grázlů, plno zbraní, žádný řeči. Prostě zahájili palbu.“

„Přišel někdo o život?“

„Z mejch lidí někteří, z jejich všichni.“

Dial zaúpěl. „Předpokládám, že ty seš v pořádku. Co DJ a Petr?“

„Oba jsou v pohodě.“

„Kde se to stalo?“

„U města jménem Garmisch-Partenkirchen. Je to blízko rakouskejch hranic.“

Dial kývl. „Znám to.“

„Napadli nás v lese, asi v půli hory. Potom se bitka rozšířila na celý údolí. Skončila ve městě poblíž lyžařskýho olympijskýho stadionu. Když jsme se pokoušeli utýct, nějakej chlap zabil pilota našeho vrtulníku. Neměli jsme na výběr, museli jsme se bránit.“

„Kde jste teď?“

„Už tam nejsme.“

Dial četl mezi řádky. Payne na tohle z nějakého důvodu nechtěl odpovědět. „Dej mi nějaký čísla. Kolik podezřelejch?“

„Šest, možná i víc. Jak jsem řek, bitva se rozšířila.“

„Šest potvrzenejch mrtvejch?“

„Šest jejich, tři naši.“

„Ale napadli vás ze zálohy?“

Payne pokrčil rameny. „Zaútočili první. My jsme jim to oplatili.“

Dial si zapisoval údaje. Používal při tom šifrovaný těsnopis, kterému rozuměl jenom on. „Kdo byli ti chlapi?“

„Můžu ti poslat jejich jména a adresy.“

„Prosím?“

„Co ti na to mám říct? Hory jsou rozlehlý a plný vlků. Budete mít velký štěstí, když najdete jejich těla. Měli jsme trochu času, tak jsme jim sebrali občanky. Mysleli jsme, že vám to pomůže.“

„A vám rovněž.“

Payne se usmál. „Taky se mi to mihlo hlavou.“

„A co motiv? Ten se ti hlavou nemihl?“

„Po pravdě řečeno, jo. Bohužel, v tom místě se to právě zamotalo.“

Dial povzdechl. „Podívejme se, jestli to chápu správně: devět těl, roztroušenejch po horách, to zamotaný není, ale jejich motiv, to jo. Můžu vědět ještě něco?“

„Věř mi, radši bych ti to neříkal, protože si nejsem tak docela jistej tvou reakcí. Ale tohleto slyšet musíš.“

49

Payne se pokusil informaci o Kaiserovi podat co nejšetrněji. „Když jsme s DJem sloužili u armády, měli jsme kontakty po celým světě – lidi, který nám podávali informace nebo nám prodávali zásoby, když jsme se nacházeli za nepřátelskými liniemi. Někteří z nich byli lůza – takoví ti chlápci, co ti nahánějí husí kůži –, zato jiní byli velice solidní. Za ta léta se z některých stali naši přátelé.“

„Kam tím míříš?“

„Jeden z nich je člověk, kterej nás o tom možným objevu uvědomil. Věděl, že máme kontakty ve světě starožitností, a požádal nás, ať jeho jménem kontaktujeme Petra. Zvážili jsme pro a proti a rozhodli se do toho jít, i přes jeho nedávný ošemetný aktivity.“

Dial si to spojil. „Jinými slovy, je to kriminálník.“

„Ano.“

„A ty myslíš, že to přepadení má co dělat s ním?“

„Já to vím. Jeden z těch střelců mi to řek.“

„On ti to řek? Můžu vědět, jak jsi tuhle informaci získal?“

„Asi ne.“

„Jo, tak jo.“

Payne se usmál. Zatím probíhal rozhovor líp, než očekával. Na druhé straně ale pořád ještě nevyslovil jméno svého člověka. „A tady se nám to začíná komplikovat. Ten gauner mi řekl jméno svýho šéfa. Očividně mýho kámoše nenávidí. Podrobnosti neznám, ale vypadá to, že ti dva jsou zarputilí sokové.“

„Proč se nezeptáš svýho přítele?“

„Nemůžu. Při přepadení ho vážně zranili.“

„To mě mrzí.“

„Vážně?“

„Jo, vážně. Možná tomu nebudeš věřit, ale já se za život taky skamarádil s několika kriminálníky. Když jsem ještě makal na pobočce, každý týden jsem s tímhle mafiánem večeřel. Dodával mi informace o svých konkurentech, zatímco já se cpal těmi nejlepšími těstovinami, jaký jsem za celej život jedl. Za nějaký čas se mezi náma utvořilo jakýsi pouto – i když jsem věděl, čím se živí.“

„Takže víš, jak to chodí.“

„Ano, vím. A přesto, kdybych viděl, jak zastřelil chlapa, zatkl bych ho. V mý hlavě existujou určitý hranice, který se nesmí překročit.“

„V tom případě jsem rád, žes mě neviděl nikoho zastřelit.“

Dial se pousmál. „Já se tě teď na něco zeptám, když dovolíš. Proč mi vlastně voláš? Asi mi tohle všechno říkáš z nějakýho důvodu. Rád bych věděl z jakýho.“

„Jednoho z mejch přátel napadli a tři jeho kolegy chladnokrevně zavraždili. Chci dostat před soud lidi, kteří jsou za to zodpovědni.“

„Já mám ale dojem, jako kdybys tohle už vyřešil.“

„Pokud vím, ten jejich šéf tu nebyl. On je ten, koho opravdu chci.“

Dial o situaci chvilku přemýšlel. „No, Jone, je tady problém. Jestli chceš, abych po tom šéfovi šel, musíš mi dát jeho jméno. Já potom vystopuju jeho společníky a soky, což mě zavede ke jménu tvýho kamaráda. On vážně tohleto chce?“

„Na radaru už ho máš, na to se spolehni.“

„Fakt? Takže je to nějaká velká ryba?“

„Dá se to tak říct.“

„A co ten jeho sok?“

„Ten je taky velká ryba.“

„Zajímavý.“

„Poslouchej,“ řekl Payne, „nevolal jsem ti, abych se teď upejpal. Jsem ochotnej teď hned ti říct jejich jména – pokud si do databáze zapíšeš jednu důležitou skutečnost.“

„Jakou skutečnost?“

„Můj kámoš a kolegové jsou v této konkrétní přestřelce nevinní. Prostě a jednoduše byli napadeni. Dosvědčím to já a zrovna tak DJ. Samozřejmě bychom ocenili, kdybys z toho naše jména vynechal. Jenom nás tam uveď jako svědky v utajení nebo něco takovýho.“

„Když to důkazy podpoří, rád –“

„Nicku, ty mě neposloucháš. Žádnej důkaz není. K tý střelbě došlo uprostřed lesů. Jistě, možná najdete nějaký patrony a nějaký těla, ale bez mý výpovědi nemáte sakra šanci zjistit ani prd – zejména po tom požáru.“

Dial zasténal. „Po jakým požáru?“

„Ti parchanti to místo podpálili,“ zalhal Payne.

„Cože? Proč to udělali?“

„Nemám ponětí. Možná by ses jich měl zeptat.“

„Zeptal bych se jich, kdyby žili.“

Payne se usmál. Právě z tohohle důvodu si pravdu trochu přizpůsobil. „Tak co myslíš? Naše svědectví za jejich jména? Já osobně si myslím, že to je dost lákavá nabídka.“

„Pro tebe.“

„Pro všechny. Bez mý výpovědi se vůbec nehneš z místa.“

„No, to se teprve ukáže.“

„Říkám ti, Nicku, že můj přítel je nevinnej, pokud jde o dnešní události. Napadli ho brzo ráno a od tý doby je v bezvědomí. Navíc se ti jméno jeho soka bude líbit. V Německu je to váženej hráč. Vím jistě, že jeho jméno vyvolá v Berlíně pěkný pozdvižení.“

Dial zvažoval svoje možnosti. Pokud mu Payne podával přesný obraz scény zločinu, jméno podezřelého odstartuje místní pátrání a s německými orgány to pěkně zamává. Kdykoli přišli o život lidé v nějakém turistickém městě, museli se starat o víc než o ztrátu životů. V sázce se ocitla i místní ekonomika – zejména když byla za rohem lyžařská sezona.

„Tak fajn! Dej mi jejich jména. Ale jestli zjistím, že s tou sračkou začal tvůj kámoš, půjdu po něm. A pak půjdu po tobě.“

„Krucinál, Nicku. Mám z toho třesavku.“

„Myslím to vážně, Jone.“

„Já to taky myslím vážně. Jsi děsnej chlap!“

Dial si nemohl pomoci, musel se zasmát. „Pověz mi jejich jména, než si to rozmyslím.“

„Máš je mít. Chlap, kterýho hledáš, se jmenuje Hans Mueller. Slyšel jsi o něm?“

Dial kývl. „Samozřejmě že jsem o něm slyšel. V pašeráckým světě je to hlavní postava. Z toho, co jsem se doslechl, je to odpornej hajzl. Jestli mu zkřížíte cestu, tak jste pěkně v prdeli.“

„Tím se vysvětluje to dnešní přepadení ze zálohy. Jak jsem řekl, mýho kámoše pokládá za protivníka číslo jedna. Očividně se ho pokouší vyřídit.“

Dial o tom přemýšlel. „Což znamená, že ten tvůj kámoš je Kaiser.“

Payne ztichl. „A do prdele.“

„Co ti na to mám říct? Dělám dobře svou práci.“

„Upřímně, jsem rád, že jsi to uhádl. Teď mu můžu říct, že jsem neprozradil jeho jméno.“

„Když mluvíme o jménech, slíbil jsi mi jména a adresy těch Muellerových mužů. Máš je s sebou?“

Payne zavrtěl hlavou. „Má je DJ. Řeknu mu, aby jejich občanky vyfotil a poslal ti je mailem do kanceláře.“

„V pořádku, ale udělejte to rychle. Čím dřív je budu mít, tím líp.“

„Jasně.“

„Ještě něco? Nebo už to můžu rozjet?“

„Vlastně je tady ještě jedna věc. Možná ta nejdůležitější ze všech.“

„Panebože, co zas?“

Payne se zařehtal. „Chci, abys věděl, že fakt máme v plánu jít na Oktoberfest. Jestli si můžeš ukrást den pro sebe, rádi bychom se s tebou sešli. Představ si, DJ řek, že to platí.“

Dial se při tom pomyšlení usmál. „DJ platí? V tom případě uvidím, co se dá dělat.“

50

Payne přecházel po skladišti. Právě zavěsil telefon. Ulstera s Heidi nikde neviděl, zato ho však uprostřed skladu přivítal DJ.

„Jak jste si pokecali?“ zeptal se Jones.

„Ale vůbec to nebylo zlý.“

„Zdá se mi to, nebo jsem fakt slyšel Králíček lvíček?“

„Seru na tebe,“ odsekl mu Payne.

„Sereš na mi? Co jsem zas proved?“

„A co myslíš, žes proved? Přestaň mi zasírat telefon.“ Jonese obvinění překvapilo. „Tvůj telefon? Kdy bych ti asi tak moh zasírat telefon? Při řízení teréňáku, jak jsem jel pryč z toho místa přepadení, nebo když jsem vláčel Kaisera dolů z hory? Jo, už vím! To bylo, když jsme letěli sem a já pilotoval helikoptéru. Jo, v tu dobu jsem měl právě čas zasrat ti telefon.“

Payne se na něho díval. Jones říkal pravdu. „Promiň, chlape, to byla moje chyba. Ale ty mi vždycky děláš ve věcech bordel. Byl jsem si jistej, že seš to ty.“

„No, tak to jsem nebyl já.“

„Tak v tom případě se cejtím blbě za to, jak jsem se ti pomstil.“

„Ty ses mi pomstil, jo? A cos udělal?“

Payne se usmál. „Pozval jsem Nicka na Oktoberfest a řek jsem mu, že platíš ty.“

Jones pokrčil rameny. „Jako pomsta to bylo dost slabý – hlavně proto, že nám cestu stejně platí Kaiser.“

Payne se rozhlédl po skladišti. „Když už mluvíme o Kaiserovi, podle mě bychom měli z tohohle místa co nejdřív vypadnout. Nedá se s určitostí říct, co tu skladuje.“

„Plně souhlasím. Už jsme naložili bedny do Petrova vrtulníku.“

„Všechny?“

Jones přikývl. „Nic proti Richterovi a Huberovi, ale myslím, že zlato bude mnohem víc v bezpečí v archivech než tady. Navíc ho chce Petr prozkoumat. Doufá, že tak líp pochopí Ludvíkův poklad.“

„A co Heidi?“

„Nevím jak Petr, ale já bych ji rád prozkoumal blíž.“ Payne obrátil oči v sloup. „Jo, jo. Líbí se ti. Jak dlouho to chceš vydržet?“

„S ní bych to vydržel celou noc!“

Payne se chystal odejít. „Až vyrosteš, dej mi vědět!“

„Říká chlap, kterýmu telefon hraje Králička lvíčka.“

Payne to ignoroval a dál kráčel k malé kanceláři v zadní části skladu. Slyšel, že z místnosti vycházejí hlasy. Předpokládal, že patří Heidi a Ulsterovi. Dveře byly přivřené, takže Payne zaklepal, než vešel.

„Dále,“ řekl Ulster.

Heidi seděla vedle něj na čalouněné pohovce, která páchla cigaretami. V jedné ruce držela láhev vody a ve druhé papírový kapesník. Podle zarudlých očí a mokrých tváří se dalo snadno poznat, že plakala, ačkoli se to snažila skrýt. Jakmile uviděla Payna, strčila si kapesník do kapsy a tváře si utřela rukávem.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Payne.

„Budu, až se vypovídám.“

Založil si ruce. „Tak do toho.“

„Sedněte si, jestli chcete.“

„To je dobrý. Takhle je mi taky dobře.“

Chápavě kývla. Kdyby se ocitla v jeho pozici, pravděpodobně by jednala stejně. „Pro mě je tohle těžký, Jone. Chci říct, že kdybyste mě jen trošku znal, věděl byste, jak je pro mě těžký tohle dělat. Nerada to přiznávám, ale pocházím z dlouhé linie nevrlých, zarputilých lidí. Mí rodiče byli takoví a prarodiče taky – z obou stran. Měl byste nás slyšet o svátcích. Buď jsme byli potichu nasupení, nebo na ostří nože. V mé rodině neexistuje střední cesta.“ Podívala se na něho, ale on nic neříkal. „V každém případě, i když je to pro mě těžké, jsem vám chtěla říct, že se omlouvám.“

„Za co?“ zeptal se.

„Za to, jak jsem se chovala v helikoptéře. Že jsem tam vůbec vlezla. Ve všem, co jste řekl, jste měl pravdu. Chápu, proč jste se tak naštval.“

Ukázal na Ulstera. „A co Petr?“

„Co s ním?“

„Petrovi jste se omluvila?“

Kývla. „Omluvila. Řekla jsem mu, jak mě mrzí, že jsem ho obelstila, aby mě vzal s sebou.“

Ulster to potvrdil. „Omlouvala se docela výmluvně. Až mě to dohnalo k slzám.“

„Mě taky,“ připustila.

„Už jste zas zadobře?“ ukázal Payne na ně na oba. Podívali se jeden na druhého a přikývli.

„Pak jsem v pohodě i já.“ Payne se obrátil k odchodu. „Za pět minut vrtulník odlítá.“

„Prosím?“ vyhrkla a vyskočila z gauče.

Otočil se a podíval se na ni. „Co se děje?“

„Co myslíte tím, že vrtulník za pět minut odlítá?“

„Copak jsem koktal? Vrtulník odlítá za pět minut. Buďte tam, prosím.“

„A kam letí?“ dožadovala se.

„Do Švýcarska.“

„Do Švýcarska? Já nejedu do Švýcarska.“

Payne se zasmál. „Ne? Fakt?“

Založila si ruce na hrudi. „Ano, fakt.“

„Tvrdíte, že byste radši zůstala tady? Sama?“

Zhluboka se nadechla. „Ano.“

Payne se zasmál hlasitěji. „Vy jste pěknej pokrytec.“

„Pokrytec? Proč jsem pokrytec?“

„Pokud se nepletu, neomlouvala jste se snad právě za svou vznětlivost a zarputilost? A za třicet vteřin se chováte úplně stejně zarytě jako předtím.“

„Já nejsem zarputilá. Jsem jenom pohotová. Jak jste řekl, nemám ve vašem vrtulníku co pohledávat. Myslím, že čím dřív se od vás dostanu pryč, tím spíš budu mimo nebezpečí.“

„Vy to pořád ještě nechápete, že?“

„Co nechápu?“

„Do čeho jste se zapletla.“

„Asi ne.“

Payne ukázal na pohovku. „Posaďte se, prosím.“

„Proč?“

„Proč? Protože už mám plný zuby toho, jak se s vámi přu o každou volovinu. Pokud máme tohleto zvládnout, musíme stát na stejný straně. Já osobně bych si to radši vyjasnil, než se s vámi celej zatracenej den dohadovat. Nemám na to energii.“

Heidi kývla a sedla si vedle Ulstera. „Dobře.“

Payne si přitáhl kancelářskou židli. „Povězte mi, víte, kde jste?“

Pokrčila rameny. „Někde u Innsbrucku.“

Vyloudil bzučivý zvuk. „Pardon. Špatně.“

„Ne, není to špatně. Poznala jsem to město.“

„Ta odpověď je špatná z úplně jiného důvodu. Je špatná, protože vás mohla zabít.“

„Co? Co tím myslíte?“

„Myslím tím to, že muže, kterýmu tenhle sklad patří, by vaše odpověď rozzuřila. Kdyby byli jeho hlídači chytří, zavázali by vám oči, abyste nevěděla, kde jste. Jenže byli blbí, takže teď pro celou jeho společnost představujete hrozbu.“

„A čí je to společnost?“

„Patří jednomu muži, s nímž se nepotřebujete setkávat. A proto vás tady nemůžu nechat. V současný chvíli jste mnohem víc chráněná s námi než sama – aspoň než dostanu šanci si s ním promluvit.“

Ulster přitakal. „Archivy chrání dvacet čtyři hodin denně skupina ozbrojených stráží. A navíc jsme nedávno zřídili velkou místnost pro případ poplachu, kde je dost jídla i vody na celý měsíc. Kdyby nás někdo přijel hledat, budeme v bezpečí až do listopadu.“

„Ne že bychom čekali potíže,“ ujišťoval ji Payne. „Právě jsem domluvil se svým kontaktem z Interpolu. Už stíhají muže zodpovědnýho za dnešní bitku. S trochou štěstí ho za den či dva lapnou. A potom už bude všechno v pohodě.“

„A co pak?“ zeptala se.

Payne o tomhle tématu hodně přemýšlel, než po cestě do Rakouska usnul. Pokud to násilí v Bavorsku nemá nic společného s obsahem bunkru a týká se pouze války gangů mezi Kaiserem a Muellerem, pak existovala velká naděje, že by mohli bez dalšího krveprolití dál pátrat po pokladu. Bude se přesto mít na pozoru až do doby, než se ocitne zpátky v Americe. Usoudil však, že pokud nepolezou do Garmisch-Partenkirchenu, nemají se celkem čeho bát.

„Myslel jsem, že pokud jste pro, mohli bychom najít Ludvíkův poklad. Bylo by škoda přerušit pátrání kvůli malé přestřelce,“ řekl Payne.

Oči se jí rozsvítily. „To myslíte vážně?“

„A proč bych nemyslel? Z toho, co Petr říká, vím, že platíte za jednoho z expertů v oboru. Pochopitelně jste mu tohle ale řekla vy, takže kdo ví, jestli je to pravda!?“

Položila si ruku na srdce. „Přísahám, je to pravda!“

„To brzo zjistíme. Teda pokud se k nám přidáte.“ Nadšeně přikývla. „Ano, připojím se k vám.“

„V tom případě nám musíte něco slíbit: už žádný další hry.“

„Slibuju, Jone. Už žádný hry.“

Payne ji pozoroval. Znělo to upřímně. „Myslím to vážně, Heidi. Jestli vás nachytám při lži nebo zjistím, že s námi jakkoli manipulujete, o naši ochranu přijdete. Chápete, co to znamená?“

Polkla. „Ano, chápu.“

Payne se usmál. „Dobře. Vrtulník za pět minut odlítá.“

51

Küsendorf, Švýcarsko

(132 kilometrů jihovýchodně od Bernu)

Ulsterovy archivy se choulily u bytelného skalního výchozu, jenž chránil dřevěnou pevnost před alpskými větry. Ty v téhle oblasti svištěly po celou zimu. Mohutnou konstrukci chaty tvořily ořechově hnědé trámy, jež skvěle ladily se širokými štíty a velkými střešními přesahy. Přední fasádou v pravidelných intervalech probíhala hranatá okna, nad nimiž se vyjímala trojúhelníková tabule, zasazená pod věncem. Středem chaty svisle probíhalo veliké okno, jímž lidé na hlavním schodišti viděli nádherné Lepontské Alpy.

Petr Ulster si však výhledu nevšímal a vlekl se od sejfů na dokumenty v horních patrech dolů do své kanceláře. Tuhle cestu obvykle podnikal několikrát za den, pohyboval se z místnosti do místnosti a pomáhal výzkumníkům z celého světa v jejich honbě za historickými daty. Nepovažoval se sice za odborníka v žádné konkrétní oblasti, ale měl postačující znalosti o historii.

To se mu jako kurátorovi takové instituce výborně hodilo.

Ulster čekal, že najde své čistě osprchované hosty ve své kanceláři, a teď ho vůně čerstvého chleba a smích přitáhly ke kuchyni. V prostorné místnosti uviděl Payna, Jonese a Heidi, jak se mačkají u tácu s masem a sýry. U nich stál Ulsterův soukromý kuchař, krájel teplý bochník a při tom diskutoval s Jonesem.

„To není možné!“ vyhrkl kuchař. „Nevěřím vám ani slovo.“

Ulster se na ně zmateně díval. „Co není možný?“

Jones otázku ignoroval. „Říkám vám, že jsme vyskočili z helikoptéry a drželi se při tom salámů. Sjeli jsme po nich přes třicet metrů, přímo mezi stromy.“

Payne pokýval hlavou. „Jestli nám nevěříte, zeptejte se Baptista. On řídil.“

Kuchař se podíval na Ulstera. „Pane, doopravdy se to stalo?“

Ulster pokrčil rameny. „Já nevím, nebyl jsem tam. Ale nepřekvapilo by mě to. Když helikoptéra přistála a chtěla nás vyzvednout, Baptiste musel smotat hodně dlouhý lano, který bylo cítit jako opečený salám. Myslel jsem, že se mi to zdá, ale asi ne.“

Jones se zasmál a poplácal Ulstera po bříšku. „Tvůj košík na piknik zachránil životy. Tvůj žaludek by měl bejt na jeho oběť hrdej.“

Ulster popadl krajíc chleba. „V tom případě ho odměním.“

Payne ukázal na jídlo. „Doufám, že ti to nevadí. Čekali jsme na tebe ve tvý kanceláři, jenže jsme ucejtili chleba a nedokázali odolat. Když máš hlad, dá se přemejšlet jen těžko.“

Ulster se usmál. „A proč myslíš, že mám kanclík tak blízko kuchyně?“

Najedli se a pak se vrátili do Ulsterovy kanceláře, kde jim výzkumný asistent nachystal několik knih o Ludvíkově životě. Všechny až na jednu byly psané německy. Tu jedinou výjimku představoval velký foliant s anglickými popisky pod fotkami Ludvíkových zámků. Některé z fotek vznikly i v průběhu stavby zámků.

Payne si prohlížel jednu fotografii. „Nečekal jsem, že uvidím tohle.“

„Že uvidíš co?“ zeptal se Ulster zpoza svého stolu.

„Fotky staveniště.“

„Proč ne?“ zeptala se Heidi, která mu nakukovala přes rameno. Hned poznala pod lešením štíhlé věže Neuschwansteinu.

„Když se řekne zámek, vidím prastarou budovu, postavenou dávno před vznikem fotografie. Ale na druhé straně, co já můžu vědět? V Americe moc zámků nemáme. Jsme moc mladá země na to, abychom měli starý zříceniny.“

„Viděl jste fotky Abrahama Lincolna?“ zeptala se.

Payne kývl. „Pár jo.“

Obešla pohovku a sedla si vedle něho. „Neuschwanstein začali stavět několik let po Lincolnově smrti – jestli vám to pomůže v časové orientaci.“

„Jistě, už jsem doma.“

Heidi poklepala na fotku. „Ludvík postavil Neuschwanstein na místě dvou středověkých hradů, které už se rozpadaly. Staré ruiny vyhodili do povětří a pak všechno odtahali pryč. Hned příští rok položili základní kámen nového zámku. Bylo to pátého září 1869.“

Jones se na knihu podíval z druhého konce pohovky a všiml si data na zadní straně. Přemítal, zda to datum viděla, nebo jestli řekla informaci zpaměti. Rozhodl se její odbornost otestovat. „Kdo ten zámek navrhl?“

Pohlédla na něj. „Umělec jménem Christian Jank. Věřte nebo ne, nebyl to kvalifikovaný architekt. Vlastně pracoval jako scénograf, když připravovali operu Richarda Wagnera Lohengrin. Ludvíkem Jankovo umění tak pohnulo, že ho pověřil, aby mu vytvořil několik návrhů vysněného zámku. Ludvík si vybral návrh, který se mu líbil, a pak na něm ti dva pracovali společně.“

„Bez architekta? To nezní moc bezpečně,“ pronesl Jones. „Ludvík nakonec najal Eduarda Riedla, německého architekta, jenž pro Maxmiliána II. opravil zámek Berg,“ vysvětlovala Heidi. „Chtěl mít jistotu, že jsou plány bezpečné. Jenže Riedel byl jenom prvním z mnoha. V příštích několika letech pracovalo na plánech mnoho architektů, včetně Georga von Dollmana a Julia Hofmanna.“

„Proč tolik architektů?“

„Ze dvou důvodů,“ odpověděla. „Za prvé proto, že Ludvík musel mít pořád všechno pod kontrolou. Neustále měnil názory a každou novou verzi musel osobně schválit. Architekty to neuvěřitelně frustrovalo, zejména když Ludvík na jedné ze svých cest na několik dní zmizel. Stavba se někdy prostě zastavila a čekalo se na jeho souhlas.“

„A co ten druhej důvod?“ otázal se Payne.

„Stavba trvala skoro dvacet let. Na práci s bláznivou osobou je to dlouhá doba.“

Jones souhlasně přikyvoval. „Já pracuju s Jonem necelejch deset let a už mi to připadá jako celá věčnost. Dvacet let by mě zabilo.“

Payne se usmál, ale neřekl nic.

„Bohužel,“ dodala, „to je jeden z důvodů, proč stavba zámku trvala tak dlouho. V průběhu zahynulo třicet lidí – většinou proto, že Ludvík byl moc náročný na termíny, které sám stanovil. Když provedl v návrhu nějaké neodkladné změny, zaměstnával i tři sta dělníků, kteří pracovali nepřetržitě a střídali se ve směnách. Nastavěli si na lešení olejové lampy, takže pokračovali i v noci.“

„Ti ho museli nenávidět,“ řekl Jones.

Zavrtěla hlavou. „Místní navzdory náročným podmínkám Ludvíka milovali, protože zaměstnával v regionu zdaleka nejvíc lidí. Bez Neuschwansteinu by spousta řemeslníků zůstala bez práce. Tím si u nich získal velkou vážnost.“

Payne na ni pohlédl. „Jestli si to správně pamatuju, řekla jste, že Neuschwanstein znamená v angličtině ‚nový labutí kámen‘.“

Dívala se na něj a pokoušela se mu číst z očí. Ale šlo to těžko. Hrál poker mnohem lépe než Ulster. „To je pravda.“

„Co ještě nám o tom názvu můžete povědět?“

„Přijde na to, co přede mnou tajíte.“

„Co tím myslíte?“

Otráveně povzdechla. „Myslím tím to, že jde o jednoduchý překlad tří německých slov – neu, schwan a stein. Na to mě nepotřebujete. To samé vám mohl říct Petr. Umí německy zrovna tak.“

„Kam tím míříte?“ dožadoval se Payne.

„Mířím tím asi sem: na překlad jste se mě ptal na Schachenu. Když jsem vám to vysvětlovala, při slově labuť se vám rozzářily oči. Pak jste dali s DJem hlavy dohromady a radili se, zatímco já vzala Petra dovnitř.“

„A?“

„A já chci vědět proč. Jinak vám v pátrání moc nepomůžu. Ne proto, že odmítám pomoc, ale jednoduše proto, že jí nebudu schopna.“

Payne se rozhlédl po místnosti. Nejdřív se koukl na Jonese. Ten kývl na souhlas. Pak se podíval na Ulstera, který udělal to samé. Nakonec se zastavil pohledem u Heidi, ta se na něj dívala svýma světlemodrýma očima. Moc ji neznal, ale už začínal chápat, jak přemluvila Ulstera, aby jí řekl o Ludvíkově pokladu. Byla chytrá, bystrá a velice všímavá. Byl rád, že je na jejich straně.

„Znáte Petrova dědečka?“ zeptal se Payne.

Přitakala. „Už jsem ho dneska nevědomky citovala.“

„Nedávno jsme objevili nějaké Konrádovy věci. Do jednoho ze svých deníků si zapsal určitý vodítka, který podle nás vedou k Ludvíkovu pokladu.“

„Jaká vodítka?“ zajímala se.

„Prvním je hádanka, v níž se vyskytuje slovo labuť. Proto jsme se vás pořád vyptávali na Neuschwanstein. Mysleli jsme si, že poklad možná ukryl právě tam.“

„O tom dost pochybuju,“ řekla.

„Proč?“ zeptal se Jones.

„Protože Ludvíka zavraždili ještě předtím, než stavbu dokončili.“

„Jste si jistá, drahoušku? Nezůstával tam Ludvík přes noc, když ho zatkli?“ zeptal se jí Ulster přes celou místnost.

Kývla. „Ludvík žil v paláci 172 dní, ale zámek měl k dokončení ještě hodně daleko. Před Ludvíkovou smrtí dodělali pouze čtrnáct pokojů. Zbytek budovy zaplňovali dělníci, kteří tam pracovali. Pochybuju, že s tolika svědky by tam ukryl poklad.“

Payne s ní souhlasil. „Nejspíš máte pravdu.“

Jones zaklel. „Podle mě bychom ho teda měli vyškrtnout ze seznamu.“

Upřeně se na něho zadívala. „A nemyslíte, že než to uděláte, měli byste mi tu hádanku prozradit? Já vím, že mi moc nevěříte, ale copak jste neříkali, že musíte rozřešit několik záhad, abyste poklad vypátrali? Co je na tom špatnýho, když mi tu první povíte? Nikam přece neuteču. Trčím tady na nějaké hoře uprostřed Švýcarska.“

Jones mrkl na Payna. „To dává smysl.“

Ulster souhlasně pokýval. „Já souhlasím.“

Payne ukázal na Ulstera. „Konrád byl tvůj dědeček. Měl bys to říct jí a ne mně.“

Ulster se spokojeně zazubil. Paynovo gesto ho dojalo. „Navenek se hádanka jeví jako jasná a nekomplikovaná, přesto jsme ji dosud nerozluštili.“

„Jak zní ta hádanka?“ zeptala se.

