MILÉNIUM 04

DAVID LAGERCRANTZ

DÍVKA V PAVOUČÍ SÍTI

BRNO 2015

Det som inte dödar oss

Copyright © David Lagercrantz, first published by Norstedts, Sweden, in 2015.

Published by agreement with Norstedts Agency.

Cover photo © Vojtěch Vlk, 2015

Translation © Azita Haidarová, 2015

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2015

ISBN 978-80-7491-523-9 

OBSAH

PROLOG

DÍL 01

BDĚLÉ OKO

KAPITOLA 01

KAPITOLA 02

KAPITOLA 03

KAPITOLA 04

KAPITOLA 05

KAPITOLA 06

KAPITOLA 07

KAPITOLA 08

KAPITOLA 09

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

DÍL 02

LABYRINTY PAMĚTI

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

DÍL 03

ASYMETRICKÉ ŠIFRY

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

KAPITOLA 30

KAPITOLA 31

PODĚKOVÁNÍ

PROLOG

O rok dříve za rozbřesku

Na počátku tohoto příběhu je sen, jenž sám o sobě není nikterak mimořádný, pouhý sen o ruce rytmicky a soustavně bušící do matrace ve starém pokoji na Lundské ulici.

Lisbeth Salanderovou přesto vytáhne z postele už za svítání. Ta se pak posadí k počítači a hon začíná.

DÍL 01

BDĚLÉ OKO

1. až 21. listopadu

NSA, Národní bezpečnostní agentura, je federální instituce Spojených států amerických spadající pod ministerstvo obrany. Její centrála sídlí ve Fort Meade ve státě Maryland u dálnice Patuxent.

NSA se od svého založení v roce 1952 zabývá komunikačními výzvědnými aktivitami — dnes zejména prostřednictvím internetu a telefonických odposlechů. Agentura si stále přisvojuje nové pravomoci a každý den zachytí přes dvacet miliard hovorů a elektronických zpráv.

KAPITOLA 01

Počátek listopadu

Frans Balder se vždy považoval za mizerného tátu.

Přestože Augustovi bylo již osm let, Frans se dosud o plnění svých otcovských povinností ani jedinkrát nepokusil a nyní, když se k tomu konečně odhodlal, mu bylo pořádně úzko. Cítil však, že se tomu nemůže vyhnout. Chlapec určitě nemá u jeho bývalé manželky a toho zatracenýho Lasseho Westmana na růžích ustláno.

Frans Balder dal výpověď ve svém dosavadním zaměstnání v Silicon Valley a odletěl domů. Na letišti Arlanda zažil teplotní šok a při čekání na taxík se roztřásl zimou. Byl to psí nečas. Do tváře ho bičoval déšť, smýkala s ním vichřice a Frans se už aspoň posté v duchu sám sebe ptal, jestli skutečně učinil správné rozhodnutí.

Právě on, do sebe zahleděný sobec, se má stát tátou na plný úvazek — není to čiré bláznovství? Stejně dobře by mohl nastoupit jako ošetřovatel do ZOO. Děti i praktický život pro něj byly velkou neznámou, a co bylo ze všeho nejpodivnější, nikdy to po něm ani nikdo nepožadoval, žádná matka ani babička ho neuháněla a nenaléhala, aby se ujal své zodpovědnosti.

Rozhodl se dobrovolně. Nyní si však jasně uvědomil, že navzdory rozhodnutí soudu, který dítě svěřil do péče matce, hodlá bez varování vtrhnout do bytu své exmanželky a chlapce si beze všeho odvést. Určitě se tam strhne pořádná mela. Ten hajzl Lasse Westman mu bezpochyby dá jaksepatří na frak, ale kostky jsou vrženy. Frans skočil do taxíku s řidičkou, která freneticky žvýkala a snažila se s ním zapříst hovor, ovšem podobné pokusy by zkrachovaly i za jeho světlejších dní. Frans Balder byl odjakživa na slovo skoupý.

Seděl na zadním sedadle a přemýšlel o svém synovi i o všem ostatním, co se poslední dobou událo. August nebyl jedinou ani hlavní příčinou toho, že dal v Solifonu výpověď. Celý Fransův život se ocitl v přelomové fázi a on na okamžik zapochyboval, jestli to zvládne. Cestou do Vasovy čtvrti v něm byla malá dušička. Měl sto chutí se na všechno vykašlat, ale ovládl se a vytrval. Teď už nemůže couvnout.

Na Tórově ulici zaplatil taxikářce, vzal si zavazadla, nechal je stát před vchodem a s prázdnou cestovní taškou, v níž byla pouze ohmataná mapa světa, zakoupená na mezinárodním letišti v San Francisku, vyběhl po schodech k bytu. Bez dechu stanul přede dveřmi, zavřel oči a představoval si všemožné scény, hádky a zuřivé výbuchy. A nebylo by divu. Nikdo přece jen tak nevrazí do cizího bytu a nevytrhne dítě z jeho domácího prostředí, a už vůbec ne táta, jehož dosavadní péče spočívala pouze v placení alimentů. Ale nyní nastala nouzová situace, alespoň Fransovi to tak připadalo, a proto vypnul prsa a zazvonil, ačkoli měl sto chutí vzít nohy na ramena.

Po dlouhém čekání se dveře rozletěly a objevil se sám Lasse Westman s pronikavě modrýma očima, mohutným hrudníkem a odulými pysky, které byly zřejmě stvořeny jen k tomu, aby z nich padaly jedovaté poznámky. Právě díky nim na filmovém plátně tak často zpodobňoval zlovolné padouchy, avšak žádná z těchto rolí — o tom byl Frans Balder plně přesvědčen — ani zdaleka nevystihovala jeho padoušství v civilním životě.

„No to mě podrž,“ ucedil Lasse Westman. „To je překvápko — sám pan génius osobně.“

„Přišel jsem si pro Augusta,“ oznámil mu Frans.

„Cože?“

„Chci si ho vzít k sobě.“

„Ty si děláš srandu.“

„Nikdy jsem si ji nedělal míň,“ opáčil Frans Balder a vzápětí se z místnosti nalevo vynořila jeho exmanželka Hanna. Z její bývalé krásy toho přirozeně moc nezbylo. Na vině byla přemíra trápení a pravděpodobně i cigaret a alkoholu. Přesto se Frans neubránil nečekanému rozechvění, zvlášť když si všiml modřiny na Hannině krku. Zdálo se, že mu chce říct něco na uvítanou, ale než stačila otevřít pusu, znovu spustil Lasse Westman.

„A co to, že se o kluka najednou tak zajímáš?“

„Už toho bylo dost. August potřebuje bezpečné zázemí.“

„A ty mu ho jako zaručíš, ty pošahanej vynálezče? Copak ty se zmůžeš na něco jinýho než na čumění do počítače?“

„Změnil jsem se,“ prohlásil Frans a připadal si nesmírně pateticky, hlavně proto, že ve skutečnosti se nezměnil ani za mák.

Obrovitý hromotluk Lasse, překypující potlačovanou zlostí, vyrazil přímo k němu a Frans se zachvěl. Bylo mu jasné, že proti útoku tohohle pošuka nemá nejmenší šanci a že celý jeho plán je čirá utopie. K žádnému výbuchu ani k žádné násilné scéně však kupodivu nedošlo; na Lasseho tváři se objevil jízlivý úšklebek a pak následovala slova:

„Ale to je naprostá bomba!“

„Jak to myslíš?“

„Že už bylo načase, co říkáš, Hanno? Pan Zaneprázdněný se konečně uráčil vzít na sebe odpovědnost. Bravo, bravo!“ pokračoval Lasse Westman a teatrálně zatleskal, což Franse Baldera vyděsilo ze všeho nejvíc — že se dokážou chlapce tak snadno zbavit.

Po víceméně symbolických protestech ho zavedli do synova pokoje. Kdoví, možná pro ně August byl jen obtížným břemenem. Hanna na Franse vrhala nevyzpytatelné pohledy, ruce se jí třásly, zuby měla zaťaté, ale moc se nevyptávala. Měla by ho podrobit křížovému výslechu, vyrukovat na něj s tisícem požadavků a doporučení a zneklidňovat se tím, že chlapci obrátí život vzhůru nohama. Ale ona jen řekla:

„Jsi si opravdu jistý, že to zvládneš?“

„Jsem si jistý,“ odpověděl Frans a vstoupil do Augustova pokojíčku. Poprvé po více než roce spatřil svého syna a zastyděl se.

Jak jen jim ho mohl nechat napospas? August byl zvláštní, útlý, půvabný chlapeček s hustými vlnitými vlásky a vážnýma modrýma očima, právě plně zaujatýma obrovskou skládankou plachetnice. Vypadalo to, jako by celou svou bytostí křičel: „Nerušte mě!“ Frans pomalu zamířil k synovi, jako by se blížil k nějakému cizímu, nevypočitatelnému stvoření.

Přesto se mu podařilo přitáhnout chlapcovu pozornost, vzít ho za ruku a odvést na chodbu. Na ten okamžik nikdy nezapomene. Co si asi myslel August? Co se mu honilo hlavou? Nepodíval se ani na něj, ani na matku, veškerá slova na rozloučenou a mávání zjevně ignoroval a pak s otcem zmizel ve výtahu. Takhle jednoduché to bylo.

August byl autista. Přestože se rodičům nedostalo žádné jednoznačné diagnózy, chlapec patrně trpěl nějakou vývojovou poruchou, i když zdálky to vypadalo přesně naopak. Hochův vznešený, soustředěný obličej obestírala zvláštní aura a vyzařovala z něj královská povýšenost, s níž shlížel na okolní svět. Když se však na něj člověk zadíval z větší blízkosti, zdálo se, jako by chlapcovy oči pokrývala jakási šedá mázdra, a navíc ze sebe dosud nevypravil ani slovíčko.

Tím se vymykal veškerým prognózám vyřčeným v druhém roce jeho života. Lékaři tehdy prohlašovali, že August zřejmě patří k menšině autistických dětí, u nichž nedošlo ke snížení rozumových schopností, a kdyby podstoupil intenzivní kognitivně-behaviorální terapii, měl by docela slušné vyhlídky. Ale celé to dopadlo jinak, než jak všichni doufali, a Frans Balder upřímně řečeno neměl ani tušení, jaké odborné pomoci a podpory se chlapci dostalo, a stejně tak nevěděl zhola nic o jeho školním vzdělání. Odjakživa si žil ve svém vlastním světě, pak odletěl do Spojených států a se všemi se rozhádal.

Zachoval se tehdy jako naprosté hovado. Teď musí svou vinu napravit a o syna se postarat, a pustil se do toho se vší vervou. Objednal si odborné časopisy, obvolal specialisty a pedagogy a okamžitě mu bylo jasné, že alimenty, které na Augusta posílal, nebyly použity v synův prospěch, nýbrž padly na výstřelky a hráčské dluhy Lasseho Westmana. Chlapec ztratil o všechno zájem, ustrnul ve svých nutkavých rituálech a zřejmě utrpěl ještě mnohem horší újmu — a právě to byl důvod Fransova návratu.

Ozvala se mu totiž dětská psycholožka a sdělila mu, že ji znepokojují podivné modřiny na chlapcově těle, které ostatně viděl i sám Frans. Paže, nohy, hrudník a ramena byly přímo poseté podlitinami. Podle Hanny si je chlapec způsobil sám během záchvatů, kdy sebou nepříčetně mlátil. Frans Balder takový amok viděl na vlastní oči hned druhý den a bytostně to s ním otřáslo. Přesto se nedokázal zbavit dojmu, že modřiny hochovým pohybům tak docela neodpovídají.

Získal podezření, že matka s otčímem chlapci fyzicky ubližují, a obrátil se na pediatra a jednoho svého známého, bývalého policistu. Ačkoli nemohli jeho podezření s jistotou potvrdit, Franse pomyšlení na týrání stále více zneklidňovalo, a tak sepsal řadu upozornění a oznámení, která rozeslal na různé instituce. Skoro to vypadalo, jako by přitom na syna zapomněl. Zapomenout na Augusta bylo velmi snadné. Hoch většinou vysedával na podlaze v pokojíku s výhledem na moře, který mu otec zařídil ve své vile na Saltsjöbadenu, a věnoval se svým beznadějně složitým skládankám o stovkách dílů, které virtuózně sestavil, aby je vzápětí zase rozházel a pak začal nanovo.

Zpočátku na něj Frans fascinovaně hleděl a připadalo mu, jako by sledoval umělce při práci. Živil v sobě naději, že k němu chlapec zničehonic vzhlédne a pronese něco úplně dospělého. August však ze sebe nikdy nevypravil ani slovíčko, a pokud vůbec od svého puzzle zvedl hlavu, zamířil očima k oknu a slunečnímu světlu, odrážejícímu se na vodní hladině, a na otce ani nepohlédl. Nakonec ho Frans nechal na pokoji. Dovolil chlapci, ať si ve svém království vysedává o samotě. Z domu ho dostal vlastně jen několikrát, syn nechtěl chodit dokonce ani na zahradu.

Z čistě právního hlediska neměl dosud na péči o chlapce nárok, a protože nechtěl nic riskovat, než se celá záležitost vyřeší, najal si hospodyni Lottie Raskovou, která se starala o veškeré nákupy, vaření a úklid. V praktických věcech se Frans Balder příliš nevyznal. Byl machr přes počítače, ale jinak se k ničemu nehodil, a jak běžel čas, stále déle vysedával nad svými algoritmy a nad korespondencí s advokáty a v noci spal stejně mizerně jako v USA.

Nad hlavou se mu stahovala bouřková mračna a on každý večer vypil láhev vína, obyčejně z italského Amaronu, to mu ale pomohlo jen na chvíli. Cítil se stále hůř a v duchu snil o tom, že se někam vypaří, že se zašije na nějakém nehostinném místě daleko od civilizace. Až jednou, jednu listopadovou sobotu, se stalo něco podivného. Byl chladný větrný večer, Frans s Augustem kráčeli po Kruhové ulici na Söderu a třásli se zimou.

Byli na večeři u Farah Šarífové na Zinkenské ulici a August už měl být dávno v posteli. Večeře se však poněkud protáhla a Frans Balder toho namluvil víc, než bylo zdrávo. Farah Šarífová dokázala lidem rozvázat jazyk a přimět je, aby před ní otevřeli srdce. Znali se ze studií výpočetní techniky na Imperial College v Londýně a Farah patřila k hrstce jedinců v zemi, již dosahovali Fransovy úrovně, tedy přinejmenším byla jednou z mála, kdo dokázal sledovat jeho myšlenky, a pro Franse bylo nesmírně úlevné hovořit s někým, kdo mu rozumí.

Mimoto ho Farah přitahovala, ale navzdory veškerým pokusům se mu ji nikdy nepodařilo svést. Frans Balder nebyl žádným přeborníkem v lámání ženských srdcí, tentokrát se mu však dostalo objetí na rozloučenou, které záhy přešlo v polibek, což považoval za velký úspěch, a právě na její polibek myslel, když spolu s Augustem procházel kolem sportovního hřiště na Zinkenu.

Rozhodl se, že si napříště zajistí hlídání, a pak, možná… kdoví? Nedaleko se rozštěkal pes, potom vykřikla nějaká žena, těžko říct, zda vzrušením, nebo radostí, a Frans se zahleděl ke křižovatce na Hornově ulici, kde si chtěl zastavit taxík, případně odjet metrem na Stavidlo. Ve vzduchu byl cítit déšť a na přechodu naskočila červená. Na druhé straně ulice stál ošuntělý čtyřicátník, který Fransovi připadal jaksi povědomý, a právě v tom okamžiku vzal Augusta za ruku.

Chtěl se jen ujistit, že syn stojí vedle něj na chodníku, ale vtom to ucítil: napjaté svaly v chlapcově ruce, jako by na něco prudce zareagoval. Kromě toho měl jasný, pronikavý pohled, jako by z něj někdo mávnutím kouzelného proutku sňal obvyklou mázdru, a nebyl zahleděný kamsi do svého nitra, naopak se zdálo, jako by o křižovatce a přechodu věděl víc, než co je dopřáno ostatním smrtelníkům. Frans zůstal bez hnutí na místě, přestože se rozsvítila zelená.

Nechal tam syna stát a sledovat scenerii, jež ho zaujala, a přitom se ho zmocnilo podivné pohnutí. Byl to jen pohled, nic víc, a kromě toho August nepůsobil nijak šťastně ani vesele. Přesto Fransovi připomněl cosi vzdáleného a zapomenutého, zasutého hluboko v jeho mysli, a on poprvé po dlouhé době pocítil skutečnou naději.

KAPITOLA 02

20. listopadu

Mikael Blomkvist spal jen několik hodin, protože většinu noci probděl nad detektivkou od Elizabeth Georgeové, což nebyl právě nejmoudřejší počin. Dopoledne je v redakci čeká proslov novinového guru Oveho Levina z koncernu Serner Media, jehož obsahem bude programové prohlášení týkající se časopisu Milénium, a on by měl být na nadcházející bitvu připravený a odpočatý.

Neměl však nejmenší chuť chovat se moudře, a kromě toho měl prachmizernou náladu. Znechuceně se vyhrabal z postele a na kávovaru Jura Impressa X7, který mu kdysi donesl poslíček se vzkazem: „Jak říkáš, stejně s tím neumím zacházet“, si udělal mimořádně silné cappuccino. Nyní stál přístroj v kuchyni jako připomínka starých dobrých časů. Mikael už dávno nebyl s odesilatelkou v žádném kontaktu a ani jeho práce mu nepřišla nijak zvlášť povzbudivá.

Minulý víkend dokonce zvažoval, zda by si neměl najít něco jiného, což byla v případě člověka jako Mikael Blomkvist, pro kterého bylo Milénium vášní a tak či onak s ním souvisela většina nejlepších a nejpřevratnějších událostí jeho života, dost drastická myšlenka. Ale nic netrvá věčně, ani láska k Miléniu, a vlastnictví časopisu zabývajícího se investigativní novinařinou není žádné terno.

Všechny časopisy s velkými ambicemi pomalu vykrvácely a Mikael se nedokázal zbavit pocitu, že jeho vlastní vize Milénia je možná z vyšší perspektivy nanejvýš lákavá a pravdivá, ale přesto jí nedokáže zajistit finance nutné k přežití. Odešel do obývacího pokoje, usrkával kávu a vyhlížel oknem na Rytířský průliv. Venku zuřila hrozná bouřka.

Babí léto přetrvávalo dlouho do října a zahradní restaurace měly letos otevřeno mnohem déle než obvykle, pak ale nastoupil pošmourný podzim s neustálými vichry a průtržemi mračen a lidé chodili shrbení a zachumlaní v kabátech. Mikael za celý víkend nevystrčil nos, a nebylo to jen kvůli počasí. Spřádal velkolepé plány na odvetu, ty se ale nakonec rozplynuly vniveč. Nic z toho se mu vůbec nepodobalo.

Nemá hroší kůži, nemá náladu na to, aby se do něj pořád někdo strefoval, a na rozdíl od spousty tuzemských mediálních žraloků netrpí nabubřelým egem, které by musel neustále přiživovat a něco si dokazovat. Nelze však popřít, že má za sebou několik nevalných let, a kromě toho sotva před měsícem uveřejnil ekonomický reportér William Borg v Sernerově plátku v rubrice Business Life sloupek s názvem „Mikael Blomkvist má svůj vrchol už za sebou“.

Sama skutečnost, že článek vůbec vyšel a že si na něm všichni smlsli, byla jasnou známkou toho, že Blomkvist je stále pevný v kramflecích. Mimoto Borgův text nikomu nepřipadal právě brilantní ani originální a člověk by nad ním klidně mohl mávnout rukou a považovat ho za útok nepřejícího kolegy. Celá kauza se však z jakéhosi nepochopitelného důvodu děsivě nafoukla, ačkoli zpočátku ji člověk mohl brát jako specifickou diskusi o reportérském řemesle: jak se novináři „jako Blomkvist po celou dobu neustále pídí po ekonomických pochybeních a zuby nehty se drží zastaralé novinařiny sedmdesátých let“, ačkoli by spíše měli — jako William Borg — „hodit veškerou závist přes palubu a nezavírat oči před přínosy předních podnikatelů, kteří rozhýbali Švédsko“.

Debata však krůček po krůčku opouštěla seriózní koleje a záštiplně osočovala Blomkvista, že v posledních letech značně zaostává, protože zjevně vychází z faktu, že „všichni velkopodnikatelé jsou lotři“, a proto jsou jeho články „příliš tvrdé a zaslepené“. A jak vidno, v budoucnu člověk za takové názory šeredně pyká. Špetky soucitu se dostalo dokonce i starému arcilumpovi Hansi-Eriku Wennerströmovi, kterého Blomkvist údajně uštval k smrti, a přestože seriózní média přistupovala k věci zdrženlivě, sociální sítě chrlily jednu urážku za druhou, přičemž útoky nepřicházely pouze od ekonomických žurnalistů a představitelů hospodářské sféry, kteří využili příležitosti a slétli se na oslabeného nepřítele jako supi.

Mnozí mladší pisálci díky tomu získali jedinečnou příležitost se zviditelnit a svorně poukazovali na to, že Mikael Blomkvist není schopen moderního myšlení, není na Facebooku ani na Twitteru a působí spíš jako zastaralá relikvie z dob dávno minulých, kdy se peníze sypaly ze všech stran a novináři si mohli dovolit smolit sebetlustější bichle. Jiní zase vytvářeli jedovaté hashtagy jako #zablomkvistovýchčasů a podobně. Celé to byla snůška pitomostí a Mikaela by nikdy ani nenapadlo se jimi zabývat, tedy přinejmenším si to namlouval.

V jeho prospěch však nemluvil ani fakt, že slavná doba Zalaščenkovy aféry byla dávno pryč a Milénium se opravdu ocitlo v krizi. Časopis díky jednadvaceti tisícům předplatitelů sice zatím přežíval, ale zisky z inzerce výrazně poklesly, a navíc už neměli k dispozici žádné mimořádné příjmy z prodeje úspěšných knih. Koncern Vanger byl rozvrácený vnitřními spory a Harriet Vangerová jim už nemohla poskytnout další kapitál, a proto vedení redakce i přes Mikaelův nesouhlas rozhodlo, že prodá třicet procent akcií norskému mediálnímu impériu Serner. Na tom vlastně nebylo nic divného, alespoň zpočátku ne. Serner vydával týdeníky, večerníky, vlastnil velkou internetovou seznamku, dva soukromé televizní kanály a fotbalové mužstvo v nejvyšší norské lize a s časopisem jako Milénium přirozeně neměl nic společného.

Navíc je zástupci Serneru — především jeho programový ředitel Ove Levin — ujistili, že koncern potřebuje vydávat prestižní produkt. „Celé představenstvo Milénium obdivuje a nepřeje si nic jiného, než aby pokračovalo ve starých šlépějích. Nejsme tu kvůli penězům, chceme se podílet na něčem opravdu důležitém,“ prohlásil Levin a zároveň jim zajistil tučný příspěvek ze sernerovské pokladny.

Zpočátku se Serner do redakční práce skutečně nevměšoval; vše běželo v zajetých kolejích, jen s trošku lepším rozpočtem, a redakci zaplavila nová naděje, již pocítil dokonce i sám Mikael Blomkvist, když si uvědomil, že se projednou zase může věnovat svému řemeslu namísto toho, aby si lámal hlavu s financemi. Ale zhruba v té době, kdy vypukla mediální štvanice namířená proti němu — Mikael se nikdy nezbavil podezření, že koncern předtím jen využil jejich tíživé situace —, Levin poněkud změnil tón a objevil se první pokus o zasahování do práce redakce.

„Samozřejmě,“ vykládal Levin, „časopis se i nadále musí věnovat investigativní novinařině, zachovat si svou literární úroveň, sociální patos a vše ostatní. Ale všechny články přece nemusejí pojednávat o ekonomických nesrovnalostech, nespravedlnostech a politických skandálech. Vždyť skvělé texty lze psát i o životě slavných lidí, o celebritách a premiérách.“ Načež se Levin zaníceně rozhovořil o amerických časopisech Vanity Fair a Esquire, o Gay Taleseovi a jeho klasické knize Frank Sinatra Has a Cold, o Normanu Mailerovi, Trumanu Capoteovi, Tomu Wolfeovi a bůhví o kom ještě.

Mikael Blomkvist proti tomu vlastně nemohl namítnout ani ň — alespoň tehdy ne. Před pouhým půlrokem napsal dlouhou reportáž o paparazziích a bulvárním průmyslu, a pokud by na problém nahlížel ze správného úhlu, mohl by psát prakticky o jakékoli nule. Dobrá novinařina není věcí tématu, jak sám říkával. Jde o způsob nazírání. Ne, Mikael se bouřil proti něčemu jinému, co tušil mezi řádky: že se jedná o pouhý začátek mnohem nebezpečnějšího útoku a že Milénium je pro koncern jen dalším časopisem, pouhým produktem, který vlastník může libovolně předělávat k obrazu svému, dokud nezačne sypat — a dokud jeho původní poslání pomalu nevyšumí.

Jakmile se Mikael v pátek odpoledne dozvěděl, že si Ove Levin najal konzultanta a nechal udělat několik průzkumů trhu, s nimiž je v pondělí hodlá seznámit, sebral se a odešel domů, kde pak vysedával u psacího stolu nebo se povaloval na posteli a v duchu si sestavoval plamenné projevy a argumenty, proč se Milénium nesmí zpronevěřit své prvotní vizi: na předměstích se množí pouliční nepokoje, do parlamentu se dostala strana nepřátelská k cizincům a přistěhovalcům, nesnášenlivost ve společnosti stále roste. Fašismus posílil, všude jsou vidět žebráci a bezdomovci. Švédsko by se mělo v mnoha ohledech stydět. Vymyslel spoustu krásných, vznešených slov, v duchu zakusil řadu úžasných triumfů, kdy ze sebe vychrlil tolik trefných a přesvědčivých pravd, že celá redakce i zástupci koncernu Serner ihned procitli ze svých bludů a jednomyslně se rozhodli vykročit po jím vytyčené cestě.

Když však vzrušení malinko opadlo, uvědomil si, jak málo taková slova znamenají a že jim z čistě ekonomického hlediska nikdo nevěří. Money talks, bullshit walks, tak to je! Nejdřív se noviny musí znovu postavit na nohy a teprve pak můžou měnit svět. Takhle to prostě chodí a Mikael namísto vymýšlení zuřivých výpadů zauvažoval, jestli by ze sebe raději neměl vydolovat nějaký dobrý článek. Závažné odhalení by mohlo posílit sebevědomí kolegů a přimět redakční radu, aby Levina i s jeho průzkumy a prognózami o zastaralosti Milénia a všemi dalšími nesmysly poslala někam.

Od chvíle, kdy Blomkvist prorazil se svým prvním trhákem, fungoval tak trochu jako tisková kancelář. Každý den dostával všemožné tipy na nepravosti a špinavé obchody. Po pravdě řečeno, většinou to byly naprosté ptákoviny. Nejrůznější kverulanti, tvůrci konspiračních teorií, lháři a rádobydůležité nicky ho zásobovali všemožnými báchorkami, které by neustály ani sebepovrchnější rešerši, a pokud snad ano, jako podklad pro článek by nebyly dost zajímavé. Na druhou stranu se v pozadí některých historek, na první pohled zcela obyčejných a banálních, občas našla hotová perla. Za klasickým pojišťovacím podvodem nebo triviálním oznámením o pohřešování nějaké osoby se mohl skrývat hluboký lidský příběh s obecnou platností. To člověk nikdy předem neví, takže Mikael musel vše s nezaujatou myslí metodicky prověřovat. V sobotu ráno se posadil k notebooku, otevřel si své poznámky a postupně je procházel.

Vydržel u toho až do páté hodiny odpoledne. Občas se stávalo, že objevil něco, co by ho před takovými deseti lety doslova nakoplo, ale nyní to v něm žádné nadšení nevzbudilo. A právě v tom bylo jádro pudla. Po několika desetiletích působení v novinářské branži člověk většinu věcí zná nazpaměť, a přestože mu rozum jasně říká, že jde o dobré téma, nedokáže vzplanout tak jako dřív. Když do střechy zabubnoval ledový lijavec, Mikael nechal svoje poznámky plavat a vrátil se k Elizabeth Georgeové.

Namlouval si, že to není jen obyčejný únik. Někdy se ty nejlepší nápady vynoří právě tehdy, když člověk odpočívá — alespoň podle jeho zkušenosti. Jakmile se začne zabývat něčím jiným, kousky skládanky do sebe náhle zapadnou. Za celý víkend však nepřišel na nic konstruktivnějšího než polehávat a zabývat se četbou beletrie a do nevlídného deštivého pondělního rána stačil zhltat jednu a půl detektivky od Georgeové a navrch tři stará čísla časopisu New Yorker, která se mu povalovala na nočním stolku.

Seděl v obýváku se svým cappuccinem a vyhlížel oknem do podzimního marastu. Byl unavený, náladu měl pod psa, ale pak se prudce oklepal, jako by se v něm znovu probudil život, vstal, obul si boty, navlékl zimní kabát a vyrazil. Sychravé počasí jako by parodovalo jeho rozpoložení.

Rychle zamířil na Hornovu ulici, jež mu připadala podivně šedivá, a ledové poryvy větru plné dešťových kapek ho mrazily až do morku kostí. Zdálo se mu, že celý Söder úplně vybledl. Nikde nepoletoval jediný barevný list a Mikael se skloněnou hlavou a rukama zkříženýma na prsou spěšně prošel kolem kostela svaté Máří Magdalény směrem ke Stavidlu, pak se dal vpravo na Götgatsbacken a jako obyčejně se protáhl mezi obchodem s oblečením Monki a hospodou Indigo. Potom zamířil do čtvrtého patra, v němž se přímo nad prostory užívanými hnutím Greenpeace nacházela redakce Milénia, a už na schodech uslyšel změť hlasů.

Uvnitř bylo nezvykle mnoho lidí. Osazenstvo redakce včetně nejdůležitějších externistů, tři zástupci Serneru, dva poradci a pak samozřejmě Ove Levin, Ove, který se pro tuto příležitost oblékl poněkud lidověji. Jakožto programový ředitel seděl v čele na druhém konci stolu a zjevně si osvojil několik nových výrazů, mimo jiné i bodré „ahoj“.

„Ahoj, Micke, jak se vede?“

„To záleží na tobě,“ odvětil Mikael bez jakéhokoli postranního úmyslu.

Vzápětí si ale uvědomil, že jeho slova znamenala nepřímé vypovězení války, načež odměřeně pokynul hlavou, vstoupil do místnosti a posadil se na jednu z připravených židlí, na nichž vyčkávalo malé redakční publikum.

Ove Levin si odkašlal a nervózně pokukoval po Mikaelu Blomkvistovi. Hvězdný reportér měl evidentně už ve dveřích bojovnou náladu, nyní však dával najevo pouze zdvořilý zájem a nebyly na něm patrné žádné známky toho, že by se chtěl hádat nebo vznášet námitky, což však Oveho ani trochu neuklidnilo. Kdysi spolu s Blomkvistem pracovali na záskok v Expressenu. V té době psali jen kratičké zprávy, většinou samé pitominky, a pak vysedávali celé hodiny v hospodě, snili o velkých reportážích a odhaleních a neustále dokola žvanili o tom, že se nikdy nespokojí s konvenční povrchností, ale vždycky půjdou do hloubky. Byli mladí, ambiciózní a chtěli všechno hned. Ovemu se po těch dobách tu a tam zastesklo, přirozeně ne po tehdejším platu a pracovní době, dokonce ani po svobodném poflakování po barech a randění s děvčaty, nýbrž po síle ztracených snů. Dnes už nepociťoval prudce pulzující touhu změnit společnost i celou novinařinu, psát tak, až by Země přestala obíhat kolem Slunce a každý by si v úžasu sedl na zadek, ale ani takový veleúspěšný borec jako on se občas neubránil otázkám: Kam se to všechno podělo? Kde je konec mým snům?

Micke Blomkvist si je všechny splnil — nejedno závažné investigativní odhalení posledních let bylo právě jeho dílem. Navíc opravdu psal s elánem a patosem, o jakém spolu kdysi snívali, nikdy neohnul hřbet pod tlakem reality a nezpronevěřil se svým ideálům, zatímco on sám, Ove… Ale copak právě on, Ove, neudělal skvělou kariéru? Dnes vydělává určitě desetkrát víc než Blomkvist, což Oveho neslýchaně blažilo. K čemu jsou Mickemu všichni ti sólokapři, když se nezmůže na nějaké lepší letní sídlo, než je ta jeho mrňavá špeluňka v Sandhamnu? Panebože, co je ta kuča oproti Oveho nové vile v Cannes? Nic! Ne, jedině on a nikdo jiný se vydal správnou cestou.