„Kam labuť pluje, když pluje domů?“

52

Heidi zavřela oči a opřela se zády o pohovku. Měla na sobě barevný lyžařský svetr, který našla v Ulsterově skříni pro hosty, a svoje džíny. Šeptala si pro sebe hádanku a snažila se ji rozluštit. Po několika vteřinách prudce otevřela oči – a zjistila, že Payne, Jones i Ulster na ni civí a tiše čekají, co odpoví.

„Promiňte,“ řekla. „Nevím nic.“

„Odbornice! Leda hovno,“ zamumlal Jones k Paynovi. Heidi poznámku sice nezaslechla, ale přesto se opravila. „Vlastně, beru zpět. Nevím nic určitého. Máme spoustu možností, ale nic určitého.“

„Kolik možností?“ zeptal se Ulster.

„Nejmíň deset, možná i patnáct.“

„Patnáct? My jsme nepřišli ani na pět.“

Mrkla na Ulstera, který seděl za pracovním stolem. „Jak víte, Ludvíka labutě fascinovaly. Od dětství až do smrti tvořily důležitou součást jeho života. Tak velké pole se dá těžko obsáhnout. Přála bych si jenom mít víc informací, abych to mohla zúžit.“

Payne, Jones i Ulster si vyměnili pohledy. Okamžitě si vzpomněla na jejich návštěvu královského domu a na otázku, kterou jí tam položili.

„Vteřinku,“ vyhrkla. „Na Schachenu jste se mě ptali na místní jezera. To kvůli hádance, nebo to mělo co dělat s dalším vodítkem?“

„Souviselo to s hádankou. Mysleli jsme, že se tam třeba nachází nějaký specifický jezero, kde pozoroval labutě,“ odpověděl Jones.

Heidi ukazovala na jednoho po druhém a při tom říkala: „Tak co měly znamenat všechny ty vyhýbavý pohledy? Už jsem u vás tyhle výrazy předtím viděla. Vy něco skrýváte.“ Payne se na ni podíval. „Přestanete s tím už?“

„S čím?“

„S tím čtením našich myšlenek. Je to dost protivný.“ Usmála se. „Promiňte. Jestli jste na to ještě nepřišli, jsem paličatá, špatně naložená a podezíravá. Prostě genetická supervýhra.“

Jones se nahnul dopředu. „Neomlouvejte se. Mně připadaj vaše geny skvělý.“

Zasmála se a lehce zčervenala.

„Vidíš, co se mi povedlo?“ pošeptal Jones Paynovi. „Pochválil jsem jí geny, ale ona na sobě taky má džíny. Není to parádní replika?“

„Replika? Od retarďáka určitě.“

Heidi poznámku zaslechla a potichu se zasmála. Pak se smích pokoušela zamaskovat tím, že si začala upravovat gumičku ve vlasech. Za pár vteřin už byl blonďatý culík zase na místě a úsměv z její tváře zmizel.

„Kde jsme to přestali?“ zeptal se Payne.

„Četla jsem vaše myšlenky,“ připomněla mu.

Payne se usmál a kývl. „Kromě hádanky nám Petrův děda taky poskytl nápovědu k umístění pokladu. Ve svým deníku nápovědu popsal jako výchozí bod. Možná vám to dodá kontext, kterej pro vyřešení hádanky potřebujete.“

Podívala se na Ulstera. „Jaká je to nápověda?“

„Podle dědy ukryl Ludvík ve svém gartenhausu nějaký tajný dokument, který nám pomůže poklad najít.“

„Ve svým gartenhausu?“ přemýšlela nad významem slova. „Jo, teď už to dává smysl.“

„Ta hádanka dává smysl?“ zeptal se Payne.

Zavrtěla hlavou. „Ne, smysl dává důvod, proč jste se mě ptali na Ludvíka a Alpengarten auf dem Schachen. Divila jsem se, proč vás znepokojilo, když jsem řekla, že botanickou zahradu otevřeli po roce 1900. Vážně, pomyslete na všechen ten čas, který jste si mohli ušetřit, kdybyste jednoduše od samého začátku kápli božskou.“

„Pravděpodobně míň, než kolik jste ho promarnila vy tou svou škodolibostí,“ namítl Payne. „Už jsme na to přišli: jste fakt bystrá. Tak a teď tu svou schopnost využijte. Povězte nám, co ta hádanka znamená.“

Usmála se na Payna. To vzájemné škádlení se jí líbilo. Pustili se do něj od chvíle, kdy se setkali na Schachenu, o všechno slovně soupeřili. Po chvíli už věděla, že se něco musí stát. Buď nastane ohromná bitka, nebo jeden z druhého servou hadry. Nevěděla jistě, co z toho, ale doufala v to druhé. To znělo mnohem příjemněji.

„Dovolte mi, abych se vás na něco zeptala,“ řekla.

„Co zas?“ zabručel Payne.

Ukázala na Ulstera. „Mluvila jsem s ním.“

„Hm,“ pronesl Payne.

„O co jde, drahoušku?“ reagoval Ulster.

„Váš dědeček si ty nápovědy zapsal do deníku?“

„Správně.“

„Jaký byl jeho rukopis?“

„Jeho rukopis?“ ptal se Ulster celý popletený.

„Dal se snadno přečíst, nebo se u některých slov nabízela jiná interpretace?“

„Z větší části působil rukopis dokonale. Proč se ptáte?“

„Přemýšlela jsem nad slovem gartenhaus. Nemohli jste konkrétně tenhle termín přečíst špatně?“

Deník v kožené vazbě ležel na stole. Ulster nalistoval odpovídající stránku a prohlížel text. „Píše se tu gartenhaus. Je to nad slunce jasný.“

„To je zklamání,“ povzdechla.

„Jak to?“ divil se Payne.

„Doufala jsem, že se tam píše o něčem jiném. Kdyby ano, znala bych odpověď na hádanku.“

„Vážně?“ vpadl do toho Jones. „A v jaký slovo jste doufala?“

„Gartenlaube. Chtěla jsem, aby tam bylo gartenlaube.“

„Co to znamená v angličtině?“

Podívala se na Jonese. „Znamená to zahradní altánek.“

„To je dost blízko zahradnímu domku. Mohlo by to tak být?“

Pokrčila rameny. „Nevím, to mi povězte vy.“

Payne pohlédl na Ulstera, který pátral na stránkách deníku. „Petře, nemůžu tomu uvěřit, ale po tom všem, jak jsem ti celá léta vyčítal ty tvoje rozvláčný historky, musím teď něco říct. Mám pocit, že jsem tě dneska předčasně přerušil.“

Ulster si tu chvilku vychutnával. „A, v kterou to bylo dobu? Když jsme vlezli do bunkru? Nebo když jsme otevřeli první bednu? Nebo jak jsme mluvili o černý labuti?“

Payne zavrtěl hlavou. „Ani jedno.“

„O jaký chvíli to teda mluvíš?“

„Když jsme poprvý přistáli na Schachenu, začal jsi DJovi a mně vykládat o původním jazyku tý hádanky. Prosili jsme tě, abys vynechal ostatní informace o deníku, protože jsme chtěli slyšet vlastní hádanku. Pamatuješ si to?“

„Jistě, pamatuju.“

Payne pokračoval: „Mohl bych se mýlit, ale neříkal jsi něco o tom, že původní verzi hádanky napsali starým jazykem, kterej potřeboval přeložit?“

„Vlastně,“ řekl Ulster, „o žádnej starej jazyk nešlo. Bylo to pouze starší nářečí rakousko-bavorského pomezí. Můj děda pak hádanku přeložil do rakouské němčiny, jazyka, jímž mluvil předtím, než se přestěhoval do Švýcarska. Jakmile se tady v Küsendorfu usadil, začal mluvit italsky, což je neoficiální jazyk kantonu Ticino. Když jsem vyrůstal, připadalo mi to divné, jelikož Küsendorf zní přece tak německy. Nicméně z vlastního výzkumu jsem se dozvěděl, že tohle město ve skutečnosti založil muž s polskými předky. Jmenoval se Kuz –“

„Petře!“ křikl Payne. „Proto jsem tě zastavil. I když je všechno, co o Küsendorfu říkáš, zajímavé, s naším současným rozhovorem to nemá nic společnýho. Copak to nevidíš?“ Ulster kýval. „Vidím.“

Payne se zhluboka nadechl a snažil se zůstat v klidu. „Jestli ti to nevadí, rád bych zůstal u deníku tvýho dědečka.“

„A co je s ním?“ zeptal se Petr.

„Když tvůj děda hádanku překládal, nemohl mírně pozměnit původní význam?“

Ulster opět přikývl. „To se děje pořád – hlavně u neobvyklých slov nebo velmi specifických pojmů. V novém jazyce někdy neexistuje úplně příhodný slovo, takže překladatel musí použít nejbližší možnou náhradu.“

„Mohl tedy gartenhaus vyměnit za gartenlaub?“ promluvila Heidi.

„Nevím, proč by nemohl. Jejich definice se sice trošku liší, ale dost pozoruhodně se podobají, i to au v poslední slabice.“

„Takže je to možný?“

„Ano, drahoušku, je to možné.“

Heidi se zeširoka zazubila. „V tom případě tedy znám odpověď na hádanku. Vím, kam labuť pluje, když pluje domů.“

53

Hans Mueller přemýšlel během dvouhodinové jízdy autem z obchodního jednání v Hamburku do svého sídla v Mnichově o ranním telefonátu s Maxem Kruegerem. Byl to věrný zaměstnanec, který nikdy nijak nepřeháněl. Kruegera zřejmě opravdu vzrušilo, když se v Garmisch-Partenkirchenu objevil Petr Ulster, jenže mezitím uběhlo několik hodin a nic se nedělo. Den se krátil a Mueller byl zvědavý.

Mueller zmáčkl na zadním sedadle limuzíny mercedesu knoflík a zvukotěsná přepážka před ním sjela dolů. „Ozval se Krueger?“

Ochotný asistent hned odpověděl: „Ne, pane, neozval. Ale dal jsem dohromady informace o Ulsterových archivech, jak jste žádal. Mám je poslat na váš laptop?“

Mueller kývl. „A pak zavolejte Kruegerovi. Rád bych věděl, co se tam děje. V Garmischi to není zas tak vzrušující – pokud nejste lyžař.“

Asistent se zasmál. „Ano, pane. Hned tam zavolám. Chtěl byste s ním mluvit?“

„Jenom pokud to bude důležité.“

„Dám vám vědět.“

Mueller kývl a zmáčkl knoflík, aby přepážka zase vyjela. Asi ve třetině cesty uslyšel hluboký hlas svého svalnatého řidiče, muže jménem Bosch, který normálně promluvil tak jednou za týden. Pokud měl co říct, muselo to být důležité.

Mueller hleděl na obličej svého řidiče ve zpětném zrcátku. „Co se děje?“

Bosch se na něj podíval. „V Garmischi se něco stalo.“ Mueller spustil přepážku. „Co tím myslíš?“

„Když jste byl najednání, poslouchal jsem zprávy. V Garmischi došlo ke střelbě.“

„Ke střelbě? K jaký střelbě?“

Bosch na něj pohlédl. „Ke zlý střelbě.“

„Jak moc zlý?“

„Spousta ozbrojenců, několik mrtvých.“

„V Garmischi? Víš to jistě?“

„Vím. Na lyžařským stadionu někoho zabili.“

„A ty ostatní?“

„V horách.“

Mueller si zamyšleně mnul bradu. Podle Kruegera létaly během minulého týdne do Garmisch-Partenkirchenu a zase pryč vrtulníky a přistávaly na poli nedaleko úpatí Zugspitze. Jeden z vrtulníků patřil Ulsterovým archivům. Ten přiletěl toho dne ráno, a teď tohle? Podle Muellera nemohlo jít o náhodu – ne ve městě, kde došlo k poslední střelbě za druhé světové války.

Jeho asistent se otočil. Držel u ucha kódovaný satelitní telefon. „Pane, dostalo se to přímo do Kruegerovy hlasové schránky. Mám nechat Kruegerovi vzkaz?“

Mueller zavrtěl hlavou. „Ne.“

Rychle zavěsil. „Co teď, pane?“

„Koho známe v Garmischi?“

„Krueger je náš hlavní člověk. Nikomu jinému bych nevěřil.“

„A co policie? Kdo je náš místní kontakt?“

Asistent se snažil přijít na nějaké jméno, jenže kvůli složité struktuře německé policie se mu to nedařilo. V Německu zodpovídal za vedení svého sboru každý stát zvlášť. Tento sbor se pak dělil na řadu místních policejních orgánů. Bavorská státní policie, známá jako Bayerische Polizei, měla deset sekcí. Krueger měl spoustu kontaktů na Polizeipräsidium München, což byla policie, která zajišťovala pořádek v Mnichově. Jenže v Garmisch-Partenkirchenu vyvíjela Muellerova společnost tak malou aktivitu, že jeho asistent ani nevěděl jistě, který lokální orgán za tuto část Bavorska zodpovídá.

„Myslím, že v Garmischi kontakt nemáme. Máte nějaký návrh?“

„Zavolejte Mnichov. Pokud tam bylo tolik mrtvých, možná na tom pracovali.“

„A co SEK, pane?“ To byla zkratka pro Spezialeinsatzkommando, speciální pohotovostní tým, jenž se zabýval neobvyklými případy, jako rukojmími a násilnými zločiny. „Vím, že mají jednotku přidělenou do Alp. Možná mají ty hory pod palcem.“

Mueller pokrčil rameny. Opravdu to nevěděl. Většina jeho obchodů se odehrávala ve velkých městech, a ne v rozeklaném terénu poblíž hranic s Rakouskem. „Zavolej, komu chceš! Hlavně zjisti, co se v Garmischi stalo. A vypátrej Kruegera. Chci s ním hned mluvit!“

Prohlášení ještě zdůraznil tím, že vytáhl přepážku nahoru, a oddělil se tak od pozdvižení, které na předním sedadle určitě nastane. Zatímco jeho asistent bude pátrat po jménech a volat řadě kontaktů do celého Německa, Mueller se zatím pokusí zjistit, kdo je Petr Ulster a co dělá v Garmisch-Partenkirchenu.

Mueller sice Ulsterovo jméno znal, ale nechápal podstatu Ulsterových archivů, dokud neuviděl soubor, který mu poslali do laptopu. Vyčerpávající spis obsahoval videa o historii instituce, články z novin o jejích sbírkách a tisíce fotografií nejslavnějších cenností. Mueller se o umění ani o artefakty nikdy moc nestaral, to se ovšem změnilo ve chvíli, kdy si přečetl, že archivy mají větší hodnotu než miliarda dolarů. Podle jeho mínění by tak bohatý a důležitý muž jako Ulster necestoval do zastrčených oblastí Bavorska a nezlézal hory, pokud by nenašel něco mimořádného.

Otázka zněla – co?

Mueller strávil patnáct minut prohledáváním internetu a snažil se zjistit, co mohl Ulster objevit, že mu to stálo za ten čas. Historicky vzato, v téhle části Německa existovalo několik možností. Partenkirchen vznikl jako římské město Parthanum. Založili jej na obchodní cestě vedoucí z Říma do Augsburgu a první zmínka o něm pocházela z roku 257 n.l. Jeho hlavní ulice, Ludwigstrasse, kopírovala původní římskou cestu. O více než tisíc let později město vzkvétalo jako zastávka na obchodní cestě do Orientu.

Třeba objevil nějaké staré sídlo? Nebo ruiny ze starého Říma?

Nebo něco z nedávné doby, jako trosky hradu Werdenfels?

V roce 1219 ho postavil Otto II., hrabě z Andechsu, ale z někdejšího hradu zůstala nyní jen zřícenina. Původně měl strážit místní vojenskou stezku, ale pak se Werdenfels změnil v hrad hrůzy, protože kraj postihla neúroda a následně propuklo šílenství okolo čarodějnic. V šestnáctém století na hradě věznili, vyslýchali a popravovali lidi obviněné z čarodějnictví. Přesná čísla nejsou známa, ale předpokládá se, že zde zemřely stovky lidí. V polovině 17, století se stal hrad objektem pověrčivé hrůzy, takže většinu z něj zbořili, aby se zabránilo uctívání ďábla a okultním praktikám.

Na druhé straně se pod ušlechtilým povrchem Ulsterových archivů mohly skrývat právě takovéhle věci – nebo se Ulster jen snažil zaujmout fanoušky upírské ságy Stmívání.

Mueller ještě pátral po dalších možnostech, když vtom uslyšel pípnutí palubního systému auta. Znamenalo to, že s ním chce mluvit někdo z předního sedadla. Stiskl knoflík, aby mohl odpovědět. „Co je?“

„Mám zprávy o Kruegerovi.“

Mueller spustil přepážku. „Ano?“

Jeho asistent promluvil: „Právě volal jeden z policejních kontaktů z Mnichova. Orgány z Garmisch-Partenkirchenu dosud identifikovaly dvě ze zastřelených obětí. Ani jeden z nich nebyl Krueger, ale oba pro nás mají význam.“

„V jakým smyslu?“

„Jeden z těch mužů měl styky s Kruegerem.“

„Jak to?“

„Byl evidovaný jako jeho společník.“

„Člen jeho místní bandy?“

Asistent zavrtěl hlavou. „Sloužili spolu u Desáté obrněné divize. Když oběť – jmenoval se Krause – obvinili z ozbrojené loupeže, Krueger mu poskytl alibi. Poldům to připadalo podezřelý a zapsali si to do záznamů.“

„Kde ho našli?“

„Někdo ho zastřelil na lyžařským stadionu.“

„Ne v horách?“

„Ne, pane.“

„Nějací svědci?“

„To náš kontakt neví. Přesto se to snaží zjistit.“

Mueller kývl. „A co ta druhá oběť? Další Kruegerův kámoš?“

„Doufám, že ne, pane.“

Mueller ho probodl pohledem. Neměl náladu na srandičky. „Co to znamená?“

Asistent polkl. „Promiňte, pane. Pokud víme, nemá s Kruegerem žádnou spojitost. Jmenoval se Collins. Našli ho na turistické stezce nad roklí Partnach. Podle několika svědků někdo na křižovatce přepadl skupinku vojáků. Collins byl jednou z obětí.“

„Collins byl voják?“

„Ne, pane. Zločinec oblečený v maskáčích.“

„V maskáčích? Co dělal?“

„To nevím, pane.“

„Jakej zločinec to byl?“

„Collins byl gauner, co se nechal najímat.“

Mueller si hladil bradu. „Ale nepracoval pro Kruegera?“

„Ne, pane.“

„Můžeme ho přiřadit k Ulsterovi?“

„Ne, pane, to nemůžeme. Zato ho můžeme přiřadit k někomu jinýmu.“

„Ke komu?“

„Podle našeho zdroje pracoval Collins pro Kaisera.“ Muellera zachvátila vlna vzteku a příštích deset vteřin jenom nadával. Nikdo ho nedokázal tak nadzvednout jako Kaiser. Byli spíš sokové než konkurenti. Zarputilí, krvelační sokové. V pašeráckém světě platil Kaiser za starou gardu a Mueller byl nováček. Dokud žili oba, ani jeden z nich se nemohl cítit bezpečně. „Collins pracoval pro Kaisera? A Kaiser tam byl?“

„Nevím, pane.“

„To není moc dobrý!“ zařval. „Potřebujem vědět, jestli tam Kaiser byl!“

Asistent přikývl. „Pane, náš zdroj už to prověřuje. Místní policie je bohužel v tuhle chvíli zahlcená. Kromě střelby vypukl na jedné z hor velký požár. Zrovna teď jsou pěkně vytížení.“

„Požár? Jakej požár? Měl něco společnýho s tou střelbou?“

„Já nevím, pane. A náš zdroj to taky neví.“

Mueller ještě několikrát zaklel, tentokrát ve více jazycích. V Garmisch-Partenkirchenu se dělo něco velkého a on byl mimo a jen se na to díval. Jelikož ale v oblasti přibylo policajtů, nemohl riskovat osobní návštěvu. Bude muset proklepnout svou síť kontaktů z kanceláře v Berlíně a zjistit, o co jde.

Pokud existovala mezi Kaiserem a Ulsterem nějaká spojitost, musí na to přijít.

A pak ji rozsekne.

54

ÚTERÝ 21. ZÁŘÍ

Linderhof, Německo

(90 kilometrů jihozápadně od Mnichova)

Palác Linderhof se nachází deset kilometrů na západ od vesnice Ettal, nedaleko Ettalského opatství, což je benediktinský klášter ze čtrnáctého století, který býval vyhledávanou zastávkou poutníků. Payne s Jonesem z okna Ulsterova vrtulníku viděli, jak se v dálce tyčí barokní kupole opatství. Celá orosená se leskla v časně ranním slunci.

Baptiste podle Heidiných pokynů přistál s helikoptérou na velkém prostranství ve východní části linderhofských pozemků. Brány se oficiálně otevíraly až po deváté hodině, ale Heidi zavolala jednomu ze svých přátel z ochranky. Dostala povolení přijít o hodinu dřív, jelikož tam dva roky pracovala a navíc ji zaměstnával Odbor bavorských paláců. Hlídač ji na uvítanou objal a pak jí podal klíče od golfového vozítka pro čtyři osoby, zaparkovaného poblíž. Vozítko se normálně využívalo k převážení starších lidí po rozsáhlých pozemcích. Ušetří jim na cestě k severnímu konci parku spoustu času.

Heidi s Ulsterem si sedli na přední sedadlo, zatímco Payne a Jones se posadili dozadu. Heidi řídila a do toho jim sdělovala základní informace o paláci: „Ludvíka fascinoval palác Versailles ve Francii a mnoho jeho interiérových prvků zde okopíroval, včetně hlavního schodiště a pánské ložnice. Exteriér paláce připomíná Malý trianon, což je zámeček na pozemcích Versailles, který král Ludvík XVI. daroval Marii Antoinettě.“

Jela po úzké kamenité cestě skrz hustý hájek. Když se vynořili na jeho konci, letmo zahlédli zámek na úpatí pozvolna se svažujícího údolí. Mramorová stavba byla mnohem menší, než si ji Payne představoval; na délku měřila necelých 30 metrů. Obklopovalo ji několik kašen, z nichž jedna stříkala vodu do výšky přes 20 metrů. Užuž se chtěl zeptat na zlatou sochu v jejím středu, ale než to stihl, Heidi zabočila doprava a rozjela se směrem na sever.

Vozítko za chvilku pohltily stíny, poněvadž vjelo do nejdelšího loubí, jaké kdy Payne viděl. Po obou stranách strmé cesty zde byly do země zapuštěny stovky klenutých kovových tyčí, vzdálených asi třicet centimetrů od sebe. Tyče spojovalo několik vodorovných držáků, které tvořily řady třiceticentimetrových čtverců, což fungovalo jako treláž, podpůrná konstrukce pro popínavé rostliny. Výsledný tunel – kombinace révy, listí a větví – poskytoval stín před sluncem a po levé straně jim bránil ve výhledu na vodní schody, jež vedly ke zdobnému zámku za nimi.

Ulster obdivoval rostlinstvo. „To je gartenlaube, o němž jste se zmiňovala?“

Kývla. „Vjeli jsme do něj od východu. Klene se celou cestu až k hudebnímu pavilonu na vrcholu kopce, potom se dál v obloucích táhne dolů až k západnímu konci pozemků. Když člověk vyhlédne z okna paláce, loubí na úbočí vypadá jako zelená duha.“

Payne se nahnul dopředu. „A co má loubí společnýho s labutěmi?“

„Nic,“ přiznala, když v parku dojeli na rozcestí.

„Tak to jsem zmatenej. Já myslel, že vám gartenlaube pomohlo rozluštit tu hádanku?“

Loubí se dál lehce klenulo doleva, nová, nekrytá cesta se zase odkláněla vpravo. Tato trasa vedla přímo na kopec, směrem na sever. Heidi na ni odbočila a potom odpověděla na jeho otázku. „Ale ono mi pomohlo hádanku rozluštit. Za časů Ludvíka mělo gartenlaube mnoho významů. Někdy to znamenalo zahradní loubí, což je doslovný překlad toho termínu. Ale v zahradní architektuře šlo o obecné slovo pro uměle vytvořenou zahradu. Když o tom přemýšlíte, takové vlastně loubí je: stromy a mřížoví vytvaroval člověk.“

„A jaká je pointa?“ chtěl vědět Payne.

„Prostá,“ odpověděla během jízdy nahoru po strmé cestě. „Umělých zahrad je na pozemcích Linderhofu víc než jen jedna. Ta, do níž jedeme, byla Ludvíkova oblíbená. Říká se jí Venušina jeskyně.“

„Jsou tam labutě?“ vyzvídal Jones.

Usmála se a zaparkovala vozítko vedle velikého kamenného útvaru, pokrytého zeleným mechem. „Ve Venušině jeskyni je všechno. Vím jistě, že vás zaujme.“

Payne se vysoukal ze svého sedadla a zahleděl se na rozlehlé prostory. Postupující podzim ozdobil stromy živou směsicí barev. Kam se podíval, viděl červenou a žlutou, oranžovou a zlatou, a to vše se mísilo s paletou zeleně. Pokud byla Venušina jeskyně z poloviny tak zajímavá jako listy kolem, pak ho jistě příjemně překvapí.

„Musí sejít daleko?“ zeptal se Payne.

Zavrtěla hlavou. „Vůbec ne.“

„Tak na co čekáme?“

„Chtěla jsem vědět, jestli si toho všimnete.“

„Čeho?“

„Tajného vchodu do jeskyně.“

Podíval se na ni. „Čeho že?“

„Slyšel jste dobře. Tajného vchodu do jeskyně.“

Payne, Jones i Ulster se najednou otočili. Hrbolatý útvar se tyčil do výšky čtyř metrů a vypadal jako přirozené prodloužení horského úbočí. Z puklin v šedivém kameni rostly byliny, ze štěrbin vyrážely stromky. Kdyby šli okolo, ani vteřinu by o tom nepřemýšleli. Všechno vypadalo, jako by to patřilo k věci, jako kdyby to tu stálo od pradávna. Od přírody zvědavý Jones zaťukal na jeden mechem pokrytý kámen, aby se ujistil, zda je skutečný. Pak poklepal na další. Payne s Ulsterem ho rychle následovali. Každý doufal, že vchod najde jako první.

„Jestli si s náma zahráváte, tak se naštvu,“ zavolal Payne přes rameno.

Zasmála se jeho poznámce. „Přísahám, že si s vámi nehraju. Do jeskyně opravdu vede tajný vchod. Ludvík ve svých zámcích navrhl hned několik tajných dveří a chodeb – nemluvě o spoustě líbivých zlepšováků, které vyhovovaly jeho snovému světu. Věřte nebo ne, některé z nich byly úplně geniální.“

Payne na ni letmo mrkl. „Jako například?“

„Když Ludvík bavil hosty, nechtěl, aby ho sluhové rušili. Měl pocit, že škodí jeho soukromí a ničí fantazie, které se pokoušel vytvářet. Pokud pořádal slavnostní večeři pro hodně lidí, tak to představovalo vážný problém. Hostina bez sluhů pochopitelně znamenala hostinu bez jídla. Takže v Linderhofu Ludvík navrhl speciální jídelnu, jež odpovídala jeho osobním potřebám. Místnost disponovala dlouhým stolem, který se dal spustit do kuchyně dole. Tam ho služebnictvo mohlo obložit jídlem a vyzvednout jej zpět, aniž by je při tom někdo viděl.“

Payne se usmál. „Vy si ze mě děláte legraci.“

„Věřte, to není nic ve srovnání s tím, co uvidíte v jeskyni. Pokud teda najdete cestu dovnitř. Myslela jsem, že jeden z vás je podle všeho detektiv, ne?“

Jones jako akreditovaný vyšetřovatel vzal poznámku jako osobní výzvu. Za necelých třicet vteřin našel ve skalní stěně zapuštěnou malou kovovou kličku. Nečekal na Heidino povolení a trhl západkou. Ozvalo se slabé cvaknutí a následoval hlasitý rachot. Velký balvan uprostřed útvaru se začal otáčet doleva. Jones nevěděl jistě, co se děje, a tak uskočil a sledoval, jak se balvan otáčí na středové ose. Levá strana kamene zajela dovnitř, zatímco pravá se vytočila ven. Pak se kámen přestal pohybovat a Jones hleděl na výslednou puklinu. Byla dva metry vysoká a metr široká. Za ní se hluboko do tmy táhla úzká chodba.

Jones se ohlédl na skupinku za sebou. „Nejsem si jistej, ale asi jsem to našel.“

55

Čtveřice, vyzbrojená baterkami, vešla do uměle vytvořené jeskyně na severním konci linderhofských pozemků. V čele kráčela Heidi, za ní Jones, Ulster a jako poslední Payne. Zavřeli za sebou dveře, aby si zajistili soukromí. Až se prostory oficiálně otevřou, úzkou chodbu zaplaví kvůli bezpečnosti návštěvníků zář světel zabudovaných v podlaze. Ale to mělo nastat až později. Teď nesvítilo nic.

„Dávejte pozor na hlavy,“ zavolala zepředu.

Ze stropu visely falešné stalaktity a rovněž ze země vyrůstaly napodobeniny stalagmitů, jako kdyby skupina procházela řadou ostrých zubů. Payne nevěděl jistě, kam jdou a co uvidí, ale cítil, že vpředu je čeká něco velkolepého. Venku měl o tomhle místě svoje pochybnosti, ovšem jen do chvíle, kdy se ohromný kámen odsunul jako ve filmu. Tohle všechno změnilo. Najednou si zase připadal jako malý kluk, který se veze na jedné ze strašidelných drah v Kennywoodu, což byl zábavní park u Pittsburghu. Chyběla jenom chuť cukrové vaty a bezpečí dědovy ruky.

„Jak je tohle místo starý?“ zeptal se ve tmě Jones.

Heidi otevřela jeskynní ovládací panel za falešným kamenem a poskytla mu odpověď: „Dokončili je roku 1877. Dělníci smontovali kostru z ocelových nosníků a sloupů. Potáhli je cementem, někde přiložili plátno, a pak vše vytvarovali.“

Payne si posvítil baterkou daleko doleva. Na první pohled to vypadalo, jako kdyby se tam vlnila zem. Měl za to, že jde jen o optický klam způsobený světlem, ale pak uslyšel, jak kape voda. „Co je tam? Nějaká fontána?“

Heidi položila ruku na vypínač. „Kdepak. Něco lepšího.“

„A co?“ divil se.

Místo odpovědi začala mačkat vypínače. Světla po celé jeskyni se jedno po druhém rozžínala. Stalaktity a stalagmity se najednou koupaly v modrém světle. Pak strop nad nimi zezlátnul. A za okamžik se jejich cesta rozzářila jako rampa v kině. Potom následovaly řady zapuštěných světel v malovaném výklenku. Nakonec začala zářit podlaha vlevo – nejprve modrou barvou a pak cizokrajnou zelenou. Paynovy oči se několik vteřin přizpůsobovaly, ale až si uvykly, pohled na to všechno jej vskutku ohromil. Celou dobu, co kráčel tmou, šel podél podzemního jezera.

Otevřel pusu. „No teda!“

Heidi zhasla svou baterku a přešla k nim. „Říkala jsem vám, že je to působivý.“

Ulster souhlasně pokyvoval. „Viděl jsem fotky jeskyně, ale nikdy jsem plně nepochopil, jak je ten prostor veliký. Je opravdu obrovský.“

„O mně říkaly ženský to samý,“ vpadl do toho Jones.

Heidi ho ignorovala. „Venušina jeskyně je největší umělou jeskyní v Evropě. Všechno, co tady vidíte – kameny, strop, zkrátka všechno –, vytvořil člověk. Na délku měří jeskyně osmdesát dva metrů a vysoká je třináct metrů. Pro srovnání, palác sám měří na délku jen třicet metrů.“

Payne sledoval jezero. Nejdřív si myslel, že je mělké jako to, na němž v Disney Worldu plují piráti z Karibiku, ale když se soustředil na podvodní světla, poznal, že nejsou na povrchu. „Jak je ta voda hluboká?“

„V některých místech i tři metry.“

Jones se nahnul přes bezpečnostní zábradlí pro turisty. Snažil se pochopit technologii jeskyně. „Tohle místo postavili v devatenáctým století? Kdy doplnili světla?“

„Věřte či ne, jsou tady od doby, kdy se v roce 1877 jeskyně otevřela. Během let jsme samozřejmě technologii vylepšili a provedli nějaké změny, ale základní vzhled zůstal stejný. To, co vidíte, viděl i Ludvík, když v Linderhofu žil.“

Payne užasle zavrtěl hlavou. „Vůbec jsem nevěděl, že už tehdy měli uvnitř elektřinu. Připadá mi to dost neuvěřitelný, že tohle všechno byli schopní v devatenáctým století udělat.“

„Tehdy používali na osvětlování jeskyně obloukový lampy – žárovky z uhlíkových tyčinek, které už existovaly o padesát let dřív. Aby změnili barvy světla, otáčeli diskem z barevného skla a svítili skrze něj žárovkami. Něco jako diaprojektor. Ludvík skutečně uměl naprogramovat světelnou sekvenci v tom pořadí, jaké chtěl – měl celkem pět režimů a každý trval deset minut. Navíc mohl svítit barvami i najednou, čímž nad vzdáleným výklenkem vznikala duha.“

„Jak to fungovalo?“ zeptal se Jones.

„Používali primitivní elektromagnetický generátor, známý jako dynamo. Ve strojní dílně asi sto metrů severně odtud jich měli dvacet čtyři. Tohle energetické zařízení bylo jedním z prvních svého druhu v Evropě.“

Payne tiše hvízdl. „Musím přiznat, že mě to zaujalo. Tohle místo je ohromný.“

Heidi jim naznačila, aby počkali. „Vydržte, to ještě není všechno.“

„Copak je tady něco dalšího?“ řekl Jones.

„Je tu toho mnohem víc. Mrkněte na tohle.“

Zmáčkla vypínač a vtom se voda v jezeře začala pohybovat. Nejprve pomalu a pak plynuleji. Zanedlouho čeřily celé jezero vlnky. „Ludvíka klidné vody moc neuspokojovaly, a tak tu jeho konstruktér namontoval vlnový stroj. Když s ním takhle sluhové veslovali po jezírku, připadal si, že čelí živlům.“

Payne se pobaveně zasmál. „Taková blbost, to je neuvěřitelný!“

Zavolala na ně od ovládacího panelu: „Říkala jsem si, že se vám to bude líbit, ale věřte mi, to nejlepší teprve přijde. Pokud vám to nevadí, buďte tak laskaví a popojděte si na cestě pár kroků dopředu. Chci, abyste měli co nejlepší výhled.“

Payne se pohyboval kupředu, dokud nebyla spokojená. „Skvělé, to je perfektní. Připravte se na překvapení.“ Payne se rozhlížel po jeskyni a přemítal, co se stane teď. Z ničeho nic zaslechl ze stěny za sebou slabé dunění. Vzhlédl a spatřil ve skalní stěně nad sebou velký otvor. Vnější povrch díry zářil červeně, zatímco vnitřek modře. Payne se za ty roky podílel na mnoha kanadských žertících, takže poznal, kdy ho někdo chystá jemu. Naštěstí ustoupil stranou zlomek vteřiny předtím, než otvor začal chrlit vodu, jinak by ho Ludvíkův vodopád úplně promočil.

„Škoda!“ volala Heidi ze svého místa za balvanem. „Málem jsem vás dostala!“

Ponořil ruku do vody a představil si, jak by ho asi studila na zádech. „Máte štěstí, že se vám to nepovedlo. Jinak byste si šla zaplavat.“

Zasmála se a zamířila k němu. „To není pěkný.“

„Nalákat někoho pod Niagarský vodopády taky není pěkný.“

Rozpustile ho plácla do ruky. „Ale prosím vás! Musel jste slyšet vodu na půl kilometru. Nemyslela jsem, že vás to skutečně zasáhne.“

Díval se na ni. „Ale doufala jste v to.“

Slabounce se usmála. „Možná.“

Jones chvíli poslouchal jejich škádlení. Pak obrátil oči v sloup. Už mu to flirtování lezlo na nervy. „Promiňte, že vám ruším líbánky, ale neříkala jste snad něco o labutích?“

„O labutích?“ zeptala se.

„Ta hádanka, však vy víte. Proto jsme tady.“

„Hádanka!“ zvolala. „Ano, samozřejmě! Je to už nějakou dobu, co jsem prováděla po jeskyni. Asi jsem se nechala unést.“

„S tím si nedělejte starosti,“ ujistil ji Payne s úsměvem. Heidi ukázala na zlatou loďku ve tvaru lastury srdcovky, která stála poblíž barevné fresky ve velkém výklenku na druhém konci jezera. Freska zachycovala scénu z Wagnerovy opery Tannhäuser, která patřila k Ludvíkovým oblíbeným.

V umělé jeskyni působila malba trochu nepatřičně, takové věci byli zvyklí vídat spíše v muzeích. Skupinka popošla blíž. Heidi se skrčila nad ovládacím panelem a vypnula vlnový stroj. Šlo sice o zajímavý efekt, ale během normálních prohlídek se zřídkakdy používal. Pak vypnula i vodopád, aby nemuseli překřikovat hučící vodu.

„Co víte o Lohengrinovi?“ zeptala se.

Ulster odpověděl za celou skupinu: „Vím dost na to, abych tím zaplnil celej velkej sešit, kdežto oni znají jenom základy. Zasvětil jsem je teprve včera.“

Payne na něj letmo pohlédl. „Opravdu? Radši bys mi měl osvěžit paměť.“

Ulster kývl. „Lohengrin byl syn Parsifala, jednoho z rytířů kulatého stolu. Poslali ho, aby ve vzdálené zemi zachránil jednu pannu. Wagner o něm napsal operu.“

Payne měl na tváři bezbarvý výraz. „Pokračuj.“

„Svou cestu vykonal na lodi z lastury srdcovky, kterou táhla kouzelná labuť.“

Jones se při tom popisu zařehtal. „To si pamatuju! Ludvík se rád oblíkal do jeho kostýmu a promenoval se po síních svýho zámku.“

Payne si konečně vzpomněl. „Labutí král!“

„Ano!“ zvolal Ulster. „Ludvík jím byl posedlý, a proto mu často říkali Labutí král. Ludvík dokonce černou labutí pečetil i svou záhadnou korespondenci. Proto se těm dopisům říkalo dopisy s černou labutí.“

Jones se zazubil. „Ludvík nám zvlčil.“

„Ano,“ řekla Heidi, „pokud věříte fámám, přesně tohle Ludvík udělal. Zvlčil. Stavbami, jako je tahle, se zadlužil a musel se obrátit na vnější zdroje, aby si udržel svůj životní standard. Peníze, co takhle vybral, musely tvořit zdroj jeho bájného pokladu.“

Payne přikývl. „Což nás přivádí k hádance.“

Heidi ukázala na propracovanou loďku. Vznášela se těsně nad čárou ponoru na nenápadném kovovém podstavci, aby ji voda nezničila. Měla tvar veliké srdcovky a zlatou barvu, zespodu k ní byly připevněné vyřezávané ryby. Na zadní části lastury spočívaly dřevěné holubičky a přes kraje visely girlandy sušených květů. Uvnitř stála malá polstrovaná lavička a jeden polštář pod záda, potažený červeným sametem. Ke stojanům byla připevněná dvě dřevěná vesla.

„Co se vám na téhle lodi nezdá?“ zeptala se.

„To bych musel těch věcí vyjmenovat strašně moc,“ vtipkoval Jones.

„Já myslela v souvislosti s Ludvíkem.“

Jones se usmál. „V tom případě nic moc. K němu se hodí skvěle.“

„Souhlasila bych s vámi, až na jeden malý detail. Vidíte ho?“

Payne, Jones i Ulster civěli na starodávnou loďku a snažili se zjistit, o co jde. Zdálo se, že na první pohled loď odpovídá Ludvíkovu stylu. Byla zdobená, rozmarná a jaksi nevinná – jako něco z dětského snu. Dokonce i vyřezávaná postava, nahý amorek střílející z luku, jako by odpovídal muži jeho typu.

Heidi cítila, jak jsou zmatení, a tak udělala narážku, aby jejich pátrání urychlila. „Přemýšlejte o lodi v termínech té hádanky. Kam labuť pluje, když pluje domů?“

Payne to za pár vteřin měl.

56

Payne hádanku vyřešil. „To je vážně chytrý.“

„Co je vážně chytrý?“ zeptal se Jones.

„Ta hádanka.“

„Počkej! Tys ji rozluštil?“

Payne kývl. „Jasně, rozluštil.“

Jones se k němu otočil. „A?“

„A co? Vyřeš si ji sám.“

Jones zavrtěl hlavou. „Pěkně žvaníš! Žádnou odpověď neznáš.“

Payne zvedl pravou ruku. „Přísahám na Ludvíka, že jsem to vyřešil. Šli jsme na to úplně špatně.“

„V jakým smyslu?“ otázal se Ulster.

„Domů nepluje labuť. Takže přestaňte přemejšlet o hnízdech a jezerech. Uvažujte o tom z jiný perspektivy.“

Heidi souhlasně pokyvovala. Až do téhle chvíle si nebyla jistá, jestli Payne hádanku skutečně rozluštil. „Jon má pravdu. V hádance vlastně není řeč o labuti. Cestu koná někdo jiný. Soustřeďte se na slova. Kam by labuť putovala na jeho cestě domů?“

Jonese jejich nápovědy víc a víc mátly. „Počkejte! O čem to mluvíte? Kdo teda vlastně koná tu pitomou cestu?“

Ulster se najednou zeširoka zazubil. „Lohengrin! Tu cestu koná Lohengrin!“

Jones se tvářil nevěřícně. „Myslíš Labutího krále? Jak mám sakra vědět, kam pluje? Nejsem cestovní kancelář!“

Payne se smál, jak je Jones zoufalý. Vždycky se totiž vychloubal, o kolik je chytřejší než Payne. „Nemusíte vědět, kam pluje rytíř. Na tom nezáleží. Otázka zní, kam by taková labuť s rytířem plula?“

„Mě se neptejte. Já bych si na nějakej debilní vejlet nikdy žádnýho ptáka nevzal.“

Payne s Ulsterem se smáli tak hlasitě, až se jim v očích objevily slzy.

Heidi se zatím dařilo kousat do jazyka a dusit smích. Bylo jí Jonese líto. Položila mu ruce na ramena a jemně ho natočila směrem k loďce. Pak si stoupla vedle něho a zjednodušila hádanku natolik, aby ji dokázal rozluštit. „Lohengrin plul v lastuře srdcovky, kterou táhla labuť. Kam labuť popluje v tomhle scénáři?“

Jones pokrčil rameny. „Dopředu?“

„Přesně! Labuť popluje dopředu, jinak by loďku nemohla táhnout.“

Jones ignoroval Payna i Ulstera a ukázal na loďku: „Ale labuť tady nevidím. Vidím jenom amorka s tlustou prdelí.“

Kývla. „O tomhle problému jsem se zmiňovala předtím. Proč by Ludvík stavěl ve své soukromé jeskyni přesnou kopii loďky Labutího krále, a přitom vynechal nejdůležitější část? Nevynechal by ji – pokud ovšem ten dodatečný prvek nebyl důležitější než sama labuť.“

Jones se obrátil k Paynovi. „Slyšíš to?“

Payne se okamžitě přestal smát. „Co jako?“

„Já už tu hádanku vyřešil včera, a vy jste si ze mě utahovali.“

„O čem to meleš?“ zíral na něho Payne.

Jones jim osvěžil vzpomínky. „Petr říkal, že Ludvík schoval tajný dokumenty ve svým gartenhausu, a já povídal, že jsem při přecházení afghánskejch hranic udělal to samý. Pamatuješ?“

Payne přikývl. „A jaká je pointa?“

Jones se vždycky projevoval jako šoumen. Použil k předvedení celého procesu i ruce. „Podle Heidi vzal Ludvík svůj tajnej dokument a nacpal ho přímo do amorkova gartenhausu. Nejspíš to udělal potmě a při tom poslouchal operu.“

Heidi při jeho popisu zrudla. „To jsem nikdy neřekla.“

„To proto, že jste dáma. Ale myslela jste to tak, ne?“

„Vůbec ne! Jenom si prostě myslím, že dokument je v tom andílkovi.“

„Jo,“ řekl Jones, jenž stále obhajoval svou věc, „přesně to jsem říkal už včera. Tajnej dokument je v amorkově – lup, lup – andílkovi.“

Payne obrátil oči v sloup. Jeho kamarád by udělal všechno proto, aby vyhrál. „Co se mě týče, nestarám se o to, kdo hádanku vyřešil. Jediná věc, na který záleží, je, co se stane pak. Jak ten dokument získáme?“

„Co kdybychom přitáhli loď a prozkoumali ji ze břehu?“ navrhl Ulster.

Heidi zavrtěla hlavou. „To nemůžeme. Stojí na kovovém podstavci, aby nehnila.“

Ulster si dřepl a hleděl na jezero. Až teď si všiml, že loď drží těsně nad vodní hladinou. „Připadám si hloupě. Vůbec jsem si toho stojanu nevšiml.“

„To nikdo,“ připustila.

Payne hleděl na jezero. „Jak hluboká je tam voda?“

„Nanejvýš po stehna. Ludvík si za svých časů zvával operní pěvce, aby v téhle části jeskyně vystupovali. Když přijeli, nutil je, aby při zpěvu stáli ve vodě.“

„Proč?“ divil se Ulster.

Ukázala na výklenek na druhé straně jezera. Zobrazoval scénu z jedné Wagnerovy opery. „Využíval malbu jako jevištní pozadí. Dodávalo to jejich vystoupení tu správnou atmosféru.“

Ulster se zasmál. „On byl vážně zajímavej chlapík.“

„Že? Já už jsem mu fandila dávno.“

Payne si odkašlal, aby upoutal jejich pozornost. „Podle mě máme dvě možnosti. Jestli chcete, můžu skočit do jezera, urvat amorka z lodi a donést ho na břeh…“

Heidi se při tom pomyšlení otřásla. „Nebo?“

„Nebo se tam můžete přebrodit a prohlídnout ho sama.“

Zavrtěla hlavou. „Já volím třetí možnost.“

„Což je?“

Rýpla ho do prsou. „Vy vlezete do vody a já si stoupnu na vaše ramena. Pak mě tam donesete jako ochočenej hroch.“ Jones se zařehtal. „Já volím taky tohle.“

Ulster kývl. „Já taky. Je to kavalírský.“

„Na nějakou galantnost kašlu. Chci vidět Jona, jak se chová jako hroch,“ vpadl do toho Jones.

Payne pokrčil rameny. Chtěl se toho ujmout. Než vlezl do jezera, sundal si boty a vyprázdnil kapsy. Položil všechno na cestičku vedle stalagmitu. Potom překročil bezpečnostní zábradlí, kde na něj čekala Heidi.

„Jak to chcete udělat?“ zeptal se.

„Vlezte do vody a já na vás vyšplhám,“ odpověděla.

Payne se posadil na kamennou římsu, která jezero lemovala, a pomalu do něj ponořil nohy. Voda byla studená, ale dalo se to snést. Díky podvodním světlům a odrazu barevné malby na zčeřené hladině neviděl dno, cítil však, že tam není moc hluboko. Za pět vteřin už to věděl jistě. Skočil oběma nohama do vody. Hladina mu dosahovala nad kolena. „Teď je řada na vás. Vylezte nahoru.“

„Víte to jistě? Voda má hloubku necelý metr. Mohla bych jít sama.“

Ukázal na loďku. „I kdyby, na prohledání amorka stejně budete potřebovat vyzdvihnout. Předek lodi je vyšší než já.“ Jones mrkl na hodinky. „Dělejte. Tlačí nás čas.“

Kývla a vylezla mu na ramena. „Držte mě, ať nespadnu.“ Payne ji chytil za lýtka. „Nebojte, držím vás.“

Loďka se nacházela tak tři metry od břehu. Takovou vzdálenost mohl překonat několika dlouhými kroky. Při třetím kroku ucítil, jak ho pod nohou tlačí elektrický kabel. Ohromilo ho, že tam vůbec je. Do tohoto okamžiku vůbec nepřemýšlel o možnosti, že by je mohl zabít proud. A teď už to nemohl dostat z hlavy. Pomyšlení na to, že se uškvaří v umělém jezeře, nebylo zrovna příjemné. Pro bývalého vojáka Payna by to představovalo dost trapný způsob odchodu.

„Kousek dál,“ řekla, když se dostala k soše. „Dobrý, zastavte!“

Heidi pracovala v Linderhofu dva roky, ale dřevěnou sochu viděla takhle zblízka vůbec poprvé. Amorek měřil na výšku asi půl metru a seděl na předním okraji loďky. Pravé koleno měl ohnuté nahoru a levé spuštěné dolů, jako kdyby se snažil na rozbouřeném jezeře udržet rovnováhu. V levé ruce svíral luk a v pravé šíp. Hlavu měl lehce nakloněnou, jak se usilovně snažil zamířit. Na zádech mu vyrůstala křídla a měl tam i toulec plný šípů. Bylo to vskutku mistrovské dílo.

„Co mám dělat?“ zašeptala.

Payne se pokusil podívat nahoru na sochu. Týlem hlavy ji tak bouchl do břicha. Bylo zároveň měkké i pevné. „Promiňte, já tady zezdola nic nevidím. Jak je socha připevněná?“

„Jak to myslíte?“

„Je přitlučená hřebíkama, nebo přišroubovaná? Možná ji můžete odšroubovat jako znak z kapoty. Co?“

Naklonila se, aby to prozkoumala víc zblízka. „Jsem si jistá, že je přilepená. Mám pocit, že vidím lepidlo.“

„Zaklepejte na ni. Zní plně?“

Bála se, aby sošku nepoškodila. Přiložila k ní ucho a zlehka zaťukala. Znělo to jako dřevěná dóza na sušenky. „Je dutá!“ Payne jí radostně stiskl lýtka. „Skvělý!“

„Co teď?“ dožadovala se.

„Podívejte se, jestli tam není nějaká páčka nebo knoflík,“ zavolal ze břehu Jones.

Zmateně se na něho ohlédla. „Co?“

„Ten balvan venku držela na místě skrytá západka. Třeba má amorek taky něco takovýho.“

Usmála se. „Dobrej nápad. Ludvík miloval tajemství.“ Nejvíce nápadnou možnost představoval amorkův šíp, jelikož jí mířil přímo do obličeje. Popadla ho a pokoušela se s ním kývat, ale šíp držel pevně. Pak zkoušela kroutit lukem. Potom otestovala ruce a nohy. Všechno spolehlivě drželo na místě. Požádala Payna, aby se přesunul k druhému konci loďky. Chtěla sochu prohlédnout zezadu. Po několika krocích už prověřovala amorkův toulec s šípy. Prošla je jeden po druhém a zkoušela, jestli se nějak nehýbou. Bohužel byly všechny přichycené napevno.

„A co teď?“ zeptala se Payna šeptem. „Už nemůžeme dělat nic.“

Pokusil se vzhlédnout, ale nemohl. „Zaťukejte na něj ještě. Jste si jistá, že je dutej?“

Zaklepala znovu na sošku. Uvnitř zaslechla ozvěnu. „Jednoznačně.“

„No,“ pronesl, „nerad to říkám, ale možná ta socha funguje jako prasátko. Musíte ho rozbít, abyste se dostala k úsporám.“

Zavrtěla hlavou. „To nemůžu! To prostě nemůžu! Kdybych se spletla a uvnitř nic nebylo, nikdy bych si to neodpustila. Německo tuhle lodičku miluje. Nemůžu ji zničit.“

„Chcete, abych to udělal já?“ zeptal se Payne.

„Ne!“ zvolala. „Já nechci, abyste ji zničili. No tak! Něco nám zřejmě uniklo. Ludvík byl stavitel, a ne ničitel. To znamená, že nemusíme nic rozbíjet! Musí existovat jiná možnost.“

Další minutu bylo ticho. Všichni se rozhlíželi po jeskyni a přemítali, zda hledají Ludvíkovy dokumenty na správném místě. Podle toho, co věděli, je mohla hádanka s labutí nasměrovat někam jinam. Možná na jezero u Neuschwansteinu, kde Ludvík krmil labutě jako dítě, nebo na jezero, kde jej zavraždili. Možná se poklad skrýval u jezera Starnberg a Ludvíka zabili, když se ho snažil chránit.

Na druhé straně tu ovšem existovala ještě další možnost, kterou však nikdo z nich nechtěl připustit. Možná, ale opravdu jen možná, byl poklad pouhou fantazií, jako tolik jiných věcí v Ludvíkově životě.

57

Včerejší setkání v Hamburku zajistilo obchod se sedmimístnou cifrou. Mueller na něm pracoval celé týdny, ale když se vrátil do Berlína, stejně neměl chuť oslavovat. Žádná gurmánská jídla, žádné láhve se šampaňským. A žádné děvky ani modelky. A to všechno kvůli zprávám z Garmisch-Partenkirchenu. Takový měl na něj Kaiser vliv. Jak mohl Mueller slavit, když hlavní rival podnikal v jeho rajonu?

Mueller toho moc nenaspal, takže neměl dobrou náladu. Scházel po mramorovém schodišti svého honosného sídla a najednou zjistil, že u kuchyně čeká jeho asistent. Mueller, oblečený v hedvábném pyžamu a značkovém županu, ho zlostně probodl pohledem, ať ta nicka pozná, že by neměla mluvit, dokud si on nedá svou ranní kávu. Mueller si nalil hrnek a pak se posadil do snídaňového koutku. Výhled z neprůstřelných oken mu náladu nezlepšil. Spíš naopak, protože obloha venku byla úplně šedivá.

Mueller potlačil zívnutí a usrkl kávy. Byla černá, hořká a kouřilo se z ní – přesně tak ji měl rád. Možná ten den nakonec nebude až zas taková pohroma.

„Pojď sem,“ zavrčel.

Asistent se opatrně přiblížil ke stolu. Věděl, jak dokáže být jeho šéf náladový, a nechtěl ho provokovat. A tak tam potichu stál a čekal na další pokyny.

Mueller ukázal na židli před sebou. „Sedni.“

Asistent udělal, co mu šéf řekl, ale zůstal potichu.

„A teď mluv.“

Asistent otevřel složku a pohlédl na svoje poznámky uvnitř. „Tady jsou poslední novinky z Garmische. V řece Partnach se dneska brzy ráno objevilo Kruegerovo tělo. Našli ho v rokli, poblíž jednoho jeho společníka. Jejich těla se zasekla o nějaké kameny a pak je objevila policie.“

„Jak zemřeli?“

„Kruegera někdo zblízka zastřelil. Druhý muž měl zlámaný vaz. Na dnešek je naplánovaná pitva. Pak se dozvíme víc.“

„Co dál?“

Asistent listoval lejstry. „Další tělo našli poblíž místa, kde došlo k přepadení. Podle našeho policejního zdroje měla na sobě oběť maskáče, stejně jako řidič karavanu. Jmenoval se Lange. Byl to Kaiserův spolupracovník.“

Mueller zvedl ruku a roztáhl prsty. „To znamená pět. Pět mrtvejch střelců a my nevíme, kvůli čemu bojovali. Nebo víme? Co ten karavan, o kterým pořád mluvíš?“

Muž přešel na další list. „Svědkové, včetně několika zaměstnanců Eckbauerbahnu, popsali černocha, který řídil terénní auto. Vezl nějakého vojáka, čtyři dřevěné bedny a muže v bezvědomí, jehož ošetřoval francouzský doktor. Lanovkou se dostali z hory dolů.“

Mueller na něj hleděl, jako by byl blázen. „Využili k úniku lyžařskou lanovku?“

„Podle svědků ano.“

„Kdo to do prdele dělá?“

Asistent pokrčil rameny, ale nic neřekl.

„Jede ta lanovka přes rokli?“

„Ne, pane. Nachází se na východ od rokle, ve značné vzdálenosti. Podívejte se tady na toto.“ Sáhl do složky a vytáhl mapu Garmisch-Partenkirchenu. Bylo na ní několik poznámek připsaných rukou. „Označil jsem místo útoku, kde našli těla, a polohu lanovky.“

Mueller civěl na mapu a přemýšlel. Dva z Kaiserových mužů zabili při počátečním útoku, k němuž došlo na turistické stezce nad roklí. Potom zamířilo auto na východ, kde jeho pasažéři nasedli na lanovku, kterou sjeli na olympijský stadion u úpatí hory. Krueger a jeho společník zatím běželi opačným směrem. Možná se pokoušeli předběhnout Kaiserovu partu na cestě do města, a to nějakou zkratkou skrz rokli. Solidní plán, zvlášť pokud by měl Krueger někoho, kdo na něj čekal dole – což by vysvětlovalo přítomnost Kruegerova kámoše nedaleko lyžařského stadionu. Kruegerův kamarád zůstal bez pomoci a zahynul taky, protože ho přemohla ta parta z lanovky.

Podle Muellera to všechno dokonale sedělo. Pouze jedna věc nedávala smysl, a ta mu stále unikala. Co přitáhlo Ulstera s Kaiserem do Garmisch-Partenkirchenu? „Co bylo v těch bednách?“

Jeho asistent pokrčil rameny. „To nikdo neví.“

Mueller postrčil stůl kupředu a najel jím asistentovi do břicha. „Samozřejmě že někdo to ví, jinak by tam neproběhla přestřelka!“

Asistent kývl, přičemž se snažil popadnout dech. Když se mu to povedlo, vytrhl z keramické dózy pár kapesníků a utíral kávu, která se vylila na stůl. Mueller ho pozoroval se směsicí pobavení a opovržení a divil se, jak někdo může snášet takové týrání, aniž by se bránil. Alespoň byl jeho asistent loajální.

Mueller počkal, až uklidí nepořádek, a potom znovu promluvil. „Co dál?“

Asistent nahlédl do složky. „Krueger mě přiměl k přemýšlení. Pomocí čísla na ocase vypátral registraci vrtulníku. Takhle hned na začátku zjistil, že se toho účastní Ulster.“

„A?“ vyštěkl Mueller.

„A,“ řekl asistent a při tom dál listoval stránkami, „já jsem postoupil o krok dál. Většina luxusních helikoptér má ve výbavě vysílačku, aby se v případě krádeže daly vysledovat. Zadal jsem číslo z Ulsterova ocasu našemu policejnímu kontaktu, který nahlásil, že vrtulník někdo ukradl. To automaticky spustilo jeho vysílač proti krádeži, což je přístroj, jenž vydává neslyšitelný signál, který mohou zachytit policejní sledovací počítače po celé Evropě.“

„A co?“

„A Bavorská státní policie na něj narazila.“

„Kde?“ dožadoval se Mueller.

Asistent konečně našel arch papíru, který hledal. „Asi před třiceti minutami přeletěl Ulsterův vrtulník německo-rakouské hranice.“

„Do prdele! Nejspíš letí zpátky do Švýcarska.“

„Pane, ten vrtulník měl namířeno do Německa.“

Mueller na něj zíral. „Ulster odjel, ale vrací se zpátky?“

„O Ulsterovi nevíme, ale jeho vrtulník se před třiceti minutami nacházel v bavorském vzdušném prostoru. Náš zdroj řekl, že nám sdělí nejnovější informace.“

Mueller se toho rána poprvé usmál. „Skvělý! Prostě skvělý! Přemýšlel jsi dobře. Měl jsem na to přijít sám.“

Jeho asistent zářil. „Děkuji vám, pane.“

„Máš pro mě ještě něco?“

„Náš zdroj se zmínil ještě o něčem, ačkoli nevěděl jistě, jestli nás to bude zajímat. Řekl, že je to u takových případů neobvyklé, tudíž si myslel, že by nám to měl oznámit.“

Mueller upil kávy. „O co jde?“

„Říkal, že se toho případu aktivně účastní Interpol.“ Mueller se zasmál. „Pochopitelně že se toho účastní. Ti hajzlové mě pronásledují, kam se hnu, a doufají, že něco poseru na veřejnosti, aby mě mohli zabásnout za neukázněný přecházení silnice nebo za nějakej jinej nesmysl. Jsem si jistej, že to samý dělaj s Kaiserem.“

„Pane, náš zdroj to vlastně překvapilo, že jsou do toho zapojení. Překvapilo ho, proč se do toho navezli. Podle něj bylo Bavorské státní policii sděleno, že dva ze střelců v Garmischi jsou tajní agenti, kteří pracují pro nějakou neznámou agenturu.“

Mueller sebou trhl. „Myslíš jako, že to byli poldové?“

„Ne, pane. Kdyby to byli poldové, policie by uvědomila Interpol – a ne naopak.“

„Ale kdyby šlo o rakouský poldy, tak ne. Třeba Kaiserovu partu sledovali přes hranici. Je jen pár kiláků od Garmische.“

„Máte pravdu, pane. Je to možné. Ale…“

„Ale co?“ probodl ho Mueller pohledem.