Ove si namísto pachtění v redakci našel místo mediálního analytika v koncernu Serner, a dokonce se osobně seznámil se samotným majitelem Haakonem Sernerem. Toto setkání mu zcela změnilo život a udělalo z něj zámožného člověka. Nyní působil jako programový ředitel mnoha nakladatelství, časopisů a kanálů a na svém postu se cítil jako ryba ve vodě. Miloval moc a vše, co s ní souvisí, ale přesto… Ove byl natolik formát, aby si přiznal, že občas zatouží i po onom alternativním životě, jehož se vzdal, i když jen v omezené míře. Stejně jako Mikael Blomkvist chtěl být považován za brilantního publicistu, a právě z tohoto důvodu tak neochvějně lpěl na tom, aby Serner koupil Milénium. Jakási dobrá duše Ovemu vyslepičila, že se časopis dostal do finanční tísně a šéfredaktorka Erika Bergerová, kterou odjakživa tajně miloval, by si prý ráda ponechala poslední redakční úlovky — Sofii Melkerovou a Emila Grandéna —, což se jí ovšem sotva podaří, pokud časopis nezíská nějaký kapitál.

Stručně řečeno, Ove okamžitě vytušil skulinu, jíž se mohl díky penězům pokoutně vetřít do jednoho z nejprestižnějších tuzemských mediálních produktů, přestože představenstvo Serneru nad jeho záměrem neskákalo radostí, ba právě naopak; ozývalo se reptání, že Milénium je zastaralý levičácký plátek, který si dokáže znepřátelit všechny hlavní inzerenty a partnery, a kdyby Ove tak úpěnlivě nežadonil, celá transakce by určitě skončila u ledu. On si však postavil hlavu. Investice do Milénia představuje v jejich rozpočtu směšnou částku a nepřinese jim žádné závratné zisky, ale něco mnohem důležitějšího, totiž důvěryhodnost. O Serneru se šuškalo ledacos a koncern se po všech výpovědích a interních čistkách žádné masové popularitě netěšil, a proto by Milénium mohlo být tou správnou kartou, jíž by dal světu najevo, že mu kvalitní novinařina ani svoboda projevu není lhostejná. Vedení Serneru si samozřejmě na svobodu slova ani investigativní žurnalistiku à la Milénium nijak zvlášť nepotrpělo, ale nakonec všichni pochopili, že špetka důvěryhodnosti by jim rozhodně neuškodila, a Ovemu se podařilo koupi prosadit. Dlouhou dobu to vypadalo, že byla pro obě strany šťastným řešením.

Serneru se dostalo kladné publicity, Milénium si mohlo ponechat všechny zaměstnance a soustředit se na to, v čem nejvíc vynikalo: na skvěle napsané investigativní reportáže. Ove zářil jako sluníčko, nevynechal jedinou debatu v Novinářském klubu a se vší skromností tvrdil:

„Myslím, že to byl dobrý obchod. Vždycky jsem bojoval za investigativní novinařinu.“

Ale potom… radši na to nechtěl ani pomyslet. Začal hon na Blomkvista, ten však Oveho ani v nejmenším netrápil. Už od doby, kdy Mikael zazářil na novinářském nebi jako meteor, si Ove škodolibě mnul ruce pokaždé, když bývalého kolegu někdo v médiích očerňoval. Tentokrát však jeho uspokojení netrvalo příliš dlouho; Sernerovu mladšímu synu Thorvaldovi mediální pozdvižení neušlo a celou věc hrozně rozmázl, ačkoli mu na ní ve skutečnosti ani trošičku nezáleželo. Thorvald nepatřil k lidem, kteří popřávají sluchu názorům nějakých pisálků: zachutnala mu moc.

Miloval intriky a ihned zavětřil příležitost, jak si trošku přisadit, případně jak umýt hlavu nějakému staršímu členovi vedení, a během krátké doby se mu podařilo přimět generálního ředitele Stiga Schmidta — který jinak na podobné prkotiny neměl čas — k prohlášení, že Milénium si nemůže nárokovat žádné výjimky, ale musí se stejně jako jiné produkty koncernu přizpůsobit moderní době.

Ove svatosvatě slíbil Erice Bergerové, že se nebude vměšovat do redakční práce a že bude vystupovat pouze jako „kamarád a poradce“, takže měl poněkud svázané ruce a musel se uchýlit k tajným zákulisním čachrům. Ze všech sil se snažil získat Eriku, Malin a Christera pro své nové cíle, které ovšem nikdy přesně nedefinoval — jak už to v plánech šitých horkou jehlou nezřídka bývá —, zjevně však měl v úmyslu Milénium omladit a zkomercializovat.

Neustále poukazoval na to, že se nejedná o žádný kompromis s duchem Milénia a jeho zásadovým přístupem, ačkoli o tom nebyl ani zdaleka přesvědčen. Věděl pouze tolik, že do časopisu potřebuje vnést více pozlátka a lesku, aby potěšil vedení, což znamenalo především omezit dlouhé investigativní reportáže, které by proti nim mohly popudit inzerenty — ale před Erikou o tom přirozeně ani necekl.

Chtěl se vyhnout všem zbytečným svárům, a proto se na svůj proslov před nastoupenou redakcí oblékl mnohem méně formálně než obyčejně. Nechtěl provokovat lesklým oblekem a kravatou, což byl právě velký hit v ústředí koncernu. Radši si natáhl džíny, k nim si vzal obyčejnou bílou košili a přes ni svetr s výstřihem do véčka, který dokonce ani nebyl z kašmírové vlny, a dlouhé vlnité vlasy — nepatrný pozůstatek mladického rebelství — si stáhl do ohonu, jak to viděl u ostřílených novinářských tvrďáků v televizi. Především však nasadil pokorný tón, kterému se naučil na manažerských kurzech.

„Všechny vás zdravím,“ zahlaholil Ove. „To je psí počasí, co? Už jsem to říkal mockrát, ale rád to znovu zopakuju: všichni v koncernu Serner, a především já osobně, jsme nesmírně hrdí na to, že jste se s námi vydali na společnou cestu. Právě spolupráce s časopisem jako Milénium dává mé práci smysl — a připomíná mi, proč jsem si tohle řemeslo kdysi vybral. Pamatuješ, Micke, jak jsme spolu vysedávali v baru Opera a snili? No, nebývali jsme přitom zrovna nejstřízlivější, haha!“

Nezdálo se, že by si Mikael Blomkvist na něco vzpomínal. Ove Levin se však nenechal vyvést z míry.

„Ne, ne, nechci sem tahat žádnou nostalgii,“ pokračoval, „a vlastně k tomu ani není důvod. Tehdy se v téhle branži točila spousta peněz. Stačil nějaký bezvýznamný mord v Kråkemåle a my jsme hned měli k dispozici vrtulník, celé patro v tom nejfajnovějším hotelu a pak jsme to zapili šampaňským. Když jsem se poprvé chystal za hranice, zeptal jsem se zahraničního reportéra Ulfa Nilsona, jaký je kurz západoněmecké marky. ‚O tom nemám páru,‘ prohlásil Ulf, ‚valutový kurzy určuju já sám.‘ Haha! Tehdy jsme si cestovní náklady vždycky pěkně osolili, co říkáš, Micke? V tom jsme asi byli nejvíc kreativní. Celkem vzato jsme se nijak zvlášť nepředřeli, a přesto šly noviny na dračku. Jenže jak všichni víme, od té doby se toho hodně změnilo. Konkurence je nemilosrdná a novinařinou se moc vydělat nedá — a to ani v té nejlepší švédské redakci, jako je tahle —, a proto bych si s vámi rád promluvil o budoucnosti. Ani ve snu by mě nenapadlo vás poučovat, ale rád bych vám dal malý podnět k diskusi. V Serneru jsme nechali provést několik průzkumů týkajících se čtenářů Milénia a názorů veřejnosti a výsledky nás dost vyděsily. Ale nesmíme propadat malomyslnosti, spíš to můžete považovat za výzvu a uvědomit si, že ve společnosti probíhají šílené změny.“

Ove se nakrátko odmlčel a zauvažoval, jestli výraz „šílený“ nebyl šlápnutím vedle, jakýmsi poněkud přehnaným pokusem o přátelskou nenucenost, a jestli jeho úvod nebyl přespříliš bodrý a žertovný. Jak říkával Haakon Serner, u mizerně placených moralistů člověk nikdy nesmí podceňovat nedostatek smyslu pro humor. Ale kdepak, já to zvládnu, rozhodl se Ove.

Získám je na svou stranu!

Mikael Blomkvist uzamkl uši přibližně ve chvíli, kdy jim Ove vysvětloval termín digitální zralost, a neslyšel tudíž ani jeho následné sdělení, že mladá generace Milénium ani Mikaela Blomkvista vůbec nezná. A co čert nechtěl, právě v tom okamžiku se Mikael zvedl a odešel do kuchyňky, takže mu unikla i sarkastická poznámka norského konzultanta Arona Ullmana:

„To je dojemné. Vážně se tolik bojí, že na něj všichni zapomenou?“

Podobné věci však Mikaela ani trochu nezajímaly. Rozzuřila ho Levinova slepá víra v samospasitelnost průzkumů trhu a okruhu čtenářů. Jejich časopis nestvořila žádná zatracená analýza trhu, nýbrž nadšení a zápal. Milénium si své postavení vydobylo tím, že všichni dělali to, co považovali za správné, a ne tím, že by se řídili nějakými pofiderními prognózami. Mikael hodnou chvíli stál v kuchyňce a přemýšlel, jak dlouho tu ještě bude trčet, když vtom ze zasedačky vyšla Erika Bergerová.

Už tady tvrdne dvě minuty. Z klapotu Eričiných podpatků se snažil uhodnout, jak moc je naštvaná. Pak se kolegyně zastavila přímo před ním a odevzdaně se usmívala.

„Co je s tebou?“ zeptala se.

„Prostě jsem to už nemohl poslouchat.“

„Copak nechápeš, že tímhle chováním proti sobě lidi ještě víc popudíš?“

„Chápu.“

„Pak je ti doufám taky jasný, že bez našeho souhlasu nemůže Serner ani hnout prstem. Máme všechno pod kontrolou.“

„Houby máme pod kontrolou. Jsme jejich rukojmí, Ricky! Vážně ti to nedocvaklo? Když neuděláme to, co chtějí, tak prostě utáhnou kohoutky, vždyť nás mají v hrsti,“ vyložil jí situaci zvýšeným hlasem Mikael. Erika na něj sykla, aby mluvil tišeji, a zavrtěla hlavou. Mikael pokračoval mírnějším tónem.

„Mrzí mě to, chovám se jako malej kluk. Radši odsud vypadnu. Musím přemýšlet.“

„Nějak sis začal zkracovat pracovní dobu.“

„Myslím, že mám spoustu nevybraných přesčasů.“

„To je fakt. Co bys řekl večerní návštěvě?“

„Nevím. Já vážně nevím, Eriko,“ řekl Mikael, odešel z redakce a zamířil dolů z Götgatsbackenu.

Do tváře ho bodala plískanice, navíc byla zima jako v morně. Mikael zaklel a na chvíli se zamyslel, jestli nemá zajít do knihkupectví a koupit si další anglickou detektivku, aby mohl uniknout od reality. Namísto toho však zmizel na ulici Svatého Pavla, a právě když po pravé straně míjel japonskou restauraci, zazvonil mu mobil. Najisto předpokládal, že je to Erika, volala mu však jeho dcera Pernilla. Mikaela odjakživa trápilo špatné svědomí, že se dceři nikdy dostatečně nevěnoval, teď si však vybrala tu nejméně vhodnou chvilku.

„Ahoj, zlato,“ řekl Mikael.

„Co to tam hučí?“

„Řekl bych, že bouřka.“

„Tak fajn, přejdu rovnou k věci. Dostala jsem se na lidovou vysokou školu v Biskops Arnö, obor literární tvorba.“

„Tak ty chceš psát,“ řekl Mikael zbytečně tvrdě, téměř sarkasticky, což bylo značně nefér.

Měl dceři pouze pogratulovat a popřát jí hodně štěstí. Pernilla však měla za sebou dlouhou, bouřlivou pubertu, kdy přebíhala od jedné křesťanské sekty ke druhé a nikdy nic nedotáhla do konce, takže Mikaela spíš otrávilo, že si už zase vymyslela něco jiného.

„Zjevně přímo překypuješ nadšením.“

„Promiň, Pernillo, ale dnes nějak nejsem ve své kůži.“

„A co se ti stalo?“

„Jen bych si přál, abys konečně u něčeho zakotvila, a vzhledem k současné situaci si nejsem jistý, jestli spisovatelství je ten nejlepší nápad.“

„Ale já nehodlám dělat žádnou otravnou novinařinu jako ty.“

„A co teda hodláš dělat?“

„Doopravdy psát.“

„Tak dobře,“ přisvědčil Mikael, ale raději se nezeptal, co tím dcera myslí.

„Máš dost peněz?“

„Přivydělávám si ve Waynes Coffee.“

„Nechtěla bys se mnou dnes zajít na večeři a promluvit si o tom?“

„Nemám čas, táto. Jen jsem ti to chtěla říct,“ prohlásila dcera a ukončila hovor. Mikael se v jejím nadšení pokoušel najít něco pozitivního, ale ještě víc ho to rozladilo. Rychle přeběhl přes Mariánské náměstí a pak zamířil po Hornově ulici na Bellmanovu ke svému bytu.

Připadlo mu, jako by odtamtud právě odešel, a zaplavil ho zvláštní pocit, že je bez práce, že namísto úmorné dřiny ho čeká moře času, a nakratičko zauvažoval, jestli by neměl trochu uklidit. Všude se povalovaly noviny, knihy a kusy oblečení. Namísto toho vytáhl z ledničky dvě plzně, posadil se na pohovku do obýváku a znovu všechno probíral, tentokrát střízlivěji, tedy alespoň tak střízlivě, jak to člověk dokáže s trochou piva v hlavě. Co bude dělat?

Neměl zdání, což ho zřejmě štvalo ze všeho nejvíc, a veškerá bojechtivost se z něj pomalu vypařila. Naopak, připadal si podivně rezignovaný, jako by se Milénium vytrácelo ze sféry jeho zájmu, a pak se v duchu znovu zeptal: Není načase začít dělat něco jiného? Samozřejmě, vůči Erice i ostatním kolegům by to byl hrozný podraz. Ale je skutečně tím pravým mužem pro řízení časopisu žijícího z inzerentů a předplatitelů? Možná by se lépe hodil k něčemu jinému, jenže k čemu vlastně?

V současné době zacházely na úbytě i dravé raníky a jediným místem, kde dosud nevyschly zdroje na investigativní reportáže, byla veřejnoprávní sféra, buď ve zpravodajské skupině Ozvěny, nebo ve Švédské televizi… A proč vlastně ne? Vzpomněl si na Kajsu Åkerstamovou, velmi okouzlující ženu, s níž tu a tam zašel na skleničku. Kajsa byla ředitelkou investigativního publicistického oddělení ve Švédské televizi a každý rok se ho pokoušela přetáhnout k nim do redakce, nikdy z toho však nic nebylo.

Dříve ho její nabídka nezajímala: ať mu nabízela jakékoli peníze, podporu a naprostou integritu, nikdy se nedal zlákat. Jeho domovem i srdcem bylo Milénium. Jenže teď… možná by měl přece jen naskočit do nového vlaku, pokud po vší té špíně, co na něj nakydali, Kajsina nabídka ještě vůbec platí. Ve svém oboru už vyzkoušel všechno možné kromě televize, pokud nepočítá účast ve stovkách debat a ranních pořadů. Místo v týmu televizních reportérů by v něm třeba mohlo zažehnout novou jiskru.

Znovu mu zazvonil mobil a Mikael se zaradoval. Ať už to bude Erika, nebo Pernilla, vlídně a trpělivě je vyslechne. Bylo to však neznámé číslo a Mikael hovor obezřetně přijal.

„Vy jste Mikael Blomkvist?“ zeptal se mladě znějící mužský hlas.

„Ano,“ odvětil Mikael.

„Máte chvilku čas?“

„Když se představíte, tak možná jo.“

„Jmenuju se Linus Brandell.“

„Fajn, Linusi, co potřebujete?“

„Mám pro vás prima námět.“

„Poslouchám!“

„Povím vám to, když zvednete zadek ze židle a zastavíte se za mnou v Bishops Arms šikmo přes ulici.“

Mikaela to popudilo; nešlo jen o mladíkův rozkazovačný tón, rozčílila ho i jeho nežádoucí přítomnost v těsné blízkosti Mikaelova bydliště.

„Myslím, že to zvládneme po telefonu.“

„O tomhle s vámi po otevřený lince diskutovat nemůžu.“

„Podívejte, Linusi, už mě to nějak přestává bavit.“

„Asi za sebou máte pernej den.“

„Jo, mám za sebou pernej den, jedna nula pro vás.“

„Heleďte, zaskočte dolů do hospody, zvu vás na jedno a nádavkem vám povím něco fakt výživnýho.“

Mikael měl sto chutí na neznámého zasyčet, aby mu laskavě přestal říkat, co má dělat! Navzdory své nechuti — nebo snad proto, že neměl na práci nic moudřejšího než vysedávat na gauči a lámat si hlavu nad budoucností — se zvedl a nakonec řekl:

„Svoje piva si zaplatím sám. Ale fajn, dorazím.“

„Chytrá volba.“

„A ještě něco, Linusi.“

„Co?“

„Jestli budete chodit kolem horké kaše a machrovat na mě nějakými konspiračními teoriemi o tom, že Elvis žije nebo že víte, kdo zastřelil Olofa Palmeho, tak se okamžitě zvednu a odejdu.“

„Fair enough,“ odvětil Linus Brandell.

KAPITOLA 03

20. listopadu

Hanna Balderová stála v kuchyni na Tórově ulici a pokuřovala camelku bez filtru. Na sobě měla modrý župan, na nohou sešlapané šedé pantofle, a přestože to dosud byla krasavice s bohatými vlasy, vypadala zbědovaně. Ret měla napuchlý a silná vrstva make-upu zdaleka neskrývala jen kruhy pod očima.

Výprask nebyl pro Hannu Balderovou ničím neobvyklým, ale sotva by se dalo tvrdit, že si na násilí zvykla. Na tento typ ponížení si nezvykne nikdo. Patřilo však k její každodenní realitě a ona sama si už skoro ani nepamatovala, jaká bývala kdysi. Strach se stal nedílnou součástí její osobnosti a od jisté doby vykouřila šedesát cigaret denně a užívala prášky na uklidnění.

Vedle v obýváku hudroval Lasse Westman, což ji vůbec nepřekvapovalo. Věděla, že hluboce lituje svého velkorysého gesta vůči Fransovi. Vlastně to bylo nepochopitelné od samého začátku. Lasse byl závislý na penězích, které jim Frans na chlapce posílal. Po dlouhou dobu žili prakticky pouze z nich a Hanna musela Fransovi mnohokrát posílat lživé e-maily o nečekaných výdajích nebo speciálních terapiích, ačkoli to byly naprosté smyšlenky, a právě proto se snažila partnerovu náhlému rozhodnutí přijít na kloub.

Proč se Lasse beze všeho vzdal a dovolil Fransovi, aby si syna odvedl?

Ve skrytu duše však odpověď znala. Opilecká pýcha. Příslib nové role v kriminálním seriálu na TV4, který se rozplynul vniveč stejně jako všechny ostatní. Ale především to byl sám August. Podle Lasseho chlapec neustále kuje nějaké naschvály a právě to bylo ze všeho nejpodivnější. Proč Augusta tolik nenáviděl?

Vždyť hošík stále jen vysedával na podlaze se svými skládankami a nikoho neobtěžoval. Přesto ho Lasse nemohl vystát a jeho odpor zřejmě souvisel s Augustovým pohledem, s jeho podivným přezíravým pohledem, ponořeným spíše do vlastního nitra, který v lidech často vyvolával úsměv a prohlášení, že chlapec má bohatý duševní život. Lassemu však strašně lezl na nervy.

„Hergot, Hanno! Ten kluk mě přímo propichuje pohledem!“

„Sám jsi přece říkal, že je idiot.“

„Je to idiot, ale stejně je v něm něco nekalýho. Mám pocit, že mi chce provést nějakou hnusárnu.“

Byl to samozřejmě naprostý nesmysl. August neprobodával pohledem Lasseho ani nikoho jiného, a rozhodně neměl v úmyslu nikomu ublížit. Okolní svět ho pouze rušil a nejšťastnější byl, když se uzavřel do své vlastní bubliny. V Lasseho vypitém cholerickém mozku se však vylíhla domněnka, že hoch tajně spřádá nějakou pomstu, a proto tak ochotně souhlasil, aby August z jejich života zmizel, čímž se ovšem připravil i o jeho alimenty. Znělo to absurdně, ale Hanna věděla, že to je pravý důvod. Stála u dřezu, lačně a nervózně potahovala z cigarety, až se jí na jazyk dostalo zrnko tabáku, a dumala o tom, jestli na Lasseho slovech přece jen není ždibíček pravdy. Kdoví, možná chlapec oplácel Lassemu jeho nenávist stejnou mincí. Možná se mu opravdu chtěl pomstít za všechny utržené rány, možná… Zavřela oči a skousla si spodní ret… a možná chlapec nesmýšlí nejlépe ani o ní.

Každý večer, když ji přepadl nesnesitelný stesk, se uchylovala k podobné falešné útěše, a dokonce se v duchu ptala, jestli ona a Lasse neměli na Augusta přímo škodlivý vliv. Jsem špatná ženská, zavrčela Hanna. Vtom na ni Lasse něco zařval, ale ona jeho slova přeslechla.

„Co je?“ zeptala se.

„Kdy bude krucinál ten soud o svěření do péče?“

„Proč tě to zajímá?“

„Dokážu, že na kluka nemá žádnej nárok.“

„Vždyť jsi měl ještě nedávno takovou radost, že jsme se ho zbavili.“

„Byl jsem ožralej vůl.“

„A teď jsi zčistajasna vystřízlivěl a zmoudřel?“

„Na to vem jed,“ zasyčel na ni rozhodně a zuřivě Lasse. Hanna znovu zavřela oči a snad potisící se v duchu ptala, proč se všechno takhle pokazilo.

Frans Balder už dávno nepřipomínal onoho upraveného korektního úředníka jako po svém příletu, kdy se nečekaně objevil u bývalé manželky. Vlasy měl shrnuté ke straně, horní ret se mu leskl potem a celé tři dny se neholil ani nesprchoval. Navzdory všem rozhodnutím stát se tátou na plný úvazek i navzdory prudkému záblesku naděje na Hornově ulici se nyní znovu hrbil nad stolem a ve tváři měl výraz nejhlubšího soustředění, které by nezasvěcenec mohl považovat za obyčejnou zlost.

Skřípal zuby, okolní svět i bouře pro něj na celé hodiny přestaly existovat a vůbec si nevšímal, co se děje u jeho nohou. Byly to drobné nemotorné pohyby, jako by se tam vplížila kočka nebo nějaké jiné zvíře, a Frans si až po chvíli uvědomil, že je to August, který si zalezl pod jeho psací stůl. Frans se po něm nepřítomně podíval, jako by ho strojové kódy připravily o zrak.

„Copak chceš?“

August na něj upřel pronikavý, jasný pohled.

„Copak?“ ptal se dál Frans. „Copak je?“

Chlapec sebral z podlahy papír popsaný kvantovými algoritmy a horečně po nich jezdil rukou, takže si Frans na okamžik pomyslel, že syn dostane další záchvat. Ale kdepak, zdálo se, že August něco vzrušeně píše. Frans znovu pocítil napětí a hlavou mu blesklo cosi důležitého a vzdáleného, stejně jako když stál se synem na křižovatce na Hornově ulici. Nyní však věděl, co to je.

Vybavil si své vlastní dětství, kdy pro něj čísla a rovnice znamenaly celý svět, rozzářil se a vyrazil ze sebe:

„Ty chceš počítat, viď? Že chceš počítat?“ V další vteřině vyskočil od stolu, přinesl tužky a linkovaný papír A4 a vše položil před Augusta na podlahu.

Pak začal s nejjednodušší číselnou řadou, jakou znal, s Fibonacciho posloupností, v níž je každé číslo součtem dvou předchozích čísel. Napsal začátek — 1, 1, 2, 3, 5, 8, 13, 21 — a nechal volné místo pro následující člen 34. Pak si však pomyslel, že je to příliš jednoduché, a proto přidal ještě geometrickou posloupnost — 2, 6, 18, 54 —, kde každý člen je trojnásobkem předchozího, přičemž následující číslo mělo být 162. Takovéto zadání vyřeší bez předběžných znalostí pouze velmi nadané dítě, uvažoval Frans. Jinými slovy, Fransovo povědomí o složitosti matematických zadání bylo velice svérázné. Okamžitě začal snít o tom, že jeho syn není zaostalý, nýbrž je kopií jeho samého; vždyť i on míval potíže s komunikací a společenskými kontakty, ale matematické souvislosti chápal dávno předtím, než ze sebe vypravil první slůvko.

Dlouho seděl vedle chlapce a vyčkával, ale samozřejmě marně. August upíral skelný pohled na čísla, jako by čekal, že řešení vyskočí přímo z papíru. Frans ho nakonec nechal o samotě, vyšel do horního patra, popíjel sycenou minerálku a pokračoval v práci u kuchyňského stolu s papírem a tužkou, ovšem soustředění bylo to tam a on asi půl hodiny roztržitě listoval časopisem New Scientist.

Poté vstal a znovu sešel dolů k Augustovi. Zprvu se zdálo, že se nic nezměnilo. August seděl na bobku ve stejné pozici jako předtím. Pak si však Frans všiml, že na papíru něco přibylo, a zpočátku byl jen zvědavý.

V následujícím okamžiku však zjistil, že má před sebou něco naprosto neuvěřitelného.

V Bishops Arms nebylo právě narváno. Bylo ještě brzy odpoledne a počasí zrovna nevybízelo k vycházkám, dokonce ani do místní hospody. Přesto Mikaela uvítal křik a smích a poté chraplavý hlas:

„Kalle Blomkvist!“

Byl to postarší červenolící oplácaný chlapík s hustou kudrnatou hřívou a malým nakrouceným knírkem, kterého Mikael ve čtvrti už několikrát zahlédl a měl pocit, že se jmenuje Arne. Muž obyčejně dorazil na minutu přesně ve dvě hodiny odpoledne, dnes se však kupodivu objevil o něco dřív a se třemi kamarády z mokré čtvrti se rozvalil u stolu vlevo vedle baru.

„Mikael,“ opravil ho s úsměvem Mikael.

Arne — nebo čertví jak se ten tlouštík jmenoval — a jeho kumpáni se rozchechtali, jako by Mikaelovo nezkomolené jméno byl ten nejlepší vtip, jaký kdy slyšeli.

„Tak co, máš v merku nějakou pořádnou rybu?“ pokračoval Arne.

„Zrovna uvažuju, že odhalím veškerý nepravosti, co se páchají v Bishops Arms.“

„Myslíš, že Švédsko je na podobnej trhák připravený?“

„Ne, to asi sotva.“

Mikael měl tuhle partičku vlastně docela rád, hlavně proto, že si s nimi nikdy nevyměnil víc než pár nezávazných frází a halasných přípitků. Dědulové však byli součástí jeho každodenního života a měli svůj podíl na tom, že se mu ve čtvrti líbilo, a Mikaela tudíž vůbec neurazilo, když jeden z nich zvolal:

„Už jsi slyšel, že s tebou bude brzo šlus?“

Mikaelovi naopak připadalo, že staříkova slova celou štvanici snížila na téměř komickou úroveň, kam také patřila.

„Už od patnácti mé mládí k hrobu plyne, na zdraví, bratře, všechno pěkné zhyne,“ zacitoval Mikael básníka Gustava Frödinga a očima propátral celý lokál, aby našel nafoukance, který si dovolil vyštvat unaveného novináře do hospody. Kromě Arna a jeho party však nikoho neviděl, a proto zamířil k baru, za nímž stál Amir.

Amir byl podsaditý přátelský obr, tvrdě pracující táta čtyř dětí, který restauraci vedl už několik let. S Mikaelem je pojilo opravdové přátelství. Ne snad proto, že by Mikael byl nějakým jeho potenciálním štamgastem, ale byli si nápomocni ve zcela jiných věcech: Amir ho několikrát zásobil červeným vínem, když Mikael čekal dámskou návštěvu a nestačil včas zajít do prodejny alkoholu, a Mikael na oplátku pomohl Amirovu kamarádovi bez dokladů vyplnit příslušné úřední formuláře.

„Čemu vděčím za tak vzácnou návštěvu?“ zeptal se Amir.

„Mám tu sraz.“

„S nějakou fešandou?“

„To bych zrovna neřekl. Jak se daří Saře?“

Sara byla Amirova žena, která právě podstoupila operaci kyčle.

„Kňourá a bere analgetika.“

„Chuděra. Určitě ji ode mě pozdravuj.“

„Vyřídím,“ přisvědčil Amir a pak chvíli plkali o všem možném.

Žádný Linus Brandell se neobjevil a Mikaela napadlo, že si z něho někdo vystřelil. Na druhou stranu ho dotyčný mohl vypéct mnohem hůř než ho jen vlákat do místní hospody. Mikael se zdržel ještě čtvrthodinku, probral s Amirem zdravotní a ekonomické obtíže a nakonec se zvedl a zamířil k východu, když vtom mladík dorazil.

August doplnil do číselných posloupností správné členy — tím by však člověka typu Franse Baldera nijak neohromil. Franse zaujalo spíš to, co se objevilo vedle čísel. Na první pohled se zdálo, že jde o fotografii, ale byl to obrázek, přesné vyobrazení semaforu na Hornově ulici, kterou předevčírem přecházeli. Kresba byla vyvedena do nejmenších detailů, navíc s matematickou přesností.

Ta z ní doslova čišela. August sice neměl sebemenší zdání o perspektivě nebo o tom, jak umělec pracuje se světlem a stínem, přesto tuto techniku bravurně zvládl. Hornovu ulici halilo šero a naproti nim blikal červený semafor, signální světla přímo žhnula a po přechodu kráčel muž, kterého Frans odkudsi znal, ale nedokázal jej identifikovat. Jeho obličej končil těsně nad obočím. Chlapík vypadal vystrašeně, jako by se ho něco nepříjemně dotklo, jako by ho August vyvedl z míry, a našlapoval dost nejistě, což chlapec dokázal přenést na papír.

„Panebože,“ vydechl Frans. „Tos nakreslil ty?“

August nepřikývl ani nezavrtěl hlavou. Díval se mimo něj, kamsi k oknu, a Franse Baldera zaplavil podivný pocit, že od této chvíle jeho život už nikdy nebude takový jako dřív.

Mikael netušil, co je Linus zač, nejspíš si ho představoval jako nějakého namyšleného nóbl spratka ze Stureho náměstí. Do místnosti však vstoupil pomenší ošuntělý mladík v roztrhaných džínách s dlouhými tmavými mastnými vlasy a ospalým, uhýbavým pohledem. Mohlo mu být kolem pětadvaceti, možná o trochu míň. Uhrovitá pleť, oči skryté pod ofinou, rty zohyzděné ošklivým oparem. Linus Brandell nevypadal na člověka, který má v rukávu nějaké eso.

„Předpokládám, že jste Linus Brandell.“

„Přesně tak. Sorry, že jdu pozdě. Náhodou jsem se zasek s jednou známou kočkou. Chodili jsme spolu do devítky a ona…“

„To si nechte od cesty,“ přerušil ho Mikael a zamířil ke stolu na konci lokálu.

Vzápětí k nim přišel Amir, diskrétně se usmál a muži si objednali dvakrát guiness. Pak se na několik vteřin rozhostilo ticho. Mikael nechápal, proč je na mladíka tak ostrý. To není jeho styl, možná ho to sernerovské drama opravdu vykolejilo. Usmál se na Arna, který je z druhého konce lokálu se zájmem sledoval.

„Půjdu rovnou k věci,“ prohlásil Linus.

„To by bylo fajn.“

„Znáte Supercraft?“

Mikael Blomkvist se v počítačových hrách moc nevyznal, ale o Supercraftu přece jen slyšel.