„Náš kontakt si vzhledem ke zdroji, odkud ta informace vzešla, myslí něco jiného. Nepřišlo to totiž od nějaké místní agentury, ale přímo z ústředí Interpolu.“

58

Jones nebyl typem chlápka, který by stál v ústraní. Vzrušovala ho akce, ne její sledování. Heidin neúspěch ho tak zklamal, že si vyzul boty a vlezl do umělého jezera. Celou dobu, co se brodil vodou, si mumlal pod vousy: „Myslej si, že jsou náramně chytří, jen proto, že rozluštili hádanku o jakémsi ptákovi. Já jsem přišel na ten debilní balvan. Já jsem použil kus masa na výskok z helikoptéry. Já jsem přece podělanej akreditovanej detektiv. Jestli mě zdolá pitomej amorek s lodí u prdele, tak ať jdu k čertu.“

Když Jones skočil do vody, Payne se zazubil. Znal svého kamaráda lépe než kdokoli jiný a překvapilo ho, že mu to trvalo tak dlouho, než do vody vlezl. „Co to děláš?“

„Co asi dělám? Zachraňuju ti prdel!“

„Jenže my tvou pomoc nepotřebujem.“

Jones se s námahou vlekl vodou. „Ale vypadá to, že ji potřebujete.“

Payne pohlédl nahoru na Heidi a zamrkal. „Nebudeš tomu věřit, ale před chvílí jsem měl hlavu mezi ženskejma stehnama. Až dosud nemám žádnej důvod k nespokojenosti.“

Zrudla a rozpustile ho pleskla po tváři.

Jones se dál rozkřikoval: „Vy si tady laškujete v jeskyni a čas letí. V devět se otevírají brány. Musíme odsud vypadnout, než přijdou turisti.“

„A co uděláš?“ zeptal se Payne.

Jones se zastavil blízko boku loďky Lastura srdcovky se na zádi i na přídi zvedala do výšky, ale uprostřed měla boky snížené. Celé plavidlo podpíral těsně nad vodní hladinou kovový stojan. Jones po něm hmátl a zatáhl za něj, aby viděl, jak je pevný. „Tady nejde o zručnost. Jde o chuť. Já ochotně udělám věci, který Heidi neudělá.“

Zabodla se do něj očima. „Který třeba?“

Usmál se. „Já se na celý slavný Bavorsko klidně vyseru.“ Jones beze slova vyskočil z vody a dopadl koleny do vypouklé části loďky. Rozhoupala se ve stojanu ze strany na stranu, protože Jones něco vážil, a po jeho skoku se k lodi navalila voda, ale vydržela.

Heidi s hrůzou zalapala po dechu. „Nemůžu uvěřit, že jste to udělal.“

„A já zas nemůžu uvěřit tomu, že vy jste to neudělala,“ prohlásil Jones. „Je to pěkně mizerná kocábka. Jestli se s náma chystáte pracovat, budete muset některý pravidla porušit.“

Podívala se dolů na Payna. „Jone?“

„Hele, na mě se nedívejte. Já jsem pouze krotkej hroch. Řekla jste mi, kam mám jít, a já vás tam vzal. Jinak stojím mimo tohle všechno.“

Heidi zuřila, ale nemohla nic dělat. Jones už stál v loďce a nechystal se odejít. „Dobře! Ale buďte opatrný. Ta loď je starožitnost.“

Jonesovi blýskl ve tváři ďábelský úsměv. „Nebojte! Nic nerozbiju – pokud neucítím, že je to absolutně nezbytný.“

Začala naříkat, ale Payne ji ujistil, že Jones si dělá legraci.

Jones zatím začal pracovat na soše. Přiložil k amorkovi ucho a několikrát na něj zaťukal. Znělo to dutě. Pak mu asi minutu trvalo, než prověřil, zda amorek nemá nějaké skryté mezery. Právě tak totiž venku našel vchod. Vedle balvanu zpozoroval puklinu a sledoval ji až k západce. Soudil, že tady by se mohla uplatnit stejná metoda. Posvítil si baterkou a prohlížel sochu, až si těsně pod týlem amorkovy hlavy všiml podezřelé rýhy.

Heidi viděla, že se změnil výraz jeho tváře. „Našel jste něco?“

„Možná. Tady vzadu je spára.“

Naklonila se na Paynových ramenou dopředu. „Té jsem si všimla taky. Zkoušela jsem mu otočit hlavou a hýbat toulcem se šípy, ale nic se nestalo.“

Jones zkoumal sošku a snažil se na ni nahlédnout z Ludvíkovy perspektivy. Kam by nechvalně známý Labutí král umístil tajnou páčku? Za pár vteřin už Jones zářil jako výherce v loterii. „Myslím, že to mám.“

„Co máte?“ ptala se Heidi.

„Tomu chlapovi asi u labutí musel stát.“

„No a?“

Jones studoval zadek sochy. „Co mají společnýho labutě a amorci?“

Jones lehce zatlačil amorkova křídla směrem dolů. K Heidinu překvapení sjely po jeho zádech o několik centimetrů níž. Uvnitř sochy cvakla západka a otevřela se tajná přihrádka mezi amorkovou hlavou a toulcem se šípy.

Heidi překvapeně vydechla.

Jones neztrácel čas. Zvedl baterku a nahlédl do dutého středu. Uviděl na třetiny přeloženou zapečetěnou obálku. Ke svému zklamání však zjistil, že má moc velkou ruku a nedosáhne na obálku dovnitř. „Ty parchante!“

„Co se děje?“ zavolal Ulster ze břehu.

„Něco je uvnitř, ale já mám moc velkou pracku,“ odpověděl Jones.

„Ať to zkusí Heidi,“ navrhl Payne.

Aby mu dokázala, že to stojí za to, ukázala Jonesovi svoje ruce s dlouhými a útlými prsty. Jelikož neměli žádné pinzety ani kleště, představovala pro celou skupinu velkou naději. „Slibuju, že si nepřipíšu všechny zásluhy.“

Jones se usmál. „Dobře! Ale dejte bacha, ta loď je starožitnost!“

Zachichotala se jeho poznámce. Ocenila, že použil úplně stejná slova jako předtím. „No tak, hrošíku, potřebuju, abys mě vzal blíž.“

„Klidně.“ Payne sjel rukama po jejích lýtkách a vložil jí je pod chodidla. Z téhle pozice ji mohl úplně zvednout ze svých ramen. „Je to lepší?“

„Skvělý! Teď zůstaňte v klidu.“ Natáhla se do maličké přihrádky a stiskla obálku mezi dvěma prsty. „Mám ji!“

Ulster na ni varovně křikl: „Opatrně, drahoušku, může být křehká! Nedá se říct, co s pergamenem udělá sto let vlhkosti!“

Usmála se na Jonese. „Nebojte. Já jsem jemnější než DJ.“ Za pár minut už se choulili na břehu a přemítali, co to vlastně objevili. Obálka byla vyrobená z kvalitního papíru. Někdo ji zapečetil černým voskem a pak orazítkoval zdobně vyvedenou labutí. Emblém se shodoval se symbolem černé labutě na bedně se zlatem, kterou našli v bunkru.

Podle Ulsterova mínění šlo o velmi dobré znamení.

Jako historik nesl za dokument zodpovědnost. Nejdřív projevil zájem vzít ho do Küsendorfu, kde by mohl artefakt prozkoumat v prostředí archivů s kontrolovaným klimatem, ale Payne s Jonesem se mu vysmáli. V žádném případě nepoletí zpátky do Švýcarska otevírat obálku. Souhlasila s nimi dokonce i Heidi, která všechno okolo Ludvíka tak ochraňovala. Ve svém nadšení by nevydržela čekat tak dlouho.

Ulstera jejich rozhodnutí taky nadchlo, i přesto, že protestoval. Od doby, co jeho dědeček odkryl cestu k Ludvíkovu pokladu, uplynula celá desetiletí. Tuto cestu však kvůli druhé světové válce nemohl dál sledovat. Podle Petra čekala jejich rodina už dost dlouho.

„Má někdo nůž?“ zeptal se.

Jones kývl a otevřel vystřelovací nůž.

Ulster ho popadl a připravil se na chirurgický výkon. Chtěl uchránit historickou voskovou pečeť, a tak vjel opatrně špičkou ostří pod chlopeň obálky. Pak ji pevnou rukou rozřízl. Potom s baterkou prohlížel propracovanou labuť. Podle něj se zdála nepoškozená.

Ulster ulehčeně vydechl. „Myslím, že přežila.“

Jones na něj hleděl. „No to jsme rádi i za ptáka. Teď půjdeme k té hodnotné věci.“

Ulster kývl a jemně oddělil okraje obálky. Uvnitř spočíval ručně psaný dokument. Byl přeložený napůl a zažloutlý věkem. Ulster se nechtěl dokumentu dotýkat holýma rukama, a tak obálku otočil vzhůru nohama a zlehka na ni poklepal. Listina vylétla a dopadla na napodobeninu kamene, která mu sloužila jako pracovní plocha.

Za okamžik se objevil ještě jiný předmět.

S lehkým cinknutím přistál na zemi.

59

V mdlém světle jeskyně se čtyři páry očí soustředily na to, co vypadlo z obálky. Byl to ozdobný zlatý klíč. Jeho očko (nebo vršek) mělo tvar znaku černé labutě, který do něj vyryl nějaký řemeslník. Několik vteřin nikdo nemluvil, protože takový objev všechny velmi překvapil. Jenom hleděli na klíč a představovali si poklady, které by třeba mohl odemknout.

Jones se z omámení probral první. Sebral klíč z falešného kamene a prohlížel si ho ve světle baterky. Do boku klíče někdo vyryl vzkaz, jenž začínal u špičky. „Já snad padnu! Je tam nápis.“

Heidi zalapala po dechu. „Opravdu? Co se tam píše?“

Jones se ho pokoušel přečíst. „Nejsem si jistej, ale myslím, že je tam… Vyrobeno v Číně.“

„To myslíte vážně?“ zeptala se.

Jones se zasmál. „Nemyslím! Ten blbej nápis je v němčině, takže může hlásat cokoli. Ale měli jste vidět ty vaše ksichty. K popukání!“

Payne vyloudil úsměv. Taky na to naletěl. „Připouštím, žes nás dostal. Ale snad by ti nevadilo, kdybys dal klíč Petrovi, aby ho prohlídl. Čas běží.“

Jones se smál dál. „Jasně, klidně.“

Ulster vzal klíč a v duchu si nápis přeložil. Jakmile překlad dokončil, vysvětlil to ostatním: „Naštěstí se David ve dvou hlavních bodech mýlil. Za prvý, vzkaz někdo napsal bavorský, nikoli německy. To jsou dobré zprávy, protože bavorský mluvil právě Ludvík. A za druhý, o Číně není v nápisu na klíči ani zmínka.“

Jones se zašklebil. „Pardon, spletl jsem se.“

Heidi dychtivě čekala. „No a co se tam píše?“

Ulster ztišil hlas. „Ten, kdo má klíč, si nasadí korunu.“

„Korunu? Jakou korunu?“ dožadovala se.

Ulster pokrčil rameny. „Upřímně, drahoušku, si vážně nejsem jistý. Možná si to můj dědeček poznamenal do deníku. Když chvilku počkáte, rád bych to prověřil.“

Payne ukázal na listinu. „Nebo bys prostě moh přečíst tohleto.“

Ulster se začervenal. „Ano, samozřejmě, to jsem ale moula! Někdy bývám roztržitej. Jako batole se soustředím na nejsvítivější hračku v pokoji, a ne na tu, co mám před sebou.“

Jones vyškubl Ulsterovi klíč z ruky. „Tak já ti ho teda podržím, ne? Já osobně si myslím, že s korunou bych vypadal hrozně hezky.“

Payne si povzdychl. „Ty mi něco vykládej o dětinským chování.“

Ulster se zachechtal a pak se znovu soustředil na listinu. Nevěděl jistě, jak je stará a jak moc křehká, takže papír na provizorním stole rozložil nenabroušenou stranou vystřelovacího nože. Během vteřiny věděl, na co se dívá. „Je to mapa.“ Payne s Jonesem si vyměnili pohledy. Naposledy našli mapu poblíž Petrohradu v Rusku na rybářském člunu, který řídil jeden vychlastaný Fin. Ta mapa nakonec vyústila v jejich velice úspěšnou cestu do Řecka.

„Koupím vodku. Říkat mi Jarkko. Najdeme poklad, žádná probléma,“ vtipkoval Jones.

Heidi si jeho řečí nevšímala. „Co je to za mapu?“

„Capri,“ řekl Ulster s jistotou, „ostrov Capri.“

Payne stál naproti Ulsterovi. Podíval se na listinu. Ze své pozice sice všechno viděl vzhůru nohama a navíc to bylo napsané v cizím jazyce, přesto hned poznal Tyrhénské moře a Neapolský záliv. „Ten v Itálii?“

Ulster kývl. „Jasně.“

Jones zavrčel, když ty novinky uslyšel. „O Jarkkovi jsem žertoval, ale možná bychom mu měli zavolat. V týhle části roku se tam zrovna poflakuje. A furt shání prachy.“

Heidi se pořád soustředila na dokument. „Kam směřuje?“

Ulster studoval ručně malovanou mapu a hledal velké X, které by to místo označovalo. Žádné znaménko se ovšem neobjevilo, začal tedy hledat nepatřičně vyhlížející objekty. Uběhla minuta, pak přišel na nějakou možnost. „Nevím jistě, ale soudím, že ukazuje k severozápadnímu pobřeží.“

„Z čeho tak usuzuješ?“ divil se Jones.

„Všechno je napsaný bavorský, akorát jeden bod je označen italsky. Grotta Azzurra.“

„Co to znamená?“ zeptal se Payne.

Heidina tvář se rozzářila. „Modrá jeskyně.“

Payne na ni zíral. „Vy ji znáte?“

Nadšeně přitakala. „Modrá jeskyně je slavná mořská jeskyně na Capri. Slunce prochází podvodní kavernou a světlo se odráží do jeskyně. Celá jeskyně září tajuplným odstínem modři. Ludvíka její nádhera fascinovala.“

Payne čekal na pokračování. „A?“

Usmála se. „A postavil v téhle jeskyni její repliku.“

Ulster se radostně smál. „Můžete nám ukázat kde?“

Heidi je vedla. Shlukli se na podestě poblíž umělého vodopádu, který už vypnula před pár minutami. Ušklíbla se a řekla jim, aby tam zůstali, že ona půjde ke skrytému ovládacímu panelu.

„Už tu kravinu znova nezapínejte,“ protestoval Payne.

„Žádný podfuky, slibuju.“

„A co teda děláte?“

Začala mačkat vypínače. „Tady dole samozřejmě slunce nesvítí. Stavitelé museli pod vodu namontovat zvláštní světlo, aby napodobili Modrou jeskyni. Dívejte se na mořskou jeskyni na druhé straně jezera.“

„Kde je mořská jeskyně?“ zeptal se Jones vteřinu předtím, než se výklenek na druhém břehu jezera proměnil v třpytivý odstín světlé modři. „Aha.“

Kamennou chodbu postavili těsně nad vodní hladinou, aby dosáhli kýženého efektu. Otvor mezi kamenem a jezerem byl tak úzký, že ho Jones do té doby pokládal za stín. Když se však rozsvítilo modré světlo, mohl nad vodou spatřit vyklenutý otvor.

Heidi se znovu objevila mezi nimi. „Pěkné, ne?“

Payne přikývl. „Věřte nebo ne, ale myslím, že jsem viděl fotky skutečný jeskyně. Když jste zapnula světlo, vyskočil mi ten obraz v hlavě.“

„To mě nepřekvapuje. Opravdu je docela dost proslulá. A konstruktéři odvedli skvělou práci.“

Jones se díval přes jezero. Taky mu připadalo známé. „To je všechno hezký a fajn, ale co budeme dělat teď?“

Pokrčila rameny. „Nemám ponětí.“

Payne se obrátil o radu k Ulsterovi. „Co si myslíš ty?“ Ulster se odmlčel. Po několika vteřinách se mu na tváři objevil široký úsměv. „Nerad to říkám, ale myslím, že by se měl hroch vrátit do vody.“

Payne se pokusil o úsměv. Od Ulstera nebyl na popichování zvyklý. „To je divný. Nepamatuju si, že bych tě předtím viděl ve vodě.“

Ulster se rozesmál a poplácal se po břiše. „Zásah do černýho.“

„Ale vážně, ty si myslíš, že by tam vzadu mohlo něco bejt?“

„Jistý si nejsem vůbec, ale podle mě by bylo dost pošetilý neprověřit to. Nakonec, domů to máme všichni pěkně daleko.“

Payne souhlasně pokyvoval. „Jak velká je ta jeskyně? Co myslíš?“

Odpověděla mu Heidi: „To vážně nevím. Nikdy předtím jsem tam nebyla. Ale ta na Capri je obrovská. Malý je jenom ten otvor. Když lidi chtějí do Grotty Azzurry vejít, musí si lehnout na veslařských člunech na záda, jinak by se udeřili do hlavy. Ale uvnitř se jeskyně roztahuje do ohromných rozměrů.“ Payne studoval díru na druhém konci jezera. Vypadala mnohem užší než ta v Itálii. I lodička na hraní by pod kamenným obloukem těžko proplouvala, natož člun s vesly. Na druhé straně to možná mělo svůj důvod. Kdyby jeskyně moc vábila lidi, třeba by přilákala spoustu nechtěných hostů.

Payne skočil do vody. „Čert to vem! Podívám se teda.“

Jones vyrazil za ním. „Já taky.“

V okamžiku, kdy Jones vlezl do vody, vzpomněla si Heidi na předmět, který držel v ruce. „Dávejte, prosím, pozor na ten klíč! Snažte se ho nenamočit.“

Zasmál se úzkosti v jejím hlase. Chovala se jako novopečená máma. „Heidi, měla byste se uklidnit. Ten klíč má přece tvar labutě, troška vody mu neublíží.“

60

Payne a Jones se s baterkami v rukou brodili studenou vodou, zatímco Heidi s Ulsterem je povzbuzovali. Payne cítil, jak se kruh uzavírá. Celá cesta začala telefonátem, zrovna když prozkoumával hlubiny řeky Ohio. A teď už se zase máchal ve vodě a doufal, že ve středu Modré jeskyně najde utajený poklad. Ale když se to tak vezme, pátrání po zlatě ho vzrušovalo mnohem víc než hledání otvíráku.

Když míjeli přední stranu loďky z mušle srdcovky, voda jim sahala sotva ke kolenům. Potom se dno jezera začalo svažovat dolů – jako plavecký bazén na hluboké straně. Heidi je před tím varovala. Věděla, že jezero dosahuje v některých místech hloubky tří metrů, bohužel však nevěděla kde přesně, jelikož se do vody nikdy nedostala. Payne s Jonesem ovšem byli v jistém smyslu rádi, že to nevědí. Takhle jim to dodávalo ještě víc vzrušení.

Když se dostali ke vchodu do Modré jeskyně, musel už stát Jones na špičkách, jinak by mu voda sahala až po oči. Payne si zatím užíval luxusu svých patnácti centimetrů navíc. Díky výšce sice mohl pohodlně zůstat nad vodní hladinou, ale zase musel sehnout hlavu, když procházel pod kamenným obloukem vedoucím do jeskyně.

Strop jeskyně zářil díky barevným světlům kouzelným odstínem modré barvy. Lampy ale svítily tak ostře, že tu vlastně nic zřetelně neviděli.

„Zhasněte nám tu, prosím, světla,“ zavolal Payne na břeh.

Heidi zmizela za ovládacím panelem a zmáčkla vypínač. Modrá jeskyně okamžitě potemněla. „Je to lepší?“

„Mnohem,“ křikl a rozsvítil baterku.

Jones si mnul oči a pokoušel se je přinutit, aby si zvykly. Kamkoli se podíval, viděl modré skvrny. „Mám to jenom já, nebo taky vidíš Šmouly?“

„Vidět je je jedna věc. Jak začnou mluvit, máme problém.“

Jones na něj zíral. „Do prdele, ty vypadáš jako ta žába z Avatara.“

Payne se zařehtal. „Jestli mi šáhneš na ocas, zabiju tě.“ Jones si ještě protřel oči a doufal, že to bude dobré. Pomalu, ale jistě si na tmu zvykal. Jakmile si uvykl dostatečně, rozsvítil baterku a zamířil hlouběji do jeskyně, kde Payne prověřoval strop. „Co vlastně hledáme?“

„Cokoli, co sem nepatří.“

„Jako třeba moje černá prdel v jezeře?“

Payne se uculil. „Ta tu bejt může.“

Oproti prostorné Grottě Azzuře na Capri měla tato kaverna docela malou rozlohu. Měřila asi tři a půl metru na šířku i na délku a nejvíc nápadný rys představoval ohromný stalagmit u zadní stěny, jenž se tyčil do výšky metr a půl nad hladinu vody. Payne si nejprve myslel, že stalagmit skrývá jeden z podpůrných svislých trámů, ale tento dojem zmizel, když si posvítil baterkou na klenutý strop. Poznal, že nad vrcholkem stalagmitu jsou ještě další dva metry prostoru. To znamenalo, že strop a stalagmit nejsou spojené.

„Podívej se na tohle,“ zavolal Payne přes rameno.

„Na co?“ řekl Jones a po špičkách došel blíž.

„Na tenhle kámen. Nevypadá jako pravej.“

„To bude tím, že je falešnej.“

Payne do něho bouchl. „Já myslím jeho tvar. Vypadá jako sopka.“

„Jak znám Ludvíka, tak to sopka je. Jak Heidi naštveš, pustí lávu.“

„Mluvím vážně.“

„Já taky. Ta holka je jak raketa.“

Payne přejel rukou po hrubém cementovém povrchu. Pak se pohnul doprava a zkoumal stalagmit ve světle baterky. Všiml si řady zářezů svisle vysekaných do cementu. Začínaly hodně nízko pod vodní hladinou a pokračovaly nahoru. „Myslím, že jsem něco našel.“

Jones se na něj podíval. „A co?“

Payne mu podal baterku. „Podrž to.“

„Cos našel?“

„Jakejsi žebřík.“

„Fakt?“

Payne místo vysvětlování položil pravou nohu na jeden stupínek a vytáhl se ven z vody. Rychle objal pažemi stalagmit, aby udržel rovnováhu, pak položil levou nohu na další stupeň a vylezl výš. Za pár vteřin seděl na vrcholku napodobeniny kamene. Na rozdíl od stalagmitů, které viděli na břehu, měl tenhle plochý vrcholek. „Hoď mi baterku.“

Jones mu ji hodil nahoru. „Je tam místo i pro mě?“

Payne posvítil baterkou za stalagmit a zjistil, že mezi stalagmitem a zadní zdí jeskyně vystupuje úzká římsa, kam by si oba mohli stoupnout. Nacházela se těsně nad hladinou vody. Payne se přesunul, natáhl se a pomohl Jonesovi vylézt. Z obou kapala voda a trochu popadali dech. Zkoumali vrcholek kamene – měli jej těsně pod rovinou očí – a objevili kruhovou spáru, jež vypadala jako poklop. Nacházela se patnáct centimetrů od vnějšího okraje kamene a byla pevně sevřená. Pokoušeli se do skuliny strčit prsty, ale byla moc úzká.

Payne se podíval na Jonese. „Co navrhuješ?“

„Pomohl by sochor.“

„A máš nějakej?“

„Leda prd.“

„Tak to škrtněme ze seznamu. A když už jsme u toho, vyřaďme i plán B.“

Během let u MANIAC plán B často znamenal použití trhaviny C-4 a dálkové rozbušky. Tady tahle možnost realizovat nešla.

Jones se zamračil. „To je blbý. Já měl plán B vždycky rád.“

Payne poklepal na vrcholek stalagmitu. Pokrýval jej sice beton, ale zněl kovově – jako poklop na ponorce. Klidně to mohl být přístupový panel k mechanické podlaze pod jeskyní, místo, kudy vedly drenážní trubky a kde se instalovala barevná světla. Ale jeho umístění jim napovědělo něco jiného. Kvůli kamennému oblouku nemohly do výklenku vplout čluny a díky hluboké vodě by sem dělníci těžko přinášeli nástroje a potřeby. Podle Payna sem tunel umístili z jediného důvodu, a to proto, aby jej ukryli před světem. A před světem ho schovali zase proto, že vedl na nějaké důležité místo. Co to Heidi předtím říkala? „Ludvík miloval svá tajemství.“

No, ať se pod vodou skrývalo cokoli, musela to být parádní pecka.

Payne pohlédl na Jonese. „Začni hledat páčky nebo knoflíky. Já jdu na břeh a řeknu to Petrovi a Heidi. Možná na mapě něco přehlídli.“

„Dobrej nápad.“

Payne nechtěl skákat do vody kvůli podvodním světlům, a tak se vyšvihl na vrch plošiny a přehodil nohy přes bok, až pak špičkami nahmatal jednu z kamenných příček. Jakmile měl pod nohama pevný bod, začal po krůčcích slézat dolů. Když míjel nejvyšší zářez na stalagmitu, překvapeně vykulil oči. Rychle se levou rukou chytil a vylezl zpátky nahoru.

„Co je?“ podivil se Jones.

„Nic. Asi jsem našel nějakou kliku.“

„Kde?“

„Je v jednom stupínku.“

Payne neváhal, vykopl nohy před sebe a otočil se na břicho. To mu umožnilo viset horní částí těla přes kraj plošiny a prohlédnout s baterkou vnitřek stupínku. Jak čekal, klička, která odemykala mechanismus uvnitř stalagmitu, se skrývala právě v něm. Sice nevěděl přesně, jak funguje – nebo zda vůbec funguje –, ale chápal, že pokud za kliku zatáhne, neměl by se zdržovat na poklopu. Za pár vteřin už visel na boku stalagmitu a tahal za kliku.

Pak Payne uslyšel skřípění a hrčení, jak se převody uvnitř natáčely do správné polohy. Brzy následovalo třesknutí, cinknutí a poklop se odskokem otevřel. Celý proces trval necelé tři vteřiny. Okraj poklopu nejblíže k Paynovi byl jen několik centimetrů nad vnější hranou plošiny, ale vzniklý prostor bohatě stačil na to, aby tam mohl vsunout ruce a zvednout poklop na pantech, až zůstal vyklopený kolmo k jezeru.

Jones proces sledoval z nedaleké římsy. Honem se nahnul kupředu a posvítil baterkou do středu stalagmitu. Doufal, že uvidí hrnec zlata nebo truhlici s drahokamy. Místo toho však spatřil řadu rezavých kovových schodů. Byly upevněné v boku betonového tunelu, který vedl hluboko do země, mnohem dál, než dosvítila jeho baterka.

„Skvělý,“ zamumlal. „Našli jsme kanál.“

Payne koukal do propasti. Vypadalo to nadějně. Kdo ví, co Ludvík pod pozemky Linderhofu ukryl? „Jestli chceš, zůstaň tady. Já jdu dovnitř.“

„To bych nedoporučoval.“

„Proč?“

Jones ukázal na rezavé schody. „Bosý nohy a rez, to nejde dohromady. Kdys naposled dostal tetanovku?“

Payne to uznal. „Souhlasím. Stejně jsem měl v plánu jít zpátky na břeh. Mám pocit, že naši přátelé se k nám budou chtít přidat.“

61

Za pár minut se Payne s Jonesem k poklopu vrátili.

Tentokrát je ale doprovázeli Ulster a Heidi, kteří se ochotně přebrodili hlubokými jeskynními vodami, jen aby dostali šanci prozkoumat tajnou chodbu. Než opustili břeh, Heidi schovala jejich věci a Ludvíkovu mapu za falešný kámen daleko od turistické trasy. Usoudili, že to tam bude bezpečnější než v jezeře a neznámém prostředí tunelu.

Payne s baterkou sevřenou v zubech vlezl do stalagmitu jako první. Pomalu slézal po žebříku a zkoušel pevnost každé příčky, než sestoupil na další. Až se dostal na konec schodů – vzdálenost obnášela nějakých deset metrů –, byl obalený pavučinami a mnoha různými druhy pavouků. V klidu je setřel, pak si vyndal z úst baterku a začal prohlížet okolí.

Zleva směrem doprava vedl nahoru klenutý tunel. Zhotovili jej z betonu a vypadal podobně jako chodba, kterou právě prolezl. Payne si posvítil baterkou oběma směry. Doufal, že uvidí, kam tunel vede, ale cesta se ztrácela z dohledu.

„Je to bezpečný?“ zavolal Jones do šachty.

„Jo,“ řekl Payne. „Je to bezpečný.“

Trojice vůbec nevěděla, co může čekat nebo co by mohli najít, přesto pružně slezla po žebříku dolů. Heidi se dostala na dno první, za ní Ulster, jehož objem jim v šachtě trochu způsobil problémy, a pak Jones, který za sebou přivřel víko. Nedovřel je však úplně pro případ, že by nenašli jinou cestu ven.

Heidi posvítila baterkou dolů vlevo. „Co je támhle?“

Payne pokrčil rameny. „Chtěl jsem se zeptat na to samý.“

„To vážně nevím. Netušila jsem, že to tady je.“

„A nevyskytly se tu nějaký fámy o tajnejch chodbách?“ Pohlédla nahoru doprava. Pokoušela se zorientovat. „Všechny Ludvíkovy zámky mají tajné chodby: Neuschwanstein, Herrenchiemsee, Linderhof. Myslela jsem, že jsme je během minulého století či dvou všechny našli. Asi jsem se spletla.“

Jones během jejich rozmluvy zkoumal kompozici tunelu. Jeho barvy a vzhled mu cosi připomínaly. Přejel špičkami prstů po betonovém povrchu. Uběhlo několik vteřin a pak si vzpomněl.

„No to mě podrž!“ řekl se smíchem.

„Co se přihodilo?“ zeptal se Ulster.

Jones zaťukal na stěnu. „Vzpomínal jsem, kde už jsem takovejhle beton viděl. Pak mi to došlo. Je to ta samá barva i povrch jako v tom bunkru.“

Ulster o tom uvažoval. „No, vlastně to zní logicky. Ludvík mohl pro oba projekty využít stejné stavitele i materiál. Jak jsem říkal včera, bunkr se nachází necelých třiadvacet kilometrů od Linderhofu. Nepřekvapilo by mě, kdyby tunel i bunkr dokončili ve stejném roce.“

Payne zaslechl konec jejich rozhovoru. „Když mluvíte o tunelech, tak zjistěme, kam tenhle vede. Má někdo přednost, nebo si hodíme mincí?“

Jonese příroda obdařila skvělým orientačním smyslem, takže jim objasnil možnosti: „Jestli váháte, tak zámek stojí nalevo. Nevím jistě, jestli se tunel táhne až tak daleko, ale zámek je určitě tamtím směrem.“

Payne ukázal nahoru. „Tak pojďme teda vpravo. Mám jasnou představu, kam vede, ale chci si tu teorii ověřit.“

Jones se zasmál. „Ty máš nějakou teorii? A o čem?“

Payne vykročil. „O něčem, co říkal Petr.“

Ulster pospíšil za ním. „Počkej! Co jsem říkal?“

Payne se ohlédl přes rameno, aby se ujistil, že ho všichni následují. Pro jistotu naznačil Jonesovi, aby šel až na konci. „Včera jsi nám vykládal historku o tom, jak se Ludvík vypařil z Linderhofu. Povídal jsi, že na třicet šest hodin beze stopy zmizel.“

Ulster přikývl. „To se stalo tu noc poté, co poslal dopisy s černou labutí. Nakonec ho našli v jeho domě v Schachenu.“

„Celýho od bláta,“ dodal Jones zezadu.

„Jsem rád, že jste poslouchali!“ zazubil se Ulster.

„My vždycky posloucháme,“ ujišťoval ho Jones. „Sice se často nudíme, ale přesto…“

Payne se snažil nesmát. „Jako bývalýho vojáka mě ale každopádně na tvým příběhu nejvíc naštvala ta nedbalost palácových stráží. Jak se sakra mohl obézní král jako Ludvík proplížit kolem všech, aniž by ho zahlídli? Nejdřív jsem si myslel, že se oblíkl do nějakýho toho svýho složitýho kostýmu, ale pak jsem si vzpomněl, že se to stalo uprostřed noci. Stráže musely přece prověřovat každýho, kdo prošel branami paláce.“

Jones si odkašlal. „Dostáváš se k tý teorii?“

„Vlastně jo, dostávám.“ Payne zahlédl konec tunelu, jenž se objevil necelých deset metrů před nimi. „Domnívám se, že branami paláce vůbec neprošel. Hádám, že použil tenhle tunel pod zámeckou zdí. Proto ho nikdo ze stráží neviděl odcházet.“

„A proč byl tak špinavej?“ divil se Ulster.

„Jestli utekl jeskyní, musel skočit do vody, aby se dostal k tajnýmu poklopu. To znamená, že když tenhle tunel opouštěl a narazil na nedaleký les, musel bejt nasáklej vodou. Špína se na něj nalepila jako žmolky na svetr.“

„A kam šel?“ zeptala se Heidi.

Payne se zasmál. „Jak to mám vědět? Vy jste odbornice, ne já. Ale kdybych měl hádat, podle mě se sešel s nějakým svým spoluspiklencem – nechtěl asi, aby ho právě s tímhle člověkem viděli. Proč by jinak podstupoval takový martyrium?“

Ulster se nad tou možností zamyslel. „Nebo mohl tyhle věci provozovat v jednom kuse, že jo. Víme přece, že Ludvík byl noční pták a navíc tak trochu šílenec. Kdo ví, co dělal rád potmě?“

„Nebo koho rád dělal,“ utrousil Jones vtípek.

„V každým případě,“ řekl Payne, „mohl tenhle tunel využít na to, aby se dostal pryč.“

Heidi mu oponovala: „Na turistu jste si nějak moc jistej.“ Payne posvítil baterkou na zeď, která uzavírala tunel. K betonu přichycený kovový žebřík se ztrácel v temnotě svislé šachty. „Kdo ví? Mohl jsem se ve všem mýlit. Možná je tohle jenom strojní šachta, co vede ke všem těm generátorům, o kterých jste nám vykládala. Jestli chcete, rád si na výsledek vsadím. Vadí vám, když vsadíte svůj podíl z pokladu? Pokud tam teda nějakej poklad je.“

Zavrtěla hlavou. „Ani náhodou.“

„Jinými slovy si myslíte, že mám pravdu.“

„Ne,“ zasmála se. „No, možná.“

Dostali se na konec tunelu. Payne prozkoumával šachtu nad sebou. Vypadala stejně jako ta z jeskyně, jenom na výšku měřila o polovinu méně. To ostatně čekal, jelikož šli celou dobu nahoru. „Soudím, že to brzo vypátráme.“

„Mám vám posvítit na cestu?“ zeptala se.

Kývl. „Díky. To pomůže.“

Payne si strčil svou baterku do kapsy a začal s výstupem skrz všechny ty pavoučí sítě, co se v šachtě za ta léta nahromadily. V určitých částech světa – hlavně v oblastech s teplým počasím, kde někteří pavouci způsobovali smrt – by si dával větší pozor, ale v Německu se zas tak nebál. Při výstupu prostě pavučiny odmetal stranou. Heidi to zatím sledovala ze země a málem dostala křeče. Jenom málo věcí ji v životě děsilo víc než pavouci. Jones hned poznal, že se bojí, a chtěl ji pošimrat vzadu na krku, ale pak to zavrhl. Pochopil, že z dlouhodobého hlediska by jeho zábavička nestála za tělesnou újmu, kterou by mu dozajista způsobila.

Payne se za pár sekund dostal na vrchol schodů a začal zkoumat poklop. K jeho středu byla připevněna kulatá rukojeť, podobná mechanismu u dveří do ponorky. Zámek se dal povolit či zatáhnout otočením kliky na jednu nebo na druhou stranu. Pro usnadnění věcí byla na pravé straně kola uchycená páka – nejspíš proto, aby mohl Ludvík dveře lépe otevřít, zatímco balancoval na schodech.

„Dávej bacha,“ dráždil ho Jones. „Co já vím, třeba by se to mohlo otevřít na dálnici. Nerad bych, aby ti nějakej kamion urazil hlavu.“

Payne chňapl za páku. „To se ale nejspíš nestane.“

„Jestli jo, můžu si vzít tvůj barák?“

Payne se zašklebil a trhl za kliku. Ozvalo se zasyčení, pak řinkot a potom se poklop s třesknutím otevřel. Do šachty vlétl závan svěžího vzduchu, načež se zbytky pavoučích sítí začaly míhat ve vánku.

Heidi větřík ucítila. „Kam to vede?“

„Buďte potichu! Zatím nevím.“

Payne měl v hlavě ještě pořád ten kamion, a tak poklop pomalu odsunul. Jeden centimetr. Dva. Pak pět. A deset. Čím víc jej otevíral, tím víc slunečního světla pronikalo dovnitř. Zanedlouho už dole baterku nikdo nepotřeboval a Paynova teorie se ukázala jako správná. „Přesně, jak jsem si myslel. Jsme v lesích za zámeckými pozemky.“

„Jak byl poklop zakrytý?“ zavolal na něj Ulster.

„Dobrá otázka. Já se podívám.“ Payne vylezl z šachty a prohledával okolí poklopu. Za chvilku se nad šachtou objevila jeho usměvavá tvář. „Tomu nebudete věřit. Vytvarovali ho tak, aby vypadal jako pařez stromu. Ta zatracená věc vyhlíží proklatě realisticky. Podruhý bych se na to nikdy nepodíval.“

Heidi hleděla nahoru na něj. „Můžu se podívat?“

Payne kývl. „Všichni můžete. Ale rychle. Mám pocit, že druhej konec tunelu bude ještě lepší.“

62

Pentagon

Arlington, Virginie

Randy Raskin seděl ve své kanceláři bez oken, obklopený počítači příští generace a obrazovkami tenkými jako papír, jaké by mu záviděl každý hacker na světě. Jenže kvůli svému tajnému postavení v Pentagonu se většině přátel nesměl zmiňovat o ničem ohledně své práce nebo vybavení. Věděli jen tolik, že pracuje jako druhořadý programátor bez perspektivy v největší kancelářské budově na světě – protože vedení vyžadovalo, aby jim to takhle říkal. Ve skutečnosti to byl počítačový génius, schopný vystopovat v kyberprostoru naprosto cokoli.

Raskin znal jako počítačový výzkumník v Pentagonu hodně supertajných vládních tajemství. Jednalo se o horu utajovaných údajů, které byly k dispozici, pokud ovšem někdo věděl, jak se k nim dostat. Jeho náplň práce vyžadovala, aby se ty nejnovější informace dostaly ve správný čas do správných rukou. A on v tom uměl skvěle chodit. Payne a Jones využili za ta léta jeho služeb mnohokrát, až se z nich nakonec stali přátelé.

Raskin byl neblaze proslulý workholik, jenž v typický pracovní den konzumoval za účelem dobití baterek spoustu kofeinu a často předstíral, že nemá čas ani na Payna s Jonesem, ani na službičky, které od něj tak jednou za dva měsíce požadovali. Ve skutečnosti je však velmi obdivoval a udělal by cokoli, aby jim pomohl. Někdy, hlavně když se v práci nudil, si napíchl jejich telefony na GPS a pokoušel se zjistit, co dělají. Tak zkoumal, zda jim může nějak pomoci.

Někdo by tomu říkal stalking – obtěžování.

Raskin v tom však spatřoval něco jako zaměstnaneckou výhodu.

Za posledních osmačtyřicet hodin několikrát překontroloval jejich pozici. Nejdřív je našel v Garmisch-Partenkirchenu. Pak v Innsbrucku. Potom v Küsendorfu a teď zase znova v Bavorsku. Nepřekvapilo ho, že když jejich GPS údaje zadal do svých nesčetných databází, objevil haldu těl, ale žádné zatykače.

Payne s Jonesem si očividně pamatovali svůj výcvik.

Raskin uvažoval, jestli jim má zavolat, aby se dozvěděl, zda může pomoci. Pak se ovšem rozhodl udělat ještě předtím malý průzkum. Podle jejich krátké zastávky v Küsendorfu poznal, že se záležitosti účastní i Ulsterovy archivy. Raskin byl zvědavý na poslední Ulsterovy projekty. Zadal tedy do svého tajného vyhledávače Ulsterovo jméno a hned to měl.

V ten stejný den nahlásili krádež Ulsterova osobního vrtulníku.

Raskin se u obrazovky rozchechtal. „Co to zas vyvádíte?“

Prozkoumali falešný pařez a pak se zas vrátili do tunelu. Nikdo z nich nevěděl, co v opačném směru najdou, ale cítili, že to bude stát za to. Payne zavřel a utěsnil poklop a potom se ujal vedení.

Buď na ně působila klesající cesta tunelem nebo jim v žilách proudil adrenalin, každopádně výrazně zrychlili tempo. Dokonce i Ulsterovi, jenž měl tendence šinout se jako indický buvol, se dařilo držet s Paynem krok. Než se nadáli, už procházeli přes šachtu do jeskyně a překonávali neznámý terén.

Vzadu promluvil Jones: „Podle úhlu tohohle tunelu míříme přímo k zámku. Vsadím se, že jsme pod tou cestou, kterou jsme jeli z loubí k tajnýmu vchodu.“

Heidi užasle zavrtěla hlavou. „Jak jste na to přišel?“

„Na co?“ zeptal se.

„Jak jste zjistil, jakým směrem jdeme?“

Jones pokrčil rameny. „Mám už takovej dar, no.“

Ohlédla se přes rameno. „Mluvím vážně.“

„Já taky. Mám skvělej vnitřní kompas. Prostě vím, kam jdeme. Můžete mi zavázat oči, zdrogovat mě nebo roztočit. Jakmile se proberu, budu vědět, kde je sever.“

Payne se ho zastal: „Doopravdy, on nekecá. Jednou jsme mu to tak udělali na jedný pánský jízdě. Probudil se v Tijuaně vzadu v dodávce, ale věděl, jak se dostat do Kanady.“ Zasmála se. „To je zajímavý.“

Jones nad pochvalou mávl rukou. „Náhodou to šlo úplně jednoduše. Bylo to uprostřed odpoledne, a tak jsem vytasil svoje sluneční hodiny. Věřte mi, ta věcička hází stín jako sekvoje.“

„A přesto není ani zdaleka tak velký jako vaše ego,“ neodpustila si rýpnout.

Jones se musel zasmát. „Víte co? Na bílou holku jste dost dobrá. Já hlasuju pro to, abychom vás na konci mise nezabíjeli.“

Ulster se uchechtl. „Já taky.“

Payne se na ni ohlédl. „Já se ještě nerozhod.“

Hravě ho setřela. „Na tom nesejde. Vítězí většina.“

„Dobře! Necháme vás žít, ale musíte nám koupit večeři. Koneckonců, je to vaše domovina. A je to to nejmenší, co byste pro svý hosty měla udělat.“

Usmála se na něj. „Jen když mi to oplatíte, až pojedu do Států.“

„A to bude kdy?“ divil se Payne.

„Přijde na to, kdy mě pozvete.“

„Soudím, že to záleží na tom, co budu mít k tý večeři,“ pohrával si s ní Payne.

Zrudla a kousla se do rtu, ale neodpověděla – i když chtěla.

Po dlouhé odmlce si Ulster odkašlal. „Můžu změnit téma?“

„Prosím,“ řekla s úlevou.

„Když mluvíme o kompasech,“ pronesl Ulster, který celé to flirtování vůbec nevnímal, „můj morální kompas se zrovna teď vymkl kontrole a já nevím jistě, co mám dělat. Můžu nadnést jedno dilema?“

Payne posvítil baterkou do tunelu. Podle něj se na horizontu nenacházelo nic – žádné poklopy ani křižovatky, žádné tajné místnosti. Nic než betonový tunel, který vedl dolů a pak se ohýbal a ztrácel z dohledu. Předtím se z okna helikoptéry díval na zámecké pozemky a nyní odhadoval, že mezi falešným pařezem a samotným zámkem leží alespoň tři sta metrů. A pokud vedl tunel právě tím směrem, měli ještě spoustu času. „Co tě žere?“

Ulster ztěžka polkl. „Čistě teoreticky uvažujme o tom, že na konci tohohle tunelu objevíme nějakej ohromnej poklad. Když se to stane, co máte v úmyslu?“

„Co tím myslíš?“ zeptal se Payne.

Ulster začal objasňovat své obavy: „Předpokládáme, že Ludvík tenhle tunel postavil z nějakýho důvodu, což znamená, že v podstatě stojíme na pozemcích zámku. Rád bych věděl, co uděláme, pokud najdeme nějakou cennost?“

Jones se zasmál. „To se vážně musíš ptát?“

„Asi jo, protože to právě teď dělám.“

„Já osobně,“ promluvil Payne, „si myslím, že tady žádný dilema nenastává. Jsme na pozemcích zámku, takže poklad patří k nim. Nebudeme se pokoušet ho ukrást.“

„Myslíš to vážně?“ ptal se Ulster naléhavě.

„Pochopitelně to myslím vážně! Nejsme zloději.“

Ulster si ulehčeně vydechl. „Uf, díky bohu! Když jsi vsadil svůj podíl z pokladu, tak jsem se chvilku bál. Myslel jsem, že to třeba myslíš vážně.“

Jones s předstíraným znechucením zavrtěl hlavou. „Hergot, Petře, já měl za to, že nás znáš líp. To sis vážně myslel, že bychom to šlohli?“

„Doufal jsem, že ne, ale nebyl jsem si jistej, jestli vás neovlivnil Kaiser.“

Payne se tomu zasmál. „Věř či ne, Kaiser by to taky neukrad. Aspoň si to myslím. Ale na druhý straně, kdo to sakra ví?“ Payne doufal, že se na to Kaisera jednou zeptá, ovšem za předpokladu, že ještě žije. „Ale na tom nesejde. Podstatný je, že my bychom to neštípli.“

Toho se chytil Jones. „A abychom se ujistili, že neporušujem žádný zákony, unesli jsme zaměstnankyni Odboru bavorských paláců, aby bedlivě střežila každej náš pohyb.“ Heidi se usmála. „Tak proto jsem tady, jo? Abych vás hlídala?“

„Proto a pak kvůli vaší prdelce. Máte krásnou prdelku.“

Obrátila oči v sloup. „V tom případě vy máte prdel.“

Jones se řehtal. „Heidi, teď jste mě pobavila. Určitě vás nezabijem.“

Payne zpomalil a nakonec zastavil. „Než půjdeme dál, rád bych se ujistil, že s tím všichni souhlasí. Jestli na konci tunelu najdem nějakej poklad, patří Bavorsku. Rozumíme si?“ Všichni přitakali.

Payne pokračoval: „Na druhý straně, pokud najdem něco cennýho – třeba mapu nebo deník – a zavede nás to mimo pozemky zámku, pak cokoli najdeme, je lovná zvěř. Nezajímá mě, jestli to je jen patnáct cenťáků za zámeckou zdí. Když se to nenachází na pozemcích zámku, prohlásíme to za svý. To zní férově, ne?“

Všichni znovu kývli.

„Jste si jistí?“ ptal se Payne.

„Jo, já jsem si jistej,“ odpověděl Ulster.

Heidi přitakala. „Zdá se mi to spravedlivé.“

Jones na něj vykulil oči. „Beru!“

Payne se usmál a poplácal ho po rameni. „Dobře, to rád slyším. Protože jsem vpředu něco zahlíd.“

63

Na konci tunelu byly bytelné dřevěné dveře, které od Ludvíkovy smrti nikdo neotevřel. Měly černou kliku ve tvaru labutě. Payne setřel stoleté pavučiny a zabušil. Byly tvrdé jako ocel.

Payne věděl, že šance je malá, ale přesto zkusil zástrčku.

Jak očekával, dveře byly zamčené.

Jones mu poklepal na rameno. „Řek bych, že tenhle úkol náleží mně.“

Payne si hned vzpomněl na zlatý klíč, který objevili v soše amorka. Očko klíče se podobalo labuti na klice dveří. S trochou štěstí se s jeho pomocí do té místnosti dostanou. „Snad máš pravdu.“

Bez řečí si vyměnili pozice, zatímco ostatní přihlíželi. Jones si vychutnával pozornost celé skupiny. Vyždímal z té chvíle všechno, co šlo. Zasekl klíč v dírce, pak odtáhl ruku a foukal si na prsty, jako kdyby se chystal vloupat do sejfu. Napětí v tunelu se stupňovalo, Heidi se dokonce zavěsila do Ulstera a zabořila mu obličej do ramene. Prostě se nemohla dál dívat. Konečně po několikavteřinovém dramatu chňapl Jones klíč a otočil jím.

Cvak.

Všichni si ulehčeně oddechli.

Jones ale do místnosti nevtrhl, naopak postupoval velmi zdrženlivě. Účastnil se už spousty misí a nikdy nejednal zbrkle. Letmo se ohlédl na Heidi. „Povídala jste, že Ludvík stavěl tajný chodby na všech svých zámcích. Nastražili někdy do některé z nich výbušninu?“

Zavrtěla hlavou. „O žádné nevím.“

Jones se podíval na Ulstera. „Co ty, Petře?“

„Domnívám se, že ne,“ odpověděl.

„Jen si to ověřuju.“

Jones se zbraní v ruce lehce zatlačil do dveří. Zavrzaly na svých prastarých pantech, otevřely se a bouchly do betonové zdi, která stála za nimi. Všichni najednou posvítili do tmy baterkami. Doufali, že uvidí hromadu drahokamů a zlata.

To, co spatřili, se však dalo jen těžko pochopit.

Skoro každičký centimetr stěn obdélníkové místnosti pokrývaly různé věci – široká škála plánů, skic, dopisů a všeho možného. Některé držely přilepené, jiné přibité hřebíky. Tu a tam vystupovaly kresby přímo ze stěn, jako kdyby Ludvíkovi došel papír, ale on neměl čas přestat. Jones při pohledu na to zalapal po dechu. „Do prdele! Ludvík byl sériovej vrah.“

Heidi proti vtipu protestovala. „Možná byl narušenej. Ale násilník to určitě nebyl.“

Payne se rozhlížel po místnosti a přemýšlel. Uprostřed stál jenom přezdobený stůl a židle – jediný nábytek. „Násilník nenásilník, ten chlap toho měl v hlavě plno. Naposled jsem něco takovýho viděl…“ Odmlčel se a přemýšlel. „Vlastně jsem nikdy nic takovýho dosud neviděl. Chlapi z PSYOPu by si přišli na svý.“

„Kdo?“ zeptala se Heidi.

Payne se dál rozhlížel kolem. „To je jedna jednotka v americký armádě. Má na starosti psychologický operace. Studují lidskej mozek a zjišťují, jak ho zničit.“

Jones se usmál. „V tom případě by sem přišli pozdě. Ludvík už ho porouchanej měl.“

„Tím si nejsem jist,“ prohlásil Ulster ze zadní části místnosti. Hleděl na řady dopisů z let 1873 až 1886. Obsahovaly tolik stran, že zabíraly polovinu zdi. „Myslím, že vím, o co jde.“

Payne přešel k němu. Tvářil se skepticky. „Jsme tady necelou minutu a ty už víš, o co jde? Tomu nemůžu uvěřit.“

Jones souhlasil s Paynem. „Tady to vypadá jako poblitý výstřižkový album. Jak může něco z toho dávat smysl?“

Ulster prohlížel dokumenty a usilovně se je snažil přeložit. „Věřte si, čemu chcete, ale já nepřeháním. Domnívám se, že vím, na co se koukáme.“

Heidi pospíšila k němu. „Co jste objevil?“

„Dopisy Franzi von Löherovi.“

„Od koho?“

„Od skupiny světových výzkumníků.“

Několikrát zamrkala. „To myslíte vážně? Měla jsem za to, že jde o mýtus.“

„Já taky,“ zvolal Ulster. „Před pár lety si jeden kamarád vědec vydobyl přístup do Geheimes Hausarchivu v Mnichově a pátral v Löherových papírech, ale to, co hledal, nenašel. Teď už vím proč. Ty dopisy byly schovaný tady dole.“

Heidi posvítila baterkou na jeden z dokumentů. Na místě adresy stálo Löherovo jméno a dopis někdo poslal z malé vesničky v Jižní Americe. „Copak našel místo pro Kamelot?“ Ulster pokrčil rameny. „Bohužel, drahoušku, zatím se to nedá říct. Ale pokud ano, nebylo by to vzrušující?“

Payne si odkašlal. Zaznělo to tak hlasitě, že se v místnosti rozlehla ozvěna. „Promiňte mi, že vás přerušuju, ale o čem to sakra melete?“

Jones souhlasně pokyvoval. „Zaslechl jsem jenom Heimlichův manévr a Kamelot. Všechno ostatní znělo jako drmolení.“

Ulster se zasmál. „Ve skutečnosti jsem říkal Geheimes Hausarchiv, a ne Heimlichův manévr, ale beru tvůj názor. Chtěli byste to vysvětlit.“

Jones povzdechl. „To by bylo hezký.“

Ulster chvíli přemýšlel. „Za posledních několik dní jste nepochybně o Ludvíkovi slyšeli dost příběhů na to, abyste pochopili základní filozofii jeho života. Ať už s pomocí kostýmů, který nosil, zámků, co stavěl, nebo fantazií, jež vytvářel, dělal prostě, co mohl, aby unikl realitě. Už v roce 1868 – za pouhé čtyři roky své vlády – začal Ludvík hledat cestu ven. Nejdřív to maskoval hudbou a architekturou. Pracoval na předběžném návrhu Neuschwansteinu a ještě na okázalé Zimní zahradě na střeše paláce Residenz. Navíc se stal hlavním patronem umění, sponzoroval skladatele Richarda Wagnera a stavěl propracovaná divadla. Přes to všechno zůstával nešťastný, protože nebyl schopný se odpoutat od věci, kterou ze všeho nejvíc pohrdal.“

„A to bylo co?“ zeptal se Payne.

„Bavorsko.“

Heidi Ulsterovo prohlášení ještě dál vysvětlovala: „Přesněji, Ludvík nenáviděl bavorskou politiku a to, že je jejím králem, a ne králem země samotné. Z jeho deníku vyplývá, že miloval lesy a hory, ale nikdy se z nich nemohl plně těšit, protože mu neustále někdo koukal přes rameno – buď rádci, kabinet nebo jeho sokové. Když mu bylo přes dvacet, musel se vypořádat se sedmitýdenní válkou mezi Rakouskem a Pruskem, pak roku 1870 s válkou ve Francii a se založením Německé říše, která Bavorsku sebrala status nezávislého království. To by bylo dost na každého.“

Ulster přikývl. „Konkrétně ta poslední událost měla na Ludvíkovu psychiku hluboký vliv. Králové, které nejvíc obdivoval, ať už z historie nebo z mytologie, byli svrchovaní vládcové, co se nikomu nezodpovídali. Měli autoritu a mohli své království budovat. Ludvík se takové moci nikdy netěšil. Vždycky se musel někomu zodpovídat.“

Payne svítil baterkou na zadní zeď a díval se na dopisy adresované Löherovi. Docházely sem z celého světa. „Jak to do sebe zapadá?“

Ulster objasňoval dál: „Pamatujete si na tu bláznivou historku, kterou jsem vám vyprávěl o Ludvíkových zaměstnancích? Jak poslal majordoma a kuchaře vyloupit banku ve Frankfurtu, když mu odmítli dát půjčku?“

Payne se zasmál. „Jak bychom na ni mohli zapomenout?“

„No, tak vykradení banky není ničím ve srovnání s úkolem, který zadal Franzi von Löherovi, což byl ředitel státních archivů v Mnichově.“

„A o co ho Ludvík požádal? Aby mu zfalšoval nějaký papíry?“

Ulster zavrtěl hlavou. „Ludvík ho požádal, aby založil novou zemi.“

64

Payne zíral v polotmě místnosti na Ulstera a pokoušel se rozšifrovat, zda to myslí vážně. Díky dlouholetému přátelství věděl, že Ulster by o historických údajích nežertoval. Jenže Ulsterovo prohlášení působilo jaksi směšně. Payne se přistihl, jak o tom, co slyšel, vážně pochybuje. „Löher měl založit novou zemi?“

Ulster se zazubil. „Myslel jsem si, že vás to zaujme.“

Jones zašveholil: „Jak se to dělá? Protože já bych strašně rád jednu takovou zem založil. Byla by jako Playboy Mansion, ale oblíkalo by se tam ještě míň.“

Payne vtip přešel a soustředil se na Ulstera. „Copak bylo za Ludvíka něco takovýho možný? Nebo to byl jenom další nesplnitelnej sen?“

Ulster pokrčil rameny. „Historikové o tom rokovali celá léta. Pro normálního občana by samozřejmě vypadalo nesmyslně píchnout do země vlajku a založit novou zem. Nikdo by jí totiž neuznal, ale někomu takovýmu, kdo měl vliv jako Ludvík, by to mohlo vyjít. Nakonec, v Evropě ho milovali a ve světě znali. Díky tomu měl docela obstojnou šanci.“ Payne ukázal na dopisy na zdi. „A Löher byl jeho velvyslanec?“

Ulster přitakal. „Ludvíka vždycky fascinovala představa dokonalého království na dokonalém úseku země. Myslel, že když nemůže Bavorsko přimět, aby naplnilo jeho vznešené ideály, tak začne někde na novém místě. Dostal by šanci vládnout zemi tak, jak považoval za správné – i kdyby tam kromě jeho sluhů žádní občané nežili.“

„Löher ho bral vážně?“ položil Payne otázku.

„Vlastně jo. Na rozdíl od amatérů, kteří jeli do Frankfurtu a vůbec neměli v úmyslu banku vykrást, Löher se do své mise vložil s vervou. Ludvík mu vydal specifický seznam požadavků pro své nové království a Löher cestoval po světě a hledal zemi, jež by odpovídala jeho potřebám. Nezapomínejte, že se to odehrávalo v 70. letech devatenáctého století, tedy dlouho před nástupem letecké dopravy a automobilismu. Löher musel cestovat na koni, vlakem, lodí a vším možným.“

Pak se slova ujala Heidi: „Löher kupodivu tohle všechno podnikal v naprostým utajení. Kdyby o jeho misi cokoli prosáklo ven, pomyslete, jakou by to způsobilo zkázu. Bavorský král, vládce, jehož krajané milovali, se je chystal opustit? Jistě by nastaly veřejné nepokoje.“

„Jak se jim to podařilo udržet v tajnosti?“ zeptal se Jones.

Ulster vysvětloval: „Löher už v mládí hodně cestoval a nyní se vydával za cestopisce nebo za zámožného cizince, který hledá pozemek. Když přijel do nějaké nové země, mluvil s místními a zjišťoval, komu patří nejmalebnější nemovitý majetek. Pak si vlastnictví prohlédl a určil, zda vyhovuje jeho potřebám. Není překvapením, že Ludvíka víc než cokoli jiného zajímala venkovská krása. Toužil po hezkých výhledech a křišťálově čisté vodě, utopickém světě, o němž snil celé roky. Ale Löher byl rozumný. Krásu sice pokládal za důležitý faktor, avšak nahlížel na zemi i z pohledu byrokrata. Ujišťoval se, zda se tam nachází úrodná půda a dá se osít plodinami. Informoval se na ryby, divokou zvěř a další zdroje jídla, protože Ludvík i jeho sluhové přece potřebovali jíst. Vyptával se na sucha, bouřky a vůbec na počasí za všech ročních období. Studoval místní historii a ubezpečoval se, že se dá země uhájit před vpádem cizích sil. Jinými slovy, ujišťoval se, zda bude království dlouhodobě udržitelné.“

Payna to zaujalo. Vypadalo to, jako by Löher platil za dokonalého komplice šíleného krále. Jeden byl snílek, druhý realista. „A jak se rozhodl?“

Odpověděla mu Heidi. „Po své první cestě v roce 1873, která ho zavedla do Španělska, Afriky, Řecka a na turecké ostrovy, předložil Ludvíkovi podrobné zprávy o spoustě lokalit. Nikdo netuší, jak král reagoval, protože spolu mluvili soukromě, ale s jistotou se ví, že řekl Löherovi, aby hledal dál.“

„Pokud spolu mluvili soukromě, jak teda o té zprávě víte?“ zeptal se Payne.