„Jen podle jména.“

„Nic víc o té hře nevíte?“

„Ne.“

„Pak asi nemáte šajn, čím vyniká nad ostatní, proč je tak mimořádná. Má totiž jednu speciální funkci, díky který můžete komunikovat se spolubojovníkem o válečný strategii, a hlavně ze začátku člověk neví, jestli mluví se skutečnou, nebo virtuální postavou.“

„To jsou věci,“ odtušil Mikael. Nic ho nezajímalo míň než finesy nějaké zatracené počítačové hry.

„V týhle branži to byla tak trochu revoluce a já jsem se na vývoji tý hry taky podílel,“ pokračoval Linus Brandell.

„Gratuluju. To jste si určitě vydělal slušný prachy.“

„Právě v tom je ten háček.“

„Co tím myslíte?“

„Tu techniku nám někdo štípnul a Truegames teď rejžuje miliardy, zato my jsme z toho neviděli ani halíř.“

Podobnou písničku Mikael slyšel už mnohokrát. Jedna stará dáma mu dokonce tvrdila, že autorkou Harryho Pottera je ona sama, ale J. K. Rowlingová jí ho telepaticky ukradla.

„A jak k tomu došlo?“ zeptal se.

„Někdo se nám naboural do počítače.“

„A jak to víte?“

„Zjistil to jeden počítačovej expert z Úřadu rádiovýho zpravodajství, klidně vám dám jeho jméno, jestli chcete, a pak ještě jedna…“

Linus se zarazil.

„No?“

„Ale nic. Zabývala se tím tajná služba, můžete si promluvit s analytičkou Gabriellou Graneovou, ta vám to určitě potvrdí. Zmínila se o tom i v oficiální zprávě, kterou loni zveřejnila. Mám tady číslo…“

„Takže jinými slovy to není žádná žhavá novinka,“ přerušil ho Mikael.

„Ne, v tomhle smyslu ne. V časopisech Nová technika a Computer Sweden o tom taky psali. Ale pak Frans hodil zpátečku, několikrát dokonce kategoricky popřel, že došlo k vniknutí do počítače, a postupně to úplně vyšumělo.“

„Takže staronová historka.“

„Přijde na to.“

„A proč bych vás měl dál poslouchat, Linusi?“

„Protože Frans se vrátil ze San Franciska; zřejmě tam vyslídil, jak to tenkrát bylo. Řek bych, že sedí na pořádným sudu se střelným prachem. Je úplně posedlej bezpečnostníma opatřeníma, při mailování a telefonování používá ty nejvymakanější šifry a zrovna teď si nechal kolem baráku nainstalovat poplašnej systém, kamery, snímače a podobný sračičky. Chlap jako vy by z něj možná dokázal něco vytáhnout. Mě Frans neposlouchá.“

„Takže vy jste mě sem vyštval jen kvůli nějakýmu Fransovi, co údajně sedí na sudu se střelným prachem?“

„Není to nějakej Frans, Blomkviste, ale sám Frans Balder, copak jsem se o tom nezmínil? Byl jsem jedním z jeho asistentů.“

Mikael zapátral v paměti; jediný člověk s tímto příjmením, jehož si dokázal vybavit, byla herečka Hanna Balderová, ale neměl zdání, co se s ní stalo.

„Kdo to je?“ zeptal se.

Mladík na něj vrhl tak zhnusený pohled, až z toho Mikael zůstal úplně paf.

„Spadl jste z Marsu? Frans Balder je přímo legenda. Pojem.“

„Vážně?“

„Jasně, proboha!“ vyhrkl Linus. „Vygooglete si ho a uvidíte. Už po dvacítce se stal profesorem v oboru matematický informatiky a dvacet let je celosvětovou kapacitou ve výzkumu umělý inteligence. Sotva se najde někdo, kdo by se ve vývoji kvantových počítačů a neuronových sítí dostal tak daleko jako on. Neustále nachází chytrý a neortodoxní řešení. Má skvělej zvrácenej mozek. Uvažuje naprosto přelomově a novátorsky a zřejmě si umíte představit, že se o něj počítačový koncerny přímo rvaly, ale Balder si dlouho dával načas, než se nechal zaměstnat, chtěl pracovat sám. Teda ne tak docela, vždycky měl asistenty, z kterejch dřel kůži zaživa. Vyžaduje výsledky a drží se svejch hesel: Všechno jde, když se chce. Naší prací je posouvat hranice, bla bla bla. Ale lidi mu to žerou, poslouchají ho a doslova by se pro něj rozkrájeli. Pro nás, nerdy, je pánbůh.“

„To vidím.“

„Ale nemyslete si, že jsem nějakej jeho nekritickej obdivovatel, to ani náhodou. Moc dobře vím, že je to draze vykoupený, člověk s ním sice dělá převratný projekty, ale na druhou stranu je Frans strašně bezohlednej, nejeví zájem ani o vlastního syna. Tou svou nepochopitelnou lhostejností zapříčinil spoustu trablů, koluje o něm několik hroznejch historek, hlavně o tom, že vymačkal svý asistenty jako citron a zničil jim život. Ale i když to byl vždycky beznadějnej workoholik, takhle hrozně se nikdy nechoval. Nikdy tak hystericky nebazíroval na bezpečnostních opatřeních, a právě proto jsem tady. Chci, abyste si s ním promluvil. Vím jen to, že odhalil něco velkýho.“

„Aha, takže vy to víte.“

„Pochopte, normálně to není žádnej paranoidní šílenec — spíš naopak, když člověk vezme v úvahu, čím se zabývá. Ale teď se zamkl v baráku a skoro nevychází ven. Vypadá to, jako by měl strach, ale žádnej posera to nikdy nebyl. Spíš praštěnej cvok, co dělá vlny.“

„Takže on vymýšlí počítačové hry?“ zeptal se Mikael s neskrývanou skepsí.

„No… Frans věděl, že jsme všichni herní nadšenci, a myslel si, že bysme měli dělat na něčem, co nás baví. I jeho program umělý inteligence se do tohohle oboru hodil. Založili jsme skvělou experimentální laboratoř a dosáhli fantastickejch výsledků. Dobyli jsme nový území. Jenže potom…“

„Přejděte k věci, Linusi.“

„Věc se má tak, že Balder a jeho právníci napsali žádost o patent na nejinovativnější část technickýho řešení, jenže pak přišel první šok. Nějakej ruskej inženýr z Truegames podal tu samou žádost o fous dřív než on, takže Fransovi patent neuznali, což určitě nebyla náhoda. Ale to bylo vlastně fuk, patent je jen kus papíru, nás hlavně zajímalo, jak krucinál vyčmuchali, na čem děláme, a protože jsme všichni byli Fransovi oddaní, zbývala jen jediná možnost: někdo se nám přes všechny bezpečnostní opatření naboural do systému.“

„A proto jste se spojili s bezpečnostní policií a s Úřadem rádiového zpravodajství?“

„Napřed ne. Frans nesnáší nažehlený kravaťáky, kteří dřepí v kanclu od devíti do pěti, mnohem víc věří posedlejm nadšencům, co celý noci vysedávají u kompu. Spojil se s nějakou podivínskou holkou, kterou znal z dřívějška, a ta mu rovnou řekla, že nás někdo hacknul. Upřímně řečeno, nijak důvěryhodně nepůsobila, teda já bych ji ve svý firmě nezaměstnal, jestli mi rozumíte, a nelze vyloučit, že si to jen vycucala z prstu. Ale její hlavní závěry pak potvrdili odborníci z Úřadu rádiovýho zpravodajství.“

„A zjistil někdo, kdo se k vám naboural?“

„Ne, to ne, vypátrat vloupání do počítače je většinou naprosto beznadějný. Ale bylo jasný, že to udělal profík. Na bezpečnostních opatřeních jsme si dali hodně záležet.“

„A vy si myslíte, že Frans Balder dnes ví něco víc?“

„Stoprocentně. Jinak by nedělal takový kraviny. Vzal bych jed na to, že něco vyčenichal v Solifonu.“

„On tam pracoval?“

„Jo, je to dost divný. Už jsem vám říkal, že dřív Frans odmítal pracovat pro počítačový koncerny. Neznám nikoho, kdo by toho tolik nažvanil o nezávislosti, o tom, že člověk musí zůstat svobodnej, neotročit komerčním podnikům a podobně. Ale když nám ukradli ten patent a my jsme zůstali namydlení, čáry máry fuk, Frans skončil zrovna u Solifonu, což nám nešlo na rozum. Fajn, nabídli mu obrovskej plat, volnou pracovní dobu a k tomu všecky ty sladký kecy: pracujte si, jak chcete, ale buďte s námi… zní to fantasticky, teda aspoň pro většinu populace, ale rozhodně ne pro Franse Baldera. Podobnejch nabídek mohl mít od Googlu, Applu a spousty dalších na každým prstě deset. Proč ho to najednou tolik zaujalo? Nikdy nám to nevysvětlil. Prostě si sbalil svoje saky paky a vypadnul, a jak jsem slyšel, ze začátku mu to šlo skvěle. Frans naše technický řešení ještě zdokonalil a majitel firmy Nicolas Grant si asi začal brousit zuby na další miliardy. Všichni byli natěšení, ale pak se něco stalo.“

„Něco, o čem skoro nic nevíte.“

„Ne, pak už jsme s ním nebyli v kontaktu. Frans vlastně nebyl v kontaktu vůbec s nikým. Vím jen tolik, že to muselo být něco setsakra vážnýho. Frans neustále kázal o otevřenosti, nadšeně žvanil o crowdsourcingu, o důležitosti využívání znalostí co největšího množství lidí, to je základní myšlenka Linuxu. Ale v Solifonu si držel pod pokličkou každou čárečku a potom bum — zničehonic dal výpověď, odletěl domů a teď trčí ve své vile na Saltsjöbadenu, nevyleze ani na zahradu a vypadá jako bezdomáč.“

„Takže vy máte, Linusi, historku o vystresovaném profesorovi, který se nestará o svůj vzhled… Jakpak to vlastně víte, když vůbec nevychází z domu?“

„No jo, ale já si myslím…“

„Já si taky myslím, Linusi, že by to mohl být zajímavý příběh, ale bohužel, nic pro mě. Já nejsem žádný IT reportér — jsem dědek z doby kamenné, ze kterýho ohledně počítačů nevypadlo nikdy nic, co by stálo za řeč. Doporučuju vám spojit se s Raoulem Sigvardssonem ze Svenska Morgon-Posten. Tohle je jeho parketa.“

„Kdepak, Sigvardsson je lehká váha. Na tohle zdaleka nestačí.“

„Myslím, že ho podceňujete.“

„No tak, snad z toho teď nechcete vycouvat? Tohle by mohlo znamenat váš comeback, Blomkviste.“

Mikael unaveně pokynul Amirovi, který kousek od nich utíral stůl.

„Můžu vám dát jednu dobrou radu?“ zeptal se Mikael.

„Cože? Jo… jasně.“

„Až příště půjdete s nějakou historkou na trh, snažte se nevykládat reportérovi, co to pro něj bude znamenat. Víte, kolikrát už jsem tohle slyšel? To bude největší trhák vašeho života. To bude větší pecka než Watergate! S trochou věcnosti dojdete mnohem dál, Linusi.“

„Já jsem jen chtěl říct…“

„Co jste vlastně chtěl říct?“

„Že byste si s ním měl promluvit. Myslím, že byste se mu líbil. Je to stejně nekompromisní týpek jako vy.“

Zdálo se, že Linus poněkud ztratil sebedůvěru a Mikael se v duchu kál, že na něj byl zbytečně tvrdý. K tipařům se obyčejně choval vlídně a vstřícně: jednak věděl, že i za zdánlivě šíleným blábolem se může skrývat něco zajímavého, jednak mu bylo jasné, že pro spoustu tipařů je často oním příslovečným stéblem. Mnozí se na něj obraceli, když je všichni ostatní odmítli vyslechnout. Nezřídka byl jejich poslední nadějí, a proto neměl důvod je shazovat.

„Podívejte,“ prohlásil Mikael, „mám za sebou hroznej den a mrzí mě, že jsem vás neustále zesměšňoval…“

„To je v pohodě.“

„Ale vlastně máte pravdu,“ pokračoval Mikael. „Jedna věc ve vašem vyprávění mě opravdu zaujala. Říkal jste, že vás navštívila nějaká hackerka.“

„Jo, ale ta s tímhle nemá nic společnýho, spíš šlo o Balderův sociální projekt.“

„Ale zdá se, že své věci rozuměla.“

„Nebo to prostě byla obyčejná náhoda. Nažvanila spoustu pitomostí.“

„Vy jste se s ní setkal?“

„Jo, hned potom, co Balder zdrhl do Silicon Valley.“

„Jak je to dlouho?“

„Jedenáct měsíců. Přestěhoval jsem počítače k sobě domů, mám byt na Brantingově ulici. Nemůžu tvrdit, že bych tehdy žil nějak ukázkově; neměl jsem holku, byl jsem švorc, měl jsem příšernou kocovinu a doma bordel jako v tanku. Zrovna jsem si telefonoval s Fransem a ten žvanil jako starej fotr. Byla toho spousta: nemám ji soudit podle vzhledu, není všechno zlato, co se třpytí, a podobný kydy, a to vykládal zrovna mně! Já jsem na sobě nikdy neměl oblek ani kravatu a málokdo ví líp než já, jak vypadají hackeři. Ale nedalo se nic dělat, tak jsem prostě seděl doma a čekal na ni. Myslel jsem, že aspoň zaklepe, ale ona si klidně otevřela a vešla dovnitř.“

„Jak vypadala?“

„Příšerně… nebo lépe řečeno, svým způsobem byla docela sexy! Ale vypadala příšerně!“

„Linusi, nežádal jsem vás, abyste hodnotil její vzhled, jen mě zajímá, co měla na sobě a případně jak se jmenovala.“

„Nemám páru, co byla zač,“ rozpovídal se Linus, „i když jsem věděl, že ji odněkud znám — a dal bych ruku do ohně za to, že to bylo něco nekalýho. Byla celá pokérovaná, prošpikovaná piercingama a vypadala jako tvrdá rockerka nebo punkerka a k tomu byla vyzáblá jako lunt.“

Mikael zcela mimoděk pokynul Amirovi, aby mu přinesl další guinness.

„A co bylo dál?“ zeptal se.

„No, co myslíte… Seděli jsme na posteli — jinej nábytek jsem doma neměl — a mě napadlo, že bysme nemuseli začít hned makat. Navrhl jsem jí, že si napřed můžeme dát drink. A víte, co mi odpověděla? Abych vypadnul. Prostě mi nařídila, abych zmizel ze svýho vlastního bejváku, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě, což jsem samozřejmě odmítl. Teda pokoušel jsem se argumentovat tím, že tam bydlím, ale ona na to jen: ‚Seber se a zmiz‘ a já jsem neviděl jiný východisko než zvednout kotvy. Byl jsem pryč dost dlouho, a když jsem se vrátil, nevěřil jsem vlastním očím: ta holka se mi válela v posteli, hulila a četla si nějakou knížku o teorii strun nebo co to bylo a já jsem na ni asi trochu divně civěl, protože mi hned sdělila, že se mnou šoustat v žádným případě nehodlá. Pak mi jen tak mimochodem řekla, že jsme měli v počítačích trojana, útočníka s nástrojem pro vzdálenej přístup, že zná schéma proniknutí i programovej kód. ‚Někdo vám vypálil rybník,‘ prohlásila. A pak vypadla.“

„Bez rozloučení?“

„Bez jedinýho slovíčka.“

„Panebože,“ uklouzlo Mikaelovi.

„Ale já si upřímně řečeno myslím, že střílela od boku. Ten kluk z Úřadu rádiovýho zpravodajství, co nám po nějaký době kontroloval počítače a měl s tímhle typem zásahů spoustu zkušeností, k ničemu takovýmu nedospěl, a přestože nám prošmejdil počítače, jak jen to šlo, žádnej starej špionskej program v nich nenašel. Přesto se taky přikláněl k názoru — mimochodem, jmenoval se Molde, Stefan Molde —, že nás někdo hacknul.“

„A co ta holka, představila se vůbec?“

„No, dost jsem na ni tlačil, ale vypáčil jsem z ní jedině naštvanou poznámku, že jí můžu říkat Pipi, a hned mi bylo jasný, že to není její pravý jméno, ale stejně…“

„Co?“

„Připadalo mi, že to k ní svým způsobem sedne.“

„Podívejte,“ ozval se Mikael. „Ještě před chvilkou jsem byl prakticky na odchodu.“

„Jo, všiml jsem si.“

„Ale teď se situace podstatně změnila. Říkal jste, že Frans Balder tu holku zná?“

„No, jo.“

„V tom případě se s ním chci spojit co možná nejdřív.“

„Kvůli tý holce?“

„Tak nějak.“

„Oukej, tak jo,“ pronesl zamyšleně Linus. „Ale žádný kontaktní údaje nikde nenajdete. Jak jsem říkal, se vším nadělá hrozný tajnosti. Máte iPhone?“

„Mám.“

„Tak na něj zapomeňte. Frans je přesvědčenej, že Apple se zaprodal NSA, takže pokud s ním chcete mluvit, musíte si koupit Blackphone nebo si aspoň vypůjčit android a stáhnout si do něj speciální šifrovací program. Já se ho pokusím přimět, aby hovor vzal, a domluvím vám spicha na nějakým bezpečným místě.“

„Bezva, Linusi, díky.“

Linus odešel a Mikael zůstal ještě chvíli sedět, dopíjel pivo a zíral na davy proudící za oknem. Arnova partička za jeho zády se něčemu hlasitě chechtala. Mikael nic neslyšel, tak hluboce byl pohroužený do vlastních myšlenek, takže si dokonce ani nevšiml, že se vedle něj posadil Amir a začal přetřásat nejnovější předpověď.

Vypadá to, že se počasí úplně zbláznilo. Mají uhodit desetistupňové mrazy, zřejmě napadne první sníh, ale rozhodně to nebude žádná bílá idylka; čeká je jedna z nejparádnějších sněhových bouří za posledních několik let.

„Mají přijít i orkány,“ pokračoval Amir a Mikael nepřítomně odvětil:

„To je prima.“

„Prima?“

„Ano… no… lepší nějaký počasí než vůbec žádný.“

„To je pravda. A co ta schůzka? Vypadáš naprosto konsternovaně. Doufám, že ses nedozvěděl nějakou špatnou zprávu.“

„Kdepak, všechno v pohodě.“

„Pak to asi bude nějaká pořádná pecka, co?“

„To zatím ještě nevím, ale v poslední době toho na mě bylo nějak moc. Dokonce uvažuju, že seknu s Miléniem.“

„Já jsem myslel, že jsi jeho součástí.“

„To já taky. Ale řekl bych, že všechno má svůj čas.“

„To je fakt,“ souhlasil Amir. „Můj starej táta říkával, že nic netrvá věčně.“

„A co tím myslel?“

„Podle mě věčnou lásku. Bylo to těsně předtím, než odešel od mámy.“

Mikael se ušklíbl.

„No jo, já jsem s věčnou láskou taky šeredně pohořel. Ale…“

„Ano, Mikaeli?“

„Jde o jednu holku, kterou jsem znával, a ona se pak zničehonic na dost dlouho někam vypařila.“

„To je pech.“

„Jo, jenže tohle je speciální případ. Právě jsem se dozvěděl, že žije, teda aspoň si to myslím, a možná právě proto to se mnou tolik zamávalo.“

„Probereme to později.“

„Prima, opatruj se, Amire,“ řekl Mikael, protáhl se kolem štamgastů, kteří ze sebe ostošest chrlili další drzé poznámky, a vyšel do podzimní plískanice.

Venku na něj okamžitě zaútočily mocné poryvy vichru a Mikael měl pocit, že udeřila jeho poslední hodinka. Přesto zůstal chvíli stát a ponořil se do starých vzpomínek. Poté se odloudal k domovu, kde z jakéhosi důvodu nemohl odemknout dveře, a do bytu se dostal až na několikátý pokus. Pak odkopl boty, posadil se k počítači a vyhledal si informace o profesoru Fransi Balderovi.

Nedokázal se však pořádně soustředit a v duchu se neustále ptal: Kam se ta holka vlastně poděla? Kromě jedné zprávy od jejího bývalého zaměstnavatele Dragana Armanského o ní nevěděl vůbec nic, zmizela, jako by se po ní slehla zem. Přestože oba bydleli ve stejné čtvrti, nikdy ji ani koutkem oka nezahlédl, a zřejmě i proto na něj Linusovo vyprávění tak silně zapůsobilo.

Ona záhadná dámská návštěva, která se u Linuse onehdy vynořila, klidně mohl být někdo jiný, nebylo to však příliš pravděpodobné. Kdopak bez okolků vrazí do cizího bytu, neobtěžuje se člověku ani podívat do očí, vypakuje ho, mezitím vytáhne z jeho počítače ta nejskrytější tajemství a pak mu suše oznámí, že s ním nehodlá šoustat? Toho je schopna jedině Lisbeth. I to jméno Pipi by tomu odpovídalo.

Na jmenovce na dveřích v Rybářské ulici stálo V. Kulla a Mikaelovi bylo jasné, že Lisbeth nepoužila vlastní jméno, které by si mohl každý snadno vyhledat a dát do souvislosti se spoustou dramatických událostí a šílených podniků. Kde teď asi bydlí? Koneckonců by to nebylo prvně, co se někam zdejchla. Ale od doby, kdy poprvé zaklepal na Lundské ulici a pustil se do ní kvůli tomu, že sepsala detektivní zprávu o jeho soukromém životě, se nikdy neodloučili na takhle dlouhou dobu, a to je dost zvláštní, nebo snad ne? Lisbeth přece byla jeho… hm, kčertu, co vlastně?

Jeho kamarádka sotva. S kamarády se člověk stýká. Kamarádi jen tak nemizejí neznámo kam. Kamarádi o sobě nedávají vědět tím, že se člověku nabourají do počítače. Přesto mezi nimi existovalo pevné pouto, ale co především, Mikael o ni měl strach. Její starý poručník Holger Palmgren sice říkával, že Lisbeth si vždycky poradí. Navzdory neutěšenému dětství — nebo možná právě díky němu — se z ní stala mistryně v přežití, v tom měl Palmgren bezpochyby pravdu.

Jenže u dívky s její minulostí a talentem každého si znepřátelit na to nelze spoléhat. Jeden takový její úlet mu asi před půl rokem vylíčil Dragan Armanskij, když spolu zašli na oběd. Byl jarní pátek a Dragan trval na tom, že ho pozve na pivo a nějakého panáka navrch. Mikael měl tehdy pocit, že si Dragan potřebuje vylít srdce, a ačkoli se oficiálně sešli jako dva staří známí, nebylo nejmenších pochyb o tom, že Dragan chce mluvit o Lisbeth, a po pár skleničkách propadl značné sentimentalitě.

Mimo jiné se Mikaelovi svěřil, že jeho firma Milton Security nainstalovala poplašný systém do domova pro seniory v Högdalenu a že to byl kvalitní výrobek.

Zařízení je však závislé na elektrickém proudu, a proto je třeba zajistit záložní zdroj pro případ, kdyby došlo k přerušení dodávky — a právě to se samozřejmě stalo. V domově pro seniory nastal večer výpadek elektřiny a v noci jedna stařenka jménem Rut Åkermanová upadla a zlomila si nohu v krčku. Celé hodiny ležela na zemi a mačkala zvonek, ovšem bezvýsledně. Ráno byla ve značně kritickém stavu, a protože zanedbávání péče v domovech důchodců je zrovna teď žhavým tématem, noviny celou záležitost náležitě rozmázly.

Nyní už je Rut v pořádku, ale nešťastnou shodou okolností je její dcera jednou z čelních představitelek sociální demokracie, a jakmile se v diskusi na webových stránkách Odpixelováno objevila zmínka, že Armanskij je Arab — což vůbec nebyla pravda, přestože ho za něj lidé občas považovali —, spustila se lavina příspěvků. Stovky anonymů prohlašovaly, že takhle to dopadá, „když nám čmoudi dodávají techniku“, a Dragana se to velice dotklo, protože pisálci hrubě osočili i jeho starou matku.

Ale pak se najednou — jako mávnutím kouzelného proutku — situace obrátila; u všech příspěvků se objevila jména autorů, jejich bydliště, zaměstnání i věk. Vypadalo to jako dokonale vyplněný formulář. Dalo by se říct, že někdo webovky skutečně odpixeloval, a samozřejmě vyšlo najevo, že rozhořčené výkřiky nemají na svědomí jen sociálně nepřizpůsobiví kverulanti, ale i spousta dobře situovaných občanů, mezi nimi dokonce i několik Armanského konkurentů z bezpečnostní branže, a odpovědní zaměstnanci stránek byli dlouho naprosto bezmocní a nic nechápali. Rvali si vlasy, ale nakonec se jim podařilo stránky zrušit a přísahali, že se viníkům pomstí. Byly to samozřejmě jen plané výhrůžky; nikdo netušil, kdo za útokem stojí, tedy nikdo kromě Dragana Armanského.

„Tohle byla klasická Lisbetina práce,“ prohlásil Dragan, „a je jasné, že se mě celá záležitost silně dotkla. Nenašel jsem v sobě dost velkorysosti, abych litoval všechny skandalizované přispěvatele, i když ve svém povolání bojuju za počítačovou bezpečnost. Předtím jsem o té holce celou věčnost neslyšel a byl jsem skálopevně přesvědčený, že na mě zvysoka kašle, stejně jako na všechny ostatní. A pak přišlo tohle milé překvapení. Postavila se za mě, já jsem jí poslal dlouhatánský děkovný e-mail a ona mi k mému údivu odpověděla. Víte, co mi napsala?“

„Ne.“

„Jen jedinou větu: Jak můžete do prdele chránit toho dobytka Sandvalla z östermalmský kliniky?“

„A kdo je to Sandvall?“

„Plastický chirurg, kterému zajišťujeme osobní ochranku, protože obtěžoval nějakou Estonku, co u něj byla na plastice prsou, a ta holka byla shodou okolností milenkou jednoho protřelého kriminálníka.“

„Páni.“

„Přesně tak, ten chlap šlápl pořádně vedle a já jsem Lisbeth taky odpověděl, že Sandvalla nepovažuju za žádného beránka, vlastně jsem to věděl najisto. Ale snažil jsem se zdůraznit, že nám takovéto hodnocení nepřísluší, že nemůžeme chránit jen ty morálně neposkvrněné. I největší kanálové mají nárok na jisté bezpečí, a protože Sandvall byl vážně ohrožený a požádal nás o pomoc, tak jsme mu ji poskytli — za dvojnásobnou taxu. To je všechno.“

„Ale Lisbeth s vaším názorem asi nesouhlasila, co?“

„Každopádně už mi neodpověděla — teda aspoň ne e-mailem. Ale nepřímých replik jsem zaznamenal víc než dost.“

„A jak vypadaly?“

„Objevila se přímo na klinice a nakázala členům naší ochranky, aby zachovali klid. Dokonce nevylučuju, že jim ode mě vyřídila pozdrav. Pak klidně rázovala kolem všech pacientů, sester a doktorů, nakráčela rovnou do Sandvallovy ordinace, zlomila mu tři prsty a vychrlila na něj ty nejhorší výhrůžky.“

„Proboha!“

„A to ještě ani zdaleka nevystihuje skutečnost. Je to naprosté šílenství — jak si něco takového mohla dovolit před tolika svědky, a ještě k tomu přímo v ordinaci?“

„Jo, je to na hlavu.“

„Na klinice přirozeně nastalo hrozné pozdvižení a křik, padala vzrušená slova o soudním předvolání, žalobě a tak podobně. Určitě si dokážete představit, co takové zlomené prsty znamenají pro chirurga, který má nasmlouvaných spoustu modelací prsou a bůhvíjakých dalších nesmyslů. Takový chlap si může dovolit špičkové advokáty a ti hned větří závratné dolarové honoráře.“

„A jak to dopadlo?“

„Nijak. Vůbec nic proti ní nepodnikl, což bylo asi ze všeho nejpodivnější. Všechno vyšumělo do ztracena, zjevně proto, že to ten chirurg nechtěl zbytečně rozmazávat. Ale stejně, Mikaeli, bylo to dost na pováženou. Žádný jen trošku soudný člověk nenapochoduje za bílého dne do ordinace a nezlomí doktorovi tři prsty. Dokonce ani soudná Lisbeth Salanderová.“

Mikael Blomkvist však s tímto rozborem tak docela nesouhlasil. Spíš mu připadalo, že celá věc má jasnou logiku, Lisbetinu logiku, kterou převelice dobře znal. Právě on věděl lépe než kdo jiný, jak racionálně tato mladá žena uvažuje, a přestože její racionalita se od uvažování většinové populace v mnohém liší, vždy se jí neochvějně řídí od začátku až do konce. Mikael ani na vteřinu nezapochyboval, že se lékař musel dopustit nějakých mnohem větších nepravostí než jen obtěžování milenky nějakého mafiána. Přesto se i on v duchu ptal, jestli Lisbeth tentokrát nepřestřelila, přinejmenším pokud jde o vyhodnocení rizik.

Dokonce si pohrával s myšlenkou, že se záměrně chtěla dostat do problémů, možná si představovala, že ji to nějak restartuje. Ale teď jí nejspíš křivdí, vždyť o jejích pohnutkách ani o jejím současném životě neví zhola nic. A zatímco za oknem skučela bouře, Mikael se posadil k počítači, vyhledal si na Googlu všechny odkazy na Franse Baldera a snažil se na opětovném, byť nepřímém shledání s Lisbeth najít něco pozitivního. Každopádně je to lepší než nic a vlastně by měl mít radost, že je stejná jako dřív. Zdá se, že se nezměnila, a kdoví, možná díky ní získal skutečně zajímavý námět. Linus mu od samého začátku lezl na nervy, a zřejmě proto celou věc předem smetl ze stolu, přestože mu mladík předhodil poloviční senzaci. Jakmile se však v příběhu vynořila Lisbeth, hned se na věc začal dívat jinýma očima.

Její inteligenci nebylo záhodno podceňovat, navíc se rozhodla v případu angažovat, což by měl být i pro něj dostatečný důvod k tomu, aby se jím zabýval. Přinejmenším si získané informace může proklepnout zevrubněji, a s troškou štěstí se tak dozví i něco o Lisbeth, a to je přece hotový jackpot, nebo ne?

Proč se do té věci vlastně vůbec míchala?

Rozhodně nebyla žádným pohotovostním IT konzultantem, ale třeba ji rozzuřila nějaká nespravedlnost, takže vystartovala, aby nastolila vlastní pořádek. Ale proč by holku, která se nezdráhá vloupat do jakéhokoli systému, tolik vytočilo proniknutí do něčího počítače? To nemá logiku. Zlámat prsty chirurgovi, fajn! Ale angažovat se proti nezákonným hackerským útokům? Tím si přece kálí do vlastního hnízda! Na druhou stranu o tom Mikael nic neví.

Pravděpodobně je za tím něco víc. Třeba se s Balderem kamarádí nebo spolu vedou odborné debaty, to se nedá vyloučit. Mikael zkusmo zadal do Googlu obě jména, ale neobjevil se ani jeden odkaz, nic, co by stálo za řeč. Chvíli seděl, vyhlížel oknem do fujavice a myslel na vytetovaného draka na hubených bílých zádech, na mrazivé období v Hedestadu a na vyhrabaný hrob v Gosseberze.

Poté pokračoval v pátrání po Fransi Balderovi, ale číst všechno by nemělo smysl. U jeho profesní kariéry mu naskočily dva miliony odkazů, zato životopisných údajů tam bylo pomálu. Většinou šlo o vědecké články a odborné komentáře a zdálo se, že Frans Balder neposkytuje žádné rozhovory. Veškeré podrobnosti z jeho života tím nabyly takřka mytických rozměrů — jako by je jeho obdivovatelé z řad studentů zveličili a obdařili značnou porcí romantiky.

Dočetl se, že Frans Balder trpěl v dětském věku vývojovou poruchou, tedy pouze do dne, kdy zašel za ředitelem základní školy na Ekerö a ukázal mu chybu týkající se takzvaných imaginárních čísel, kterou objevil v učebnici matematiky pro devátý ročník. V nových výtiscích již chybu opravili a poté Frans zvítězil v celostátní matematické olympiádě. Tvrdili o něm, že dokáže číst odzadu a vytvářet vlastní palindromy. V rané školní práci zveřejněné na internetu se kriticky vyjádřil o knize H. G. Wellse Válka světů: nešlo mu na rozum, že bytosti, které nás ve všem předčí, nedokážou pochopit něco tak zásadního, jako je rozdíl mezi bakteriální flórou na Zemi a na Marsu.