„Löherovy zprávy se nakonec dva roky po Ludvíkově smrti objevily v Geheimes Hausarchivu, což jsou tajné archivy Královského domu. Ty zprávy jsou tam dodnes.“

Jones pohlédl na Ulstera. „Podle mě jsi říkal, že tvůj kámoš v archivech pátral a nenašel, co chtěl.“

Ulster se usmál. „On nehledal Löherovy zprávy. Ty už byly několik desítek let prozkoumané. Můj přítel hledal dokumentaci o tom, co se stalo poté.“

Payne se zamračil. „Co máš na mysli?“

„Podle mnichovských archivů podnikl Löher v roce 1875 druhou cestu do ciziny. Navštívil Kypr a Krétu a vyptával se na Krym, samosprávnou republiku v Černém moři. Bohužel se zdálo, že jejich potřebám nic nevyhovuje. Ludvík zatím začínal být podrážděný a Löher postupně stárnul, takže se nemohl vláčet po světě. Ludvík chápal, jak je utajení důležité, a nesvěřil by tajný projekt nikomu jinému než Löherovi. Ten už necestoval sám po světě, ale sbíral deníky cestovatelů, četl knihy o cizích zemích, dokonce rozmlouval s turisty z cizích zemí – to vše v naději, že najde království pro svého krále. Přes všechno tohle úsilí dospěl k politováníhodnému závěru. Dokonalé místo pro Kamelot neexistuje.“

Ve své poslední zprávě Ludvíkovi vysvětluje Löher svůj úsudek:

Navštívil jsem velkou část obydleného světa a četl jsem a pátral ve spoustě knih. Našel jsem však jen velmi málo aspoň trochu vhodných míst a ani v jednom případě bych nemohl zaručit, že by celý počin skutečně mohl uspět… Na celé zemi není jediné místo, které plně vyhovuje podmínkám pro přijatelný výsledek. Cíle lze dosáhnout jen částečně a jistě ne bez velkých obětí a potíží.

Heidi přidala pár dalších detailů: „Když tisk tyto zprávy odhalil, veřejnost bohužel Löhera očernila. Většinu lidí pořád ještě štvala Ludvíkova vražda, a tak zaútočili na Löhera, že pošetilého krále zneužíval k financování svých cest. Nakonec bavorská vláda Löhera donutila vzdát se své pozice ředitele archivů, ačkoli byl Löher osobou, která do archivů dodala zprávy jako první. Pokládal je za důležitou součást Ludvíkova odkazu, ale oni ho za jeho upřímnost potrestali.“

Payne se díval na dopisy na zdi. Jazyk sice přeložit neuměl, ale dokázal přečíst rukou psaná data na dokumentech. Většina dopisů přišla v roce 1886, což byl rok, kdy Ludvík zemřel. „Kdy Löher předložil poslední zprávu?“

Ulster se radostně zazubil. „Chlapče, právě proto jsem tak nadšenej. Tahle zeď, plná dopisů datovaných dlouho po Löherově poslední zprávě, odporuje všem důkazům, které se kdy našly. Kolovaly o tom dohady, ale takovýhle důkaz se nikdy nevyskytl.“

„Důkaz čeho?“ zeptal se Jones.

„Že Löher najal skupinu výzkumníků, aby pro něj cestovali po světě a shromažďovali údaje pro neznámého zákazníka. Že tihle průzkumníci našli kousek země pro moderní Kamelot a Löherova poslední zpráva – v níž prohlašuje, že takový místo neexistuje, takže pokračování ve výzkumu by bylo jen plýtváním penězi a časem – fungovala prostě jako zástěrka k setřesení Ludvíkových soků.“

Payne se zhluboka nadechl a snažil se to pochopit. Během posledních několika dní prošel rychlokursem o historii Bavorska a už se mu z toho začínala motat hlava. Před tímhle výletem nějaké fotky Ludvíkových zámků viděl, ale jeho život vůbec neznal. A teď stál v tajné místnosti, skryté pod jedním z jeho zámků, a mluvil o tom, jak Ludvík plánoval opustit svou zem.

Payne pohlédl na Ulstera. „Vysvětli to líp.“

Ulster kývl. „Už předtím jsem se zmínil, že můj přítel navštívil archivy v Mnichově za velmi specifickým cílem. Chtěl zjistit víc o přetrvávajícím vztahu mezi Ludvíkem a Löherem v měsících před Ludvíkovou smrtí. Jak víte, Ludvík byl samotář, a přátelé, které si získal, byli od přírody umělecky založení. Proč spolu v tom případě Ludvík a Löher komunikovali tak dlouho po skončení jejich tajného projektu? Löher byl starší historik, nebyl malíř ani hudebník. Věřte mi, říkám vám, že většina historiků je příšerně nudná!“

Payne se uculil. „A ty nejsi historik?“

„Já jsem výjimka, která potvrzuje pravidlo.“

„Dovoluji si nesouhlasit,“ popichoval ho Jones.

Ulster se zasmál. „Každopádně když Löherovy cestovní zprávy pronikly v roce 1888 do tisku, někteří lidé se dohadovali, že byly skutečným důvodem Ludvíkova sesazení. Nesvrhli ho proto, že by zešílel, ale proto, že se jeho kabinet dozvěděl o bláznivém plánu se založením nové země, a potrestal ho za jeho zradu.“

Payne pokrčil rameny. „To zní logicky.“

Ulster zavrtěl hlavou. „Tahle teorie má ovšem háček. Löher dal Ludvíkovi svou poslední zprávu několik let předtím, než Ludvíka zavraždili. Pokud to téma už dávno uzavřeli, proč kabinet jednal tak krutě, když Ludvíkův zmařený plán objevil? A navíc, proč by s reakcí čekali tak dlouho? Jestliže měla poslední zpráva opravdu fungovat jako zástěrka, Löher by se s jejím doručením netajil. Vlastně by se Ludvíkův kabinet o zprávě dozvěděl ihned a ujistil se tak, že Ludvík neodchází. Až si přečtu ty dopisy, jistě se dozvím víc, ale odhaduju, že ta záležitost ještě nebyla uzavřená. Že Ludvík pořád chtěl z Bavorska odejít a kabinet se ho zbavil dřív, než se mu k odchodu naskytla šance.“

65

Zatímco Heidi s Ulsterem se soustředili na dopisy, Payne a Jones prověřovali zbytek místnosti a pátrali po informacích o Ludvíkově tajné misi. Prohlídku jim bohužel ztěžoval nedostatek elektrického světla. Vzhledem k speciálním efektům v jeskyni to působilo jako překvapivé opomenutí, ale zřejmě šlo o to, aby elektrické kabely nevzbuzovaly podezření. Jones si ve dvou rozích všiml větracích šachet, díky nimž mohl Ludvík používat svíčky nebo lucerny a nemusel se bát, že se zadusí.

Payne posvítil baterkou na zeď po levé ruce. Zastavil se před řadou skic, které mu padly do oka. Chyběly na nich podpisy, takže nevěděl, jestli je nakreslil Ludvík nebo ne. Skici zobrazovaly skalnaté pobřeží nějakého malebného ostrova a většina také honosný palác, ať už reálný nebo imaginární, proti němuž vypadal Linderhof jako chatrč. Tyčil se na kraji impozantní skály a byl navržený se spoustou rozmarných detailů – skvěly se tu ozdobné komíny, okrasné věžičky, strmé štíty a kamenné sochy. Přitom stavba zdánlivě vyrůstala ze země, jako kdyby tam stála odjakživa. Podle nádherných zahrad a panoramatických výhledů na nekonečné moře nejspíš naplňovala Ludvíkovo pojetí Kamelotu.

Pár metrů vpravo zahlédl Payne soubor stavebních plánů. Visely na dvou skobách zatlučených ve zdi. Payne vyrostl v kancelářích Payne Industries, takže znal širokou škálu technických výkresů, ale tyhle se vlivem stáří, jazyka a rozsahu lišily od čehokoli, co kdy viděl. Nakreslili je v 80. letech 19, století a znázorňovaly pokoje obrovského paláce, většího než většina katedrál. Payne si prohlížel půdorysy podlaží a zkoušel si představit, jak by budova vypadala ve skutečnosti. Když se mu to povedlo, zjistil, že to odpovídá skicám po jeho levici.

Ludvíkův plán očividně nebyl jen prázdná iluze.

Jones seděl ve středu místnosti na vyřezávané židli a prohledával zásuvky u starožitného psacího stolu. Šlo o verzi Bureau du Roi – bohatě zdobeného psacího stolu se stahovací roletou, který si objednal francouzský král Ludvík XV. Tento exponát byl vykládaný složitým výběrem barevných dřev. Původní stůl je ve Versailles a na něm miniaturní busta Minervy, kdežto Ludvíkův se mohl pochlubit propracovanou bustou Labutího krále. Na vnější straně stolu (na opačné straně od místa, kde seděl král) byl ovál s vyřezávanou hlavou Ticha, symbolické postavy, jež držela na ústech ukazováček. Soška měla připomínat diskrétnost, kterou královské záležitosti vyžadovaly. Zdálo se, že tady dole, kde byl stůl zamknutý více než sto let, měl symbol mimořádný význam.

Jones bavorštině nerozuměl. Pátral ve stole po něčem, co by vypadalo neobvykle – i když takový termín se dal v podzemním doupěti muže s vlastní tajnou jeskyní jen těžko definovat. Přesto postupoval nadšeně, protože chápal, že jde o jedinečnou příležitost k prošetření smrti důležité historické postavy.

Na první pohled vypadala většina věcí ve stole umělecky. Našel spousty stran s notovými zápisy a klavírními výtahy pro Ludvíkovy oblíbené opery. Vyskytl se tu náčrtník plný čmáranic, od mraků přes hory až ke koním. Jedna menší zásuvka navíc skrývala kancelářské potřeby devatenáctého století včetně tužek, plnicích per a papírů na psaní. Jonese to, stejně jako většinu lidí moderního světa, svádělo, aby si něco z toho vzal pro sebe, ale rozhodl se, že to neudělá, jelikož věci přece jen patřily králi.

Užuž se chystal od psacího stolu odejít, když vtom narazil na ručně psanou stvrzenku. Papír měl dokonce záhlaví, vytištěné z mědirytiny. V horní části stránky se skvěl znak s rozzuřeným lvem, držícím štít. Dole stálo jméno a adresa. Jones se pokoušel slova přeložit.

„Hej, Petře,“ řekl přes rameno, „znáš město jménem Minga?“

Ulster zrovna četl na zdi jeden z dopisů. Zarazil se a otočil. „Po pravdě řečeno, znám. Minga je bavorský název Mnichova.“

„Vážně? Já myslel, že se Mnichovu říká München.“

Ulster zavrtěl hlavou. „To je německý název pro Mnichov. Většina lidí v tom má zmatek. Proč se ptáš?“

„Na týhle hlavičce je napsaný Minga.“

„Na jaký hlavičce?“

Jones podal papír Ulsterovi. „Našel jsem to zastrčený v Ludvíkově stole. Myslím, že je to jakási stvrzenka. Ale taky by to moh bejt nákupní seznam.“

„Já taky,“ přiznal Ulster a posvítil baterkou na dokument. „Ale domnívám se, že máš náhodou pravdu. Je to stvrzenka.“

Jones vstal ze židle. „Za co?“

„Upřímně, nemám potuchy. Je to jedna z nejvíc zašifrovaných stvrzenek, jaký jsem kdy viděl.“

„No teda, tvoje bavorština asi taky potřebuje vypilovat.“

Ulster se usmíval. „Ne, tak to není. Slova dovedu číst dokonale. No, ta stvrzenka toho stejně moc neříká. Podle tohohle bude ta věc k mání prvního července 1886.“

„Jaká věc?“

„To je právě ta zašifrovaná část. Prostě se to tu nepíše. Ani cena nebo popis, ani číslo položky. Je tu datum dostupnosti a nic víc.“

Jones zvažoval možnosti. „No, když se nad tím zamyslím, podle mě to není až zas tak překvapivý. Chci říct, jak často si ve tvým obchodu něco objedná sám král? Museli si zapamatovat, co si koupil.“

Ulster přikývl. „To je velmi dobrá připomínka.“

Heidi se připojila. „Jaký to byl obchod?“

Jones se zasmál. „Sotva jsme se zmínili o nakupování, už jste přiběhla. To je drasťák.“

Usmála se. „Jsem přece ženská.“

„Všim jsem si, to mi věřte.“

Ulster zkoumal hlavičku. „Vlastně nevím, jestli je to obchod nebo právnická firma. Ten podnik se jmenoval Hauser & synové. S takovým jménem to mohlo být cokoli.“

Do rozhovoru se vložil Payne: „A co adresa?“

„Co je s ní?“ zeptal se Ulster.

„Různý části města jsou často známý kvůli různejm věcem – jako třeba Wall Street nebo Madison Avenue. Možná nám adresa poskytne nějaký vodítko.“

Ulster se s námahou pokoušel číst maličký tisk dole na stránce. „Hauser & synové sídlili na ulici jménem… Briennerstraße. Počkejte! Jak to, že ten název znám?“

Heidi se nadšeně zachichotala. „Poblíž jsem kdysi pracovala! Briennerstraße je jedna z nejlepších nákupních čtvrtí v Mnichově. Chodí tam nakupovat bohatý lidi.“

Zavrtěl hlavou. „Promiňte, drahoušku, to není ono. Já tu ulici znám z jinýho důvodu.“

Zasmála se mu. „Já neodpovídala na vaši otázku. Říkala jsem vám, proč tu ulici znám já. Vy Briennerstraße pravděpodobně znáte proto, že jde o nejstarší silnici v Mnichově. Navíc se nachází velmi blízko paláce Nymphenburg, kde jsem pracovala.“

Ulster kýval. „Ano, samozřejmě, palác Nymphenburg! Letní sídlo bavorských králů. Jak jsem na to mohl zapomenout?“

„A,“ dodala, „taky je to rodiště Ludvíka II.“

Jones na ni civěl. „Ludvík se narodil blízko té ulice ze stvrzenky?“

Přitakala. „Několik bloků od ní.“

„A kdy ho zavraždili? Nějak dva týdny předtím, než mu nachystali tu objednávku?“

Ulster znovu přečetl datum na stvrzence. „To mě podrž! Nedal jsem si to dohromady. Potřebuju svačinu, abych si dobil mozek.“

Jones ho poplácal po zádech. „S tím si nelam hlavu. Vlastně si nelam hlavu s ničím. Nazvi mě šílencem, ale já myslím, že se nám Ludvík snaží něco sdělit.“

Ulster se na něj zmateně podíval. „Opravdu? A co?“ Jones se zašklebil. „Chce, abychom šli na Oktoberfest.“

66

Všichni se domnívali, že Jones s Oktoberfestem žertuje. Ujistil je však, že ne. „Klidně se mi dál řehtejte, ale já mám za to, že ta stvrzenka je hlavní klíč.“

Ulster zdvořile nesouhlasil. „Nerad se hádám, ale myslím, že náš čas strávíme mnohem líp v tomhle prostředí než v mejdanovým ovzduší Mnichova.“ K doložení svého tvrzení posvítil baterkou na stěny. „Místnost, v níž stojíme, obsahuje mnohem víc informací o Ludvíkovi než stovka moderních učebnic. A celá historie, kterou tady vidíte, je naprosto neupravená. Je to, jako kdybychom zakopli o strom s věděním a měli dovoleno volně trhat ovoce.“

Heidi souhlasně přikyvovala. „Já Mnichov miluju jako každá holka, ale v tomhle souhlasím s Petrem. Sotva jsme měli čas přečíst některý z dopisů. Kdo ví, co bychom se mohli ještě dozvědět?“

Jones se podíval na Payna, aby ho podpořil. „Jone?“ Payne se zhluboka nadechl. Věděl, že jeho přítel nebude spokojený. „Poslouchej, respektuju tvoje domněnky, ty víš, že jo. Ale zatím vůbec nevíme jistě, jestli Hauser & synové ještě existují. Chci říct, že je zdlouhavý jet někam kvůli obchodu, kterej možná uzavřeli už v roce 1890.“

„Jo, ale –“

Payne ho přerušil: „I kdybych volil tvou možnost, o tie-break bychom stejně přišli.“

„Tie-break? Jakej tie-break?“

„Petr přece má helikoptéru.“

Jones zavrčel a vyškubl Ulsterovi stvrzenku z ruky. „V tom případě si tohle beru a jdu na Oktoberfest.“

Payne se zachechtal. „Tak příjemnou túru. A nebav se s cizíma lidma.“

Ulster počkal, až Jones odejde z místnosti, a zmizel v temné chodbě. Pak se znepokojeně koukl na Payna. „Panebože! David se na mě naštval.“

Payne zavrtěl hlavou. „Uklidni se! Až se vrátí, všechno bude v pohodě.“

„Odkud se má jako vrátit?“ hekl Ulster.

„Neboj! On nešel na Oktoberfest. Kdybych měl hádat, šel se asi ven nadýchat čerstvýho vzduchu. Věř mi, až se vrátí, o Mnichově už ani nepípne.“

Jones vylezl po žebříku na druhé straně tunelu a otevřel poklop. Za třicet vteřin už seděl na pařezu a díval se na svůj vodotěsný mobil. V jeskyni ani v tunelu nebyl žádný signál. Tady venku si konečně mohl zavolat. Rychle našel v paměti číslo.

„Výzkum,“ řekl Raskin ve své kanceláři v Pentagonu. Jones jeho hlas okamžitě poznal. „Randy, chlape, tady je David Jones. Nebyl jsem si jistej, jestli ještě takhle pozdě makáš. Jsem rád, že seš ve službě.“

Raskin zuřivě psal. „Moment, ať se ujistím, jestli to správně chápu. Ty seš jako rád, že makám na noční směny, jo? To je od tebe hrozně hezký.“

„Ale no tak. Víš, že jsem to tak nemyslel.“

„A jak jsi to teda myslel?“

„Jsem rád, že jsi ve službě, protože potřebuju tvůj odbornej posudek.“

Raskin si upravil na sluchátcích mikrofon. „Sakra, DJi, to je ještě horší! Ty seš rád, že pracuju na noční směně proto, že mě chceš využít. Ani jsi neřek ahoj nebo jak se máš. Ale čekáš, že skočím do pozoru.“

Jones zaúpěl. „Nééé! Ty, Jon – dneska mě všichni serou.“

Raskin se opřel na židli. „Prosím tě, neříkej mně, že se rozcházíte. Na opatrovnictví jsem moc starej.“

„Ne, nic vážnýho. Jenom odlišnej názor na něco, co zrovna podnikáme.“

Raskin dělal hloupého. „A to něco podnikáte kde?“

„V Německu.“

„Fakt? Co děláte v Německu?“

„To je dlouhej příběh. Povím ti to někdy jindy.“

„Možná bys mi to měl říct hned, když potřebuješ mou pomoc.“

Raskin měl ještě vyšší bezpečnostní osvědčení než on, takže se Jones nebál, že by někomu něco vykecal. Přesto se poněkud zdráhal prozradit mu detaily. „Chtěl bych, ale prozatím jsem se zavázal k mlčení. Jakmile dostanu povolení, rád ti řeknu podrobnosti.“

„To respektuju. Neznamená to sice, že se mi to líbí, ale respektovat to dovedu.“

„Takže,“ pronesl Jones, „pokud jde o tu službičku pro mě…“ Raskin si protáhl prsty, až mu klouby zapraštěly. „Tak spusť.“

„Čumím na stvrzenku z roku 1886. Doufal jsem, že bys mi o tom zboží mohl říct něco víc. Jakej obchod provozovali a tak dál.“

„Jaká země?“

„Německo.“

Raskin vstoupil do databáze na jedné ze svých obrazovek. „Jaký město?“

„Mnichov.“

„Mnichov,“ mumlal a při tom přetahoval myší balík údajů z jednoho monitoru na druhý. „Prosím tě, řekni, že máš jméno nebo adresu. Jinak to bude chvíli trvat.“

„Mám vlastně obojí. Obchod se jmenoval Hauser & synové a sídlil na ulici s názvem Briennerstraße. Je to nejstarší silnice v Mnichově.“

„No sláva! Až na to, že stáří silnice je mi na nic. Ale víš, co by pomohlo? Kdybys mi to mohl hláskovat. To by hodně pomohlo.“

Jones se zachechtal a hláskoval mu Briennerstraße. „Ještě něco?“

„Buď potichu, ať můžu pracovat.“

Na lince se několik vteřin ozývalo jen ťukání do klávesnice. Sem tam Raskin nad některou ze svých databází zaklel, ale obvykle následovala nějaká poznámka, jíž dával najevo, kdo je tady pánem. Jonesovi to připadalo jako proces načítání na počítačovém monitoru. Když se posměšky stupňovaly, znamenalo to, že se Raskin blíží k cíli.

„Tak,“ řekl Raskin konečně, „chceš dobrý zprávy, nebo blbý zprávy? Mám totiž trochu od obojího.“

„Žádný obezličky. Prostě mi to řekni.“

„Hauser & synové bylo rodinné klenotnictví, který otevřeli roku 1845. Zůstalo v provozu až do roku 1933, kdy nad Německem převzali vládu národní socialisti, ti zasraní náckové. Potom se Mnichov dramaticky změnil. Jak víš, Spojenci během druhý světový války roztřískali město na sračky. Mluvím o víc než sedmdesáti náletech kombinovanejch s pozemníma útokama. Když jsme město v roce 1945 ovládli, zůstala z něj z větší části jen hromada trosek.“

Jones zaklel pod vousy. Byl přesvědčený, že je stvrzenka dovede ke Kamelotu. Teď bude muset dolů, aby všem přiznal svou chybu. „A co ti Hauserové? Žije ještě někdo z nich? Třeba můžu –“

„Počkej! Ještě jsem neskončil. Nejlepší část teprve přijde.“

„Promiň, zblbnul jsem to. Pokračuj, prosím.“

Raskin navázal. „Naše vláda měla jako obvykle pocit viny za to, že vyhodila město do povětří, a tak strýček Sam Mnichov znovu vybudoval z americkejch daní. Což, podle mě, zrovna nevyhovovalo mým prarodičům, jelikož byli Židi. Ale vážně, víš, kolik svátečních obědů se nevyvedlo kvůli historkám o minulosti?“

Jones se usmál. „Ty seš Žid, já černoch, pojďme dál.“

„Každopádně netrvalo dlouho a Mnichov začal zase prosperovat. V roce 1955 otevřeli Hauser & synové novej obchod na novým místě, a ten je v provozu až do dneška.“

„Prosím tě, řekni, že mluvíš vážně.“

„Samozřejmě že mluvím vážně. Adresu jsem ti právě poslal na telefon.“

„To je úžasný! Nemůžu se dočkat, až to Jonovi vmetu do ksichtu.“

„Počkej. Takže vy dva spolu vážně bojujete?“

„Nebojujeme. Jen soutěžíme, jako vždycky.“

Raskin se usmál. „V tom případě mám otázku. Je na mě nasranej?“

„Na tebe? Proč by na tebe byl nasranej?“

„Kvůli tomu vyzváněcímu tónu.“

Jones vybuchl smíchy. „To tys mu ho změnil?“

„Pochopitelně že já. Dvanáctkrát na třech různých telefonech. Chceš mi tvrdit, že to ještě nezjistil?“

„Kdepak. Nemá ani páru.“

Raskin si povzdychl. „Musím připustit, že mě ten jeho zmatek trochu urazil. Koho zná jinýho, kdo by dokázal udělat takovej kousek?“

„Momentálně si myslí, že jsem to byl já. Teda aspoň do včerejška si to myslel.“

„A co se stalo včera?“

„Řídil jsem zrovna vrtulník, když jsi mu přepnul tón na Králíček lvíček, takže ví, že já jsem to bejt nemoh. Mimochodem, nádherná písnička. Parádně ho nasrala.“

Raskin se vítězně zazubil. „Když už o tom mluvíme, až budeš podruhý řídit vrtulník Petra Ulstera, měl bys vážně mít povolení.“

„Povolení? O čem to mluvíš?“

Raskin si uvědomil, že udělal chybu. „Abych Jonovi změnil vyzváněcí tón, musel jsem vysledovat jeho mobil. A díky tomu vím, že jste strávili noc v Ulsterových archivech.“

„A?“

„Nudil jsem se, tak jsem prověřil Petrovy poslední projekty. Víš, jen abych viděl, jestli nedělá na něčem vzrušujícím.“

„A?“

„A všim jsem si, že někdo ohlásil krádež jeho osobního vrtulníku.“

„Kdy?“ dožadoval se Jones.

„Asi před hodinou.“

„Kdo?“

Raskin informaci hbitě vytáhl. „Ve zprávě nejsou žádný jména, ale podala ji Bavorská státní policie v Mnichově. Zatímco spolu mluvíme, sledujou naváděcí signál.“

„Do prdele! Nemůžeš to zastavit?“

„Samozřejmě že to můžu zastavit.“

„Tak to zastav! Okamžitě!“

Raskin několik vteřin zuřivě psal. Tentokrát nadával velmi málo. „Fajn… hotovo! Z majáčku je topinka.“

„Díky, vážím si toho. Opravdu. Ale měl bych už jít.“

„Proč? Povídám ti, že jsem to naváděcí zařízení zrušil.“

Jones otevřel tajný poklop. „Já vím, že jo, ale my jsme tu tvrdli celou hodinu. Ať nás sleduje kdokoli, ví, kde teď jsme.“

67

Payne začal foťákem v mobilu fotit umělecká díla a plány, které visely na zdech. Ze zkušeností věděl, že mise, hlavně ty z nezmapovaných území, se rády zvrtnou. Shromažďoval tedy co nejvíc dokumentace, dokud to šlo.

Když uslyšel v tunelu kroky, s obavami vytáhl zbraň a zamířil ke dveřím. „Buďte potichu. Někdo jde.“

Ulster nepovažoval varování za důležité. „To je nejspíš David.“

Payne se bedlivěji zaposlouchal. „Ale proč běží?“

Heidi s Ulsterem strnule zírali na Payna, co jim dál poručí. Bohužel neměl moc možností. Stáli v místnosti bez oken jen s jediným východem, jenž vedl do betonového tunelu. A tunel nebyl nijak chráněný. Mohli pouze zůstat na místě a doufat v to nejlepší. Payne tedy rychle přivřel dveře. Zůstala v nich škvíra dost velká na to, aby jí mohl sledovat chodbu.

Pak ukázal ke stolu. „Zhasněte baterky a zůstaňte u země.“

Rychle udělali, co jim přikázal.

Kroky se blížily. Payne v klidu zamířil svým sig sauerem do chodby. Vystřelí jedině v případě, že uvidí muže s automaty nebo výbušninami. Přesto bylo moudré udělat bezpečnostní opatření. Ve tmě za ním se u podlahy krčila Heidi s Ulsterem. Choulili se k sobě, aby si navzájem dodávali sílu. Srdce jim bušila, dlaně se potily a oni se jen modlili, aby to byl Jones a ne nějaké opravdové nebezpečí.

Ale splnila se jim z toho jenom polovina.

„Jone!“ zvolal Jones, když přibíhal k místnosti.

Payne poznal jeho hlas. „Co se děje?“

„Petrův vrtulník někdo sledoval. Musíme zmizet!“

Kdyby to varování vyslovil kdokoli jiný, žádal by Payne další informace, než by vydal rozkaz místo opustit. Jonesovi však věřil natolik, že jeho úsudek vůbec nezpochybňoval. „Slyšeli jste ho. Jdeme!“

Heidi vstala a začala si stěžovat. „My jdeme pryč? Proč –“

„Okamžitě!“ zavrčel Payne. „Jinak tu zůstanete sama.“ Podívala se na Ulstera s nadějí, že u něj najde podporu. „Petře? Copak vaši helikop –“

Ulster jí položil ukazováček na rty, jako když otec uklidňuje svoje dítě. „Psst, drahoušku. Je čas jít. Už ani slovo.“ Heidi se to nelíbilo, ale vycupitala ze dveří.

Payne potlačil úsměv. „Jděte za DJem.“

Ulster se naposledy rozhlédl po místnosti. Ve tváři se mu zračilo zklamání. Zbývalo toho tady ještě tolik, co se chtěl dozvědět o Ludvíkovi a posledních dnech, jež strávil jako král. Ulster doufal, že se sem brzy vrátí, aby mohl svůj historický výzkum dokončit. Pokud se to nestane, bude toho navždy litovat. „Zamkneš dveře?“

Payne kývl. „Dokonce ti dovolím přechovávat klíč.“ Ulster mu poděkoval a potom odešel za ostatními.

Jones už mezitím dorazil ke svislé šachtě, jež ústila do stalagmitu. Hluboká voda ve Venušině jeskyni je sice zpomalí, Jones si ale uvědomoval, že tahle cesta je k vrtulníku zavede nejrychleji. Navíc chtěl před odchodem z jeskyně vzít jejich věci a mapu. Všechno to měli schované u ovládacího panelu. Nemělo smysl poskytovat někomu nápovědu, aby našel buď je nebo Ludvíkovu tajnou komnatu.

Jones počkal, až k němu dorazí Heidi, a pak vylezl po žebříku. Jakmile se dostal nahoru, ujistil se, že nehrozí nebezpečí, potom pokynul ostatním, aby ho následovali. Jeden po druhém vylezli ze stalagmitu a naskákali do Grotty Azzurry. Payne šel jako obvykle poslední. Ubezpečil se, že je poklop zajištěný. Ostatní zatím vyrazili ke břehu. Podle jeho hodinek už bylo po desáté. To znamenalo, že brány Linderhofu se už oficiálně otevřely. Příval turistů nadělá ve věcech zmatek, hlavně když se strhne nějaká přestřelka. Payne doufal, že k tomu nedojde. Netušil však, před čím stojí, protože neměl všechny informace.

Za necelou minutu už sbírali svoje věci a spěchali ke dveřím. Heidi jako bývalá zaměstnankyně věděla, kde se v nitru jeskyně ukládají zásoby. Mapu a obálku s černou labutí dala do čisté igelitové tašky, aby se nepoškodily, a podala ji Ulsterovi. Ne proto, aby se vyhnula zodpovědnosti; předpokládala totiž, že cestou zpátky k vrtulníku bude řídit golfový vozík. Ulster jí poděkoval.

„Fajn,“ pronesl Jones a nacpal se k tajnému vchodu, „mějte oči otevřený. Jestli zahlídnete cokoli podezřelýho, zakřičte. Rozumíte?“

Souhlasně přikývli, úplně promočení.

Jones pokračoval: „Já půjdu ze dveří jako první. Vy zůstaňte tady, dokud nedám znamení, že je čistej vzduch.“

Pak Jones se zbraní v ruce otočil klikou, která držela dveře zajištěné. Ozvalo se slabé cvaknutí, po němž následoval hlasitý rachot, jak se ohromný balvan otáčel. Tentokrát Jones přesně věděl, co má čekat, ale stejně se musel usmát. Vážně to byl super speciální efekt. Taková ta věcička, která se často používala ve filmech, ale v běžném životě ji člověk viděl zřídka. Skutečnost, že byla přes sto let stará, ji činila ještě parádnější.

Jakmile se balvan zastavil, Jones nakoukl puklinou ven. Doufal, že uvidí jejich golfové vozítko a opuštěnou cestu. Místo toho ho přivítalo čtyřčlenné přepadové komando. Muži měli poloautomatické pistole s tlumiči. Mueller jim poručil sledovat naváděcí signál vrtulníku, takže komando by do jeskyně vešlo mnohem dřív, kdyby se jim povedlo objevit tajné dveře. Ale na tom teď už nezáleželo. Stáli v půlkruhu před škvírou, všichni připravení střílet.

Schultz, vedoucí zabiják, postoupil kupředu. „Ruce vzhůru!“

Jones zaklel. Měli převahu a on to věděl. I kdyby zabil jejich vůdce, ostatní tři by ho sejmuli za necelou vteřinku. Kdyby tu stál sám, byla by situace jiná. Vrazil by zpátky do jeskyně s nadějí, že ve tmě se jim ztratí, jenže za ním stála Heidi s Ulsterem, takže to nemohl riskovat. Bez instrukcí by nevěděli, co dělat nebo kam jít. Rozhodl se tedy, že zůstane co nejdéle na místě, čímž poskytne Paynovi šanci ukrýt je uvnitř.

Aby získal čas, odpověděl Jones ve španělštině. „No hablo Inglés.“

Bohužel, Schultz mluvil espaňol mnohem líp než Jones. „Levante sus manos! Deje su arma!“

Jones se zašklebil. Jeho taktika se mu vymstila. Rozhodl se tedy přepnout na ruštinu. Trochu se ji naučil při nedávné cestě do Petrohradu. „Я не говорю испанский“

Schultz však nebyl hloupý. Celkem ochotně uvěřil Jonesovi nejistou španělštinu, ale že není Rus, to věděl zatraceně dobře. „Přestaňte to zdržovat. Vím, že vy i vaši přátelé umíte anglicky. To i další věci nám pověděl váš pilot.“

Jones koukl přes Schultzovo rameno a vzadu v golfovém vozítku zahlédl Baptista. Měl svázané ruce a obličej od krve. „Co chcete?“

„Chci, abyste zvedl ruce a odhodil zbraň.“

Jones se rozhodl získat čas. „Jste si tím jistej? Protože když zvednu prvně ruce, nejspíš si pustím zbraň na hlavu. A mezi náma, zranění na hlavě způsobujou pěknej bordel.“

Schultz se usmál a pak klidně stiskl spoušť. Utlumená střela hvízdla Jonesovi kolem ucha a zabořila se do skalnatého pahorku za ním. „Díry po kulkách ho dělají taky.“ Jones rychle pustil zbraň. „Správnej názor.“

„Teď udělejte tři kroky dopředu a klekněte si.“

„Velký kroky, nebo malý?“

Schultz neodpověděl. Jednoduše zamířil níž. Jeho cílem se tentokrát stalo místo mezi Jonesovýma očima. Na tak krátkou vzdálenost by chybil jen stěží. Schultzovi docházela trpělivost, takže se Jones rozhodl poslouchat jeho rozkazy. Za současné situace už poskytl Paynovi víc než dost času na to, aby jejich přátele ukryl v jeskyni a naplánoval útok.

Jestli ti muži vlezou dovnitř, Payne je zabije. A když nevlezou, uteče Payne tunelem. Jones svou povinnost rozhodně splnil. Zbytek už závisí na Paynovi.

68

Payne nechtěl s Heidi a Ulsterem nic riskovat. Neschoval je ve tmě jeskyně, ale nařídil jim, aby se ukryli v tajném tunelu. Věděl, že beton je ochrání před střelbou, a v nejhorším případě by mohli prolézt falešným pařezem a uniknout přes zámecké pozemky. Kupodivu si nikdo z nich nestěžoval. Skočili do vody a plavali ke Grottě Azzuře, kde měli vlézt do stalagmitu.

Payne zatím obhlížel okolí a plánovat útok. Věděl, že v jeskyni má taktickou výhodu, ledaže by si zabijáci zrovna nedávno Linderhof prohlídli. Díky uměle vytvořené kaverně a speciálním efektům to bude jako boj v zábavním parku. Pospíšil k ovládacímu panelu a zapnul vodopád, aby si přizpůsobil terén ve svůj prospěch. Voda v několika vteřinách vystříkla z chrliče a vřítila se do jezera. Potom zapnul vlnobití a zhasl podvodní světla. Temná voda náhle připomínala rozbouřené moře a její vlny narážely do Ludvíkovy loďky a blízké cesty.

Payne se při pohledu na to všechno usmál. U speciálních jednotek strávil mnoho nocí v podobných podmínkách, plížil se na cizí pobřeží a odstraňoval nepřátele. Užíval si to a užije si to i teď. Chybělo mu jediné – Jones po jeho boku. A přesto Payne jaksi věděl, že jeho nejlepší kamarád je v pohodě.

Jones je naláká dovnitř a Payne je sundá.

Jako za starých časů.

U spodku ovládacího panelu si Payne všiml velkého číselníku, který vypadal jako knoflík k ovládání hlasitosti na stereu. Payne ho v naději, že protivníkovi ztíží komunikaci, zmáčkl. Jeskyni okamžitě naplnily zpívané pasáže z Wagnerova Tannhäusera, což byla jedna z Ludvíkových oblíbených opěr. Payne se zazubil a nastavil ještě větší hlasitost. Hudba a tma skryje v uzavřeném prostoru jeho pohyb do doby, než bude připraven udeřit.

Teď už mohl jenom čekat.

* * *

Zabijáci vlezli do jeskyně naprosto nepřipravení. Bez baterek, map, bez vyspělé sledovací techniky. Prostě jenom hromadně vtrhli dovnitř, takže se na dobře osvětlené cestě zjevila skupina tří bojovníků. O střelbě v rokli je zřejmě nikdo neinformoval, jinak by útok proti špičkově trénovanému vojákovi dlouho a pečlivě promýšleli.

Pochopitelně, tenhle problém měla většina zabijáků. Nikdo je necvičil v přemýšlení.

Payne se v potemnělém jezeře skrčil a nechal svoje tělo stoupat a klesat zároveň s umělým příbojem. Nacházel se dost blízko u cesty, aby mohl mířit přesně, ale zároveň tak daleko, aby ho nemohli vidět – aspoň do chvíle, než jeskyni jako blesk rozsvítí palba z jeho hlavně. Kdyby měl víc času se tím zabývat, sundal by je potichu holýma rukama. Jones se však bohužel ocitl v bezprostředním nebezpečí a hodiny tikaly.

Musel vyrazit hned.

Pro Payna byla první rána nejsnazší. Zvedl svůj sig sauer nad vodní hladinu a zamířil na hrdlo zabijáka, jenž šel v čele. Věděl, že vzdouvající se vlny by mohly jeho míření ovlivnit. Když vystřelí moc vysoko, zasáhne tvář. Pokud střelí nízko, trefí hruď. A pokud zamíří správně, zasáhne krční žílu. Nezáleželo na tom, stejně půjde k zemi. Pak musí Payne strhnout zbraň doprava a vyslat dvě další střely, než si poslední zabiják všimne, kde Payne ve vodě stojí. Pokud by k tomu došlo, začalo by to být zajímavé.

Payne stiskl kohoutek. Vřískající muzika ránu zamaskovala. Kulka zasáhla muže pod bradu a ihned ho zabila.

Zhroutil se na úzkou cestu a účinně zablokoval oba muže, kteří postupovali za ním. Payne nemarnil čas a vystřelil na druhého muže.

Zbýval poslední zabiják.

Jmenoval se Faust a byl chytřejší než druzí dva.

Rychle vypálil směrem k záblesku z Paynovy hlavně a pak skočil to tmavého jezera, i když neplaval zrovna moc dobře. Faust to udělal bez přemýšlení a to mu pomohlo přežít, jelikož osvětlená cesta fungovala jako střelnice a jeho druhové jako terče. Stačila chvilka, a zabili by ho stejně jako jeho kolegy.

Ve vodě měl aspoň nějakou šanci.

Před třemi dny Payne ještě plaval u dna řeky Ohio a poslepu hledal ztracený otvírák. A teď pronásledoval oběť v uměle vyrobené jeskyni.

Podle něj bylo tohle mnohem lehčí.

Payne s nožem v ruce a s plícemi plnými vzduchu klouzal pod vodou směrem k vyděšenému Faustovi. Jezero bylo dost hluboké a temné na to, aby Payna skrylo. Když tedy před sebou zahlédl třesoucí se nohy, neváhal a zaútočil zezadu. Chňapl Fausta za límec a strhl ho pod vodní hladinu. Faust sebou cukal, oháněl se a snažil se osvobodit, ale Payne boj rychlým tahem nože ukončil. Faustovi se řinula z krku krev, pustil zbraň a pokoušel se zadržet tekutinu ve svém těle. Ale marně. Za několik vteřin z něj život vyprchal.

Payne počkal a potom odtlačil mrtvolu stranou a rychle plaval ke břehu. Vyskočil z vody na úzkou cestu, nedaleko od druhého mrtvého zabijáka. Normálně by Payne váhal s použitím cizí zbraně, pokud by sám svou vlastní neměl poškozenou nebo bez nábojů, ale v tomhle případě to strategicky dávalo smysl. Mužova beretta měla tlumič, který se venku může hodit – zejména pokud je kolem pozemků Linderhofu rozmístěno víc mužů. Payne v žádném případě nechtěl, aby ho zpozorovali. Zvedl tedy berettu, na zkoušku vystřelil do vody a potom vyrazil k balvanu.

Jones klečel na zemi a slyšel, jak ze škvíry za ním zaznívá hudba. Operu sice neznal, ale přistihl se, jak si při ní pobrukuje – částečně aby se uklidnil, a taky proto, že se nudil.

Z Schultzovy taktiky se dalo docela jasně poznat, že dostal rozkaz sledovat naváděcí signál a vyslechnout posádku vrtulníku, aniž by kohokoli odstranil. Jinak by už Baptiste s Jonesem byli mrtví a Schultz by v jeskyni hledal Payna, Heidi a Ulstera. Jones změnil názor. Pokud se naskytne šance, pořád se Schultzem může jednat. Nechystal se však provést nic zoufalého. Aspoň dokud Payne neodrovná zbytek jeho party. Mezitím bude dělat všechno proto, aby svého věznitele neustále rozptyloval.

Jones pohlédl na Schultze, jenž stál čtyři metry před ním. „Kolik je hodin?“

„Tak akorát na to, abys držel hubu.“

Jones se zatvářil uraženě. „Kruci! Proč jste tak skoupej? To jste byl vždycky takovej? Jestli jo, tak to pracujete ve správným oboru. Spousta zabijáků jsou zakabonění chlápci.“

„Já nejsem zabiják.“

„Opravdu? A kdo tedy jste?“

„Jsem voják.“

„Já taky. Jak dlouho pracujete pro Muellera?“

Schultz se rozhlédl. Na upovídané zajatce nebyl zvyklý. Obvykle se třásli strachy a nepokoušeli se konverzovat. „Dva roky.“

„A je to dobrej zaměstnavatel?“

„Není špatnej.“

„Máte tam nějaký výhody?“

Schultz se ovládl dřív, než odpověděl. „Konec! Už ani slovo. Vím, co se snažíte udělat.“

„Vážně? Co?“

„Pokoušíte se mě rozptylovat.“

„A zabírá to?“

„Ani náhodou.“

Jones si v posledních několika vteřinách všiml, že hudba trochu utichla. Buď ji zeslabili nebo stojí někdo u škvíry a blokuje zvuk, co proniká z jeskyně ven. Kdyby měl hádat, tipoval by nejspíš to druhé.

„Poslední otázka a pak už budu držet hubu, slibuju.“ Schultz se do něj zabodl pohledem. „O co jde?“

„Víte, proč jsme tady?“

„To brzo zjistím,“ zavrčel.

Jones se usmál, přesvědčený, že je Payne za ním. „Nezjistíte.“

Za okamžik Payne stiskl spoušť a rozhovor ukončil.

Jones se ani neotočil. „To ti to trvalo.“

„Polib mi prdel,“ odsekl Payne. „Bylo to jeden proti třem.“

Jones vstal a ometal si kolena. „Ve skutečnosti to bylo tři proti třem. Nebo se Heidi s Ulsterem nepočítají?“

„V tomhle případě ne. Poslal jsem je do bezpečí.“

„Tak tam radši běž a vyzvedni je. Musíme se co nejdřív odlepit.“

„Já? A co ty? Co ty budeš dělat?“

Jones ukázal směrem ke golfovému vozítku. „Musím prověřit Baptista. Pokud nemůže letět, jsem pilot.“

„Dobře! Za pět minut tady.“

Jones najednou zvážněl. „A mimochodem, díky.“

Payne kývl a pak zmizel ve tmě jeskyně.

69

Mnichov, Německo

Oktoberfest je největší akcí svého druhu na světě. Tento šestnáctidenní festival se koná v Mnichově a každoročně přitáhne víc než šest milionů návštěvníků. První Oktoberfest proběhl v roce 1810 na oslavu sňatku princezny Terezy Saxe-Hildburgausen a korunního prince Ludvíka, jenž se později stal králem Ludvíkem I. (Byl to jmenovec Ludvíka II. a jeho dědeček z otcovy strany.) Událost se koná na Theresienwiese – což se překládá jako Terezina louka – a jde o volné prostranství o rozloze něco přes 40 hektarů, které leží jihozápadně od centra města. Pro ekonomiku Mnichova představuje festival událost tak důležitou, že má tato veliká louka i vlastní stanici metra. V průběhu festivalu projde stanicí U-Bahnu zhruba 20 000 lidí za hodinu v obou směrech.

Hauser & synové se nacházeli na opačné straně města, daleko od tohohle šílenství. Paynovi se ulevilo, protože si dělal starosti se zabezpečením. Baptiste přistál s vrtulníkem na firemní přistávací ploše šest bloků od obchodu, a jakmile pasažéři přeběhli do bezpečí, hned zase vzlétl. Jones byl přesvědčený, že Raskin si s naváděcím signálem poradil, přesto Baptistovi nařídil, aby létal kolem města a tím zmátl případné pronásledovatele.

Heidi dříve v Mnichově bydlela, takže je do obchodu vedla. Payne šel těsně za nimi. Na rozdíl od davů cizinců na chodnících věděla naprosto přesně, kam jít. Chvílemi šla hrozně rychle a Ulster měl potíže udržet s ní krok. Payne ji nakonec chňapl za loket a přiměl ji zpomalit – nejenom kvůli Ulsterovi, ale pro bezpečnost celé skupiny. Bylo těžké všechny uhlídat.

Samotnou Heidi cesta do obchodu nijak nevzrušovala. Myslela si, že se třeba dozvědí něco málo o Ludvíkovi, ale říkala si, že to nestojí za ten čas a námahu, aspoň ne v téhle fázi pátrání. Jediný, kdo opravdu věřil v hodnotu stvrzenky, byl vlastně Jones. Z nějakého důvodu prostě cítil, že je zásadní, a nechtěl ji nechat jen tak být. Payne s Ulsterem se nakonec uvolili spolupracovat, aby Jonese umlčeli.

Hauser & synové sídlili na obchodní třídě v hnědé cihlové budově, jež měla nablýskaný vzhled luxusního obchodu. Nad tónovanými skleněnými dveřmi stálo na elegantní tabuli krasopisně vyvedené zlaté jméno. Za netříštivými skly se ukrývaly vitríny plné kolekcí šperků. Osvětlovala je stropní světla, diskrétně skrytá před pohledy lidí, a šperky se díky nim třpytily jako hvězdy v pouštní noci.

Heidi se chtěla zastavit, aby se podívala, ale Payne ji odtáhl od výlohy ke dveřím. V příštích minutách se potřeboval soustředit na stvrzenku, a ne na diamantový náhrdelník, který tak obdivovala. Heidi kývla a slíbila, že dá pokoj, jenže hned v okamžiku, kdy vešli dovnitř, ji zaujal pár náušnic. Pak tenisový náramek. A potom zase zlatý prsten. Než to Payne stačil zjistit, už měla nakupovací horečku.

Friedrich Hauser měl na sobě značkový oblek. Sledoval celou akci zpoza svého psacího stolu v zadní části obchodu. Za ta desetiletí zažil podobnou scénu víckrát, než si dokázal zapamatovat. Pravda byla, že své živobytí vlastně zakládal na tom typu vzrušení, jaký ona právě projevovala. Jen doufal, že ta žena (nebo někdo z jejích přátel) má bankovní konto, které odpovídá jejímu nákladnému vkusu. Pokud ano, bude to skvělé odpoledne.

Vyšel jim vstříc. „Guten Tag!“ řekl.

Payne mávl a pronesl: „Dobrý den.“

Hauser, asi pětašedesátník, se laskavě usmál. „Á, vy jste navštívili naše město. To jsem měl vědět. V průběhu Oktoberfestu je tu každý na návštěvě. Odkud jste?“

„Z Ameriky.“

„Tedy z daleka. Soudím, že naše pověst ve světě vzrůstá.“ Payne se zasmál a zavrtěl hlavou. „Jak to tak vypadá, vy si svou pověst zasloužíte. Máte krásný obchod.“

Hauser zazářil. „Děkuji vám – i mí předkové.“

Poznámka přitáhla pozornost všech, i Heidinu. Obrátila se od hlavní vitríny a připojila s k ostatním.

„Vy jste majitel?“ zeptal se Payne.

„Jeden z majitelů. Jmenuji se Friedrich Hauser.“

Payne představil svou skupinku. „Já jsem Jon. Tohle je David, Petr a Heidi.“

Hauser kývl. „Těší mě. Co pro vás můžu udělat?“

Payne o krok ustoupil. „DJi, je to na tobě.“

Hauser se usmál a čekal na vysvětlení.

Jones se toho ujal: „Našli jsme něco z vašeho obchodu a doufali jsme, že byste nám mohl poskytnout nějaké další informace o majiteli té věci.“

Hauser povytáhl obočí. „Nechte mě hádat: našli jste prstýnek! Lidi je pořád ztrácí. Naštěstí máme dobré záznamy. Můžete mi ten kousek popsat?“

Jones zavrtěl hlavou. „Ne, nejde o prstýnek. Našli jsme jeden dokument.“

„Dokument? Nerozumím.“

Ulster ukázal na jednu z vitrín. „Můžeme vám ho ukázat?“

Hauser přikývl a přešel na druhou stranu vitríny, zatímco Jones položil stvrzenku na čerstvě vyčištěné sklo. Pak skupinka příštích několik vteřin tiše sledovala, jak Hauser prohlíží letitý dokument. Kupodivu se zdálo, že v té krátké chvíli prožívá – zmatek, pak vzrušení a nakonec úzkost. Jeho tělo se projevovalo stejně. Uvolněná pozice z předchozího okamžiku zmizela a vystřídala ji ztuhlá poloha vězeňského hlídače.

Oči se mu zúžily do štěrbin. „Kde jste to vzali?“

„Našli jsme to v jednom stole,“ odpověděl Jones.

„Čí to byl stůl?“

„To bych v současné době radši zatím neříkal.“

Hauser se ušklíbl a obrátil pozornost zpátky k dokumentu. Bylo jasné, že ví, na co se dívá, ale cosi mu bránilo, aby to přiznal. Payna to svádělo, aby zahájil útok nebo spíše výslech, ale než dostal šanci, podíval se Hauser přímo na něj. „Můžu si to vzít dozadu? Rád bych to ukázal svému otci.“ Payne zavrtěl hlavou. „Spíš bychom uvítali, kdyby přišel sem a promluvil si s námi. Chtěli bychom ho poznat.“

„To bude těžké. Nepohybuje se moc dobře.“

„To je mi líto, ale my jdeme tam, kam jde stvrzenka. Pokud chcete, velmi rádi ho navštívíme. Zaveďte nás k němu.“ Hauser si povzdechl. Na ramenou mu spočívala tíha celého světa. Vypadal jako člověk, který doopravdy neví, co má dělat. „Počkejte tady. Uvidím, čemu dá otec přednost. Může zatím někdo z vás zamknout dveře?“

„Proč?“ zeptala se Heidi.

„Ať se rozhodne jakkoli, měla by se tahleta záležitost řešit v soukromí.“

Payne přitakal. „Promluvte si s otcem a my zamkneme.“ Hauser vyrazil dozadu a Heidi si vzala na starost dveře. Payne, Jones a Ulster se mezitím snažili zjistit, oč jde.

„Viděli jste Hauserův obličej?“ zašeptal Jones. „Ten chlap byl vyděšenej – skoro jako kdybych mu podal žádost o výkupný. Kdyby na tý stvrzence bavorský stálo ‚naval prachy‘, tak jsme v prdeli.“

Payne zavrtěl hlavou. „To nebyl strach. To byla úzkost. Z něčeho je nervózní. V týhle chvíli by bylo nejlepší, kdybychom se rozestavili po obchodě.“

„Proč?“ podivil se Ulster.

„Jestli se vrátí s brokovnicí, nechci se stát snadným terčem.“

„To myslíš vážně?“

Payne váhavě pokrčil rameny. „Tak trochu, ale ne úplně. Očividně jsme narazili na něco důležitýho. Myslím, že bude nejlepší učinit bezpečnostní opatření, dokud se nedozvíme, o co jde.“

„Jaký opatření?“ zeptala se Heidi.

„Třeba rozejít se po obchodě.“

Jones se pohnul první. Zaujal obrannou pozici u dveří. Heidi a Ulster si stoupli do protějších rohů. Payne zatím zacouval doprava, odkud měl jasný výhled na celou místnost. Odtud mohl všechno vidět a celou akci kontrolovat.

Hauser se vynořil zezadu za pět minut. Zbraň sice v rukou neměl, ale zato byl vyzbrojený otázkou – takovou, která předznamenala, co se stane dál. Zahlédl Payna a vykročil směrem k němu, protože cítil, že skupinu vede. Zastavil se metr před ním a ztišil hlas.

„Můj otec,“ řekl, „má skoro sto let. V životě prošel dvěma světovými válkami. V posledních deseti letech pochoval svou životní lásku a dvě z mých sester, takže si ten člověk vytrpěl víc než dost. Proto jsem ochoten respektovat jeho přání – i v situacích, kterým úplně nerozumím.“

Payne hleděl na Hausera a snažil se pochopit, kam tím míří. „Co s tím máme společného?“

„Mluvil jsem s otcem o té stvrzence, a abych byl upřímný, rozrušilo ho to.“

„Rozrušilo?“

Hauser přikývl. „Řekl, že nemá sílu s vámi mluvit. Pokud…“

„Pokud co?“

„Pokud neodpovíte na jednu otázku.“

Ulster se přikradl blíž. „Na jakou otázku?“

Hauser povzdechl. „To je právě to. Vlastně to není otázka. Spíš je to výrok, který máte dokončit. Když ho dokončíte správně, otec si s vámi promluví. Pokud ne, mám vás z obchodu vyprovodit.“

Ulster výzvu uvítal. „To je zábavné! Jaký je to výrok?“

„Jo,“ řekla Heidi, která také přišla, „jaký je to výrok?“

Hauser se zhluboka nadechl a zašeptal slova, která mu otec sdělil, aby jim je přednesl. „Ten, kdo má klíč…“

„…si nasadí korunu,“ odpověděla skupinka jednohlasně. Hauser několikrát zamrkal, úplně ohromený. „Je to správně. Jak jste…?“ Když pomyslel na poslední léta strávená s otcem, jeho hlas utichl. Ty roky byly velmi náročné. „Víte co? Na tom nezáleží. Já jsem rád, že vůbec někdo ví, o čem otec mluví. Neustále o té stvrzence blábolí. Do dneška jsem si myslel, že jde asi o výplod jeho představivosti. Teď se děsím ještě víc, když vím, že to tak není.“

Payne ho přerušil: „Znamená to, že s ním můžeme mluvit?“

Hauser odpověděl tajuplně. „Nejen to, znamená to, že vy otevřete skříňku.“

„Jakou skříňku?“ dožadoval se Jones.

Hauser se usmál. „To brzy uvidíte.“

70

Hauser je zavedl do skladu v zadní části obchodu. Po pravé straně měli vestavěný trezor, který chránil nejcennější zboží Hauser & syn a všechny peníze, které se za víkend shromáždily. Po levé straně se nacházela malá kancelář s psacím stolem, židlí, počítačem, tiskárnou a třemi kartotékami. Všude bylo čisto a pořádek.

„Kde je váš otec?“ zeptal se Payne. Střílel očima ze strany na stranu a hledal nebezpečí. Za chůze držel ruku na zbrani. „Myslel jsem, že je tady vzadu.“

Hauser se ohlédl přes rameno. „Pracuje ve své dílně, ta je v zadním rohu budovy. Umístili jsme ji tam, aby hluk nerušil zákazníky.“

„Jestli je přikurtovanej k řetězu a vyrábí tenisky, tak ho osvobodíme,“ zašeptal Jones.

Hauser vtip neslyšel. „Chtěl jsem, aby už před lety odešel na odpočinek, ale on tvrdí, že práce je jediná věc, co ho udržuje při životě. No, když je to tak, může si tady zůstat, jak dlouho chce.“

„Jakou práci dělá?“ zeptala se Heidi.

„Návrhy šperků a opravy. Přes svůj věk má stále chirurgické ruce. Oči, to už je jiná, bohužel.“

Kráčeli po chodbě, až došli k dobře osvětlené místnosti, kde seděl na kovové stoličce stařec sehnutý nad pultem. Měl na sobě košili s dlouhými rukávy a tmavé kalhoty na šlích a hleděl do silné zvětšovací lampy, díky níž viděl sponu náhrdelníku, na níž pracoval. Krom toho měl na nose tlusté brýle, upevněné na černé šňůrce kolem krku.

Aniž by otočil hlavu, zaregistroval, že vešli, a v klidu položil nářadí. Po celé té dlouhé době si konečně někdo přišel pro tu věc. Byla to chvíle, na niž jeho rodina čekala od roku 1886. On sám v tom sice po těch letech hrál malou roli, ale cítil se poctěn, že se stane svědkem takové události, a taky byl nadšený, že tu chvíli sdílí se svým synem. S velkou námahou se otáčel na židli, až se ocitl tváří ke dveřím. Chtěl se podívat na lidi, kteří stvrzenku našli a správně odpověděli na jeho otázku.

„Pojďte dál, prosím,“ promluvil se silným bavorským přízvukem. „Omlouvám se, že jsem vás nepřišel pozdravit, ale můj syn se vám jistě zmínil, že se těžko pohybuji.“

Payne se laskavě usmál. „To my bychom se měli omluvit, že jsme se objevili neohlášení. Pokud jsme vám způsobili nějaké potíže, je nám to líto.“

Starý muž jim podal ruku a oficiálně se představil. „Jmenuju se Alexander. Rád vás poznávám.“

„Potěšení je na naší straně,“ řekl Payne, když si potřásli rukama. „Já se jmenuju Jon.“

Následoval Jones. „Já jsem David.“

„Já Heidi.“

Ulster šel poslední. „A já jsem Petr.“

Ulsterův stisk trval kupodivu déle než všechny ostatní dohromady. Ulster se po několika rozpačitých vteřinách pokusil svou ruku ze starcova sevření vytáhnout, ale Hauser ji držel pevně, až se žluté nehty zarývaly Petrovi do kůže. Takový vývoj událostí všechny zmátl, včetně Hauserova syna. Konečně stařec zamrkal a stisk uvolnil.

„Omluvám se,“ řekl v rozpacích. „Jenom jsem uviděl, no…“

Ulster se díval na Hausera a pokoušel se zjistit, co se stalo. Vteřinu či dvě to vypadalo, jako by se starý muž zatoulal v mysli někam jinam. „Co jste uviděl?“

Ztěžka polkl a pokusil se to vysvětlit. „Jako klenotník jsem si nemohl nevšimnout prstenu na vašem prstu. Mohu se s dovolením podívat zblízka?“

Ulster se zahleděl na svou pravou ruku. Prsten byl na ní připevněn natrvalo. Během let hodně přibral. „Já ho bohužel nemůžu sundat. Mám trošku moc baculaté prsty.“

„To je v pořádku,“ ujistil ho Hauser. „Poradím si.“

S jistým úsilím vzal Hauser zvětšovací lampu. Byla přichycená k pohyblivému pružinovému ramenu a upnutá k pultu. Všichni se nahnuli blíž. Hauser pomalu přitáhl silné čočky k Ulsterově ruce a upravil nastavení světla tak, aby se mohl lépe podívat na rodinný erbovní znak na prstenu. Když se objevil obraz – orel s mečem v jednom spáru a se svitkem ve druhém –, starý muž ho hned poznal a zalapal po dechu. Neviděl tento erb víc než šedesát let.

„Vy jste Ulster?“ zeptal se stařec.

Petra to zaskočilo. „Ano, pane. Jmenuju se Petr Ulster.“

„A jak se jmenoval váš děd?“

„Konrád. Konrád Ulster.“

Starý muž se lehce zachvěl. Uplynulo několik vteřin, pak zvedl oči a střetl se s Ulsterovým pohledem. Všichni viděli, že se stařec rozplakal. „Pak se kruh uzavírá.“

Hauserův syn pospíšil k otci. „Tati, co se děje?“

Starý pán několik sekund jen vrtěl hlavou. Když konečně promluvil, hlas se mu třásl pohnutím. „Nic se neděje, můj synu. Všechno je v pořádku. Pro schránku si přišli ti správní lidé. Prosím tě, vyzvedni ji z trezoru.“

Jeho syn kývl a poodešel, aby té žádosti vyhověl.

Stařec si pomalu rukávem setřel slzy a pak ukázal na štos skládacích židlí v rohu místnosti. Za léta ohýbání nad pultem měl tak zkřivenou páteř, že mu činilo potíže zvednout hlavu.

„Sedněte si, prosím. Rád bych se na vás při naší rozmluvě díval.“

Přenesli si přes místnost židle, zatímco Friedrich Hauser se vrátil z trezoru s prostou dřevěnou bedýnkou. Vypadala v každém ohledu nenápadně. Opatrně ji položil na podlahu vedle otcovy stoličky a sám si vzal židli. Nyní se tvářil jako všichni ostatní; chtěl vědět, o co jde, protože neměl ponětí, co se jeho otec chystá odhalit.