Po skončení gymnázia pokračoval ve studiu informatiky na Imperiall College v Londýně a zakončil ho diplomovou prací o algoritmech v neuronových sítích, která byla považována za epochální revoluci. Stal se bezkonkurenčně nejmladším profesorem Královské vědecké inženýrské akademie a dnes je považován za jednu ze světových kapacit zabývajících se pojmem technologická singularita, což je okamžik, kdy inteligence počítačů překoná inteligenci lidskou.

Pokud šlo o vzhled a povahové vlastnosti, Frans Balder rozhodně nebyl žádný zázrak. Na všech fotografiích vypadal jako lesní troll s rozježenou hlavou a malýma očkama. Přesto se oženil s překrásnou herečkou Hannou Lindovou, později Balderovou. Narodil se jim syn, který byl podle reportáže v jednom večerníku, nazvané „Hannin velký žal“, mentálně retardovaný, ačkoli na snímku chlapec nijak zaostale nepůsobil.

Manželství se rozpadlo, následoval dramatický boj o svěření nezletilého dítěte do péče a tehdy se před soudem v Nacce objevil enfant terrible Lasse Westman a plamenně prohlašoval, že Frans Balder by se o syna rozhodně starat neměl, protože ho mnohem víc zajímá „počítačová inteligence než inteligence vlastního dítěte“. Mikael se přestal zabývat rozvodovými tahanicemi a pokusil se soustředit na Balderův výzkum a na jeho právní spory. Kromě toho se dlouho snažil proniknout do zapeklité problematiky kvantových počítačů.

Pak se vrátil k vlastním dokumentům a otevřel složku, kterou si založil před rokem. Jmenovala se Lisbetin šuplík. Neměl tušení, jestli mu stále čmuchá v počítači, jestli ji jeho novinářské aktivity ještě vůbec zajímají. Přesto se nedokázal zbavit určité naděje a zapřemýšlel, zda by jí navzdory všemu neměl poslat malý pozdrav. Problém byl samozřejmě následující: Co by jí měl napsat?

Dlouhé osobní dopisy, to nebylo nic pro Lisbeth — tím by ji jen otrávil. Spíš by měl vyrukovat s něčím stručným a trošku záhadným. Zkusil to s otázkou:

Co si má člověk myslet o Balderově umělé inteligenci?

Pak vstal a znovu se zahleděl do chumelenice za oknem.

KAPITOLA 04

20. listopadu

Edwin Needham, občas také přezdívaný Ed the Ned, sice nebyl nejlépe placeným IT technikem ve Spojených státech, zato byl bezpochyby tím nejlepším a nejnadutějším. Jeho táta Sammy, prašivá ovce živořící pouze z boží milosti, byl alkoholem prosáklý potřeštěnec, který se tu a tam nechával najmout na podřadné práce v přístavu a s oblibou vyrážel na pěkně dlouhé flámy, jež nezřídka končily na záchytce nebo na pohotovosti, což se pochopitelně neobešlo bez problémů.

Pro Sammyho blízké však byly jeho spanilé jízdy hotovým dobrodiním: jakmile vypadl z domu a nasával jako houba, jeho žena Rita k sobě přitiskla obě děti a chlácholivě jim šeptala, že všechno bude zase dobré. Jinak to doma šlo od desíti k pěti. Rodina bydlela v bostonském Dorchesteru, a když se ji otec rozhodl oblažit svou přítomností, s gustem Ritu zmlátil jako žito a ta pak celé hodiny — někdy i celé dny — zděšeně proplakala zamčená v koupelně.

V nejhorších obdobích zvracela krev, a proto nikoho nepřekvapilo, když v pouhých šestačtyřiceti letech zemřela na vnitřní krvácení, a stejně přirozené bylo i to, že Edova starší sestra začala brát crack a že otec s dětmi málem přišli o střechu nad hlavou.

Edovo dětství bylo vlastně předehrou k dalším trablům. Mladík se už v pubertě přidal k partě, která si říkala The Fuckers, zabývala se především potyčkami s nepřátelskými gangy, loupežnými přepadeními a vykrádáním obchodů s potravinami a pro celý Dorchester představovala hotovou noční můru. Edův nejlepší kamarád, chlapec jménem David Gottfried, byl otřesným způsobem zavražděn; nepřátelé ho pověsili na jateční hák a rozsekali mačetami.

Ed se v raném mládí ocitl na šikmé ploše, doslova jednou nohou v podsvětí. I v jeho vzhledu se záhy objevilo cosi tupého a surového a skutečnost, že se nikdy neusmál a postrádal přední zuby, mu na přitažlivosti rovněž nepřidala. Byl to podsaditý, neohrožený pořez se zjizveným obličejem, plným památek na prodělané bitky, ať už s vlastním otcem, nebo s nepřátelskými gangy. Většina učitelů měla z Eda smrtelnou hrůzu. Všichni byli přesvědčeni, že skončí za mřížemi, případně s kulkou v týle. Ale pak se v jeho případu začalo angažovat pár dospělých — zřejmě proto, že v jeho pronikavých modrých očích objevili ještě něco jiného než jen zlobu a agresi.

Ed v sobě měl nezkrotné objevitelské nadšení, energii, díky níž hltal knihy se stejnou intenzitou, s jakou dovedl zlikvidovat vybavení místního linkového autobusu, a často domů vůbec nedorazil. Rád se zdržoval ve škole, v takzvané technické místnosti vybavené počítači, kde dokázal prosedět celé hodiny. Učitel fyziky se švédsky znějícím jménem Larson si všiml Edova technického talentu a zaujetí pro stroje a po místním šetření — jehož se zúčastnila i sociálka — bylo mladíkovi přiznáno stipendium, a navíc získal možnost přestoupit na jinou školu s poněkud více motivujícím osazenstvem.

Ed ve studiích vynikal, získával další stipendia a ocenění a nakonec, což byla po jeho ožehavých začátcích hotová senzace, začal studovat elektroinženýrství a počítačovou vědu na Massachusettském technologickém institutu, přičemž studia zakončil obhajobou doktorské práce o specifických rizicích nových metod asymetrické kryptografie, například RSA. Poté následovaly vysoké posty v Microsoftu a Ciscu a nakonec nastoupil u americké bezpečnostní agentury NSA, sídlící ve Fort Meade v Marylandu.

Nelze popřít, že Edův barvitý životopis nebyl pro takovouto pozici právě nejlepším doporučením, a to nejen kvůli trestné činnosti, již páchal v pubertálních letech. Během studia kouřil trávu, tíhl k socialistickým či přímo anarchistickým ideálům, a dokonce i v dospělosti ho dvakrát zadrželi pro ublížení na zdraví. Nešlo o nic mimořádného, většinou to byly jen hospodské rvačky, ale stejně. Měl násilnickou povahu a všichni, kdo ho znali, se předem snažili vyhnout veškerým případným konfliktům.

NSA však zajímaly především mladíkovy odborné kvality, a kromě toho byl podzim 2001. Americká rozvědka potřebovala počítačové odborníky tak zoufale, že zaměstnala prakticky kohokoli, a v následujících letech už Edovu loajalitu ani vlastenectví nikdo nezpochybňoval, a pokud snad přece jen ano, jeho klady vždy výrazně převážily.

Ed nebyl jen mimořádně nadaný. Měl v sobě i jakousi posedlost, manickou pečlivost a nesmírnou efektivitu, což byl skvělý předpoklad pro ochránce počítačové bezpečnosti nejtajnější americké vládní instituce. „Do mýho systému se žádnej šmejd nenabourá,“ říkával Ed s oblibou. Byla to pro něj otázka osobní prestiže a ve Fort Meade se záhy stal nepostradatelným mužem, na něhož neustále čekal zástup konzultantů. Mnozí měli z Eda pořádný vítr, ostatně nebylo divu, protože nikdy nešel pro slovo daleko a nezřídka na člověka bezdůvodně vyjel. Jednou poslal někam dokonce i samotného šéfa celé NSA, legendárního admirála Charlese O’Connora.

„Používej tu svou zatracenou přetíženou palici jen na to, na co stačí!“ zařval Ed na admirála, když si dovolil vyslovit nějaké připomínky k jeho práci.

Ale Charles O’Connor nad tím stejně jako ostatní jen mávl rukou. Všichni věděli, že Ed má ke křiku a nadávkám dobrý důvod — dotyčný buď zanedbal bezpečnostní předpisy, nebo mluvil o věcech, o kterých neměl ani ponětí. Ed se nikdy nezabýval špionážní činností, ačkoli díky svým kompetencím měl vše plně pod kontrolou. Organizace v posledních letech čelila prudkým názorovým bouřím: zástupci pravice i levice viděli v NSA samého ďábla, jehož George Orwell zhmotnil ve svém Velkém bratrovi. Edovi však bylo srdečně jedno, čím se NSA zabývá; zajímalo ho jedině to, zda jeho systém bezchybně šlape, a jelikož dosud nezaložil rodinu, žil víceméně pořád v kanceláři.

Byl silou, na niž všichni spoléhali, a přestože podstoupil řadu osobních prověrek, nikdy se nenašlo nic, co by se mu dalo vytknout, snad kromě pár pořádných opic, při nichž Ed v poslední době propadal povážlivé sentimentalitě a hořekoval, co všechno musel v životě zakusit, o své práci však nikdy ani nemukl. Mimo svou kancelář mlčel jako hrob, a pokud na něho někdo tlačil, vždy se uchýlil k osvědčeným lžím, což internet a firemní databáze jen potvrdily.

Edova hvězda stále stoupala, a nebyla to náhoda ani výsledek nějakých zákulisních intrik. Nakonec se stal nejvyšším odpovědným bezpečnostním ředitelem a všechno zpřevracel vzhůru nohama, aby si „nějakej zasranej whistleblower nepustil hubu na špacír a nevrazil nám kudlu do zad“.

Ed se svým týmem přitvrdil interní dohled nad každičkým jednotlivým bodem bezpečnostního systému a během svých nekonečných nočních hlídek stvořil cosi, co střídavě nazýval „neproniknutelnou zdí“ a „malým, zatraceně vostrým bloodhoundem“.

„Žádnej šmejd se do systému nedostane, žádnej šmejd do něj nebude bez dovolení strkat rypák,“ prohlašoval Ed a byl na svůj výtvor nezřízeně pyšný.

Tedy přinejmenším až do onoho proklatého listopadového rána. Byl krásný den, obloha jako vymetená. V Marylandu nebylo ani památky po pekelném nečase, který řádil nad Evropou. Lidé nosili jen košile a tenké větrovky a Ed, kterému během let narostl solidní pupek, se svou typickou kolébavou chůzí valil od automatu na kávu.

Byl si plně vědom svého postavení a na nějaký dress code ani v nejmenším nedbal, nosil džíny a kostkovanou dřevorubeckou košili, která mu v pase značně odstávala. Když se teď s povzdechem sesunul k počítači, necítil se právě nejlíp. Bolela ho záda a pravé koleno a nadával na kolegyni Alonu Casalesovou, bývalou policajtku z FBI, velice šarmantní a držkatou lesbu, která ho předevčírem vytáhla na flám, pravděpodobně pouze z čirého sadismu.

Naštěstí nemá na práci nic akutního; musí jen sepsat interní vyhlášku s několika novými instrukcemi pro zodpovědné pracovníky OST, což byl program spolupráce s velkými IT-koncerny — Ed dokonce změnil i kódová slova. Moc daleko se však nedostal. Sotva napsal prvních pár vět ve svém obvyklém, poněkud hrubozrnném stylu: Aby zas někdo neměl cukání chovat se jako debil a zůstal i nadále kvalitním paranoidním kyberagentem, vyzývám vás…, rozhoukal se alarm.

Zprvu ho to nijak zvlášť neznepokojilo. Jeho poplašné systémy byly natolik citlivé, že reagovaly na sebemenší odchylku v toku informací. Určitě došlo pouze k nějaké malé anomálii, což může znamenat, že se někdo pokusil překročit svou pravomoc, anebo je to prostě jen banální porucha.

Faktem však bylo, že ani nestačil prověřit situaci. V následujícím okamžiku se totiž událo něco tak děsivého, že tomu na několik vteřin odmítal uvěřit. Jen seděl a vytřeštěně civěl na monitor. Přesto naprosto jasně věděl, k čemu došlo, tedy přinejmenším to věděla ta část Edova mozku, která si zachovala zdravý rozum. Do jejich interní sítě, do systému NSA, pronikl útočník s nástrojem pro vzdálený přístup. V jakémkoli jiném případě by si Ed řekl: „Jen počkejte, hajzlové, já vám zatopím.“ Ale tady, v tom nejuzavřenějším a nejlépe střeženém systému, který se svým týmem během posledního roku promrskal snad sedmtisíckrát, aby jim neunikla ani sebemenší skulinka, ne, ne, to není možný, to se přece nemohlo stát!

Podvědomě zavřel oči, jako by doufal, že pokud tak zůstane sedět dostatečně dlouho, vše zlé se rozplyne. Když však znovu pohlédl na monitor, na poslední slova své nedopsané instrukce, k jeho úžasu se věta před jeho očima dokončila sama: vyzývám vás… abyste přestali dělat ty nezákonný sviňárny, takhle je to jednoduchý. Ten, kdo šmíruje lidi, musí počítat s tím, že lidi začnou šmírovat jeho. To je fundamentální demokratická logika.

„Do prdele, do prdele,“ mručel Ed — což bylo jistou známkou toho, že se opět zmátořil.

Text však pokračoval dál: Klídek, Ede. Radši si zajdi na procházku. Mám root, a to už Ed zařval jako tur. Slovo root ho rozběsnilo do nepříčetnosti a během několika minut, kdy počítač bleskurychle prohledával nejtajnější části systému, byl Ed skálopevně přesvědčen, že ho raní mrtvice, a jako v mlze si všiml, že se kolem něj shlukují lidé.

Hanna Balderová nutně potřebovala zajít na nákup. Lednička zela prázdnotou — došlo pivo i jídlo. Navíc se každou chvíli mohl vrátit Lasse a ten by určitě nejásal radostí, kdyby doma nenašel ani jednoho lahváče. Venku však zuřila tak beznadějná slota, že nákup odložila, zůstala sedět v kuchyni, cvakala si na mobilu a kouřila, ačkoli to značně škodilo její povadlé pleti, a nejen jí.

Dvakrát nebo třikrát prošla telefonní seznam, jako by doufala, že v něm objeví nějaké nové jméno. Ale samozřejmě žádné nenašla. Samí staří známí, které už přestala zajímat. Pak zavolala Mie, své agentce, i když věděla, že to není nejlepší nápad. Kdysi bývaly výborné kamarádky a společně snily o tom, že dobudou svět. Nyní byla Hanna Miiným špatným svědomím a v poslední době od ní slyšela nesčetné množství omluv a nezávazných slibů. „Jo, pro herečky je stárnutí těžká zkouška, bla bla bla.“ Hannu to štvalo. Proč jí kamarádka radši na rovinu neřekne, že je stará škatule, o kterou už nikdo nestojí?

Ale Mia telefon naštěstí nevzala. Ani pro jednu z nich by to nebyl příjemný rozhovor. Hanna neodolala, nakoukla do Augustova pokojíku a sevřelo se jí srdce, když si uvědomila, že přišla i o poslední životní poslání, o své mateřství, což jí však paradoxně vlilo do žil novou sílu. Jakýmsi zvráceným způsobem se jí podařilo potlačit prvotní sebelítost, a právě když si v duchu říkala, jestli by přece jen neměla zaběhnout pro pivo, ozval se telefon.

Byl to Frans a Hanně vzrušením ztuhl obličej. Celý den myslela na to, že bývalému manželovi zavolá a řekne mu, ať jí Augusta vrátí, ale dosud k tomu nenašla odvahu. Jednak se jí po synovi stýskalo, jednak se domnívala, že mu u nich bude líp. A taky chtěla odvrátit budoucí katastrofu.

Lasse chce kluka kvůli alimentům a bůhvíjak by to dopadlo, říkala si Hanna, kdyby se zničehonic vynořil na Saltsjöbadenu a uplatnil svůj nárok. Určitě by Franse zmlátil, pak by Augusta odvlekl násilím, čímž by ho vyděsil k smrti. Musí to Fransovi vysvětlit. Vzala telefon a pokusila se bývalému manželovi vyložit, co po něm chce, ale s Fransem nebyla rozumná řeč. Neustále jí omílal, že se něco stalo, něco „fantastickýho a naprosto úžasnýho“.

„Promiň, Fransi, já ti vůbec nerozumím. O čem to mluvíš?“ zeptala se Hanna.

„August je savant! Je to génius!“

„Nepřeskočilo ti?“

„Naopak, drahoušku, konečně se mi rozbřesklo. Musíš sem přijet, jo, a nejlíp hned teď! To je jediná možnost, jinak to nepochopíš! Zaplatím ti taxík. Slibuju, že budeš naprosto v šoku. Pochop, August má fotografickou paměť a nějakým záhadným způsobem ovládá všechny taje perspektivní kresby. Je tak nádherný, tak věrný, Hanno, září jako světlo z jiného světa!“

„Co září?“

„Ten jeho semafor. Copak jsi neslyšela, jak jsem ti povídal, že jsme onehdy večer přecházeli přes křižovatku, a on teď nakreslil několik dokonalých skic, no vlastně víc než dokonalých…“

„Víc než…“

„Jak jinak ti to mám říct? Není to jen přesný obraz scenerie, která mu utkvěla v hlavě, Hanno, je v tom něco víc, jako by August objevil nějaký další rozměr. Ten jeho výtvor tak podivně září, a navíc z něj přímo čiší matematická souměrnost, jako by měl znalosti axonometrie.“

„Axo…?“

„To je fuk, Hanno! Musíš se přijet podívat,“ trval na svém Frans a Hanna tomu pomalu začínala rozumět.

August zčistajasna začal kreslit jako umělec, tedy alespoň podle Fransova tvrzení, a pokud její bývalý manžel mluví pravdu, je to samozřejmě fantastické. Smutné však bylo, že Hanna necítila žádnou radost, i když zpočátku nechápala proč. Pak jí to došlo. Bylo to proto, že ke zlomu došlo u Franse. Za těch několik let, co chlapec bydlel u ní a Lasseho, neudělal sebemenší pokrok, jen vysedával nad svými skládankami a kostkami a nevypravil ze sebe ani slovíčko, tedy s výjimkou častých záchvatů, kdy nepříčetně řval a mlátil sebou, a pak najednou bum — po pár měsících u táty je z něj génius.

Prostě to pro ni byla trochu silná káva. Kvůli chlapci ji to samozřejmě těšilo, ačkoli jisté bolesti se ubránit nedokázala, ale co bylo ze všeho nejhorší — Fransovo sdělení ji zdaleka nepřekvapilo tak, jak by mělo. Nesedla si na zadek, nekroutila konsternovaně hlavou a nešeptala, že to není možné. Naopak, ve skrytu duše něco takového očekávala. Samozřejmě nevěděla, že syn začne vytvářet fotograficky přesné kresby pouličních semaforů, ale cítila, že pod zdánlivě netečným povrchem se cosi skrývá.

Vytušila to z jeho očí, z pohledů, které v okamžicích vzrušení jako by registrovaly každičkou podrobnost ve svém okolí. Vytušila to z chlapcova způsobu, jakým naslouchal učitelům, z jeho nervózního listování učebnicemi matematiky, jež mu koupila, a hlavně z těch jeho neustálých čísel. Byla to hotová záhada. Chlapec dokázal celé hodiny smolit nekonečné řady nepochopitelných čísel. Hanna se v nich pokoušela najít nějaký smysl nebo aspoň přijít na to, oč se jedná. Ale ať se namáhala sebevíc, chlapcově zálibě nikdy na kloub nepřišla a nyní si uvědomila, že jí uniklo něco veledůležitého. Byla příliš nešťastná a zaujatá sama sebou, než aby dokázala pochopit, co se v synově hlavičce odehrává.

„Já nevím,“ řekla.

„Co nevíš?“ zeptal se popuzeně Frans.

„Nevím, jestli přijedu,“ pokračovala Hanna a vtom zaslechla rámus u vchodových dveří.

Lasse se dostavil v doprovodu svého starého opileckého kumpána Rogera Wintera. Hanna se k nim vyděšeně otočila zády, zamumlala do telefonu omluvu a už kdoví pokolikáté si uvědomila, že je příšerná matka.

Frans zůstal stát s telefonem v ruce na šachovnicové podlaze v ložnici a nadával. Tuhle podlahovou krytinu zvolil právě proto, že oslovovala jeho matematický cit pro řád. Jednotlivá políčka se odrážela v zrcadlových dveřích šatních skříní po obou stranách postele a vytvářela iluzi nekonečna. Někdy mu připadalo, jako by se políčka zdvojovala, jako by z jejich pravidelného uspořádání vystupovalo cosi živého, stejně jako neurony vytvářejí myšlenky a sny a počítače zase binární kódy. V tuto chvíli však byl zaujat něčím zcela jiným.

„Chlapečku, copak se to děje s tvou maminkou?“ řekl.

August seděl na zemi vedle něj a pojídal chleba se sýrem a kyselou okurkou. Soustředěně k otci vzhlédl a Frans opět bláhově očekával, že z něj vypadne něco dospělého a rozumného. To byla samozřejmě hloupost. August toho nenamluvil o nic víc než předtím a o chátrajících vyhořelých ženských nevěděl zhola nic. To jen chlapcovy kresby v otci zažehly novou naději.

Obrázky — v této chvíli byly tři — Frans chvílemi považoval nejen za důkaz synova uměleckého a matematického nadání, ale i jisté inteligence. Díky dokonalým geometrickým proporcím vypadaly tak zrale, že zdaleka neodpovídaly chlapcově údajné mentální zaostalosti. Nebo lépe řečeno, bylo to Fransovým zbožným přáním. Touto problematikou se začal zabývat již před mnoha lety, a nikoli pouze proto, že stejně jako všichni ostatní viděl v kině Rain Mana.

Jako otec autistického chlapce poměrně záhy narazil na pojem savant, označující člověka s těžkými kognitivními nedostatky, současně však obdařeného mimořádnými schopnostmi v určitém oboru, talentem, jehož součástí je fantastická paměť a detailní vidění světa. Frans od začátku tušil, že podobnou nadějí se kojí spousta rodičů, kteří doufají, že neobyčejné vlohy jejich dítěte budou jistou náplastí na ránu, již představuje samotná diagnóza. Ale pravděpodobnost byla naprosto mizivá.

Savantské nadání se obyčejně projeví u jednoho z deseti autistických dětí a většinou se zdaleka nejedná o tak výjimečné talenty, jako byl filmový Rain Man. Někteří autisté dokážou určit, na jaký den v týdnu připadne určité datum v rozsahu několika staletí — ano, v ojedinělých případech dokonce v rozmezí celých čtyř tisíciletí.

Jiní jsou posedlí encyklopedickými znalostmi v určitém oboru, například znají nazpaměť autobusové jízdní řády nebo telefonní čísla. Další zase dovedou zpaměti počítat s vysokými čísly, případně si pamatují, jaké počasí panovalo v každém dni jejich života, jiní umějí na vteřinu určit přesný čas, aniž se podívají na hodinky. Mezi dětmi s poruchou autistického spektra se však vyskytuje i řada více či méně pozoruhodných talentů a Frans věděl, že osoby s těmito vlastnostmi se nazývají savanti, což jsou lidé, kteří navzdory svým omezením umějí něco zcela jedinečného.

Pak existuje ještě užší podskupina autistů a Frans se domníval, že do ní patří i August. Byli to takzvaní geniální savanti, jednotlivci obdaření geniálním nadáním. Třeba Kim Peek, který již zemřel na srdeční infarkt. Nedokázal se sám obléknout a byl silně mentálně retardovaný, přesto si dokázal zapamatovat dvanáct tisíc knih a bleskurychle zodpovědět téměř jakoukoli věcnou otázku. Byl jako živoucí databanka. Říkalo se mu kimputer.

Dále tam patřili hudebníci jako Leslie Lemke, zaostalý slepec, který v šestnácti letech zničehonic sedl ke klavíru a bez jakékoli přípravy bezchybně zahrál Čajkovského Klavírní koncert č. 1, i když ho předtím slyšel jen jedinkrát v televizi. A především měl Frans na mysli Angličana Stephena Wiltshira, mentálně postiženého chlapce, jenž ze sebe vypravil své první slovo až v šesti letech — a to slovo bylo papír.

Stephen dovedl již mezi osmým a desátým rokem dokonale přenést na papír celé komplexy budov, zobrazené do nejmenších podrobností, stačilo, když je předtím jen letmo zahlédl. Jednou letěl vrtulníkem nad Londýnem a zíral na ulice plné domů. Pak nakreslil dokonale věrné panoráma celého města, a rozhodně nešlo o pouhou nápodobu skutečnosti. Z jeho díla vyzařovala zvláštní svébytnost a nyní je ve všech ohledech pokládán za velkého umělce. Takovéto zázračné schopnosti se však projevovaly téměř výhradně u chlapců.

Pokud šlo o dívky, geniální nadání dostala do vínku pouze každá šestá holčička se savantským syndromem, což zřejmě souvisí s jednou z hlavních příčin autismu — příliš vysokými dávkami testosteronu, jimž je vystaven plod v děloze, a to se logicky týká zejména chlapečků. Testosteron může poškodit mozkovou tkáň plodu, konkrétně levou hemisféru, která se vyvíjí pomaleji než pravá, a je tudíž zranitelnější. Savantský syndrom je vlastně kompenzací pravé hemisféry za poškození té levé.

Vzhledem k tomu, že obě hemisféry se od sebe liší — levá část zodpovídá za abstraktní myšlení a schopnost spojovat věci do širších souvislostí —, výsledek občas bývá velice pozoruhodný. Postižené dítě získává novou perspektivu, zvláštní schopnost uložit si do paměti nejmenší podrobnosti, a pokud Frans synovy kresby správně pochopil, August na svítící semafor nahlížel zcela jinýma očima než ostatní lidé. Byl tehdy plně soustředěný a jeho mozek dokázal bleskurychle odfiltrovat veškeré podružnosti a soustředit se na to podstatné, na sám smysl dopravní signalizace: jdi, nebo stůj. Fransův zrak rozptylovalo mnoho věcí, především myšlenky na Farah Šarífovou, a přechod se u něj pojil s tokem vzpomínek a nadějí týkajících se Farah. August ho však viděl přesně takový, jaký ve skutečnosti byl.

Přechod, semafor i povědomého chlapíka, jenž právě přecházel ulici, si vryl do paměti do sebemenších detailů, a až po několika týdnech pocítil potřebu zvěčnit to všechno na papíře. Nejpodivnější však bylo, že chlapec do kresby zvláštním způsobem vtělil sám sebe, a toto skryté poselství bylo mnohem působivější než semafory a muž na přechodu. August se chtěl pochlubit: Podívej, co umím! Frans stále dokola zíral na synovy kresby a pak ho prudce bodlo u srdce.

Dostal strach, aniž tušil proč. Věděl však, že jeho tíseň souvisí s mužem na obrázku. Měl tvrdé, lesklé oči, zaťaté čelisti a podivně úzké, téměř neviditelné rty. Čím déle si Frans kresbu prohlížel, tím více jeho strach vzrůstal, až ho náhle zaplavila ledová hrůza. Kresba mu připadala jako výstraha.

„Miluju tě, synáčku,“ zamumlal zcela mimoděk a zřejmě větu ještě několikrát zopakoval, protože slova vycházející z jeho úst zněla stále cizeji.

Zabolelo ho, že je nikdy předtím nevyslovil, a když se vzpamatoval z prvotního šoku, uvědomil si, jak jsou ponižující — copak jeho jediné dítě musí vynikat výjimečnými vlohami, aby ho miloval? No, každopádně je to celý on, vždyť se odjakživa chorobně soustředil výhradně na výkon.

Vždy ho zajímalo jen to, co bylo nějak mimořádné či světoborné, a když opustil Švédsko a vydal se do Silicon Valley, sotva si na Augusta vzpomněl. Syn byl pouze rušivým elementem v epochálně převratných objevech, jimiž se zabýval.

Ale nyní si přísahal, že od tohoto okamžiku svůj přístup změní. Hodí přes palubu výzkum i všechno ostatní, co ho během posledních měsíců sužovalo a trýznilo, a bude se věnovat jen chlapci.

Od této chvíle z něj bude úplně jiný člověk.

KAPITOLA 05

20. listopadu

Nikdo nechápal, proč Gabriella Graneová nakonec zakotvila u bezpečnostní policie, tím méně ona sama. Patřila k dívkám, jimž všichni prorokovali zářnou budoucnost. Nyní se její staré kamarádky z Djurholmu podivovaly nad tím, že ačkoli je jí už třiatřicet let, stále není známá, vdaná ani bohatá.

„Co je s tebou, Gabriello? To chceš celý život dělat policajtku?“

Gabriella většinou neprotestovala ani se neohradila, že ve skutečnosti není policistka, nýbrž pracuje jako analytička, a že se dnes zabývá mnohem sofistikovanějšími texty než dřív, když pracovala na ministerstvu zahraničí nebo když smolila letní úvodníky pro Svenska dagbladet. Navíc o většině věcí stejně nesměla mluvit. Lepší bylo držet jazyk za zuby, kašlat na sociální status a jednoduše se smířit s tím, že práci u bezpečnostní policie považují její snobské kamarádky i intelektuální přátelé za nejhlubší pokles na společenském žebříčku.

V jejich očích byla bezpečnostní policie bandou pravičáckých omezenců, kteří ze skrytých rasistických pohnutek pronásledují Kurdy a Araby, překračují svou pravomoc, jak se jim to zrovna hodí, bezostyšně kryjí staré sovětské špiony a při tom všem se nerozpakují páchat závažnou trestnou činnost. V některých věcech s nimi Gabriella samozřejmě souhlasila. Tajná služba se dopustila mnoha přehmatů a mylných úsudků a Zalaščenkova aféra byla nejtemnější skvrnou na její pověsti. Ale i zde se nabízela zajímavá a smysluplná práce, především nyní, po všech provedených čistkách, a Gabrielle občas připadalo, že právě u bezpečnostní policie zaznívají velmi zajímavé myšlenky a člověk tu pochopí převratné změny, k nimž ve světě došlo, mnohem rychleji než v přednáškových sálech nebo při psaní úvodníků. Ale někdy se přirozeně ptala i ona sama, proč skončila zrovna tady a proč tu stále zůstává.

Pravděpodobně podlehla lichotkám: spojila se s ní totiž sama ředitelka bezpečnostní policie Helena Kraftová a pověděla jí, že po všech pohromách a odsuzujících článcích potřebují tajné služby změnit náborovou strategii. „Musíme to dělat jako Britové,“ prohlásila Helena, „a hledat opravdové talenty přímo na univerzitách. Upřímně řečeno, Gabriello, nikoho lepšího než vy jsem zatím nenašla.“ Víc říkat nemusela.

Gabriella nastoupila jako analytička: nejprve pracovala v útvaru kontrašpionáže a poté na oddělení pro odhalování hospodářské kriminality. Ve všech ohledech byla vynikající kandidátkou, přestože její mládí a mimořádná krása byly kolegům poněkud solí v očích. Říkali jí „papínkova holčička“ a „fouňa z horních deseti tisíc“, což občas vytvářelo nežádoucí třecí plochy, ale jinak to byla přímo hvězdná volba: Gabriella byla pohotová a vnímavá žena, obdařená neortodoxním způsobem myšlení. A navíc ovládala ruštinu.

Rusky se naučila při studiích na vysoké škole ekonomické ve Stockholmu, na níž samozřejmě excelovala, ale samotný obor ji nijak neoslovil. Měla mnohem vyšší cíle než nudný život v obchodním světě a hned po státnicích si podala žádost o místo na ministerstvo zahraničí, kam ji samozřejmě přijali všemi deseti. Společnost škrobených, ulízaných diplomatů ji však příliš neuspokojovala a právě tehdy ji oslovila Helena Kraftová. Nyní, po pětiletém působení v řadách bezpečnostní policie, ji kolegové díky jejím schopnostem pomalu začali brát vážně, přestože to byla trnitá cesta.

Dnes měla obzvlášť mizerný den, a nebylo to jen kvůli ohavnému počasí: v Gabriellině kanceláři se zničehonic objevil její šéf Ragnar Olofsson, zjevně v příšerné náladě, a vyjel na ni, že pokud pracuje na případu, nesmí s nikým flirtovat.

„Flirtovat?“ zeptala se nechápavě Gabriella.

„Někdo ti poslal kytku.“

„Copak za to můžu?“

„Ano, všichni neseme za svoje chování jistou zodpovědnost. V terénu musíme vystupovat korektně a odměřeně, vždyť reprezentujeme tu nejdůležitější státní instituci.“

„Bezva, milý Ragnare! Od tebe se člověk vždycky něčemu přiučí. Teď už konečně chápu, že je to moje vina, když šéf vývojového centra Ericssonu není schopen rozlišit běžnou zdvořilostní schůzku od flirtu, a stejně tak můžu za to, že někteří chlapi s bujnou sexuální fantazií vidí koketování i v nevinném úsměvu.“

„Jen se nevymlouvej,“ zavrčel Ragnar a zmizel.

Gabriella poté svého výpadu zalitovala: podobné výbuchy jen zřídkakdy vedou k něčemu pozitivnímu. Na druhou stranu si to nechala líbit už dost dlouho.

Je načase se trošku zklidnit. Gabriella si rychle uklidila psací stůl a vytáhla analýzu z britské vládní tajné služby GCHQ o ruské průmyslové špionáži v evropských softwarových společnostech, kterou si dosud nestihla přečíst, když vtom jí zazvonil telefon. Byla to Helena Kraftová, což Gabriellu potěšilo. Ředitelka jí nikdy neotravovala život nějakými stížnostmi či připomínkami, spíše naopak.

„Půjdu rovnou k věci,“ řekla Helena. „Právě mi volali ze Spojených států a je to dost akutní. Nemohla by sis ten hovor přepnout na telefon Cisco? Zajistili jsme bezpečnou linku.“

„Samozřejmě.“

„Fajn, jde o to, že jsme dostali jistou informaci, a já bych potřebovala, abys ji důkladně prověřila a vyhodnotila. Zní to velice vážně, ze zadavatelky jsem vycítila nějaké nepříjemné vibrace — a ona navíc tvrdí, že tě zná.“

„Tak mě na ni přepoj.“

Byla to Alona Casalesová z NSA v Marylandu. Gabriella na okamžik zapochybovala, jestli je to opravdu ona. Naposledy se setkaly na konferenci ve Washingtonu a Alona jí utkvěla v paměti jako sebejistá charismatická žena přednášející na téma, jež by se s jistou dávkou eufemismu dalo nazvat shromažďování datových informací — jinými slovy šlo o nezákonné vstupy do počítače. Gabriella pak chvilku stála jako přikovaná a usrkávala drink. Přednáška jí proti vlastní vůli zcela učarovala. Alona kouřila doutníky, měla hluboký podmanivý hlas, užívala jadrné průpovídky a nešetřila lechtivými narážkami se sexuálním podtextem. Nyní však byla naprosto vyvedená z míry, občas se dokonce zarazila a ztratila nit.

Alona nebývala nervózní a za běžných okolností jí nedělalo problém přejít okamžitě k meritu věci. Byla to urostlá prostořeká osmačtyřicátnice, obdařená bujným poprsím, a její inteligentní pronikavé oči dovedly člověka pořádně znejistit. Každému viděla až do žaludku. Ke svým nadřízeným rozhodně nechovala přehnaný respekt a bez rozpaků si otevřela pusu na kohokoli — třeba i na ministra spravedlnosti, když byl u nich na návštěvě — a to byl také jeden z důvodů, proč s ní Ed the Ned tak dobře vycházel. Ani jeden z nich na společenské postavení moc nehleděl, zajímaly je pouze schopnosti, takže šéfka bezpečnostní policie nějaké mrňavé zemičky by Alonu určitě z míry jen tak nevyvedla.

Přesto během krátké doby, kdy se prověřovala telefonní linka, naprosto vypadla z konceptu. S Helenou Kraftovou to však nemělo nic společného. V kanceláři za Alonou právě vypuklo hotové pozdvižení. Na Edovy záchvaty vzteku byli všichni zvyklí, dokázal hulákat jako smyslů zbavený a mlátit pěstmi do stolu kvůli naprosté prkotině. Tentokrát však Alona okamžitě vycítila, že je to mnohem vážnější.

Připadalo jí, jako by Ed byl naprosto paralyzovaný. Zatímco Alona seděla u telefonu a vysoukala ze sebe pár nesouvislých vět, kolem Eda se shlukli kolegové, mnozí vytáhli vlastní telefon a všichni bez výjimky vypadali otřeseně nebo zděšeně. A Alona se zachovala jako naprostý idiot: nepoložila telefon ani se neomluvila, že zavolá později, zkrátka se nechala přepojit. Pak se jí — jak si ostatně přála — ozvala Gabriella Graneová, okouzlující mladá analytička, s níž se Alona setkala ve Washingtonu a hned se ji pokusila sbalit. Přestože tehdy neuspěla, evropská kolegyně na ni udělala skvělý dojem.

„Ahoj, kočko,“ prohlásila. „Jak se vede?“

„Jo, dobře,“ odpověděla Gabriella. „Máme tu příšerný počasí, ale jinak fajn.“

„Posledně to bylo prima setkání, vzpomínáš?“

„Jasně, bylo to bezva, jenom jsem druhý den měla strašnou kocovinu. Ale asi mi nevoláš proto, abys mě vytáhla do hospody.“

„Ne, to bohužel ne. Zachytili jsme informaci, že jednomu švédskému vědci hrozí vážné nebezpečí.“

„O koho jde?“

„Dlouho jsme si nad tím lámali hlavu, hlavně nám dalo pořádnou fušku zjistit, o jakou zemi se jedná. Používají jen kódová slova, většina komunikace je zašifrovaná a šifru jsme zatím neprolomili, ale přesto se nám — jako ostatně skoro vždycky — pomocí malých kousíčků skládanky podařilo zjistit… co to… krucinál…“

„Co se děje?“

„Počkej chvilku!“

Aloně se rozblikal počítač, vzápětí zase zhasl a ona ihned pochopila, že se jí stalo totéž co ostatním kolegům. Na okamžik znejistěla a zaváhala, co má dělat. Ještě chvilku pokračovala v rozhovoru, třeba je to jen výpadek proudu, přestože osvětlení funguje.

„Čekám,“ připomněla se jí Gabriella.

„Díky, to jsi hodná. Moc se omlouvám, ale zrovna teď je u nás všechno vzhůru nohama. Kde jsem to skončila?“

„Mluvilas o kouscích skládanky.“

„Přesně tak, dali jsme si pár kousků dohromady, jsou to sice profíci, ale sama víš, že i mistr tesař se někdy utne…“

„Ano?“

„… někde něco vyžvaní, zmíní nějakou adresu nebo jiný údaj, v týhle branži spíš…“

Alona se znovu zarazila. Do místnosti vkráčel sám Jonny Ingram, jedna z klíčových postav celé organizace, který měl kontakty až v nejvyšších patrech Bílého domu. Zjevně se snažil působit stejně pohodově a bohorovně jako obvykle, k jednomu vzdálenějšímu hloučku dokonce prohodil pár žertovných poznámek, ale nikoho tím neošálil. I pod nablýskanou opálenou fasádou — od té doby, co pracoval jako šéf kryptologického centra na havajském ostrově Oahu, vypadal celý rok jako odlitý z bronzu — byla v jeho očích patrná nervozita a urychleně se snažil získat všeobecnou pozornost.

„Haló, jsi tam ještě?“ zeptala se Gabriella.

„Omlouvám se, teď musím bohužel končit, ale ozvu se,“ prohlásila Alona a zavěsila. A v té chvíli skutečně zneklidněla.

Ve vzduchu cítila nějakou strašlivou pohromu, možná další teroristický útok. Jonny Ingram však nadále pokračoval ve zdánlivě uklidňující komedii, a přestože zatínal dlaně a na horním rtu a na čele se mu perlil pot, neustále zdůrazňoval, že se nic vážného nestalo. Prohlásil, že je to nejspíš nějaký virus, který navzdory veškerým bezpečnostním opatřením pronikl do jejich intranetu.

„Pro jistotu jsme uzavřeli veškeré naše servery,“ pokračoval a na chvíli tím ostatní povzbudil. „Ksakru — virus, jak se říká, to přece není žádná hrůza.“

Jakmile však začal být mnohomluvný a nekonkrétní, Alona už se neudržela a zaječela:

„Mluv na rovinu!“

„Podrobnosti zatím neznám, došlo k tomu teprve před chvílí. Ale možná se nám někdo vloupal do systému. Probereme to, jakmile budeme vědět víc,“ odpověděl Jonny Ingram, opět zjevně vykolejený, a v místnosti to začalo bzučet jako v úlu.

„Že by zase Íránci?“ nadhodil někdo.

„Domnívám se…“ pokračoval Ingram.

Dál se nedostal. Přerušil ho ten nejzasvěcenější, ten, který tu měl stát od samého počátku a vysvětlit jim, co se vlastně stalo. Ed the Ned se vztyčil jako ohromný medvěd a v tom okamžiku bezpochyby působil velice rozhodným dojmem. Přestože ještě před chvilkou byl celý schlíplý a otřesený, nyní z něj vyzařovala nová rozhodnost.

„Ne,“ zasyčel Ed. „Byl to hacker, nějakej zkurvenej superhacker, ale já tomu šmejdovi uříznu koule, až se z toho posere.“

Gabriella Graneová si právě oblékla kabát s kapucí a chystala se odejít domů. Nebylo to jen kvůli přerušenému telefonátu, chtěla být v teple dřív, než vypukne sněhová bouře: podle rozhlasové předpovědi může rychlost větru dosáhnout třiceti metrů za vteřinu. Vtom se jí znovu ozvala americká kolegyně.

„Promiň, že to tak dlouho trvalo,“ omluvila se Alona Casalesová. „Měli jsme tu dopoledne strašnej šrumec. Všechno je vzhůru nohama.“

„Tady taky,“ přitakala zdvořile Gabriella a mrkla na hodinky.

„Jak jsem ti říkala, ta informace je důležitá, aspoň podle mého názoru, přestože vážnost situace zatím nedokážu vyhodnotit. Zrovna jsem začala mapovat jistou ruskou skupinu, říkala jsem ti o tom?“ dotazovala se Alona.

„Ne.“

„No, určitě jsou v ní taky Němci, Američani a možná i nějaký Švéd.“

„O jaké skupině je řeč?“

„O zločinecké, hodně sofistikované zločinecké bandě, která se neobtěžuje přepadáním bank nebo kšeftováním s drogami, ale prodává firemní tajemství a obchodní informace.“

„Hackeři.“

„Nejsou to jen hackeři. Jsou mezi nimi i vyděrači, co podplácejí lidi a klidně sáhnou i k takovým zastaralým praktikám, jako je vražda. Ale upřímně řečeno, zatím toho na ně moc nemáme, jen část kódových slov, nepotvrzených kontaktů a několik skutečných jmen — pár mladých počítačových inženýrů na nižších postech. Skupina se zabývá sofistikovanou podnikovou špionáží, a proto ta věc skončila u mě na stole. Obáváme se, že nejmodernější americká technologie se ocitla v ruských rukách.“

„Rozumím.“

„Ale není snadné se jim dostat na kobylku. Všechno je skvěle zašifrované, a i když jsem dělala, co jsem mohla, vím jen tolik, že šéf té organizace si říká Thanos.“

„Thanos?“

„Ano, je to odkaz na boha smrti Thanata z řecké mytologie, syna Nykty, bohyně noci, jehož dvojčetem byl bůh spánku Hypnos.“

„To zní vážně dramaticky.“

„Spíš dětinsky. Thanos je taky komiksová postava, padouch z komiksů od nakladatelství Marvel Comics, určitě znáš takové hrdiny, jako jsou Hulk, Iron Man a Kapitán Amerika… To jméno si zřejmě vybrali proto, aby neznělo typicky rusky, ale především jde o… jak bych to řekla…“

„O hrátky nějakých puberťáků?“

„Jo, jako by si z nás dělala šoufky parta rebelantských studentů, a to mě irituje nejvíc. Upřímně řečeno, mate mě tam spousta věcí, a proto mě potěšilo, když jsme díky elektronické špionáži natrefili na odpadlíka, který by nám mohl leccos osvětlit, kdyby se nám ho podařilo skřípnout dřív, než to udělají oni. Ale pak jsme si ho proklepli a zjistili, že je všechno úplně jinak.“

„V jakém smyslu?“

„Nejedná se o žádného kriminálníka nebo přeběhlíka, ale o naprosto poctivého chlapa. Dal výpověď v podniku, do kterého se ta šmírácká banda nabourala, a čirou náhodou zjistil něco zásadního.“

„Pokračuj.“

„Podle našeho názoru teď tomu člověku hrozí vážné nebezpečí. Potřebuje ochranku. Zatím jsme neměli tušení, kde bychom dotyčného měli hledat, dokonce jsme ani nevěděli, v jaké firmě pracoval. Ale teď jsem přesvědčená, že se nám ho podařilo identifikovat,“ pokračovala Alona. „Abys rozuměla, jednomu z těch výtečníků před pár dny náhodou ujelo, že s tím chlapem jim uklouzlo i ‚celý zatracený téčko‘.“

„Cože, jaký zatracený téčko?“

„Jo, znělo to divně a záhadně, ale měla jsem kliku, že jsem to dokázala poměrně snadno dohledat. Samotný téčko mi samozřejmě k ničemu nebylo, ale zkusila jsem slova začínající na T v souvislosti s podniky — vsadila jsem na firmy vyrábějící špičkové technologie — a pátrání mě pokaždé dovedlo na stejné místo: k Nicolasi Grantovi a jeho sloganu: Tolerance, talent a těsnost.“

„Takže jde o Solifon,“ podotkla Gabriella.

„Podle našeho názoru ano. Aspoň nám připadalo, že to do sebe báječně zapadá, a proto jsme začali prověřovat, kdo dal v posledních letech Solifonu vale. Napřed jsme se nikam nedostali, protože fluktuace zaměstnanců je obrovská, což je koneckonců jedna z jejich základních tezí: talentovaní lidé vplují dovnitř a pak zase vyplují ven. A tak jsem si začala lámat hlavu nad těmi třemi téčky. Víš, co jimi Grant myslel?“

„Moc ne.“

„Je to jeho recept na kreativitu. Tolerancí má na mysli vstřícný postoj vůči těm nejpodivnějším myšlenkám i osobám: vstřícnost k nadprůměrným jedincům, tedy vlastně k minoritám, ale znamená to i vstřícnost vůči neotřelému způsobu myšlení. Vezmi si třeba Richarda Floridu a jeho Gay index: tam, kde přistupují vstřícně k lidem, jako jsem já, určitě vládne větší otevřenost a kreativita.“

„Takže homogenní organizace s jasně nastaveným sítem jsou proti němu bez šance.“

„Přesně tak. A talenty — ano, talenty, jak říká Grant, nemusejí vždy přinášet pouze prvoplánový výsledek, ale přitahují k sobě další, jinak nadané jedince a vytvářejí tak prostředí, kde se lidé cítí dobře. Grant se od samého začátku snažil přilákat spíš geniální mozky než uznávané odborníky. Nechme na talentovaných jedincích, ať se sami rozhodnou, kterým směrem se vydají, a nikoli naopak, hlásal Grant.“

„A co ta těsnost?“

„To znamená, že všichni talentovaní jedinci mají pracovat v těsné blízkosti, takže pokud se chtějí setkat, odpadá veškerá rozsáhlá byrokracie. Člověk si nepotřebuje plánovat schůzky a domlouvat se se sekretářkou, stačí jen vejít dovnitř, diskutovat a bez rozpaků nadhodit, případně zavrhnout jakoukoli myšlenku. Sama jistě víš, že Solifon je příkladem výjimečného úspěchu; právě od něho pochází spousta revolučních technologií pro řadu oborů, mimo jiné i pro NSA, tedy čistě mezi námi. Jenže pak se na scéně objevil jeden geniální nováček, mimochodem tvůj krajan, a s ním…“

„… uklouzlo i celý zatracený téčko.“

„Přesně tak.“

„A byl to Frans Balder.“

„Skvělá trefa. Rozhodně si nemyslím, že by Balder měl za běžných okolností potíže s tolerancí, těsným sousedstvím a podobně, ale hned po nástupu do Solifonu kolem sebe podivně otravoval ovzduší a odmítal se s kýmkoli o cokoli podělit. Především začal své kolegy osočovat, že jsou zloději a epigoni, a zakrátko se mu podařilo zničit skvělou atmosféru, která mezi tamními elitními vědci doposud panovala. Navíc se pohádal i s majitelem Nicolasem Grantem. Grant ale odmítl prozradit, o co šlo — později utrousil, že to byla soukromá záležitost. A brzy poté dal Balder výpověď.“

„Já vím.“

„No, většina kolegů měla radost, že vypadl. Ve firmě se zase dalo volně dýchat, lidé si znovu začali důvěřovat, přinejmenším někteří. Ale Nicolas Grant už tak nadšený nebyl, teda hlavně jeho advokáti. Balder si s sebou odnesl všechno, co v Solifonu vyvinul, a podle všeobecného mínění — možná hlavně proto, že do věci nikdo neviděl, a v důsledku toho se šířila jedna fáma za druhou — šlo o nějakou revoluční novinku týkající se kvantových počítačů, protože právě jimi se Balder v Solifonu zabýval.“

„A z čistě právního hlediska patřil jeho objev firmě, a ne jemu osobně.“

„Přesně tak. A přestože se Balder neustále oháněl tím, že ho někdo okradl, nakonec se ukázalo, že zlodějem byl on sám, a brzy má začít soudní proces — pokud ovšem Balder ty advokátský žraloky zavčas neumlčí tím, co zjistil. Už se dokonce nechal slyšet, že právě tyhle informace jsou jeho životní pojistka, což může být pravda. Ale v nejhorším případě to taky bude…“

„… jeho konec.“

„Jo, rozhodně bych to nepodceňovala,“ pokračovala Alona. „Podle všech indicií je situace stále vážnější a tvoje šéfka mi řekla, že bys nám mohla pomoct.“

Gabriella vrhla pohled na okno, za nímž zuřila bouře, a silně zatoužila odejít domů a na všechno se vykašlat. Přesto odložila kabát, posadila se na židli a v tom okamžiku se jí zmocnil nepříjemný pocit.

„A s čím konkrétně bys potřebovala pomoct?“

„Co ten chlap podle tebe mohl vysondovat?“

„Jak to mám vědět? Mám to snad vyčíst z faktu, že se vám zatím nepodařilo napíchnout Balderův telefon ani mu hacknout počítač?“

„Nemám zdání, zlato. Ale co si o tom myslíš?“

Gabriella si vzpomněla, jak Frans Balder ještě nedávno stál v pootevřených dveřích její kanceláře a mumlal cosi o tom, že „chce začít nový život“ — žádné bližší vysvětlení jí však nepodal.

„Určitě víš,“ řekla Aloně, „že to samé Balder tvrdil ještě v době, kdy pracoval ve Švédsku — prý mu někdo ukradl nápad. Úřad rádiového zpravodajství věc důkladně prověřil a do jisté míry mu dal za pravdu, ale pak se tím přestali zabývat. Právě tehdy jsem se s Balderem setkala poprvé, a žádný zvláštní dojem na mě neudělal. Hučel do mě, že mi z něho málem praskla hlava, ale kromě své osoby a svého výzkumu neviděl vůbec nic, jako by měl klapky na očích. Už tenkrát mě napadlo, že takovou omezenost a jednostrannost nevyváží ani sebevětší úspěch, a pokud je tenhle postoj k životu základním předpokladem pro světový věhlas, tak bych o něj nestála ani náhodou. Ale možná jsem byla trochu předpojatá kvůli tomu prohranému soudnímu procesu.“

„Myslíš to řízení o svěření do péče?“

„Jo, tehdy ztratil veškeré právo na péči o svého autistického syna, protože na kluka kašlal a ani si nevšiml, že chlapec na sebe překotil jeho knihovnu, takže když jsem se doslechla, že si znepřátelil celý Solifon, vůbec mě to nepřekvapilo. Dobře mu tak, říkala jsem si.“

„A co potom?“

„Interně se proslýchalo, že by měl dostat ochranku, a tak jsem se s ním před pár týdny znovu sešla, a skoro jsem ho nepoznala. Naprosto se změnil. Nemyslím jen to, že si oholil vousy, byl slušně ostříhaný a shodil pár kilo; byl strašně nervózní, a dokonce působil nejistě, zkrátka po té jeho bývalé posedlosti sebou samým nebylo ani památky. Zeptala jsem se, jestli ho tak vyvedl z míry blížící se soudní proces, a víš, co mi odpověděl?“

„Ne.“

„Sarkasticky mi sdělil, že ne, protože před zákonem jsme si všichni rovni.“

„Co tím myslel?“

„Že jsme si rovni — pokud všichni stejně zaplatíme. Prohlásil, že zákon je pouhý meč, který probodne každého, jako je on. Takže ano, evidentně měl strach. Měl hrozný strach, protože znal tajemství, se kterým je těžké žít, ačkoli věděl, že ho může zachránit.“

„Ale neřekl ti, oč jde?“

„Prý nechce přijít o svůj jediný trumf. Chtěl ještě počkat a zjistit, kam až je jeho protivník ochoten zajít. Ale všimla jsem si, že je otřesený, a jednou ze sebe vysoukal, že stále existují lidé, kteří mu chtějí ublížit.“

„Jakým způsobem?“

„Domníval se, že chtějí zničit jeho výzkum a připravit ho o čest, ale fyzický útok mu prý nehrozí. Jenže já jsem si nebyla úplně jistá, a tak jsem mu navrhla, aby si pořídil hlídacího psa. Připadalo mi, že pro člověka, který žije v obrovské vile na okraji města, by takový hafan byl ideálním společníkem. Ale Balder odmítl. Prý si teď psa pořídit nemůže, odsekl mi.“

„A z jakého důvodu?“

„To vážně nevím. Ale měla jsem pocit, že je pod tlakem, a rozhodně nijak neprotestoval, když jsme mu zajistili velice sofistikovaný poplašný systém. Zrovna mu ho nainstalovali.“

„Kdo?“

„Bezpečnostní agentura, se kterou obvykle spolupracujeme, Milton Security.“

„Dobře, výborně. Ale přesto navrhuju, abyste ho přesunuli na nějaké bezpečnější místo.“

„Je to až tak zlé?“

„Riziko tu nepochybně je a to je dostatečný důvod, nebo ne?“

„To ano,“ přitakala Gabriella. „Můžeš mi poslat nějakou dokumentaci, abych to mohla probrat se svým šéfem?“

„Uvidíme — ale obávám se, že v tuhle chvíli ne. Máme… dost vážný problém s počítači.“

„Vážně si NSA může něco takového dovolit?“

„Ne, v tom máš naprostou pravdu. Ještě se ozvu, zlato,“ zahlaholila Alona a zavěsila. Gabriella několik vteřin seděla bez hnutí a zírala na okno, do něhož bušila zuřící bouře.

Pak vytáhla Blackphone a zavolala Fransi Balderovi. Zkoušela to znovu a znovu. Chtěla ho varovat a zařídit, aby se ihned přestěhoval někam do bezpečí, a také chtěla zjistit, co myslel oněmi záhadnými slovy: „V posledních dnech uvažuju o tom, že začnu nový život.“

Nikdo však nevěděl — a i kdyby to věděl, stejně by tomu nevěřil —, že Frans je plně zaujatý svým synem a snaží se chlapce přimět, aby nakreslil další obrázek, z něhož by vycházela ona podivná nadpozemská záře.

KAPITOLA 06

20. listopadu

Na monitoru zablikala tato slova:

Mission Accomplished!

Plague nadšeně zařval šíleným chraplavým hlasem, což bylo poněkud neopatrné počínání, ale i kdyby sousedé náhodou něco zaslechli, sotva by pochopili, oč se jedná. Plagueův domov rozhodně nevypadal jako místo, kde se odehrávají bezpečnostněpolitické převraty na nejvyšší mezinárodní úrovni.

Mnohem víc připomínal pelech nějakého bezdomovce. Plague bydlel v Útesové ulici v Sundbybergu, v nanejvýš nevlídném prostředí, zastavěném pochmurnými čtyřpatrovými činžáky z omšelých cihel, a uvnitř to vypadalo ještě neutěšeněji. Celý Plagueův příbytek smrděl jako tchoří nora a psací stůl přímo přetékal odpadky všeho druhu: zbytky jídla z McDonaldu, plechovkami od koly, zmuchlanými počmáranými papíry, drobky z koláče, neumytými hrnky od kafe a prázdnými sáčky od bonbonů. Část nepotřebných věcí sice skončila v koši, ten však po celé týdny nikdo nevysypal a člověk téměř nemohl udělat ani krok, aby mu pod nohama nepraskaly drobky chleba a další humus. Nikoho z okruhu jeho známých by to však nepřekvapilo.

Plague se za běžných okolností nesprchoval a převlékal se pouze tehdy, když to bylo zcela nezbytné. Žil prakticky jen u počítače a i v méně hektických dobách vyhlížel velmi žalostně; nemytý, zanedbaný tlusťoch — tedy kromě náznaku jakési fešácké bradky, jež však už dost dávno přerostla v neforemný chomáč. Plague byl chlap jako hora a při chůzi se těžce ploužil a funěl námahou. Zato však vynikal v něčem jiném.

U počítače se z něj stával hotový virtuos, lehce a neomezeně plující kyberprostorem, hacker, jenž měl v tomto neobvyklém oboru pouze jediného sobě rovného mistra — tedy spíše mistryni —, a pohled na jeho prsty tančící po klávesnici byl doslova pastvou pro oči. Na internetu se pohyboval stejně hbitě a mrštně, jako byl těžký a nemotorný v onom druhém, skutečném světě, a zatímco soused bydlící o patro výš, pravděpodobně jakýsi pan Jansson, začal bušit do podlahy, Plague odpověděl na příchozí zprávu:

Wasp, jsi naprosto geniální. Měli by ti vytesat sochu!

Pak se s tajuplným úsměvem svalil do křesla a pokusil se zrekapitulovat vývoj událostí nebo lépe řečeno si chtěl ten triumf v klidu vychutnat. Teprve potom se pokusí vytáhnout z Wasp každičkou podrobnost a ujistí se, že po sobě pečlivě zametla všechny stopy. Nikdo je nevyčmuchá, nikdo!

Ne že by se s mocnými organizacemi nepouštěli do křížku už dřív, ale tohle bylo na zcela jiné úrovni a mnozí členové exkluzivního společenstva, k němuž přináleželi, takzvané Hackerské republiky, se k tomuto nápadu stavěli záporně, především sama Wasp. Právě Wasp by v případě potřeby dokázala vypéct jakoukoli osobu či instituci, ale bezdůvodné vyvolávání konfliktů ji nebavilo.

Považovala to za obyčejné hackerské dětinskosti. Nepatřila k těm, kdo se vloupají do superpočítačů jen proto, aby si dodali sebevědomí. Wasp zásadně potřebovala nějaký rozumný důvod a vždycky napřed provedla tu svou zatracenou konsekvenční analýzu a zvážila dlouhodobé zisky oproti krátkodobým cílům. Nabourat se do počítačů NSA však rozhodně nebyl nejmoudřejší počin. Přesto se k tomu nechala přemluvit, i když nikdo netušil, co ji k tomu vedlo.

Možná prostě jen hledala nějaký stimul. Třeba se cítila vyhořelá a otrávená a potřebovala si trošku zpestřit život, aby neumřela nudou. Nebo patřila k lidem, kteří měli na NSA pifku, a útok tudíž nebyl ničím jiným než její soukromou pomstou. Někteří však zpochybňovali i tuto možnost a tvrdili, že Wasp jen prahne po informacích — jde po něčem už od té doby, co byl v Sahlgrenově nemocnici v Göteborgu zavražděn její otec Alexander Zalaščenko.

Nikdo však nevěděl nic určitého. Wasp měla vždy svá tajemství a na jejích pohnutkách vlastně nezáleželo, tedy aspoň si to ostatní namlouvali. Pokud je ochotná se ve věci angažovat, stačí jen souhlasit, poděkovat a neznepokojovat se tím, že zpočátku nepřekypovala nadšením ani jinými city — vlastně jim bohatě stačilo, že nedělala žádné velké drahoty.

S Wasp na palubě vypadal projekt mnohem nadějněji. Většina osazenstva Hackerské republiky velmi dobře věděla, že NSA v posledních letech naprosto nechutně překračuje své pravomoci. Dnes už zdaleka nešmíruje jen teroristy a nezachycuje pouze potencionálně nebezpečnou komunikaci, tedy různé potentáty, zahraniční premiéry nebo vládní činitele, ale prakticky úplně všechno, tedy skoro všechno. Shromažďuje miliony, miliardy, biliony hovorů, e-mailů a internetových aktivit, všechno pečlivě archivuje, šťourá se stále hlouběji v našem soukromí, a tím se mění v jedno ohromné bdělé oko.

Je pravda, že žádný občan Hackerské republiky v této věci netrpěl zbytečnými předsudky. Všichni bez výjimky se klidně vydávali do digitálních krajin, v nichž neměli co pohledávat. V tom takříkajíc spočívala pravidla hry. Hacker je člověk, který překračuje hranice, a to v dobrém i zlém, ze samé podstaty své záliby zákonitě porušuje pravidla, aby si rozšířil obzory, a rozdíl mezi soukromým a veřejným prostorem ho nechává zcela chladným.

Přesto jim morálka nechyběla a především si byli velice dobře vědomi — také z vlastní zkušenosti —, jak neblahý vliv má moc na lidský charakter, zejména moc nepodléhající žádnému dohledu, a pranic se jim nezamlouvalo pomyšlení, že ty nejdrsnější a nejbezohlednější hackerské útoky nepodnikají ojedinělí rebelové a psanci, nýbrž státní kolosy, které chtějí mít pod kontrolou své vlastní občany. Plague, Trinity, Bob the Dog, Flipper, Zod, Cat a celé osazenstvo Hackerské republiky se proto rozhodlo oplatit NSA stejnou mincí, nabourat se těm neřádům přímo do systému a trošku jim srazit hřebínek.

Byl to smělý plán — stejně dobře se mohli pokusit přimět pevnost Fort Knox k tomu, aby chrlila zlato. Navíc tihle bláhoví suveréni nechtěli do systému pouze proniknout, oni se ho chtěli zmocnit. Chtěli získat root, řečeno jazykem Linuxu pravomoc superuživatele, a pokud se jim to mělo podařit, museli odhalit nějakou dosud neznámou bezpečnostní slabinu a využít ji k útoku, takzvanému zero-day exploit — nejprve na serverové platformě datového centra a poté i na intranetu NSA, na němž probíhá celosvětové sledování telefonů a elektronické komunikace.

Jako obyčejně začali s troškou sociálního inženýrství; potřebovali najít jména systémových administrátorů a analytiků, kteří znali složitá přístupová hesla na intranet, a rozhodně by nebylo na škodu, kdyby narazili na nějakého lempla, který kašle na bezpečnostní opatření. Vlastními cestami tak získali čtyři, pět, šest jmen, mimo jiné i jakéhosi Richarda Fullera.

Richard Fuller pracoval v oddělení NISIRT, NSA Information Systems Incident Response Team, jež bdělo nad interní sítí celé organizace a neustále hledalo případné skuliny a infiltrátory. Richard Fuller představoval na první pohled hotový ideál — vystudoval práva na Harvardu, byl republikán, osvědčený quarterback ve fotbalovém týmu a celý jeho životopis byl přímo ztělesněním patriotického snu. Bob the Dog však prostřednictvím jeho bývalé milenky vyslídil, že Richard trpí bipolární poruchou a možná taky šňupe koks.

Když se dostal do rauše, byl schopen těch největších pošetilostí, mimo jiné dokonce otevírat složky a dokumenty, aniž je předtím odložil do sandboxu. Navíc to byl skutečný fešák, i když možná trošku slizoun, připomínající spíš šejdíře Gordona Gekka než tajného agenta, a někdo, pravděpodobně sám Bob the Dog, se vytasil s nápadem, že by se Wasp měla vypravit do Richardova rodného Baltimoru a nalíčit na něj past.

Wasp je všechny poslala někam.

Pak zavrhla i druhý nápad, jehož cílem bylo sepsat dokument, hotovou třaskavinu s údaji o infiltrátorech a úniku informací z hlavní kanceláře ve Fort Meade, dokument, jenž by byl zároveň nakažený spywarem, pokročilým trojanem, speciálně k tomuto účelu vytvořeným dvojicí Plague a Wasp. Chtěli tak rozhodit návnady, které by ke složce přilákaly Fullera a v nejlepším případě by ho vzrušily natolik, že by hodil za hlavu veškerá bezpečnostní opatření. Rozhodně to nebyl špatný plán, to v žádném případě, a navíc by je zavedl přímo do počítačového systému NSA bez nějakého aktivního útoku, který by bylo možné vystopovat.

Wasp jim ovšem sdělila, že nehodlá nečinně sedět na prdeli a čekat, až ten blb Fuller udělá nějakou pitomost. Nechtěla být závislá na chybách druhých, postavila si hlavu a tvrdošíjně trvala na svém, a nikoho tudíž nepřekvapilo, když se zničehonic rozhodla, že celou akci provede sama. Následovaly hádky a protesty, ale všichni to nakonec vzdali, pochopitelně s mnoha výhradami. Wasp si všechna jména a údaje o systémových administrátorech skutečně zaznamenala a požádala o pomoc v takzvané operaci Fingerprint, jež spočívala ve zmapování serverové platformy a operačních systémů. Poté se však uzavřela před světem i celou Hackerskou republikou a Plague měl pocit, že nedbala na jeho rady — například aby rozhodně nepoužívala svůj handle, své aliasy, aby nepracovala z domova, ale raději z nějakého vzdáleného hotelu pod falešnou identitou, kdyby se čmuchalům z NSA přece jen ve spletitém labyrintu systému TOR podařilo vyslídit její stopu —, zkrátka že to celé brala na lehkou váhu. Jako vždy si všechno udělala po svém a Plagueovi nezbývalo než vysedávat u počítače v Sundbybergu s nervy nadranc a čekat. Stále ještě netušil, jaký postup zvolila.

Jedno však věděl s jistotou: že provedla něco velkého a legendárního, a zatímco za okny kvílela bouře, Plague uklidil nejhorší chlívek na psacím stole, posadil se k počítači a napsal:

Povídej! Jak je?

Nijak, odpověděla Wasp.

Nijak.

Přesně tak se cítila. Lisbeth Salanderová se skoro celý týden pořádně nevyspala, moc toho nesnědla ani nevypila a teď měla hlavu jako střep, oči rudé únavou, ruce se jí třásly a nejradši by se vším vybavením práskla o zem. Ve skrytu duše cítila jisté uspokojení, které však mělo jinou příčinu, než jakou předpokládal Plague a ostatní osazenstvo Hackerské republiky: podařilo se jí zjistit nové informace o zločinecké skupině, kterou měla už dávno na mušce, a konečně mohla své tušení a dohady podložit jasnými důkazy. To si ovšem nechala pro sebe. Překvapilo ji však všeobecné přesvědčení, že se vloupala do systému NSA pouze z principu.

Už dávno to nebyla hormony zmítaná puberťačka, vyhledávající adrenalinové koníčky, která se chce předvést před ostatními. Pokud se hodlala pustit do takto nebezpečných vod, potřebovala k tomu nanejvýš konkrétní důvod. Je ovšem pravda, že v nejhorších chvílích Lisbetina mládí bylo hackerství jistou formou úniku a dodávalo jí pocit svobody. Pomocí počítačů dokázala bořit veškeré omezující zdi a bariéry a zakoušela okamžiky volnosti, což v ní samozřejmě ve velmi omezené míře přetrvalo dodnes.

Ale především se u ní jednalo o loveckou vášeň a od časného rozbřesku, kdy ji vzbudil sen o ruce soustavně a zarputile bušící do matrace na Lundské ulici, na nic jiného nemyslela. Však to taky byl zatraceně svízelný hon. Soupeři se skrývali za kouřovými clonami, a možná i proto byla Lisbeth Salanderová poslední dobou mnohem zarputilejší a nesnesitelnější než jindy, jako by z ní přímo čišela temnota. Kromě trenéra boxu, hlučného obra jménem Obinze, a několika milenek či milenců se prakticky s nikým nestýkala. I její vzhled o lecčems vypovídal. Vlasy měla rozježené jako vrabčí hnízdo, pohled zachmuřený a zlověstný, a navzdory veškeré snaze se většinou nezmohla ani na běžné zdvořilosti.

Říkala jen to, co si myslela, nebo spíš vůbec nic — a její obrovský byt na Rybářské ulici byl kapitola sama pro sebe. Rozlohou by stačil pro sedmičlennou rodinu, a přestože roky utíkaly, nic nového tu nepřibylo a na útulnosti také mnoho nezískal. Veškeré zařízení tvořilo pár nazdařbůh rozmístěných kousků z Ikey a třeba po nějaké stereo aparatuře nebylo nikde ani památky — zřejmě proto, že Lisbeth hudebním sluchem právě neoplývala a v diferenciálních rovnicích nalézala mnohem víc harmonie než v Beethovenových skladbách. Přesto byla pohádkově zámožná. Obrovská částka, kterou odcizila lumpovi Hansi-Eriku Wennerströmovi, nyní vzrostla na úctyhodných pět miliard korun. Bohatství však Lisbetin charakter nijak nepoznamenalo, což se ostatně dalo očekávat, možná jí jen dodalo sebedůvěru. Hlavně v poslední době se dopustila několika husarských kousků: mimo jiné zlomila tři prsty jednomu známému chirurgovi a bez obav zabrousila na intranet samotné NSA.

Nedalo se vyloučit, že tentokrát to už dost přehnala, jenže Lisbeth nedokázala odolat a tato činnost ji na několik dní a nocí zcela pohltila. Teď, když bylo po všem, mžourala unavenýma malýma očima po psacím stole ve tvaru písmene L s veškerou svou výbavou — obyčejným vlastním počítačem a nově zakoupeným testovacím počítačem, na který si nainstalovala kopii serveru a operačního systému NSA.

Pak testovací počítač napadla speciálním fuzzerem a později doplnila betaatacker s debuggerem a blackboxem. Vzhledem k tomu, že výsledek testu měl být základem pro její vlastní spyware, pro její RAT, nemohla zanedbat ani jediný bod. Propátrala systém odshora až dolů, a právě proto si doma nainstalovala kopii serveru: kdyby se pustila rovnou do skutečné platformy NSA, místní technici by okamžitě zavětřili nebezpečí a brzy by bylo po legraci.

Nyní mohla nerušeně pokračovat v práci. Celé dny vysedávala u počítače a odcházela od něj velmi sporadicky, jen aby si chvilku zdřímla na pohovce, případně si v mikrovlnce ohřála pizzu. Jinak dřela do úmoru, až skoro neviděla na oči, především na svém zero-day exploitu, softwaru, který na základě neznámých programátorských chyb a slabin pronikne do systému a ihned poté zaktualizuje její status. Upřímně řečeno, bylo to naprosté šílenství.

Lisbeth napsala program, který jí poskytoval nejen kontrolu nad systémem, ale i možnost dálkového řízení jakékoli operace na intranetu, o němž měla pouze sporadické znalosti, což bylo vlastně ze všeho nejabsurdnější.

Nechtěla pouze proniknout do systému, chtěla ještě víc: dostat se do samotné sítě NSA, do zcela svébytného vesmíru, jenž byl sotva nějak propojen s běžnou počítačovou sítí. Tvářila se jako školačka, která ze všech předmětů propadla, ale její mozek neúnavně zpracovával zdrojové kódy počítačových programů a logické souvislosti, klik, klik, a výsledkem byl její vlastní zdokonalený spyware, pokročilý počítačový virus, který si žil vlastním životem. Nakonec pocítila uspokojení, poněvadž teď se její činnost přehoupne do další fáze. Nyní si přestane hrát na vlastním písečku a přejde ke skutečnému útoku.

Proto vložila do mobilu dobíjecí kupon telefonního operátora T-Mobile, který si koupila v Berlíně. Pak se připojila k internetu a přitom jí blesklo hlavou, že by asi opravdu měla být někde jinde, nejlépe na opačném konci světa, přestrojená za své druhé já, Irene Nesserovou.

Pokud by bezpečnostní technici NSA skutečně byli horliví a schopní, mohli by ji vyslídit přes ústřednu Telenoru přímo ve čtvrti. Technicky vzato by se sice tak daleko nedostali, ale stejně by se ocitli mnohem blíž, než by bylo zdrávo. Klady však výrazně převažovaly nad zápory, a proto Lisbeth provedla veškerá možná bezpečnostní opatření a pustila se do toho. Jako spousta jiných hackerů používala systém TOR, v němž se její činnost rozdrobila mezi tisíce jiných uživatelů, přesto si byla vědoma toho, že v tomto případě ji ani TOR stoprocentně neochrání — NSA užívá program s názvem EgotisticalGiraffe, jenž dokázal zdolat i TOR. A proto se dlouhou dobu věnovala zajištění vlastní bezpečnosti a teprve potom zaútočila.

Platformu rozřízla hladce jako kus papíru, ale zatím nebyl důvod k přehnané pýše. Teď sebou musí hodit: napřed podle obdržených jmen vyhledá systémové administrátory, naočkuje některou z jejich složek spywarem a vytvoří si tak můstek mezi serverem a intranetem, což nebude nikterak snadná operace. Její výtvor nesmí aktivovat žádné IPS systémy, nesmí ho detekovat žádný antivirový program. Nakonec se rozhodla pro muže jménem Tom Breckinridge, zmocnila se jeho IP adresy v síti NSA a pak… každičký sval v jejím těle hrál vzrušením. Před Lisbetinýma očima, přímo před jejím vyčerpaným a vzrušeným zrakem, se odehrála čirá magie.

Její vlastní spyware ji zaváděl stále hlouběji do nejtajnějšího ze všech tajných světů a Lisbeth samozřejmě nevěděla, kam přesně míří. Hodlala se dostat do adresářové služby Active Directory nebo něčeho podobného, aby mohla aktualizovat svůj status: z nevítaného nicotného hosta by se tak stala superuživatelem tohoto pulzujícího organismu a poprvé by získala jakýs takýs přehled o jeho fungování. Nebylo to vůbec snadné, spíše zhola nemožné, a mnoho času už jí nezbývalo.

Bylo doslova za pět minut dvanáct a Lisbeth si ze všech sil lámala hlavu nad vyhledávačem, díky němuž by zjistila všechna hesla, výrazy a odkazy, zkrátka celou tu interní zlodějskou hantýrku, a právě když už to chtěla vzdát, objevila dokument označený jako Top Secret: NOFORN — No foreign distribution. Sám o sobě nebyl nijak důležitý, ale společně s několika linky mezi Zigmundem Eckerwaldem ze Solifonu a kyberagentem z útvaru pro sledování komunikačních technologií z NSA to byla naprostá bomba. Lisbeth se ušklíbla a uložila si do paměti veškeré detaily, ale když si prohlédla další dokument, o němž předpokládala, že s věcí souvisí, začala hlasitě nadávat. Byl zašifrovaný, a proto neviděla jiné východisko než jej zkopírovat, a zároveň jí bylo jasné, že právě v tomto okamžiku se ve Fort Meade rozpípal poplašný systém.

Došlo jí, že situace začíná být ožehavá, a navíc musela dokončit svůj oficiální úkol — ačkoli v této souvislosti znělo slovo oficiální poněkud úsměvně. Plagueovi i ostatním občanům Hackerské republiky však svatosvatě slíbila, že celou NSA pořádně vypeče a trošku jí přistřihne křidýlka, a proto se snažila najít co nejvhodnější osobu, které své poselství svěří.

Rozhodla se pro Edwina Needhama, zvaného Ed the Ned, jehož jméno se neustále vynořovalo v souvislosti s počítačovou bezpečností. Lisbeth si ho spěšně proklepla na intranetu a proti své vůli k němu pocítila respekt. Ed the Ned je hvězda, ale ona mu přesto důkladně zatopí. Lisbeth se rozhodla, že o sobě záměrně dá vědět.

Po jejím útoku zavládne naprostý poprask, ale přesně to Lisbeth potřebuje. Proto přešla do ofenzivy. Neměla zdání, kolik je hodin. Mohl být den či noc, jaro nebo podzim: hučení vichru za oknem vnímala Lisbeth jen zcela okrajově, jako by se i počasí synchronizovalo s jejím převratným činem, a na opačném konci světa, až v Marylandu — kousek od proslulé křižovatky Baltimore Parkway a Maryland Route 32 —, začal Ed the Ned psát e-mail.

Daleko se však nedostal. O vteřinu později převzala žezlo Lisbeth a větu za něj dokončila: Ten, kdo šmíruje lidi, musí počítat s tím, že lidi začnou šmírovat jeho. To je fundamentální demokratická logika. Zprvu jí připadalo, že trefila do černého, že je to geniální nápad. Na patře ucítila sladkou chuť pomsty a potom se spolu s Edem the Nedem vydala na dlouhou pouť firemním systémem. Společně tančili a poletovali blikajícím kybersvětem, jenž měl za každou cenu zůstat utajen.

Bezpochyby to byly závratné chvíle, ale přesto, jak už bylo řečeno… když se odpojila od internetu a veškeré údaje o jejím pohybu se automaticky vymazaly, přepadla ji prázdnota a zklamání, jako když odezní orgasmus s nesprávným partnerem. Věty, které jí předtím připadaly tak vtipné, nyní působily spíše dětinsky a hloupě a Lisbeth náhle zatoužila zpít se do němoty jako zvíře. Odvlekla se do kuchyně, kde vyštrachala láhev Tullamore Dew a k tomu pár piv, aby si svlažila rty. Pak se posadila k počítači a pustila se do pití. Rozhodně ne na oslavu vlastního úspěchu, to ani náhodou. Veškeré vítězné pocity odezněly a dostavil se spíš… hm, co vlastně? Asi vzdor.

Lisbeth nasávala jako duha, zatímco venku skučela meluzína a z Hackerské republiky přicházely stále nové gratulace. Ale ona už je nevnímala. Sotva se udržela na židli. Rychlým tápavým pohybem ruky přejela po stole a lhostejně přihlížela, jak prázdné láhve padají na podlahu. Pak si vzpomněla na Mikaela Blomkvista.

To je určitě tím chlastem. Kdykoli přebrala, vynořil se jí v hlavě Blomkvist — jak už to v opilosti s dávnými milenci bývá — a zcela podvědomě se mu vloupala do počítače. Oproti NSA to byl značný rozdíl, ostatně si do něj už minule nechala otevřená zadní vrátka. Napřed zauvažovala, co tam vlastně pohledává.

Vždyť na něj prdí, nebo ne? Mikael je přece dávno passé: prachobyčejný atraktivní panák, do kterého se kdysi omylem zabouchla, a tuto chybu už nehodlá opakovat. Ne, měla by jednoduše zavřít komp a několik týdnů se na něj ani nepodívat. Přesto se chvíli potloukala v Mikaelově počítači a v dalším okamžiku zazářila. Zasranej Kalle Blomkvist vytvořil složku, kterou nazval Lisbetin šuplík, a v ní ležel dokument s otázkou:

Co si má člověk myslet o Balderově umělé inteligenci?

Lisbeth se neubránila úsměvu, což do jisté míry souviselo s Fransem Balderem.

Byl to počítačový fanatik jejího ražení, posedlý zdrojovými kódy, kvantovými procesy a logickými možnostmi. Ale především ji pobavilo, že Mikael Blomkvist zabrousil do téhož ranku jako ona, a přestože dlouho zvažovala, jestli nemá vypnout počítač a jít si lehnout, nakonec mu přece jen odepsala.

Balderova inteligence není ani v nejmenším umělá. A co dělá tvoje vlastní?

Co se stane, Blomkviste, když sestrojíme mašinu, která bude chytřejší než my?

Poté se odebrala do ložnice, oblečená padla na postel a ztratila vědomí.

KAPITOLA 07

20. listopadu

Po Mikaelově odchodu se v redakci cosi událo, a rozhodně to nebylo nic dobrého. Erika mu však po telefonu odmítla sdělit jakékoli podrobnosti. Trvala na tom, že se staví u něj doma, ačkoli se jí to Mikael snažil rozmluvit.

„Umrzne ti ta tvoje výstavní prdelka!“

Erika na jeho námitky nedbala, a nebýt jejího vážného tónu, Mikael by tu zarputilost ocenil. Už od chvíle, kdy odešel z redakce, si s ní toužil promluvit, možná ji i zatáhnout do ložnice a strhat z ní šaty. Cosi mu však říkalo, že tentokrát může na podobné věci předem zapomenout. Erika mluvila nesoustředěně a pak zamumlala „promiň“, což Mikaela zneklidnilo ještě víc.

„Vezmu si taxík,“ prohlásila, ale přesto se někde zadrhla.

Mikael neměl na práci nic lepšího než zajít do koupelny a prohlížet se v zrcadle. Nebyla to žádná sláva. Rozježené neostříhané vlasy, pod očima kruhy a pořádné pytle. Všechno to samozřejmě byla vina Elizabeth Georgeové: důkladně ji proklel, pak vyšel z koupelny a uklidil nejhorší binec.

Aspoň na to si Erika nebude moct stěžovat. I když se znali bůhvíjak dlouho, i když jejich životy byly vzájemně propletené, Mikael se dosud nedokázal zbavit komplexu z vlastní nepořádnosti. Byl to kluk z obyčejné dělnické rodiny, od rozvodu žijící osaměle, zatímco Erika, dívka z lepší společnosti a nyní počestně provdaná dáma, měla ve své vile na Saltsjöbadenu vždy dokonale uklizeno. Koneckonců, jeho pelechu by menší úklid rozhodně neuškodil. Mikael naskládal špinavé nádobí do myčky, utřel kuchyňskou linku a vynesl odpadky.

Vyluxoval v obývacím pokoji, zalil kytky na okně, urovnal knihovnu a časopisy, když vtom se ozval zvonek u dveří a ještě navíc klepání, což znamenalo, že návštěvník je velmi netrpělivý. Mikael znervózněl a otevřel. Byla to Erika, promrzlá až na kost.

Třásla se jako osika, a rozhodně to nebylo jen počasím, vyběhla totiž hodně nalehko, neměla dokonce ani čepici. Elegantní účes, s nímž včera přišla od kadeřníka, jí vítr rozfoukal na všechny strany a na pravé tváři se jí červenala odřenina.

„Ricky,“ řekl Mikael. „Co se ti stalo?“

„Umrzla mi ta moje výstavní prdelka. Nepodařilo se mi chytit taxík.“

„A co to máš na tváři?“

„Uklouzla jsem na náledí. Asi třikrát.“

Mikael pohlédl na její vínové italské kozačky na vysokém podpatku.

„Máš ideální boty do sněhu.“

„Jo, naprosto ideální! A taky jsem si ráno nevzala dlouhý kalhotky s nohavičkama. Fakt super!“

„Tak pojď dál, já tě zahřeju.“

Erika mu padla do náručí a třásla se stále silněji. Mikael ji pevně objal.

„Omlouvám se,“ řekla Erika.

„Za co?“

„Za všechno. Za Serner. Byla jsem husa.“

„Nepřeháněj, Ricky.“

Mikael jí vytřepal z vlasů sněhové vločky, otřel jí čelo a něžně ji pohladil po tváři.

„Ne, ne, musím ti to všechno povědět.“

„Ale napřed se svlíkneš a vlezeš si do napuštěné vany. Dáš si trochu červenýho?“

Víno Erika neodmítla a pak dlouho ležela v teplé lázni a dala si ještě tři skleničky navrch. Mikael se usadil vedle ní na záchodovou mísu a naslouchal jejímu vyprávění. Přese všechny znepokojivé novinky bylo v jejich rozhovoru cosi uklidňujícího, jako by se jim podařilo zbořit zeď, která mezi nimi v poslední době vyrostla.

„Vím, žes mě už od začátku pokládal za naivní káču,“ spustila Erika. „Ne, nemusíš mi to vyvracet, znám tě jako svoje boty. Ale pochop, že jsme s Christerem a Malin neviděli jiné řešení. Právě jsme přijali Emila a Sofii a byli jsme na to pyšní. Lepší reportéry bychom jen tak nesehnali, že jo? Byla to pro nás velice prestižní záležitost, znamenalo to, že jsme na vzestupu, a kladné ohlasy v Resumé a Dagens Media příjemně rozvířily vody. Upřímně řečeno, bylo to jako za starých dobrých časů a já jsem Sofii a Emilovi slíbila stabilní pracovní zázemí, finanční nezávislost a prostředky na úžasné investigativní reportáže, protože jsem byla přesvědčená, že nám kryje záda Harriet Vangerová. Pochop, opravdu jsem tomu věřila. Ale pak…“

„Pak jsi spadla z nebe na zem.“

„Přesně tak, a nešlo jen o krizi Milénia a odliv inzerentů. Přispěla k tomu i ta mizerie v koncernu Vanger, vlastně ani nevím, jestli vůbec tušíš, jaké pozdvižení tehdy vypuklo, někdy mám pocit, že to byl hotový palácový převrat. Všechna ta pakáž, ať už mužského, nebo ženského pohlaví — určitě víš líp než kdokoli jiný, koho mám na mysli —, všichni ti zapšklí rasisti a milovníci starých pořádků se spikli proti Harriet a vrazili jí kudlu do zad. Prohlásila tehdy, že je zničená. Naprosto vyřízená. Určitě to způsobily její pokusy o modernizaci koncernu, a ještě k tomu přijala na vedoucí pozici Davida Goldmana, syna rabína Viktora Goldmana. Svým dílem jsme k tomu přispěli i my — Andrej zrovna napsal reportáž o žebrácích ve Stockholmu, což byl jeho nejlepší dosavadní výkon, a všude možně z ní citovali, dokonce i v zahraničí. Jenže majitelé koncernu ji…“

„… označili za levičáckej doják.“

„Mnohem hůř, Mikaeli, označili ji za propagandu líných nemakačenků, kterým se nechce pracovat.“

„To že řekli?“

„Něco v tom smyslu, ale tipla bych si, že ani ta reportáž neměla nějaký zásadní význam. Byla to jen záminka, jak pod námi podříznout větev. Chtěli udělat tečku za vším, k čemu se Henrik s Harriet zavázali, a podkopat Harrietino postavení v koncernu.“

„Hajzlové.“

„To bych řekla, krucinál, ale neměli jsme na výběr. Moc dobře si na ty dny pamatuju. Měla jsem pocit, že ztrácím pevnou půdu pod nohama, a dnes moc dobře vím, že kdybychom se drželi tvých témat, tak by nás nedostali.“

„Stejně jsem nic chytrýho nevymyslel.“

„Ale snažil ses, Mikaeli, opravdu ses snažil. Jenže já jsem si neuvědomila, že právě tehdy — když jsme byli prakticky na dně — mi zavolal Ove Levin.“

„Zřejmě mu někdo dal tip, takže volal najisto.“

„Určitě, a nemusím ti říkat, že i já jsem ze začátku byla dost skeptická. Serner mi připadal jako naprostá bulvární sračka. Jenže Ove do mě pořád hučel a zval mě do té své nové vily v Cannes.“

„Cože?“

„Jo, promiň, ani tohle jsem ti neřekla. Myslela jsem, že si ze mě dělá blázny. Ale stejně jsem měla v plánu jet na filmový festival, abych napsala portrét té íránské režisérky, co natočila dokument o devatenáctileté ukamenované dívce Saře, a napadlo mě, že by neškodilo, kdybychom díky Serneru trochu ušetřili na cestovních výlohách. Ale každopádně jsem tehdy s Ovem prožvanila celou noc. Nadouval se jako krocan a neustále opakoval ty lákavý nabídky ke koupi, až jsem ho nakonec začala brát vážně, a víš proč?“

„Protože báječně šoustá.“

„Haha, to asi sotva, spíš kvůli tomu, že vůči tobě má dost zvláštní vztah.“

„To jako že by chtěl šoustat se mnou?“

„Bezmezně tě obdivuje.“

„Houby.“

„Ne, Mikaeli, v tom se pleteš. Ove miluje moc, peníze a ten svůj barák v Cannes, ale ohromně ho žere, že nemá takovou prestiž jako ty. V tomhle ohledu to máte přesně naopak: on nemá nic, ty všechno. Ve skrytu duše ti závidí a pochopitelně mi proletělo hlavou, že taková zášť může být hodně nebezpečná. Sám dobře chápeš, že v celé té mediální štvanici šlo hlavně o tohle. Tvoje nekompromisnost lidem nastavuje zrcadlo. Pouhou svou existencí jim připomínáš, do jaké míry se zaprodali, a čím jsi slavnější, tím si připadají ubožejší, a v takové situaci existuje jediný účinný způsob, jak se můžou očistit — že tě důkladně vymáchají ve špíně. Když tě poníží, budou se sami cítit líp. Všechny ty sprostoty jim vrátí trošku vlastní sebeúcty, teda aspoň si to namlouvají.“

„Díky, Eriko, ale já na celou tuhle šaškárnu naprosto kašlu.“

„Jo, já vím, teda aspoň doufám. Ale tehdy jsem si myslela, že Ove opravdu touží pracovat v redakci a být jedním z nás. Chtěl si přisvojit trošku našeho renomé a mně připadalo, že tím nemůže nikomu uškodit; pokud se s tebou chce srovnávat, pak by pro něj proměna Milénia v nějaký komerční sernerovský paskvil byla hotovou sebevraždou. Člověk, který by zničil takovou legendu, jako je Milénium, by ztratil i poslední špetku respektu. Proto jsem se tehdy opravdu spolehla na to, že on i koncern chtějí získat nějaký prestižní produkt — klidně tomu můžeme říkat alibi — a že nám pomůžou dělat takovou novinařinu, v jakou věříme. Zjevně se chtěl v Miléniu nějak angažovat a já jsem to považovala za pouhou marnivost, myslela jsem si, že chce jen dělat ramena před těmi svými nažehlenými kamarádíčky a chlubit se, že je náš spin doctor nebo něco takovýho. Ani ve snu by mě nenapadlo, že by se odvážil připravit Milénium o duši.“

„Jo, jenže přesně tohle zrovna teď dělá.“

„Bohužel ano.“

„A co ty tvoje báječný psychologický teorie?“

„Podcenila jsem oportunistické síly. Jak sis všiml, Ove i Serner se před tou štvanicí chovali naprosto vzorně, ale pak…“

„… využili situace.“

„Ne, ne, to udělal někdo jiný. Někdo, kdo se chtěl dostat Ovemu na kobylku. S odstupem času mi došlo, že pro Oveho nebylo snadné přesvědčit ostatní členy vedení, aby do Milénia investovali. Jak jistě chápeš, v Serneru nikdo netrpí pocitem reportérské méněcennosti, jsou to obyčejní obchodníci a řeči o důležitosti čehokoli, co se vymyká jejich kšeftům, nemůžou vystát. Oveho falešný idealismus jim lezl na nervy a ten mediální hon pro ně představoval vítanou příležitost, jak ho trošku skřípnout.“

„No ne, to jsou věci.“

„Jen si to představ: napřed bylo všechno zdánlivě v pohodě, objevilo se jen několik požadavků, abychom se přizpůsobili tržní realitě, a sám víš, že většina z nich zněla docela rozumně. Vždyť i já jsem si dlouho lámala hlavu nad tím, jak oslovit mladší cílovou skupinu čtenářů. Opravdu jsme si o tom s Ovem skvěle popovídali, a proto jsem si z toho jeho dnešního proslovu žádné velké vrásky nedělala.“

„To jsem si všiml.“

„Jenže při něm ještě k žádnému poprasku nedošlo.“

„O jakém poprasku mluvíš?“

„O tom, který vypukl, když jsi odešel, a utnul tak Oveho řečnění.“

„Nic jsem neutnul, Eriko.“

Erika upila doušek vína a pak se lítostivě pousmála.

„Kdy ti konečně dojde, že jsi Mikael Blomkvist?“ řekla.

„Uvědomuju si, že jsem se měl víc ovládat.“

„To asi sotva, protože pak by sis taky uvědomil, že pokud Mikael Blomkvist odejde přímo uprostřed schůze týkající se jeho vlastního časopisu, tak to mluví samo za sebe.“

„Pak se za tu svou neúmyslnou sabotáž omlouvám.“

„Ale ne, já tě z ničeho neviním, teď je s omluvou řada na mně. To já jsem nás do téhle bryndy zatáhla a byli bychom se tomu nevyhnuli, ani kdybys zůstal sedět na zadku. Oni čekali jen na záminku, aby po nás mohli skočit.“

„Tak co se vlastně stalo?“

„Svým odchodem jsi všem vyrazil dech. Oveho sebevědomí utrpělo další šrám, takže se na celou prezentaci vykašlal a tvrdil, že to nemá cenu. Pak zavolal do kanceláře, aby si postěžoval, a všechno důkladně přibarvil, což mě vlastně ani trochu nepřekvapilo. Veškerý jeho obdiv, ve který jsem doufala, se proměnil v záštiplnou odpornou malichernost. Pak vypadl. Po pár hodinách se vrátil a prohlásil, že koncern byl připraven Milénium maximálně podpořit a chtěl využít všech svých zdrojů, aby mu pomohl úspěšně obstát na trhu.“

„Evidentně z toho sešlo.“

„Jo. Bylo to jasný ještě předtím, než z něj vypadlo první slovo, přímo mu to čišelo z ksichtu. Byla to taková podivná směs strachu a triumfu: napřed to nedokázal říct na férovku, jen pořád žvanil o tom, že koncern chce mít větší přehled o naší činnosti, že trvá na omlazení obsahu časopisu a na větším zájmu o celebrity. Ale pak…“

Erika zavřela oči, prsty si pročísla mokré vlasy a dopila zbytek vína.

„Co, Eriko?“

„Pak řekl, že tě v redakci nechce.“

„Cože?“

„Je jasné, že Ove ani vedení koncernu se nemohli vyjádřit takhle natvrdo, protože by riskovali článek s názvem ‚Serner dal Blomkvistovi kopačky‘. Ove velice kulantně prohlásil, že potřebuješ volnější otěže, aby ses mohl plně soustředit na to, v čem vynikáš nejvíc: na psaní reportáží. Navrhl pro tebe místo zahraničního reportéra v Londýně a štědrou dohodu o externí spolupráci.“

„V Londýně?“

„Tvrdil, že pro novináře tvého formátu je Švédsko příliš malé, ale určitě chápeš, co tím chtěl říct.“

„Obávají se, že pokud zůstanu v redakci, tak si na prosazení těch svých novinek můžou nechat zajít chuť?“

„Tak nějak. Ale ani trochu ho nepřekvapilo, když jsme s Christerem a Malin řekli jasné ne.“

„A co on na to?“

„Úplně se stydím to tady zopakovat. Potom vstal Andrej a prohlásil, že nic hanebnějšího v životě neslyšel. Tvrdil, že patříš k nejlepším tuzemským reportérům, že jsi pýchou švédské demokracie a novinařiny a celý koncern Serner by měl stáhnout ocas mezi nohy a stydět se. Prý jsi velký muž.“

„Ten tomu dal.“

„Ale je to hodnej kluk.“

„To teda jo. A co ti chytráci ze Serneru?“

„Ove s tím samozřejmě počítal. Prohlásil, že svůj podíl můžeme klidně vykoupit, jde jen o to, že…“

„… že cena dost stoupla,“ dopověděl Mikael.

„Přesně tak. Podle fundamentální analýzy se prý přinejmenším zdvojnásobila, protože koncern myslel na přidanou hodnotu a zvýšil goodwill.“

„Goodwill! Nezbláznili se?“

„Zjevně ani trošičku, naopak mají za ušima a chtějí nám dát za vyučenou. Napadlo mě, jestli neplánují zabít dvě mouchy jednou ranou: odstřihnout se od Milénia a zároveň nás finančně zruinovat, čímž by se zbavili konkurence.“

„Co budeme ksakru dělat?“

„To, co umíme nejlíp, Mikaeli — bojovat. Vykoupím ten podíl za svoje vlastní peníze a společně uděláme všechno pro to, abychom se stali nejlepším časopisem ve Skandinávii.“

„Jasně, to je bomba, Eriko, jenže co pak? Budeme vysedávat v redakci, smrdět korunou a stejně nic nezměníme.“

„Já vím, ale jen dočasně, vždyť jsme se už tolikrát vyhrabali z nejhoršího. My dva můžeme na nějakou dobu pracovat bez nároku na mzdu, to přece ustojíme, nebo ne?“

„Všechno má svůj konec, Eriko.“

„Tohle neříkej! Už nikdy!“

„I když je to pravda?“

„To už vůbec ne.“

„Fajn.“

„Nemáš v rukávu nějaké eso, něco, čím bychom mediální Švédsko dočista ohromili?“

Mikael skryl obličej v dlaních a z nějakého důvodu si vzpomněl na svou dceru Pernillu, která prohlásila, že na rozdíl od něj hodlá „doopravdy psát“, jako by jeho články opravdové nebyly.

„Myslím, že ne.“

„Ksakru, musíš přece něco mít, nikdo nedostává tolik tipů jako ty!“

„Většinou to jsou jen samé ptákoviny,“ řekl Mikael. „I když možná… zrovna jsem si něco prověřoval.“

Erika se posadila a zbystřila.

„Co?“

„Ale nic,“ brzdil ji Mikael. „Je to jen moje zbožné přání.“

„V téhle situaci nám nic jiného nezbývá.“

„To ne, ale většinou jsou to jen plané dohady, a důkazy veškeré žádné.“

„Ve skrytu duše jim ale trochu věříš, že jo?“

„Možná, ale všechno závisí na jediné maličkosti, která se samotným příběhem nemá nic společného.“

„Na čem?“

„Na tom, že je do toho namočená i moje bývalá zbrojnoška.“

„Žena s velkým Ž.“

„Přesně tak.“

„To přece vypadá slibně, ne?“ nedala se Erika, vstala a nahá vykročila z vany.

KAPITOLA 08

Večer 20. listopadu

August klečel na šachovnicové podlaze v ložnici a před ním stálo zátiší, které mu tam naaranžoval otec: modrý podnos se svíčkou, dvěma zelenými jablky a broskví. K ničemu to však nebylo. Chlapec sledoval spíše nečas za oknem a Frans se v duchu ptal: Není to hloupost, podsouvat mu vlastní motiv?

Pokud Augusta něco zaujme, automaticky si to uloží do paměti, tak proč by mu měl táta určovat, co má kreslit? Určitě má v hlavě tisíce vlastních námětů a podnos se svíčkou a ovocem mu připadá nudný a nezáživný. Augusta zřejmě zajímají úplně jiné věci. Frans se znovu pohroužil do vlastních úvah. Nechtěl mu hoch svou kresbou něco sdělit? Rozhodně to nebyl žádný líbivý obrázek. Naopak, semafor naproti nim svítil jako vypoulené oko a kdoví, možná Augusta vyděsil i ten muž na přechodu.

Frans se už asi posté zadíval na syna a málem se propadl hanbou. Dřív Augusta považoval pouze za jakousi podivnou, nepochopitelnou bytost, ale nyní si znovu uvědomil, jak jsou si podobní. Za Fransova dětství byli lékaři na diagnózy dost skoupí a veškeré odchylky házeli do jednoho pytle: dítě je prostě divné a opožděné. I on sám se od ostatních v mnohém lišil: byl příliš vážný, nepoužíval mimické svaly a na školním dvoře o něj nikdo nestál. Na druhou stranu ani on nestál o své spolužáky — kamarádil hlavně se svými čísly a rovnicemi, a navíc toho nikdy moc nenamluvil.

Za autistu Augustova typu by ho určitě nikdo neoznačil, ale nálepce Aspergerova syndromu by Frans rozhodně neušel — ať už v dobrém, či ve zlém slova smyslu —, ačkoli by to pro něj nemělo žádný význam. Přesto s Hannou doufali, že jim včasná diagnóza synova stavu bude nějak prospěšná, ale všechno zůstalo při starém až do Augustových osmi let, kdy Frans objevil chlapcův talent pro matematicky přesné a detailní vnímání prostoru. Jak je možné, že si Hanna ani Lasse ničeho nevšimli?

Lasse je sice šmejd toho nejhrubšího zrna, ale Hanna je v jádru citlivá a vnímavá bytost. Na jejich první setkání Frans nikdy nezapomene. Došlo k němu na večírku pořádaném Královskou vědeckou inženýrskou akademií, který se konal v budově radnice. Frans tehdy získal ocenění, na kterém mu vůbec nezáleželo, a celou dobu si připadal naprosto vyřízený a netoužil po ničem jiném, než aby se mohl vrátit ke svým počítačům. A pak zpozoroval nádhernou ženu, kterou už určitě někde zahlédl — Fransovo povědomí o světě celebrit bylo velmi omezené. Kráska zamířila přímo k němu a dala se s ním do řeči. Frans se stále považoval za pošahaného nerda ze školy v Tappströmu, kterého dívky obvykle znechuceně přezíraly.

Nešlo mu tedy na rozum, co na něm taková sexbomba jako Hanna, která navíc byla — jak se záhy dozvěděl — na vrcholu kariéry, může vidět. Nicméně ho svedla, ještě téže noci spolu skončili v posteli a Frans s ní zažil to, co nikdy předtím. Poté následovalo nejšťastnější období jeho života, ale přesto… binární kódy nad láskou zvítězily.

Fransova pracovní posedlost jejich manželství zničila a všechno se zhatilo. Jeho roli převzal Lasse Westman, Hannina hvězda pohasla a s ní zřejmě i ta Augustova, a kdyby byl Frans co k čemu, nikdy by nic takového nedopustil. Dobře však věděl, že má na chlapcově stavu značný podíl viny. Vykoupil si svobodu, rezignoval na synovu výchovu a slova, jež padla během soudního řízení o svěření do péče — totiž že dal přednost snu o umělé inteligenci před vlastním dítětem —, byla v jádru pravdivá. Jak jen mohl být takový omezenec?

Frans zapnul notebook a vygooglil si informace o savantském nadání. Už si objednal spoustu knih, mimo jiné i referenční dílo Ostrovy génia od profesora Darolda A. Trefferta. Chtěl postupovat obvyklým způsobem a dozvědět se o tomto tématu úplně všechno. Žádný zatracený psycholog mu nebude vykládat, co August právě teď potřebuje. On to přece musí vědět ze všech nejlíp. Frans hltal veškeré dostupné informace a nakonec se zastavil u příběhu autistické dívenky Nadii.

Její osud byl popsán v knize Lorny Selfeové Nadia: Případ mimořádného kreslířského nadání autistického dítěte a v díle Olivera Sackse Muž, který si pletl manželku s kloboukem. Frans fascinovaně četl. Byl to poutavý příběh, v mnoha ohledech připomínající osud jeho syna. I Nadia vypadala po porodu naprosto zdravě, ale rodiče postupem času zjišťovali, že s ní něco není v pořádku.

Holčička nemluvila. Nedívala se lidem do očí. Nesnášela tělesný kontakt, byla uzavřená do sebe a na matčiny úsměvy ani pokusy o hru nereagovala. Většinou mlčela a nutkavě stříhala papíry na tenoulinké proužky. Do šesti let ze sebe nevypravila jediné slůvko.

Přesto kreslila jako Leonardo da Vinci. Již ve třech letech se zničehonic pustila do skicování koní a na rozdíl od svých vrstevníků nezačala s obrysem, s náčrtkem zvířete jako celku, ale pokaždé zpodobnila některý detail: kopyto, jezdeckou botu nebo ocas. Ze všeho nejpozoruhodnější však byla její rychlost. Závratným tempem z jednotlivých dílků sestavila dokonalý celek, kousek sem, kousek tam a výsledkem byl cválající nebo kráčející kůň. Frans z vlastních mladických zkušeností věděl, jak obtížné je nakreslit zvíře v pohybu: ať se člověk snaží sebevíc, výsledek vypadá vždycky poněkud strnule — zachycení pohybu vyžaduje skutečného mistra. Nadia byla takovým mistrem v pouhých třech letech.

Její kresby byly dokonale vyrovnanými mistrovskými díly, vytvořenými lehkou rukou, a dívčina kreslířská zdatnost evidentně nebyla výsledkem dlouhého nácviku. Virtuozita z ní vytryskla jako náhlý pramen a Nadia svou dovedností všechny dočista ohromila. Kde se to v ní vzalo? Jak je možné, že nemnoha rychlými pohyby dokázala překlenout několik staletí vývoje dějin umění? Australští vědci Allan Snyder a John Mitchell Nadiiny obrázky důkladně prozkoumali a v roce 1999 přišli s teorií, která se postupně dočkala všeobecného přijetí: podle jejich mínění dřímá takováto virtuozita v každém z nás, ale u většiny lidí je zablokovaná.

Když hledíme na fotbalový míč nebo na cokoli jiného, neuvědomujeme si, že se jedná o trojrozměrný objekt. Naopak — náš mozek jej interpretuje jako řadu jednotlivostí, dopadajících stínů a mnoha dalších nuancí, na jejichž základě automaticky stanoví jeho podobu. Až poté, co mozek předmět správně vyhodnotí, pochopíme, že jde o míč, a nikoli třeba o kruh.

Konečnou podobu předmětu tedy vytváří náš mozek, a jakmile tuto operaci provede, přestaneme vnímat prvotní detaily. Dá se říct, že pro les nevidíme stromy. Mitchell a Snyder se domnívají, že pokud by se nám podařilo vydolovat z mysli původní nezpracovaný náhled, vnímali bychom svět zcela jiným způsobem a možná bychom jej podle jednotlivých vstupních informací dokázali mnohem snáze opětovně stvořit, stejně jako se to podařilo neškolené Nadie.

Jinými slovy, Nadia měla přístup právě k onomu prvotnímu vjemu, k základní surovině našeho mozku. Viděla záplavu detailů a stínů ještě předtím, než je stačila rozumově zpracovat, a proto pokaždé začala s nějakou jednotlivostí, jako je kopyto nebo nozdry, a nikoli s celkem, jelikož celek v našem slova smyslu pro ni dosud neexistoval. Na Franse Baldera tato teorie zapůsobila, přestože v ní nacházel jisté nesrovnalosti nebo k ní přinejmenším měl spoustu kritických otázek.

On sám ve své práci právě takový způsob náhledu vždy upřednostňoval; dívat se na věci z perspektivy, v níž nebyly předem dané, a spíše než na vágní celek se soustředit na jednotlivé podrobnosti. Téma ho naprosto pohltilo a Frans s rostoucím okouzlením četl dál. Pak sebou náhle trhl, hlasitě zaklel a s náznakem úzkosti pohlédl na syna. Jeho pocity však nevyvolal žádný konkrétní závěr, nýbrž popis Nadiina prvního roku ve škole.

Holčička nastoupila do speciální třídy pro autistické děti, kde se výuka zaměřovala především na rozvoj řečových dovedností. Nadia také udělala pokrok: vypravila ze sebe jedno slovo, pak druhé, ale cena za to byla příliš vysoká — za schopnost mluvit zaplatila svým famózním kreslířským talentem, který byl podle Lorny Selfeové jejím alternativním způsobem dorozumívání. Z geniální umělkyně se stala obyčejná, těžce postižená autistická dívenka, která samozřejmě občas něco řekla, ale talent, kterým ohromila celý svět, byl ten tam. Stálo to za to? Stálo to za těch pár slovíček?

Ne, chtěl vykřiknout Frans, snad proto, že on sám byl vždy ochoten obětovat cokoli, aby ve svém oboru nadále zůstal géniem. Radši bude neotesanec, který není při večeři schopen rozumné konverzace, jen nebýt průměrný! To bylo po celý život jeho hlavním krédem, jeho ukazatelem, a přesto… přesto byl dost chytrý, aby si uvědomil, že v tomto případě nemusí být jeho elitářské zásady tím nejlepším řešením. Kdoví jak to vlastně je? Třeba několik fantastických kreseb neznamená zhola nic ve srovnání s tím, když člověk dokáže požádat o sklenici mléka nebo prohodit pár slov s kamarádem či otcem.

Přesto podobnou volbu zamítl. Nesnesl by pocit, že zničil to nejúžasnější v Augustově životě. Ne, ne… tuhle otázku si nesmí pokládat. Žádný rodič by neměl být nucen rozhodovat o tom, zda se z jeho potomka stane génius, nebo pravý opak. Nikdo přece nemůže předem vědět, co je pro jeho dítě nejlepší.

Čím více o tom uvažoval, tím mu to připadalo absurdnější, a také si uvědomil, že této teorii nevěří, či spíše jí nechce věřit. Nadiin případ nelze jen tak zobecnit.

Musím si o té věci obstarat víc informací, řekl si Frans a pokračoval v pátrání na internetu, když vtom mu zazvonil telefon. Během posledních hodin zvonil už poněkolikáté. Bylo to tajné číslo, na kterém ho sháněl Linus, jeden z jeho bývalých asistentů. Frans Linuse čím dál víc nesnášel, kromě toho mu příliš nedůvěřoval a hlavně momentálně neměl sebemenší chuť s kýmkoli mluvit. Zajímal ho pouze a jedině další Nadiin osud.

Přesto hovor přijal — možná z roztržitosti. Byla to však Gabriella Graneová, okouzlující analytička z tajné služby, a Frans se navzdory všemu neubránil úsměvu. Nejlepší by bylo, kdyby mu zavolala Farah Šarífová, ale Gabriella se umístila jen o kousíček za ní. Měla krásné, jiskřivé oči a skvěle jí to pálilo. Pro ženy s bystrým rozumem měl Frans slabost.

„Gabriello,“ řekl do telefonu. „Strašně rád bych si s vámi popovídal, ale právě teď nemám čas, pracuju na něčem důležitém.“

„Na tohle byste si čas rozhodně udělat měl,“ opáčila nezvykle přísně Gabriella. „Hrozí vám vážné nebezpečí.“

„To jsou jen žvásty, Gabriello! Vždyť jste to sama říkala. Možná se mě pokoušejí zastrašit, ale nic víc.“

„Fransi, obávám se, že mám špatné zprávy, navíc z naprosto důvěryhodného zdroje. Skutečně se zdá, že jste v ohrožení.“

„Co tím myslíte?“ zeptal se poněkud nepřítomně Frans, přitiskl si telefon ramenem k uchu a dál se pídil po informacích o Nadie.

„Samozřejmě nedokážu všechno relevantně vyhodnotit, ale mám o vás starost, Fransi. Myslím, že tu hrozbu je třeba brát naprosto vážně.“

„Dobře, zařídím se podle toho. Slibuju, že na sebe dám veliký pozor a jako obvykle se budu zdržovat uvnitř v domě. Mám teď trošku napilno, a navíc jsem přesvědčený, že se mýlíte. V Solifonu…“

„Ovšem, samozřejmě se můžu mýlit,“ přerušila ho Gabriella. „To je možné. Ale co když ne, co když je na tom riziku třeba jen zrnko pravdy?“

„Jistě, ale…“

„Žádné ale, Fransi, už nechci slyšet žádné ale. Teď mě poslouchejte. Vaše hypotéza byla správná. Nikdo ze Solifonu vám nechce fyzicky ublížit, je to civilizovaný podnik, ale podle všech indicií je přinejmenším jeden z jeho zaměstnanců ve spojení s nanejvýš nebezpečnou zločineckou organizací, která má odnože v Rusku i ve Švédsku, a právě od ní vám hrozí nebezpečí.“

V tu chvíli Frans poprvé odtrhl oči od monitoru. Dobře věděl, že Zigmund Eckerwald ze Solifonu se paktuje s nějakými kriminálníky, dokonce se mu podařilo objevit pár kódových slov o šéfovi té bandy, ale stále nechápal, proč by měli jít právě po něm.

„Zločinecká organizace?“ zamručel Frans.

„Přesně tak,“ přisvědčila Gabriella. „A není to vlastně logické? Vždyť i vy sám jste dospěl k podobným závěrům, nebo ne? Pokud někdo začne krást cizí nápady a vydělávat na nich, znamená to, že překročil jistou hranici, a pak to s ním může jít už jedině z kopce.“

„Spíš si myslím, že je to banda nějakých advokátů. S partou mazaných právníků může člověk beztrestně ukrást cokoli. Advokáti jsou novodobí mafiáni.“

„No, možná. Ale teď mě poslouchejte, oficiální rozhodnutí o poskytnutí osobní ochranky zatím ještě nepadlo, a proto bych vás ráda přestěhovala na utajené místo. Hned vás vyzvednu.“

„Cože?“

„Domnívám se, že je třeba jednat okamžitě.“

„Ani za nic,“ odmítl Frans. „Já a…“

Pak zaváhal.

„Je s vámi doma ještě někdo?“ zeptala se Gabriella.

„Ne, to ne, ale právě teď nemůžu odjet.“

„Copak jste mě neslyšel?“

„Slyšel jsem vás velice dobře, ale při vší úctě mi to připadá jako spekulace.“

„Spekulace k podobným scénářům neodmyslitelně patří, Fransi. Ale ten člověk, co se mi ozval… no, vlastně bych vám to vůbec neměla říkat… Byla to agentka z NSA, která se právě touto organizací zabývá.“

„Pche, NSA,“ odfrkl pohrdavě Frans.

„Vím, že se na ni díváte dost skepticky.“

„Skepticky je slabé slovo.“

„Jasně, fajn. Jenže tentokrát jsou na vaší straně, přinejmenším ta agentka, která mi telefonovala. Je to slušný člověk. V odposleších zachytila cosi, co bychom klidně mohli nazvat plánováním vraždy.“

„Mé vraždy?“

„Mnohé tomu nasvědčuje.“

„Klidně mohli nazvat… Mnohé tomu nasvědčuje… to jsou dost vágní formulace.“

August se natáhl po svých tužkách a Frans se na něj soustředěně zadíval.

„Zůstanu tady,“ řekl.

„Vy si snad děláte legraci.“

„To ani náhodou. Pokud seženete víc informací, ochotně se přestěhuju, ale v téhle chvíli ne. Navíc mi technici z Milton Security namontovali kolem domu skvělý poplašný systém, všude jsou bezpečnostní kamery a senzory.“

„Myslíte to vážně?“

„Ano, vždyť víte, že jsem zarputilej jako beran.“

„Máte zbraň?“

„Co vás to napadá, Gabriello? Já a zbraň?! Nejnebezpečnější nástroj, co doma mám, je kráječ na sýr.“

„Víte co…“ řekla trochu váhavě Gabriella.

„No?“

„Tak já vám zajistím ochranku, ať chcete, nebo ne, nedělejte si s tím hlavu. Slibuju, že si toho ani nevšimnete. Ale pokud jste takovej paličák, měla bych pro vás jednu dobrou radu.“

„Jakou?“

„Abyste všechno, co víte, zveřejnil; to by mohla být jistá pojistka. Povězte to médiím — a pak už pro nikoho nebude mít smysl, aby vás odklízel z cesty.“

„Budu o tom uvažovat.“

Náhle Frans v Gabriellině hlase zaslechl jakousi roztržitost.

„Copak je?“ zeptal se.

„Počkejte chvilku,“ odvětila Gabriella. „Mám druhý telefon. Musím…“

Žena přepnula linku a Frans — ačkoli by měl mít úplně jiné starosti — si právě kladl jedinou otázku: Neztratí August své kreslířské nadání, když ho naučím mluvit?

„Jste tam ještě?“ ozvala se po chvíli Gabriella.

„Samozřejmě.“

„Bohužel musím končit. Ale slibuju, že vám v co nejkratší době zajistím nějaký dozor. Ozvu se. Dávejte na sebe pozor!“

Frans hovor ukončil, vzdychl a znovu se ponořil do úvah o Hanně, Augustovi a šachovnicové podlaze, odrážející se v zrcadlové skříni, myslel na všechno ostatní, než nač by právě myslet měl, a roztržitě zamumlal:

„Jdou po mně.“

Náhle si uvědomil, že to není nijak přehnané tvrzení, ačkoli si celou dobu odmítal připustit, že by byli schopni uchýlit se k násilí. Ale co o nich vlastně ví? Nic. Jenže teď nemá sílu se tím zabývat. Namísto toho se znovu pohroužil do nových informací o malé Nadie a o jejich významu pro svého syna. Bylo to naprosto pošetilé, ale Frans dělal, jako by se nic nestalo. Při surfování po internetu narazil na jméno profesora neurologie Charlese Edelmana a namísto dalšího čtení — přestože obvykle dával přednost psanému slovu před verbální komunikací — zavolal na ústřednu Karolínské nemocnice.

Pak si uvědomil, kolik je hodin. Edelman teď bude asi sotva v práci a jeho soukromé číslo nikde nenajde. Ale počkat… profesorovo jméno padlo i v souvislosti se speciálním zařízením pro autistické děti s názvem Ekliden. Frans zkusil štěstí. Po několika zazvoněních se ozvala jakási žena, která se představila jako sestra Lindrosová.

„Promiňte, že ruším tak pozdě večer,“ omluvil se Frans Balder. „Sháním profesora Edelmana. Není náhodou ještě přítomen?“

„Ale ano, je tady. V tomhle nečase by se domů stejně nedostal. Koho mám ohlásit?“

„Franse Baldera,“ odvětil Frans a pak — jako by mu to mohlo nějak pomoct — dodal: „Profesora Franse Baldera.“

„Počkejte okamžik, prosím,“ vyzvala ho sestra Lindrosová. „Zeptám se, jestli má čas.“

Frans zíral na Augusta, který se znovu chopil tužky a zaváhal. Franse to zneklidnilo, připadalo mu to jako neblahé znamení. „Zločinecká organizace,“ zabrumlal si.

„Charles Edelman,“ ozval se mužský hlas. „Skutečně mluvím s profesorem Balderem?“

„Přesně tak. Mám takový malý…“

„Ani netušíte, jaká je to pro mě čest,“ pokračoval Edelman. „Právě jsem se vrátil z konference ve Stanfordu a tam jsme hovořili o vašem výzkumu neuronových sítí, ano, dokonce jsme si položili otázku, jestli bychom se my, neurologové, nemohli o mozku dozvědět něco víc jinými cestami, například díky počítačovému výzkumu. Zajímalo by nás…“

„To mě moc těší,“ přerušil ho Frans. „Ale já bych na vás měl taky jednu otázku.“

„Ale, opravdu? Týká se vašeho výzkumu?“

„Ani v nejmenším, zato mám autistického syna. Je mu osm let, dodnes ze sebe nevypravil ani slovíčko, ale když jsme před pár dny přecházeli přes křižovatku na Hornově ulici, tak…“

„Ano?“

„… tak se po návratu domů posadil k papíru a nepředstavitelnou rychlostí celý výjev nakreslil, naprosto dokonale. Neuvěřitelně!“

„A vy chcete, abych se na jeho výtvor zajel podívat?“

„To bych samozřejmě moc rád, ale proto vám nevolám. Mám vážnou starost; četl jsem totiž, že kreslení může představovat jeho způsob komunikace s okolním světem, a když se naučí mluvit, tedy když si osvojí jiný dorozumívací prostředek, mohl by o tento talent přijít.“

„Předpokládám, že jste četl o malé Nadie.“

„Jak to víte?“

„Protože tak je to pokaždé. Ale klid, klid, Fransi — můžu vám tak říkat?“

„Samozřejmě.“

„Velmi dobře, Fransi, váš telefonát mě nesmírně potěšil a můžu vás rovnou ubezpečit, že si nemusíte dělat starosti, ba naopak. Nadia je výjimka, která potvrzuje pravidlo, nic jiného. Veškeré výzkumy ukazují, že rozvoj jazyka savantské nadání spíše podporuje. Podívejte se třeba na Stephena Wiltshira, zřejmě jste o něm taky četl, že?“

„O tom chlapci, co nakreslil celý Londýn?“

„Přesně tak. Rozvíjel se po mnoha stránkách — umělecky, intelektuálně i jazykově. Dnes je považován za velkého umělce. Takže se netrapte, Fransi. Pochopitelně se stává, že dítě ztratí své savantské nadání, ale většinou k tomu dochází z jiných příčin. Buď ho to přestane bavit, nebo prožije nějakou zásadní změnu. Určitě taky víte, že Nadia přišla o matku.“

„Ano.“

„A to je možná ten pravý důvod. Nikdo samozřejmě přesně neví, jak to doopravdy bylo, ale pochybuju, že Nadia přestala kreslit kvůli tomu, že začala mluvit. Neznám jediný zdokumentovaný případ, který by se takto vyvíjel, a rozhodně vám to neříkám proto, abych si přihřál nějakou vlastní vědeckou polívčičku. Dnes se všichni shodují na tom, že savanti můžou všestranným rozvojem svých dovedností jedině získat.“

„Myslíte to vážně?“

„Ano, naprosto vážně.“

„Syn je taky šikovný na čísla.“

„Opravdu?“ zeptal se nedůvěřivě profesor.

„Co je na tom divného?“

„Protože umělecké nadání se s nadáním matematickým pojí jen velmi zřídka. Jedná se o dvě rozdílné schopnosti, které nejsou nijak spřízněné, a občas se dokonce vzájemně blokují.“

„Ale je to tak. V synových kresbách je patrná i jakási geometrická přesnost, jako by si uměl předem spočítat proporce.“

„To je nesmírně zajímavé. Mohl bych chlapce vidět?“

„To vážně nevím. Hlavně jsem vás chtěl požádat o radu.“

„Pak je odpověď jednoznačná. Věřte svému synovi. Stimulujte ho. Umožněte mu, aby rozvíjel veškeré své schopnosti.“

„Já…“

Frans ucítil podivný tlak v hrudi a náhle nebyl schopen souvisle mluvit.

„Jen bych vám chtěl poděkovat,“ vyrazil ze sebe. „Opravdu moc. Teď ale musím…“

„Moc mě těšilo, že jsem si s vámi mohl popovídat, a nesmírně rád bych vašeho syna poznal. Abych se taky trošku pochlubil — vypracoval jsem velice sofistikovaný test právě pro savanty. Společně bychom možná dokázali chlapci lépe porozumět.“

„Ano, ovšem, to by bylo skvělé. Ale já teď musím…“ mumlal Frans a pak nerozhodně dodal: „Sbohem a děkuji.“

„Ano, jistě, samozřejmě. Doufám, že se brzy ozvete.“

Frans hovor ukončil, chvíli seděl bez hnutí s rukama zkříženýma na prsou a hleděl na Augusta, který stále váhavě svíral žlutou pastelku a zíral na mihotající se plamínek svíčky. Pak se Fransovi zachvěla ramena a z očí mu vytryskly slzy — a to byla novinka, protože ať už se o profesoru Balderovi šuškalo cokoli, plakat ho dosud nikdo nikdy nespatřil.

Nepamatoval si, kdy se mu něco takového stalo naposledy. Neplakal, když mu zemřela matka ani když prožil nebo četl něco dojemného — tehdy byl tvrdý jako kámen. Ale teď, před vlastním synem a jeho řadami pastelek a kříd, se rozbrečel jako malé dítě a ani se nesnažil své pohnutí skrýt. Jeho příčinou byla slova Charlese Edelmana.

August se klidně může učit mluvit a pokračovat v kreslení, což je naprosto úžasná zpráva. Ale Frans samozřejmě neplakal jen z tohoto důvodu. K výbuchu citů přispělo i drama v Solifonu. Nebezpečí vraždy. Tajemství, které ho tížilo, touha po Hanně, Farah nebo komkoli jiném, kdo by zaplnil prázdnotu v jeho srdci.

„Ty můj chlapečku,“ řekl pohnutě Frans. Byl tak vykolejený, že si ani nevšiml, že vypnul notebook a na monitoru se objevily záznamy z bezpečnostních kamer, které byly nainstalované na jeho pozemku.

Zahradou zmítanou vichrem se plížil vytáhlý chlap v kožené bundě s podšívkou, tvář mu zakrývala kšiltovka stažená hluboko do čela. Ať už to byl kdokoli, musel si být vědom toho, že ho zabírá kamera, a přestože byl vyčouhlý a hubený, jeho kolébavá, poněkud teatrální chůze připomínala boxera těžké váhy mířícího do ringu.

Gabriella Graneová seděla ve své kanceláři v budově bezpečnostní policie a pátrala na internetu i ve všech dostupných registrech. Moc toho nezjistila, protože nevěděla, co by vlastně měla hledat. Stále v ní však hlodal podivný neklid.

Její rozhovor s Balderem přerušila Helena Kraftová, ředitelka bezpečnostní policie, a důvod byl stejný jako předtím: sháněla ji Alona Casalesová z NSA. Tentokrát kolegyně působila mnohem klidněji a opět s ní začala flirtovat.

„Tak co, už jste si dali do pořádku počítače?“ vyzvídala Gabriella.

„Haha… jo, byl tady pořádnej cirkus, ale myslím, že to nebylo nic vážnýho, a omlouvám se, že jsem byla taková tajemná, ačkoli to bych zřejmě měla zůstat i nadále. Mám pro tebe ještě pár informací a hlavně bych chtěla zdůraznit, že profesoru Fransi Balderovi hrozí nanejvýš reálné a závažné nebezpečí, ačkoli stoprocentně to tvrdit nemůžu. Už jste to nějak vyřešili?“

„Právě jsem s ním mluvila. Odmítá se hnout z domu. Tvrdil, že má zrovna něco rozdělaného, takže mu zajistím ochranku.“

„Výborně. Určitě je ti jasný, že jsem toho zjistila víc, než jsem ti zatím prozradila. Udělala jste na mě dojem, slečno Graneová. Neměla by taková superkočka pracovat spíš u Goldmana Sachse a rejžovat miliony?“

„To není můj styl.“

„Můj taky ne. Ty prachy by mi samozřejmě nevadily, ale tohle podfinancovaný čmuchání mi sedne líp. No, zlatíčko, takže situace vypadá následovně. Pevně doufám, že nenastane žádná katastrofa, to by tak ještě scházelo, naopak by mě spíš potěšilo, kdybych se sekla. Obávám se totiž, že tenhle gang ohrožuje mezinárodní hospodářské zájmy, a navíc jsem přesvědčená, že má i politické pozadí. Jeden z těch ruských počítačových inženýrů, o kterých jsem se zmínila, Anatolij Chabarov, je v kontaktu se členem ruské dumy Ivanem Gribanovem, což je jeden z hlavních akcionářů Gazpromu.“

„Rozumím.“

„Většinou jsou to jen jednotlivé nitky bez souvislostí a já jsem strávila spoustu času tím, že jsem se snažila odhalit jejich bosse.“

„Toho, co si říká Thanos?“

„Nebo ji.“

„Ji?“

„Ano, ale třeba se pletu. Tenhle typ zločineckých skupin ženy spíš zneužívá — a rozhodně je nestaví na šéfovské posty, a navíc se o té osobě mluví spíš jako o něm.“

„A z čeho usuzuješ, že by se přesto mohlo jednat o ženu?“

„Z jisté úcty, které požívá, a z toho, jakým způsobem se o ní mluví: takhle nějak se muži odjakživa vyjadřovali o vytoužených a obdivovaných ženách.“

„Takže je to nějaká kráska?“

„Vypadá to tak, ale možná za to může prostě jen ten můj homoerotickej čuch: nikdo by se neradoval víc než já, kdyby se všechny ruský gangsterky přeorientovaly a věnovaly se spíš téhle disciplíně.“

„Chacha, to snad ne!“

„Ale to ti říkám jenom proto, abys věděla úplně všechno, když ti tuhle patálii teď přihrávám. Pochop, je v tom namočená spousta advokátů… Právníci dnes jedou úplně ve všem, nezdá se ti? Zlodějinu provedou hackeři a advokáti je potom ze všeho vysekají. Co na to říkal Balder?“

„Že před zákonem jsme si všichni rovni — pokud stejně zaplatíme.“

„Přesně tak, ten, kdo má prachy na skvělýho obhájce, si může dovolit prakticky všechno. Určitě víš, že Balderova odpůrce hájí washingtonská právní kancelář Dackstone & Partner.“

„Jo, to vím.“

„A pak taky určitě víš, že tahle firma zaměstnává doslova celou fabriku techniků a profíků a ti sedřou kůži ze všech vynálezců a inovátorů, kteří doufají, že se za svoje výtvory dočkají nějaké odměny.“

„Samozřejmě, to jsem pochopila už při procesech s Håkanem Lansem.“

„Děsivá historka, co? Ale zajímavý je, že firma Dackstone & Partner taky figuruje v několika rozhovorech, který se nám ze sítě téhle bandy podařilo vyšťourat a identifikovat, přestože používají zkratku D. P., nebo dokonce jen D.“

„Takže Solifon a tihle padouši mají stejné právníky?“

„Vypadá to tak, ale to ještě není všechno. Dackstone & Partner se právě chystá otevřít pobočku ve Stockholmu, a víš, jak jsme to zjistili?“

„Ne,“ odpověděla Gabriella, jíž se zmocňovala stále větší nervozita.

Chtěla hovor co nejrychleji ukončit a zajistit Balderovi policejní ochranu.

„Sledováním té skupiny,“ pokračovala Alona. „Chabarov se o tom čistě mimochodem zmínil, z čehož vyplývá, že jsou v tom namočení. Ten gang navíc věděl o otevření pobočky ještě předtím, než to firma oficiálně oznámila.“

„Vážně?“

„Jo, a ve Stockholmu se Dackstone & Partner spřáhl se švédským advokátem Kennym Brodinem, co se dřív zabýval trestním právem a je proslulý tím, že se svými klienty kamarádí víc, než je zdrávo.“

„Jo, to je klasika, ve večernících se tu a tam objeví fotka z nějakého večírku, kde se Kenny Brodin baví s těmi svými gangstery a pak se plazí po nějaké štětce,“ doplnila ji Gabriella.

„Taky jsem to viděla a řekla bych, že pokud chceš trošku zrekognoskovat terén, Brodin by pro začátek nebyl nejhorší. Kdoví, třeba mezi velkokapitálem a tím gangem existuje nějaké propojení.“

„Mrknu se na to,“ slíbila Gabriella, „ale teď musím něco zařídit. Ještě si zavoláme.“

Pak zatelefonovala na oddělení osobní ochrany bezpečnostní policie, kde ten večer sloužil sám Stig Yttergren, což záležitost nijak neusnadnilo. Stig Yttergren byl korpulentní šedesátník a parádní ochlasta, jehož největší zábavou bylo hraní karet a vykládání pasiánsu na počítači. Občas mu pro jeho neochotu říkali Pan Nejde to. Gabriella Stigovi velmi komisním hlasem vysvětlila situaci a rezolutně ho požádala, aby profesoru Fransi Balderovi na Saltsjöbadenu co nejrychleji zajistil ochranku. Stig Yttergren jako obvykle odvětil, že to bude velice těžké a že to zřejmě nepůjde, a když mu Gabriella sdělila, že je to příkaz samotné ředitelky, Stig utrousil cosi jako „kráva jedna zasraná“.

„Nic jsem neslyšela,“ prohlásila Gabriella, „ale postarejte se, aby to bylo co nejrychleji.“ To však samozřejmě nešlo. Zatímco čekala a nervózně bubnovala prsty do stolu, vyhledala si informace o firmě Dackstone & Partner, aby si prověřila vše, co jí pověděla Alona, a přitom v ní zahlodal nepříjemně povědomý pocit.

Než stačila něco zjistit, ozval se jí Stig Yttergren se svou obvyklou písničkou — všichni jsou plně vytížení. Dnes večer má královská rodina nějakou akci s norským korunním párem, a kromě toho jednomu z členů nacionalistické strany Švédská demokracie přistál na hlavě kornout zmrzliny dřív, než ochranka stačila zasáhnout, takže při jeho opožděném projevu v Södertälje museli posílit vlastní řady.

Yttergren však sehnal „dva fantastický týpky“, jakéhosi Petera Bloma a Dana Flincka. Gabrielle nezbylo než vzít zavděk tím, co je, přestože jí jména Blom a Flinck připomínala Klinga a Klanga z Pipi Dlouhé punčochy, a na okamžik ji přepadlo zlé tušení, ale pak dostala vztek sama na sebe.

Posuzovat lidi podle jména, to je ten její zatracený snobismus. Spíš by se měla zneklidňovat vznešenými příjmeními jako Gyllentofs a podobně. Tohle bude v pohodě, řekla si a veškeré chmurné představy hodila za hlavu.

Pak se znovu vrhla do práce. Bude to pěkně dlouhá noc.

KAPITOLA 09

Noc z 20. na 21. listopadu

Lisbeth se vzbudila natažená přes velkou manželskou postel a uvědomila si, že se jí zdálo o otci. Náhle měla pocit, jako by se schylovalo k něčemu neblahému. Pak si vybavila včerejší večer a utěšovala se, že to není nic jiného než chemická reakce jejího těla. Měla příšernou kocovinu. Na nejistých nohách se odpotácela do své rozlehlé, mramorem obložené koupelny, vybavené vířivkou a vším tím posraným luxusem, z něhož se jí hned zvedl žaludek. Nestalo se však nic horšího, než že upadla a chvíli nemohla popadnout dech.

Pak se zvedla, podívala se na sebe do zrcadla, a ani tento obrázek nebyl zrovna povzbudivý. Oči měla úplně rudé. Na druhou stranu bylo teprve něco málo po půlnoci. Spala sotva několik hodin. Vyndala ze skříňky pohárek, natočila si do něj vodu a v témže okamžiku si znovu vybavila ošklivý sen. Pevně sevřela sklenku, až ji rozmáčkla v dlani. Na podlahu kapala krev, Lisbeth vztekle nadávala a bylo jí jasné, že teď se jí sotva podaří znovu usnout.

Co kdyby zkusila rozluštit tu zašifrovanou složku, kterou si včera stáhla? Ne, v téhle chvíli by to nemělo smysl. Lisbeth si ovázala ránu ručníkem, popošla ke knihovně a vytáhla z ní novou studii princetonské fyzičky Julie Tammetové, popisující zhroucení velké hvězdy a její následné smrštění do černé díry. S knihou v ruce se odvlekla k červené pohovce pod oknem, odkud byl výhled na Stavidlo a Rytířský průliv.

Jakmile se dala do čtení, hned se cítila o poznání lépe. Krev z ručníku odkapávala na zem a bolest hlavy ustoupila. Lisbeth se zcela pohroužila do knihy a tu a tam si dělala poznámky na okraji. Vlastně to pro ni nebylo nic nového. Věděla lépe než kdo jiný, že hvězdu drží při životě dvě zcela protichůdné síly: jaderné slučování v jejím středu, které se snaží hvězdu roztáhnout, a gravitace, která ji stlačuje. Považovala to za dokonale vyvážený mechanismus, za přetahovanou, v níž je poměr sil dlouho vyrovnaný, ale nakonec hvězdě dojde jaderné palivo a následuje masivní exploze, která je pro slabšího partnera v tomto souboji zcela osudná.

Mimořádně hmotné kosmické těleso se smrští jako vypuštěný balonek a stále se zmenšuje. Hvězda se tak může zhroutit prakticky do ničeho, což s neobyčejnou elegancí popisuje Schwarzschildův vzorec pro výpočet poloměru nerotující černé díry

kde G je gravitační konstanta, m hmotnost objektu a c rychlost světla. Německý fyzik Karl Schwarzschild již během první světové války popsal stadium, v němž hvězda zkolabuje do nesmírně zhuštěného bodu s tak silnou gravitací, že ji nepřekoná ani světlo. V takovéto situaci už není návratu a nebeské těleso je do posledního atomu odsouzeno ke zhroucení zvanému gravitační singularita, v níž čas a prostor ztrácejí svůj původní význam a kde se — uprostřed vesmíru řízeného fyzikálními zákony — možná dějí i další iracionální podivnosti.

Tato singularita, bod ohraničený smyšlenou kulovitou plochou zvanou horizont událostí, za nímž neplatí žádné známé fyzikální zákony, se nazývá černá díra. Lisbeth se černé díry zamlouvaly. Cítila s nimi jistou spřízněnost.

Přesto ji zpočátku stejně jako Julii Tammetovou nezajímaly primárně černé díry, ale spíše procesy, jež jejich vzniku předcházejí, a především skutečnost, že kolaps hvězdy začíná v ohromném vesmíru, který obyčejně popisujeme pomocí Einsteinovy teorie relativity, avšak na jeho konci se projevují kvantové jevy, jež platí především v nepředstavitelně malém mikrosvětě.

Lisbeth byla od začátku přesvědčená o tom, že pokud by uměla tyto kvantově mechanické procesy popsat, dokázala by skloubit dva neslučitelné světy, svět kvantové mechaniky a obecné teorie relativity. Ale to je samozřejmě zcela mimo její schopnosti, stejně jako to zatracený šifrování. Nakonec se v myšlenkách znovu vrátila k otci.

Když byla malá, táta pravidelně a velice surově týral její matku. Nerušeně ve svých svinstvech pokračoval až do doby, kdy Lisbeth dosáhla dvanácti let a rozhodla se dát mu náležitě za vyučenou. Tehdy ještě netušila, že otec je zběhlý špičkový agent ze sovětské rozvědky GRU, a stejně tak neměla zdání, že speciální jednotka bezpečnostní policie zvaná Sekce je ochotná chránit toho šmejda za každou cenu. Přesto jí neušlo, že ho obestírá jakási záhadná, neurčitá temnota, která se projevovala v mnoha věcech, například v takové banalitě, jako bylo jeho jméno.

Ve všech dokladech stálo, že se jmenuje Karl Axel Bodin, a všichni nezasvěcení ho tak přirozeně oslovovali. Jeho rodina na Lundské ulici však věděla, že jde o falešnou identitu a že jeho skutečné jméno zní Zala, tedy přesněji řečeno Alexander Zalaščenko. Bez velké námahy dokázal člověka vyděsit k smrti a především byl zcela nedotknutelný, jako by ho chránil zázračný plášť, tedy přinejmenším Lisbeth to tak připadalo.

Přestože tehdy neznala jeho tajemství, bylo jí jasné, že otec si může dovolit prakticky všechno a nic se mu nestane. To bylo jednou z příčin jeho neotřesitelné bohorovnosti. Běžnými cestami proti němu nikdo nic nezmohl a Zala si toho byl plně vědom. Jiné tatínky mohl člověk nahlásit na sociálku nebo na policii, ale Zalu chránila moc, na niž byly i tyto instituce krátké. Lisbeth v poslední době stále častěji trápily noční můry: ve spánku se jí vracel den, kdy našla maminku na zemi bez známek života a kdy se rozhodla, že toho kripla zneškodní.

Právě tato událost — a vlastně ještě jedna — byly jejími skutečnými černými dírami.

Osmnáct minut po jedné hodině ranní se rozhoukal alarm a Frans Balder se s trhnutím probudil. Je snad někdo v domě? Zaplavila ho nevysvětlitelná hrůza a rychle natáhl paži po synovi, jenž si jako obvykle vlezl do vedlejší postele. August ze spánku neklidně kňoural, jako by výstražné houkání proniklo i do jeho snů. Chlapečku můj zlatý, pomyslel si Frans. Pak strnul. Nebyly to kroky?

Ne, určitě se mu to jen zdálo. V pronikavém kvílení stejně všechny ostatní zvuky zanikly. Frans pohlédl z okna. Venku bylo hotové boží dopuštění: o přístavní molo i pobřeží se tříštily vysoké vlny, okenní tabulky se třásly a vydouvaly pod poryvy větru. Nespustil poplach sám vítr? Možná je vysvětlení takhle jednoduché.

Ať je to jakkoli, musí zkontrolovat situaci, případně přivolat pomoc, a mimoto se poohlédnout po policejní ochrance, kterou mu nakonec zajistila Gabriella Graneová. Dvěma mužům od bezpečnostní policie trvala cesta na Saltsjöbaden několik hodin, což bylo poněkud úsměvné. Zdrželo je počasí a spousta protichůdných rozkazů: Přijeďte sem, potřebujeme pomoct s tím nebo s oním! Neustále měli nějaký problém a Frans byl s Gabriellou zajedno, že oba policisté jsou neschopní až hrůza.

Ale to můžou probrat později, především proto, že teď se probudil August — nebo se spíš začal probouzet — a Fransovi nezbývalo než rychle jednat. Hysterické dítě mlátící hlavou do čela postele bylo to poslední, co v té chvíli potřeboval. Špunty do uší, napadlo ho, staré zelené špunty, které si kdysi koupil na letišti ve Frankfurtu.

Frans vyndal zátky z nočního stolku a opatrně je zastrčil chlapci do uší. Pak mu urovnal peřinu, políbil ho na tvář a pohladil po dlouhých vlnitých vlasech. Upravil mu límeček u pyžama a posunul hlavu na polštáři, aby se mu pohodlně leželo. Bylo to nepochopitelné počínání: Frans byl vyděšený a pospíchal — nebo by přinejmenším pospíchat měl.

Přesto se syna dotýkal pomalu a s něhou. Možná na něj dolehla jakási sentimentalita. Možná chtěl oddálit to, co ho čeká, a na okamžik opravdu zatoužil mít nějakou zbraň, ačkoli by s ní stejně neuměl zacházet.

Není nic jiného než natvrdlý programátor, jehož na stará kolena zdolaly otcovské city, a nikdy neměl dopustit, aby se dostal do takové kaše. K čertu se Solifonem, NSA i všemi zločineckými bandami! Ale teď musí zatnout zuby. Frans se nejistě odplížil do haly, a dřív než cokoli podnikl, dřív než vyhlédl na cestu, vypnul poplašný systém. Jeho kvílení ho přivádělo k šílenství. Náhle se v domě rozhostilo ticho a Frans zůstal stát v hale, neschopen jakékoli další činnosti. Vtom mu zazvonil mobil. Leknutím nadskočil, ale vzápětí pocítil vděčnost, že ho telefon vytrhl z chmurných úvah.

„Ano,“ řekl do sluchátka.

„Haló, tady Jonas Anderberg z Milton Security. Je všechno v pořádku?“

„Cože? Jo.. Myslím že ano. Ale začal houkat alarm.“

„Já vím, a podle našich doporučení byste se měl v takové situaci schovat do zabezpečené místnosti v suterénu a zamknout se tam. Už jste dole?“

„Ano,“ zalhal Frans.

„Dobře, výborně. Víte, co se stalo?“

„Ani v nejmenším, prostě mě vzbudil alarm. Nemám tušení, proč se spustil. Nemohla to způsobit bouře?“

„To sotva… Počkejte chvíli!“

V hlase Jonase Anderberga byla patrná jakási nesoustředěnost.

„Co je?“ vyzvídal nervózně Frans.

„Vypadá to…“

„No tak už se kruci vymáčkněte! Klepu se strachy.“

„Promiňte, klid, klid… zrovna procházím záznamy z bezpečnostních kamer a podle všeho se zdá, že…“

„Že co?“

„Že se k vám někdo chystá. Na vašem pozemku se potlouká nějaký chlápek v tmavých brýlích a kšiltovce, ano, pak se můžete kouknout sám. Už tam obcházel dvakrát, ale jak jsem říkal… zrovna jsem začal a potřebuju si ho prohlédnout trošku důkladněji, abych vám o něm mohl povědět víc.“

„Co je to za člověka?“

„No, poslyšte, to vám zatím nedokážu říct.“

Jonas Anderberg se znovu soustředěně pohroužil do kamerových záznamů.

„Ale možná… řekl bych… ne, na takové spekulace je ještě brzy,“ pokračoval.

„Prosím, klidně spekulujte. Potřebuju slyšet něco konkrétního, aspoň z psychoterapeutických důvodů.“

„Fajn, teoreticky by se dalo říct, že je tu přinejmenším jedna uklidňující okolnost.“

„A jaká?“

„Jeho chůze. Ten chlap chodí jako narkoman, jako by se zrovna dostal do rauše, dělá zvláštní, stylizované a přehnané pohyby, což by mohlo naznačovat, že je to obyčejný feťák a zloděj. Ale na druhou stranu…“

„Ano?“

„… si zakrývá obličej, což se mi moc nelíbí…“

Jonas se znovu zarazil.

„Pokračujte!“

„Počkejte chvilku.“

„Copak nechápete, že mi tím brnkáte na nervy?“

„To jsem nechtěl. Ale poslyšte…“

Balder ztuhl, jako by ho zasáhl blesk. Na příjezdové cestě do garáže zavrčel motor.

„… budete mít návštěvu.“

„Co mám dělat?“

„Zůstaňte tam, kde jste.“

„Dobře,“ odpověděl Frans a ochromeně zůstal stát, byť na zcela jiném místě, než kde by se podle pokynů Jonase Anderberga měl nacházet.

Mikaelu Blomkvistovi zazvonil dvě minuty před druhou hodinou v noci telefon. Byl ještě vzhůru, ale mobil zapomněl v džínách na podlaze, takže hovor nestačil včas přijmout. Navíc mu někdo volal ze skrytého čísla. Mikael zaklel, zalezl zpátky do postele a zavřel oči.

Nesmí probdít další noc. Erika usnula těsně před půlnocí a Mikael se od té doby převaloval v posteli, rozjímal nad vlastním životem i nad vztahem s Erikou, ale nic zvlášť pozitivního v tom nenacházel. Miloval Eriku už několik desetiletí a ona jeho city nepochybně opětovala.

Dnes už to však nebylo tak snadné jako dřív a Mikael začal pociťovat jisté sympatie ke Gregerovi. Greger Beckman byl umělec a Eričin manžel a nikdo ho nemohl vinit z nepřejícnosti nebo úzkoprsosti. Naopak, Greger správně odhadl, že Erika se Mikaela nikdy nevzdá a nebude schopna se ovládnout, aby s ním neskočila do postele, kdykoli se jí zamane, ale nedělal kvůli tomu scény ani nevyhrožoval, že sebere manželku a odstěhuje se s ní do Číny. Uzavřel s Erikou dohodu: „Klidně si s ním buď — jen když se ke mně pokaždé vrátíš“, a tak to také fungovalo.

Vznikl tak jejich dlouhodobý ménage à trois, zvláštní konstelace, přičemž Erika nejčastěji spávala na Saltsjöbadenu s Gregerem, ale občas přenocovala také na Bellmanově ulici. Mikael Blomkvist se po mnoho let skutečně domníval, že je to úžasné řešení, které by prospělo mnoha dvojicím žijícím pod párovou diktaturou. Vždycky když mu Erika řekla: „Miluju svého manžela a tebe musím mít taky“, nebo když ho Greger na nějakém večírku bratrsky objal kolem ramen, děkoval Mikael své šťastné hvězdě.

V poslední době však začal pochybovat, jestli je to opravdu tak skvělé uspořádání, snad proto, že stále častěji bilancoval svůj život, a kromě toho v něm hlodalo podezření, že se vlastně o žádnou dohodu nejedná.

Naopak, pod záštitou vzájemné domluvy může některá ze stran svévolně prosazovat své vlastní zájmy a teprve s odstupem času vyjde najevo, že navzdory veškerým ujištěním o opaku byla ona dohoda pro někoho utrpením. Upřímně řečeno, Eričin pozdní noční telefonát se u Gregera nesetkal s bouřlivým nadšením. Kdoví, možná ani Greger nemůže v tuhle chvíli usnout.

Mikael se usilovně snažil myslet na něco jiného. Na chviličku se dokonce pokoušel snít, ale k ničemu to nebylo. Nakonec vstal a umínil si, že se bude věnovat něčemu rozumnějšímu: mohl by si přečíst něco o průmyslové špionáži nebo ještě lépe nastínit případnou finanční rozvahu Milénia. Oblékl se, zapnul počítač a prošel si elektronickou poštu.

Většina e-mailů se týkala obvyklých hovadin, ale některé z nich mu vlily do žil trošku elánu: byly to povzbuzující zprávy od Christera, Malin a Andreje Zandera před nastávající bitvou se Sernerem. Mikael na ně odpověděl s mnohem větší bojovností, než jakou ve skutečnosti cítil. Pak si prošel Lisbetinu složku, a přestože si od toho moc nesliboval, vzápětí se rozzářil. Lisbeth mu odpověděla. Poprvé za celou věčnost o sobě dala vědět.

Balderova inteligence není ani v nejmenším umělá. A co dělá tvoje vlastní?

Co se stane, Blomkviste, když sestrojíme mašinu, která bude chytřejší než my?

Mikael se usmál a vzpomínal na jejich poslední setkání v Kaffebaru na ulici Svatého Pavla, a proto mu chvilku trvalo, než si uvědomil, že se její vzkaz skládá ze dvou otázek. První představovala spíš takové přátelské rýpnutí, na němž bylo mnoho pravdy: jeho reportáže v poslední době skutečně nepřekypovaly pronikavým intelektem ani originalitou. Stejně jako u mnoha dalších kolegů se jeho psaní stalo rutinou, ve svých článcích používal otřepané výrazy a floskule. Jenže s tím toho v tuhle chvíli moc nenadělá. Pobaveně zauvažoval o Lisbetině druhé otázce, o jejím skrytém hlavolamu. Téma samo o sobě ho sice nijak zvlášť nezajímalo, ale chtěl vymyslet nějakou duchovně laděnou odpověď.

Co se stane, když vytvoříme stroj, který bude chytřejší než my? dumal Mikael. Odešel do kuchyně, otevřel si láhev minerálky a posadil se ke stolu. O patro níž ošklivě kašlala paní Gemerová a kdesi daleko v ruchu velkoměsta ječela sanitka. Jo, odpověděl si Mikael, když stvoříme robota, který dovede myslet jako my, vlastně ještě o trochu líp, například… Náhle pochopil smysl otázky a hlasitě se rozchechtal. Takový robot by musel být schopen vytvořit něco inteligentnějšího, než je sám, protože stejně tak to bylo i s námi, když jsme vytvářeli jeho. A co bude pak?

Každý nový robot se samozřejmě stane stvořitelem ještě dokonalejšího potomka, zatímco původce toho všeho, sám člověk, pro něj nebude o nic zajímavější, než jsou pro nás laboratorní bílé myšky. Pokud se inteligenční exploze vymkne naší kontrole, bude to jako v Matrixu. Mikael se ušklíbl a napsal:

Pokud takovou mašinu opravdu dokážeme sestrojit, ta pak stvoří svět, ve kterém bude Lisbeth Salanderová o trochu snesitelnější.

Pak nějakou dobu seděl a civěl z okna, i když toho v chumelenici moc vidět nebylo, a občas vrhl otevřenými dveřmi pohled do ložnice, kde tvrdě spala Erika, jež neměla sebemenší tušení o robotech, které svou inteligencí předčí tu lidskou, tedy přinejmenším v tuto chvíli se podobnými úvahami neznepokojovala. Poté vytáhl telefon.

Měl pocit, že zaslechl pípnutí, a skutečně: v hlasové schránce mu někdo zanechal vzkaz. Mikael zneklidněl. Kromě nabídek od bývalých milenek, které se někde přiopily a přišly na ně sexuální choutky, mu v noci žádné dobré zprávy nechodily, a proto si vzkaz okamžitě poslechl:

Jmenuju se Frans Balder. Vím, že volat neznámému člověku takhle pozdě v noci je velká drzost, a hluboce se omlouvám. Dostal jsem se však do krizové situace, tedy aspoň mně to tak připadá, a kromě toho jsem se právě dozvěděl, že jste mě sháněl, což je opravdu pozoruhodná náhoda. Měl bych pro vás několik zajímavých informací. Budu moc rád, když se mi co nejdřív ozvete. Obávám se, že to spěchá.

Pak Frans Balder uvedl své telefonní číslo a e-mailovou adresu. Mikael si údaje zaznamenal a chvíli jen tak seděl a bubnoval prsty do stolu. Pak na číslo zavolal.

Frans Balder ležel v posteli. Byl otřesený a vyděšený, ale přesto se mu trošku ulevilo: vůz, jenž se objevil před jeho garáží, byla ona slibovaná policejní ochranka, sestávající z dvojice mužů kolem čtyřicítky. Jeden byl nápadně vysoký, druhý malý, oba měli frajerský krátký účes, tvářili se sebejistě a cílevědomě, ale jinak se chovali vcelku zdvořile a uctivě se mu omluvili za zpoždění.

„Milton Security a Gabriella Graneová z tajné služby nám už popsali situaci,“ vyložili mu.

Také už věděli, že se na pozemku potloukal nezvaný návštěvník v kšiltovce a černých brýlích, takže budou mít oči na stopkách. Odmítli šálek teplého čaje a ihned se chtěli vydat na obhlídku. Fransovi jejich rozhodnutí připadalo moudré a profesionální, ale jinak na něj žádný zvláštní dojem neudělali — v dobrém ani ve zlém. Vzal si jejich telefonní čísla a vrátil se do postele k spícímu Augustovi se zelenými špunty v uších.

Pochopitelně však nedokázal znovu usnout. Naslouchal hučení bouře a pokoušel se v něm rozeznat i jiné zvuky. Nakonec se posadil. Musí něco podniknout, jinak se z toho zblázní. Přehrál si vzkazy v hlasové schránce: první zpráva od Linuse Brandella byla směsicí jedovatosti a rezignace a Frans měl chuť ji rovnou zamáčknout. Na Linusovy kecy opravdu neměl sílu.

Přesto v jeho zprávě postřehl několik zajímavých informací: Linus mluvil o Mikaelu Blomkvistovi z časopisu Milénium, který by se s Fransem rád spojil. Frans začal přemýšlet o Blomkvistovi a nakonec zamumlal: „Co kdybych ho využil jako spojku s okolním světem?“

Fransovo povědomí o tuzemském novinářském prostředí bylo velice mlhavé, ale Mikaela Blomkvista znal a věděl, že je to člověk, který píše investigativní reportáže a nikdy nepodlehl žádnému nátlaku. To však stále ještě neznamená, že je tím pravým člověkem, kterého hledá: Frans o Blomkvistovi slyšel i jiné, mnohem méně lichotivé věci. Vstal z postele a zavolal Gabrielle Graneové, která měla o mediální scéně dokonalý přehled, a navíc se mu zmínila, že bude celou noc pracovat.

„Haló,“ ozvala se ihned Gabriella. „Zrovna jsem vám chtěla volat. Právě se dívám na toho chlapíka, kterého u vás zachytily bezpečnostní kamery. Znovu vám opakuju, že byste se měl okamžitě přestěhovat.“

„Proboha, Gabriello, vždyť sem právě dorazila ta vaše ochranka. Hlídkují přímo před vchodem.“

„Ten chlap se může vrátit jinudy než hlavním vchodem.“

„Ale proč by se sem vracel? Ten člověk z Milton Security říkal, že vypadá jako feťák.“

„Tím bych si nebyla tak jistá. V ruce měl nějaký kufřík a v něm zřejmě nějaké technické vybavení. Nejlepší je vsadit na jistotu.“

Frans vrhl pohled na Augusta vedle sebe.

„Zítra se rád přestěhuju a možná mě to i trošku uklidní, ale dnes v noci nic dělat nehodlám — ti vaši chlapíci působí docela profesionálně, vlastně dost profesionálně.“

„Zase si chcete stavět hlavu?“

„Přesně tak.“

„No dobře, tak já Flincka s Blomem pošlu na obhlídku, aby měli celý pozemek pod kontrolou.“

„Prima, ale proto vám nevolám. Vzpomínáte si, jak jste mi radila, že mám zveřejnit všechno, co vím?“

„Jo… ano… Od příslušnice bezpečnostní policie to sice byla trochu neobvyklá rada, ale přesto mi připadá stále rozumnější. Ale napřed mi povězte, co jste potřeboval. Z celé té záležitosti mi běhá mráz po zádech.“

„Tak se na to vyspíme a promluvíme si hned zítra brzy ráno. Zajímalo by mě, co si myslíte o Mikaelu Blomkvistovi z časopisu Milénium. Domníváte se, že je to vhodný člověk, kterému bych se měl svěřit?“

Gabriella se rozesmála.

„Pokud chcete mým kolegům zvednout tlak, tak to rozhodně udělejte.“

„Je to tak zlé?“

„U bezpečnostní policie ho nikdo nemůže ani cítit. Říká se, že pokud se ve dveřích objeví Mikael Blomkvist, pak máte jistotu, že bude celý rok na draka. Všichni včetně Heleny Kraftové by vám to co nejdůrazněji rozmlouvali.“

„Ale já se ptám vás.“

„A já vám odpovídám, že je to dobrý nápad. Je to zatraceně schopný novinář.“

„Ale vzbudil i kritické ohlasy, nebo ne?“

„Samozřejmě, v poslední době se proslýchá, že Blomkvist už je passé, že nepíše dost pozitivně a povzbudivě a podobné kecy. Je to takový rýpal ze staré školy těch nejlepších kvalit. Máte na něj kontakt?“

„Ano, od svého bývalého asistenta.“

„Fajn, bezva. Ale než se s ním spojíte, musíte to povědět nám. Slibujete?“

„Slibuju, Gabriello. Ale teď se musím aspoň pár hodin prospat.“

„Dobře, a já si zatím promluvím s Flinckem a Blomem a od zítřka vám zajistím utajené bydlení.“

Frans ukončil hovor a snažil se uklidnit rozjitřené nervy, ale rámus za okny jeho nutkavé myšlenky jen posiloval. Připadalo mu, jako by se k němu po vodě hnalo samo zlo, a proti své vůli napjatě pátral po každičké odchylce v hučení vichru a nedokázal vydržet na místě.

Sice Gabrielle slíbil, že si s ní o té záležitosti napřed promluví, ale posléze dospěl k závěru, že už nemůže dál otálet. Všechno, co v sobě tak dlouho nosil, se dralo napovrch. Frans si uvědomoval, jak je to pošetilé. Tolik to přece nespěchá, navíc je noc a navzdory Gabriellinu varování je pod takovým dohledem jako nikdy předtím. Má policejní ochranku a k tomu prvotřídní poplašný systém. Logické argumenty mu však nepomohly. Neměl chvíli klidu, a proto vyťukal číslo, které dostal od Linuse. Blomkvist však hovor samozřejmě nepřijal.

Proč by taky měl? Vždyť je hrozně pozdě. Frans mu šeptem, aby nevzbudil Augusta, nahrál hlasovou zprávu, potom se zvedl, rozsvítil lampičku na svém nočním stolku a přeletěl pohledem po poličce s knihami vpravo od postele.

Byla tam ponejvíce beletrie, která s jeho prací nijak nesouvisela, Frans roztržitě a neklidně listoval starým románem Stephena Kinga Řbitov zviřátek a v duchu se zaobíral ještě záštiplnějšími bytostmi, které by se mohly potloukat nočním šerem. Dlouho tam stál s knihou v ruce a pak to přišlo. Napadlo ho něco podivného, co by za denního světla bezpochyby ihned zavrhl jako holý nesmysl, ale nyní mu to připadalo nanejvýš skutečné, a náhle dostal chuť promluvit si s Farah Šarífovou nebo ještě raději se Stevenem Warburtonem z Los Angeles, který teď bude určitě vzhůru. Frans svou otázku zvažoval, představoval si všemožné neblahé scénáře a přitom hleděl na moře zahalené nocí a na mraky prohánějící se po nebi. A vtom se jeho přání vyplnilo a zazvonil mu telefon, nebyla to však Farah ani Steven.

„Jmenuju se Mikael Blomkvist,“ ozvalo se ve sluchátku. „Sháněl jste mě.“

„Přesně tak, a omlouvám se, že jsem volal tak pozdě.“

„Nic se neděje. Stejně jsem nespal.“

„Já taky ne. Můžete mluvit?“

„Samozřejmě, zavolal jsem vám prakticky ihned poté, co jsem dostal vzkaz od jisté osoby, která nás oba zná. Jmenuje se Salanderová.“

„Kdo?“

„Promiňte, možná jsem to celé špatně pochopil, ale měl jsem dojem, že jste si ji najal, aby vám prověřila počítače a zjistila, jestli nedošlo k nějakému nezákonnému vloupání.“

Frans se rozesmál.

„Ano, panebože, to je opravdu svérázné děvče,“ dodal. „I když jsme spolu měli hodně co do činění, svoje příjmení mi nikdy neprozradila. Předpokládal jsem, že k tomu má své důvody, a nikdy jsem ji do ničeho netlačil. Navštívila mou přednášku na Královském vysokém učení technickém. Rád vám o tom příležitostně povykládám, bylo to skutečně pozoruhodné setkání. Ale já jsem se vás chtěl zeptat především na… no, určitě vám to bude připadat jako hodně bláznivý nápad.“

„Občas mám bláznivé nápady docela rád.“

„A nechtěl byste sem radši rovnou přijet? Moc by to pro mě znamenalo. Mám jisté informace a domnívám se, že je to hotová třaskavina. Rád vám zaplatím taxík.“

„To je od vás milé, ale vlastní výdaje si vždycky hradím sám. A proč to za každou cenu chcete probírat uprostřed noci?“

„Protože…“ Frans zaváhal. „Protože mám pocit, že to spěchá, a vlastně je to víc než pocit. Právě jsem se dozvěděl, že mi hrozí vážné nebezpečí, a před necelou hodinou mi někdo slídil po pozemku. Bojím se, a mám-li být upřímný, rád bych to tajemství ze sebe konečně dostal, sám už ho déle neunesu.“

„Fajn.“