Hauser si odkašlal. „Vy všichni si teď musíte myslet, že jsem bláznivý staroch. Ujišťuji vás, že nejsem. Moje tělo možná selhává, ale to ostatní ne. Vždycky jsem věděl, že jednou si pro tu schránku někdo přijde. Připravoval jsem se na to polovinu života. Ale nevěděl jsem kdo. V mém věku už mě na světě nic nepřekvapuje. Žil jsem moc dlouho a viděl příliš mnoho na to, aby mě něco ohromilo. Nicméně váš prsten mě zaskočil.“ Ulster ukázal na svůj prst. „Můj prsten?“

Hauser kývl. „Neviděl jsem ho několik desítek let. Ale i se špatnýma očima jsem ho ihned poznal. Umělec si vždycky pamatuje svoje dílo.“

Ulster si to rychle pospojoval. „To vy jste vyrobil můj prsten?“

„Ano, já. Sám jsem vyrýval znak.“

„To nechápu. Byl to prsten mého dědečka.“

„Ano,“ potvrdil Hauser, „patřil vašemu dědečkovi, ale já ho udělal. Otec mu ho po válce dal na znamení našich díků.“

„Díků? Za co?“

„Za všechno,“ vysvětloval Hauser. „Za to, že za války ukryl naše šperky. Za to, že dodržel slovo, zatímco ostatní lhali. Že ochránil schránku před nacisty. Váš dědeček byl úžasný člověk. Bez něj by se ta věc ztratila navždy.“

Když Payne uslyšel tahle slova, ulehčeně vydechl. Od chvíle, co zavolal Ulsterovi a pověděl mu o bunkru v Garmisch-Partenkirchenu, uplynuly pouhé dva dny. Objev znaku Ulsterů na bedně se ztracenými uměleckými díly byl v té chvíli potenciálně nebezpečný. Mohl poskvrnit Ulsterovo jméno a obrátit vniveč všechno, co archivy představovaly. Když ovšem uslyšel Hauserova srdečná slova, oddychl si.

Alexander Hauser poplácal Ulstera po rameni. „Váš dědeček byl hrdina.“

Ulster zářil pýchou. „Taky si to myslím.“

Starý pán zahýbal ukazovákem. „O tom netřeba přemýšlet. Konrád Ulster byl hrdina. Zachránil bezpočet cenností z celé Evropy a pak je vrátil právoplatným majitelům. Nebýt jeho, tenhle obchod ani spousta ostatních by se nikdy znovu neotevřely. Proto mu má rodina darovala ten prsten. A proto jsem rád, že jste si přišli pro tu schránku.“

71

Payne hleděl na dřevěnou bedýnku na podlaze vedle Hauserovy stoličky. Zdálo se, že na ní není nic výjimečného. Vyrobili ji ze dřeva a vypadala stejně jako bedny, které našli v bunkru. Pokud mohl říct, hlavní rozdíl představovala její velikost. Na šířku, na výšku i délku měřila asi půl metru. Jistě se v ní při takové velikosti nemohl skrývat nijak velký poklad.

„Pane,“ promluvil Payne, „stále o té věci mluvíte. Můžete nás seznámit s její historií?“

Hauser se odmlčel. Přemýšlel, kde má začít s příběhem, který nabýval na síle více než sto let. Po chvíli jim položil otázku: „Řekněte mi, znáte Nostradama?“

Payne s Jonesem se na sebe podívali. Francouzského věštce ze šestnáctého století, známého svou schopností předpovídat budoucnost, oba dobře znali. Před necelým rokem objevili jeden z jeho ztracených rukopisů, a málem je kvůli tomu zabili.

„Ano, pane,“ odpověděl Ulster.

„A co jeho spojení s Ludvíkem?“

Heidi zavrtěla hlavou. „To je pro mě novinka.“

„Pro mě taky,“ dodal Ulster.

Hauser se usmál. „Tak u toho začneme – v roce 1864, kdy byl Ludvík ještě princem a jeho otec pomalu umíral.“

Všichni pozorně naslouchali. Nechtěli přijít o jediné slůvko.

„Král Maxmilián II. povolal syna ke své posteli a varoval ho před věštbou, věřil totiž, že předpovídala Ludvíkovu smrt.

V jeho knize Proroctví se sice neobjevila, ale toto čtyřverší se Nostradamovi dlouho připisovalo. Byl to muž, jenž ovlivnil mnoho králů po celé Evropě a mnoho lidí v průběhu času.“ Ulster ho přerušil. „O jakou věštbu šlo?“

Stařec odpověděl plynnou francouzštinou.

Quand le Vendredi Saint tombera sur le jour de Saint George,

Pâques sur le jour de Saint Marc,

Et la Fête Dieu sur le jour de Saint Jean,

Tout le monde pleurera.

Ulster z vlastní zkušenosti věděl, že Payne s Jonesem neplatí zrovna za jazykové odborníky, a tak verše přeložil.

Až Velký pátek připadne na den svatého Jiří,

Velikonoce na den svatého Marka

a Boží tělo na den svatého Jana,

celý svět zapláče.

Skupinka o čtyřverší chvíli přemýšlela, snažila se rozluštit jeho význam. O Ludvíkově jménu se sice nezmiňovalo, ale oni chápali, že mohlo předpovídat jeho smrt. Nebo taky ne. Tohle představovalo problém u většiny Nostradamových proroctví. Dala se vyložit mnoha různými způsoby. V tom také samozřejmě tkvěla část jejich kouzla.

Heidi promluvila první: „Nastaly ty události vůbec někdy ve stejném roce?“

„Staly se jednou. Psal se rok 1886.“

Usmála se. „Rok, kdy Ludvíka zavraždili.“

Hauser přikývl. „Dvě desetiletí se Ludvík bál příchodu roku 1886 jako námořník blížící se bouře. Uvnitř věděl, že ten prokletý rok nepřežije, i kdyby dělal cokoli. Jakýmsi způsobem mu to dodávalo kuráž, aby dokončil svůj sen o stvoření nového království za mořem. Paradoxně ho právě honba za tímto snem nakonec zabila.“

Ulster se nad tou ironií zamračil. „Jeho kabinet na to přišel?“

Hauser opět kývl. „Nejprve Ludvíka zatkli a pak ho navždy umlčeli. Bavorská vláda prohlásila, že je v celém případu nevinně, ale já znám pravdu. Každý, kdo tehdy žil v Mnichově, ví, co se stalo. Zavraždili našeho krále.“

Jones si to nemohl v hlavě srovnat. „Počkejte. Přece nejste zas tak starý… nebo jste?“

Starý pán se zasmál. „Někdy se cítím, jako kdybych byl, ale tohle všechno se stalo třicet let předtím, než jsem se narodil. To můj děda žil za Ludvíkovy vlády, ne já. Když jsem byl mladý, vyprávěl mi o Ludvíkově životě a smrti, takže jsem příběh mohl předat dalším generacím. Od mého dědečka to mělo velkou váhu, protože on Ludvíka doopravdy znal.“

Heidi na něj užasle zírala. Mluvila tu s někým, kdo měl zprostředkované znalosti o Ludvíkovi. „Váš děda ho znal?“ Hauser přitakal. „Pracovali spolu. Za půl roku se víc než dvanáctkrát setkali a debatovali o návrhu té věci. Jsem si jistý, že už jste zaslechli zvěsti o tom, že Ludvík musel mít pořád všechno pod kontrolou. Podle mého dědy byly ty zvěsti celkem pravdivé. Všechno muselo být dokonalé.“

Payne se nechtěl chovat nezdvořile, ale začínala s ním cloumat zvědavost. Bedýnka ležela na podlaze jen kousek od něj a on netušil, co se v ní skrývá. „Pane, stále mluvíte o té věci a o tom, jak je důležitá, ale nikdo z nás neví, o jakou věc jde. Pokud vám to nevadí, rádi bychom věděli, co je uvnitř skříňky.“

Stařec se rozpačitě usmál. Měli tu věc v rodině tak dlouho a teď mu způsobovalo potíže se jí vzdát. Přesto věděl, že se to musí stát. Pomyslel na ty tři muže – svého dědečka, otce a na Konráda Ulstera –, kteří tu věc dlouho ochraňovali, a oči se mu zalily slzami. Sobecky chtěl, aby jeho syn tvořil součást tohoto procesu, i kdyby to bylo jen symbolicky. „Friedrichu, čas nadešel. Vezmi prosím tu věc a dej ji Petrovi. Po všech těch letech to bude příhodné. Naše rodina předává tu věc vaší rodině.“

Jeho syn zvedl bedýnku a položil ji na pult. Víko bylo přibité, takže chvíli trvalo, než je vypáčil. Jeho otec mezitím promluvil do napjatého mlčení.

„Když pominete všechny ty výstřelky a fámy, Ludvík nebyl nic víc než idealista. Hlavně z toho důvodu se pokoušel z Bavorska odejít. Chtěl vytvořit dokonalé království, takové, na které by byl hrdý. Někteří vládci by začali se sbírkou zákonů či s novým vládním systémem, jenže Ludvíka byrokracie nudila. Místo toho se soustředil na umění, protože tahle věc v něm probouzela vášeň.“

Jeho syn se zatím pokoušel odstranit víko.

„Ludvík začal několik let před smrtí s tím nejzákladnějším. Nejdřív navrhl vlajku své země, jež obsahovala obraz, který sám nakreslil: propracovanou černou labuť. Pak se spojil s Richardem Wagnerem, svým oblíbeným skladatelem, a požádal ho, aby složil národní hymnu. Zanedlouho pak Ludvík najal Christiana Janka a Eduarda Riedela, což byli muži, kteří stvořili Neuschwanstein. Chtěl, aby mu navrhli ten nejúžasnější zámek, jaký svět kdy viděl. A zároveň si přál, aby to udělali, aniž by znali místo stavby. V době, kdy Ludvík získal pozemek, už se oba stavitelé v podstatě blížili smrti.“

Heidi nad těmi novinkami sotva popadala dech. „Ludvík ten pozemek našel?“

Hauser kývl. „Podle mého dědečka vybral Ludvík velkou parcelu na ostrově Capri. Chtěl začít s městským státem, který by se podobal Monaku. Líbil se mu jeho vztah s Francií. Ludvík by měl nezávislost, ale Itálie by zodpovídala za jeho obranu.“

Jones hned pomyslel na mapu ostrova Capri, kterou našel v jeskyni. V současnosti ležel dokument ve vrtulníku. Klidně by se vsadil, že kdyby jej prozkoumali blíž, našli by víc než jen vchod do tajného tunelu. Pevně věřil, že mapa odhalí polohu Ludvíkovy země – místo, kde by vybudoval své království, kdyby žil dostatečně dlouho.

Ulster se nad tím výběrem zamyslel. „Capri vlastně dává smysl, vzhledem k Ludvíkově tvořivé duši. V devatenáctém století to byl ráj umělců, spisovatelů i hudebníků. Navíc to bylo jedno z mála míst na zemi, kde si muži i ženy mohli užívat uvolněný životní styl.“

„Čistě ze zvědavosti, měl příležitost svou zemi navštívit?“ zeptala se Heidi.

Hauser zavrtěl hlavou. „Nikdy to nebyla jeho země.“

Výrok Heidi zmátl. „Nerozumím.“

„Za těch časů se cestovalo mnohem obtížněji a rychlý výlet za moře se nemohl uskutečnit jen tak. Ludvíka navíc sledovali tak bedlivě, že nemohl riskovat nějakou dlouhou cestu. Musel tedy na Capri vyslat zástupce, aby vykonal přípravy. Kvůli Ludvíkově podezíravosti však zemi bohužel nikdy nekoupili.“

„Co tím myslíte?“ podivil se Ulster.

„Ludvík nikdy neměl důvěřivou povahu, tudíž by nás nemělo překvapovat, že zástupci nedal ke koupi pozemku finanční prostředky. Poskytl mu pravomoc jednat o konečné ceně a uzavřít na základě podmínek dohodu, ale odmítl mu dát peníze na to, aby transakci dokončil. Podle mého dědečka měl Ludvík v plánu doručit zlato sám, až nakonec Bavorsko opustí.“

Payne nastražil uši. „Řekl jste zlato?“

Hauser kývl. „Legenda praví, že se svoje nové království chystal financovat ze sbírky zlatých cihel označených emblémem černé labutě. Samozřejmě, jde pouze o legendu. Pokud vím, to zlato se nikdy nenašlo.“

Paynovi, Jonesovi a Ulsterovi se povedlo zachovat kamennou tvář, navzdory nedávnému objevu v tajném bunkru. Heidi, která o bednách se zlatem nic nevěděla, se zeptala: „Odkud to zlato pocházelo?“

Hauser začal téma rozvádět, ale když uslyšel ze synova pracovního místa hlasité křupnutí, zarazil se. Všichni se podívali tím směrem, v obavách, že se něco důležitého rozbilo.

Friedrich je rychle ujistil, že je všechno v pořádku. Byl to jen zvuk víka, jak je odloupl z bedýnky. „Hotovo, tati.“ Hauser natáhl paže. „Pojď sem, synu. Pomoz mi k té skříňce. Měli bychom to udělat spolu.“

I se synovou pomocí trvalo dobrou minutu, než vstal starý pán ze stoličky a přešel k pultu za sebou. Než se tam dostal, Payne, Jones, Ulster a Heidi se shlukli kolem dřevěné bedýnky. Už se nemohli dočkat, až zjistí, co v ní je.

Hauser popadal dech a Friedrich zatím sundal víko z dřevěné skříňky a odložil ho stranou. Když na něj otec souhlasně kývl, sáhl dovnitř. Po chvilce vyňal propracovanou zlatou schránku a podal ji Ulsterovi, jenž překvapeně vykulil oči. Za celý svůj život něco takového nespatřil. Schránka byla vykládaná rubíny, smaragdy, safíry a perlami. Měřila něco přes půl metru na délku, výšku i šířku. Uprostřed všech šesti stran měla decentně vyrytý emblém s černou labutí.

„Je skvostná. Opravdu,“ pronesl Ulster zbožným tónem.

Starý pán, který schránku léta neviděl, natáhl ruku a přejel po znaku prsty. „Tohle udělal můj prastrýc, úplně sám. Pracoval nepřetržitě mnoho měsíců a používal při tom kameny a zlato. Materiál si vyžádal prostřednictvím řady dopisů.“

„Dopisů s černou labutí?“ zeptala se Heidi.

Hauser kývl. Jeho mysl se toulala kdovíkde, zatímco rukama přejížděl pravou i levou stranu schránky. „Abyste schránku otevřeli, musíte ve stejnou chvíli zmáčknout oba tyto kameny. Ludvík miloval svoje tajné vynálezy a safíry si vybral proto, aby ladily s barvou vody v Modré jeskyni.“

Stařec stiskl drahokamy.

Cvak.

Najednou se tři centimetry nad dnem schránky objevila vodorovná spára.

Hauser pokračoval: „Ludvík chtěl, aby skříňku tvořily dvě oddělené části: základna a víko. Takhle mohl věc vystavovat položenou na dně, aniž by víko nějak bránilo ve výhledu.“

Ulster se na něj podíval. „Chcete říct, že ta schránka není tou věcí?“

Hauser zakroutil hlavou. „Ta jenom uchovává poklad uvnitř.“

Payne s Jonesem si vyměnili pohledy. Těžko se dalo věřit tomu, že uvnitř by mohlo čekat něco cennějšího.

Hauser si utřel oči do rukávu. „Pravděpodobně už víte, že Ludvík byl marnivý muž, jenž vždycky nosil ty nejlepší oděvy a roucha. Už jako dítě si krásy cenil nade vše ostatní. V souladu s tím chtěl vypadat absolutně nejlépe, až poprvé usedne na trůn. Chtěl vypadat jako král, jakého si vždy vykresloval ve svých snech.“

Hauser se zhluboka nadechl a nadzvedl víko zlaté schrány. Poprvé po dlouhých desetiletích hleděl na práci svého dědečka. Byla krásnější, než si pamatoval – nádhernější než cokoli, co kdy viděl.

„Aby se takovým králem stal, potřeboval nejskvělejší korunu, jaká kdy byla vyrobena.“

EPILOG

PÁTEK 24. ZÁŘÍ

Oktoberfest

Mnichov, Německo

Hofbräuhaus, nejslavnější pivnice ve starém Mnichově, má na Oktoberfestu svůj vlastní stan. Lidé ho znají pod názvem Hofbräu-Festzelt, je největší ze třiceti čtyř stanů na pozemcích festivalu a celkově může pojmout až 10 000 lidí. Během šestnáctidenního festivalu se uvnitř podá více než půl milionu litrů Hofbräu, nemluvě o pěti stech tisících kilogramech masa. Mnoho hostů má na sobě tradiční kroje a na velikém jevišti vyhrávají bavorské dechové kapely, takže se do toho člověk snadno nechá vtáhnout.

Po cestě do stanu zahlédl muž u velkého dřevěného stolu Jonese a rozhodl se, že se proplíží za ním. Věděl, jak je Jones vycvičený, a nechtěl si s bývalým „maniakem“ zahrávat. Klidně počkal, až si Jones postaví půllitr na stůl, načež kamarádovi strčil paži pod krk. Pak přátelsky zmáčkl.

Jones se ohlédl a spatřil nezaměnitelnou bradu Nicka Diala. Tenhle tělesný rys ho přesně definoval. „No konečně. Říkali jsme si, kdy se objevíš. Nebo jestli se vůbec objevíš.“ Dial mu poklepal na rameno. „Omlouvám se za pozdní příchod. Ale nějakej idiot postřílel v jeskyni v Linderhofu bandu lidí. Musel jsem to jít omrknout.“

„Některý lidi maj ale kuráž“ odfrkl si Jones.

Payne, který seděl naproti Jonesovi, vstal a podal Dialovi ruku. „Dlouho jsme se neviděli. Jsme rádi, že ses moh urvat – i kdyby jenom na dnešek.“

„Já jsem rád, že pořád ještě žijete. Vážně, chlapi, jste přece vysloužilci. Potřebujete zvolnit.“

Jones mu podal pivo. „Přesně to právě děláme.“

Dial si vzal židli. „Nechci dělat dusno, ale je to pro mě čím dál těžší a těžší, uklízet po vás ten bordel. Dá se to jedině díky mýmu odznaku.“

Payne chápavě pokyvoval. „Stačí slovo a přestaneme ti volat.“

„A necháte si ujít takovýhle výzvy, jo? Ani náhodou.“

„Ale no tak, Nicku. Ty víš, jak to myslím.“

Dial přikývl. „Tak daleko ještě nejsme, ale přibližujeme se k tomu.“

„Jasně.“

Jones mrkl na Diala. „Víš něco novýho o Muellerovi?“

Dial upil piva. „No, ti v Linderhofu byli určitě jeho lidi. Otisky prstů a záznamy v rejstříku to dokázaly. Podle mejch výpočtů jste za minulej tejden zabili deset jeho chlapů. Díky tomu si vás museli všimnout.“

„To si určitě všimli.“

Dial opatrně volil slova. „Mueller je chladnokrevnej, vypočítávej zkurvysyn. Není to ten typ chlápka, co tě vyzve za svítání k souboji, když si není jistej, že vyhraje. Podle mě si dá načas a zjistí si o vás všechno, co může. A pak po vás půjde s malou armádou – nebo s velmi dobrým úkladným vrahem. Prostě sáhne po tom, co podle něj nejlíp funguje.“

Payne se rozhlédl kolem. „Skvělý.“

Dial se nuceně usmál. „Nebojte, dneska to nebude. Oktoberfest je pro místní ekonomiku příliš důležitej. Kdyby udeřil tady, německá vláda by ho zničila. V žádným případě by neriskoval celou svou organizaci jen kvůli dvěma Amíkům, se kterejma se nikdy nesetkal. Ani kvůli takovým kreténům, jako jste vy dva.“

Jones si dal další pivo. „To je dobrý vědět.“

„No,“ řekl Dial, když si všiml dvou prázdných židlí u stolu, „a kde je Petr? A neříkali jste něco o nějaké pěkné blondýně, která by mohla mít ráda klepeta?“

„Brzo dorazí. Letí ze Švýcarska.“

Dial ztišil hlas. „A co Kaiser? Jak mu je?“

„Žije, ale je pěkně nasranej,“ odpověděl Payne. „Při útoku se mu zasek do oka nějakej šrapnel. Doktoři se mu ho pokoušeli zachránit, ale nepodařilo se.“

Dial se zašklebil. „Taky bych byl nasranej, kdybych přišel o oko.“

Payne zavrtěl hlavou. „Se ztrátou oka se ještě dokáže vyrovnat. Jeho nasraly ty vtípky. Stavili jsme se v nemocnici a DJ mu rozpustile řekl ‚Johne Silvere Kaisere‘. Dokonce mu přines pirátskou pásku na oko.“

Jones se ušklíbl. „Teď chápu, že na to bylo trochu brzo.“ Dial se smál. „Bejt váma, koupil bych mu dárek. Ale nějakej doopravdy pěknej dárek. Nechcete přece, aby někdo takovej byl na vás nasranej.“

„Věř mi,“ řekl Jones s myšlenkou na bednu zlata, která čekala v Ulsterově trezoru, „přesně takovou věc máme!“

Dalších dvacet minut si trojice povídala o starých časech. Znali se dlouho, ale kvůli vzdálenosti mezi Pittsburghem a Francií měli málokdy příležitost se setkat. Asi v polovině historky se salámy se Jones zarazil a z ničeho nic si začal protírat oči. I když zatím pil velmi málo, byl si jistý, že ho šálí zrak.

„Kolik alkoholu obsahuje tohle pivo?“ zeptal se.

Payne, který právě pojídal pečené vepřové, pokrčil rameny. „Nevím, proč?“

„Myslím, že právě dorazil Petr.“

„A co má bejt?“

„Jestli se mi to nezdá, má na sobě bavorský gatě s kšandama.“

Za chvilku už se Payne smál tak, že začal vykašlávat jídlo. Pohled na Ulstera, jednoho z nejuznávanějších historiků na světě, natěsnaného v tradičních kožených golfkách a v klobouku s červeným pérem prostě nedokázal unést. Payne nechtěl svého tělnatého kamaráda uvést do rozpaků, a tak se rychle omluvil a odešel dřív, než Ulster k jejich stolu dorazil.

Za chvíli ucítil na rameni slabé poklepání. Otočil se. Čekal, že uvidí nějakého opilého turistu s pár pivy. Místo toho spatřil Heidi. Stála tam v nabírané sukni, živůtkem, s bílou zástěrkou a bílými podkolenkami. Blonďaté vlasy, jež normálně nosila v culíku, měla rozdělené na dva copy. Ty si na koncích ovázala bílými stužkami, které jí visely přes výstřih. „Ahoj cizinče,“ řekla a políbila ho na tvář.

Payne sotva popadal dech. „No teda.“

Usmála se a uklonila. Při tom si upravila modrou sukni. „Líbí se vám to? Říká se tomu dirndl. V Bavorsku je to hrozně oblíbené.“

„Už vím proč. Vypadáte nádherně.“

Lehce se začervenala. „Tak proč jste přede mnou utekl?“

„Kdy?“

„Teď. Přišla jsem zároveň s Petrem a vy jste utekl.“

Začal se omlouvat: „Promiňte, neviděl jsem vás. Začal jsem se dusit jídlem a potřeboval jsem si odkašlat.“

Poplácala ho po zádech. „A jste v pořádku?“

Kývl. „Už jo.“

Zavěsila se do něj. „Než se vrátíme ke stolu, chtěla bych vám poděkovat.“

„Za co?“

„Že jste mi dovolil připojit se k vašemu dobrodružství.“

Zasmál se. „Jo, jako kdybych měl na výběr.“

Rozpustile pokračovala. „No tak! Nebyla jsem zas tak hrozná, ne?“

„Myslíte předtím, než jste se vetřela do vrtulníku, nebo až potom?“

Heidi se při té vzpomínce zasmála. „Potom.“

„V tom případě jste byla skvělá. Bez vás bychom to nedokázali.“

„No to nevím, ale váš názor oceňuju.“

Otočil se tváří k ní. „Možná máte pravdu. Třeba by se nám to nakonec povedlo, ale pravda je, že vaše přítomnost ten proces skutečně urychlila. Doufám, že to víte.“

Oplatila mu pochvalu úsměvem. „Teď už ano.“

„No,“ řekl, „a jak to vypadá s Petrem?“

V minulých dnech pracovala Heidi s Ulsterem v archivech, pokoušeli se uspořádat všechny informace, které se o Ludvíkovi dozvěděli. Nakonec museli o svých objevech v Liderhofu informovat místní vládu a Payne chtěl, aby se na tom Heidi podílela, jelikož pracovala pro Odbor bavorských paláců.

„Bylo to neuvěřitelné,“ rozplývala se. „Za poslední týden jsem se z historie dozvěděla víc než za čtyři roky na fakultě. Najednou se mi otevřel úplně nový svět a já se těším, až ho prozkoumám.“

„No ne, na to, abyste měla krizi středního věku, jste ještě dost mladá.“

Rozesmála se. „Věřte, to není krize středního věku, ačkoli přemýšlím o změně zaměstnání.“

„Vážně? Máte už něco?“

„Abych řekla pravdu, mám. Dneska mi Petr nabídl místo placené stážistky v archivech. Peníze nejsou nic moc, ale kontakty, který bych si mohla vytvořit, budou nedocenitelné.“

„Tak blahopřeju! To jsou super zprávy. Kdy nastupujete?“

„Nevím. Ještě jsem to místo nepřijala. Petr mi ho nabídl po cestě tam a já mu řekla, že potřebuju nějaký čas na rozmyšlenou.“

„Já osobně si myslím, že by bylo pošetilý to nevzít. Když budete mít v životopise Ulsterovy archivy a doporučení od Petra, můžete dostat práci v muzeu nebo výzkumném ústavu kdekoli na světě. Jeho jméno má velkou váhu.“

„Souhlasím, a proto se chystám tu nabídku přijmout.“

Objal ji. „V tom případě ty vaše novinky oslavíme. A protože se vám rapidně sníží plat, táhnu to dneska všechno já.“

Přitulila se k němu. „Když se hodně napiju, možná potáhnete i mě.“

Payne se její poznámce zasmál a pak objednal další rundu.

Autorova poznámka

Když jsem poprvé spatřil fotografii Neuschwansteinu, myslel jsem si, že není skutečný. Měl jsem za to, že jde o návrh, který namaloval talentovaný malíř pro nějaký film nebo jako obal nové hry. Pokud jste ten zámek nikdy neviděli, najděte si chvilku a podívejte se na fotky na mém webu. Budete vědět, o čem mluvím. (Internetová adresa je uvedená na konci.)

Později jsem samozřejmě zjistil, že zámek je opravdový a že muž, jenž si ho nechal udělat, byl šílený. Ať už se převlékal za Labutího rytíře nebo jezdil hodiny na koni kolem dokola, Ludvík II. se jeví jako smyšlená postava. Nicméně jeho excentrické chování – včetně snu o zbrusu novém království – bylo v několika populárně-naučných zdrojích dobře zdokumentováno. Chcete-li více informací, udělejte si výlet do knihovny. A při té příležitosti si kupte deset dalších výtisků téhle knihy, přimějte rodinu a přátele, aby si ji přečetli, a pak o tom tématu rozvláčně debatujte. Hlavně o tom kupování deseti dalších výtisků. (Vlastně bude lepší vzít jich pro jistotu dvacet.)

Mimochodem, je tu ještě jedna věc, o níž jsem se v příběhu nezmínil. Ke konci Ludvíkovy vlády bylo jednou z největších starostí bavorské vlády nesmírné množství peněz, které za své zámky utratil, a přitom od jeho smrti v roce 1886 navštívilo jen Neuschwanstein více než šedesát milionů lidí.

Když vezmete v úvahu ještě zámek Linderhof, palác Herrenchiemsee a dům na Schachenu, pak Ludvíkova architektura vynesla Bavorsku miliardy dolarů – mnohem víc, než kdy Ludvík za své stavební projekty utratil, a to i po započtení vlivu inflace.

Když se to tak vezme, možná Ludvík nebyl až takový blázen.

Na adrese www.chriskuzneski.com naleznete další informace o mém díle, odpovědi na často pokládané otázky a zbrusu novou část, jež popisuje místa z mých knih. Tento nový přírůstek na webu mě skutečně nadchl a doporučuji ho každému, kdo by rád podnikl vizuální cestu do prostředí mých knih.

Poděkování

Tato kniha by nikdy nevznikla bez kolektivního úsilí mnoha lidí. Vynasnažil jsem se, abych každému za jeho příspěvek poděkoval osobně, ale několika jedincům bych rád vzdal dík i v závěru této knihy.

Jako vždy začnu svou rodinou, především mámou. Bez jejich lásky a podpory bych nebyl tím člověkem ani spisovatelem, kterým dneska jsem. Děkuji, že se mnou máte strpení.

Profesně chci poděkovat svému příteli a literárnímu agentovi Scottu Millerovi. Než jsme se dali dohromady, nemohl jsem najít vydavatele. Nyní se mé knihy prodávají po celé zemi. Což na dva chlápky z Pensylvánie není vůbec špatné. Také bych rád poděkoval Scottově asistentce MacKenzie Fraser-Bubové. Usmívám se vždycky, když mi zavolá nebo zvedne telefon. (Pak mi samozřejmě předá Scotta a hned mám po náladě!) Můj dík patří i Claire Robertsové – mé agentce pro styk se zahraničím, která získala smlouvu s Brity a mnoha dalšími zeměmi – a její asistentce Iris Hsiehové. Zkrátka a dobře, v agentuře Trident Media jsou jen sami báječní lidé, které mám moc rád.

Nemohu nikdy dostatečně zdůraznit, jak jsem zavázán britské pobočce nakladatelství Penguin. To, že dokázali z neznámého spisovatele jako já udělat ve Spojeném království „značku“, je jedním slovem zázrak – zvlášť když mé příjmení obsahuje příliš mnoho samohlásek a na papíře se dvakrát pěkně nevyjímá. Věřte nebo ne, ale ani nevím, jak se vyslovuje. Zejména bych rád vyzdvihl svého šviháckého redaktora Alexe Clarka a jeho šarmantní asistentku Antheu Townsendovou. Pracovat s nimi je vždycky úžasná zkušenost.

Následuje můj skvělý kamarád Ian Harper. Chci mu poděkovat za to, že čte – jednou, podruhé, potřetí – všechno, co napíšu, a za všechny návrhy, které k tomu vznáší. Jeho rady a odborné znalosti jsou prostě fantastické! Pokud někdo hledáte redaktora na volné noze, tak se se mnou, prosím, spojte. Moc rád vám na něj dám kontakt.

A konečně bych rád vzdal dík všem čtenářům, knihovníkům, knihkupcům a kritikům, kteří mé thrillery přečetli a doporučili je ostatním. V této fázi své spisovatelské dráhy potřebuji veškerou podporu, a proto si vaší důvěry nesmírně cením.

Z anglického originálu The Secret Crown

vydaného nakladatelstvím Penguin Books roku 2010

přeložil Jan Kozák

Odpovědná redaktorka Martina Sendlerová

Technický redaktor Petr Kovář

Obálka René Senko

Sazba Libor Jelínek

Tisk a knihařské zpracování

Těšínské papírny, s. r. o., Český Těšín

Jako svou 1231. publikaci

vydalo Nakladatelství JOTA, s. r. o.

Škárova 16, 612 00 Brno

tel.: 539 086 580 e-mail: jota@jota.cz

www.jota.cz

V Brně roku 2012

376 stran

Vydání první

ISBN 978-80-7462-008-9

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai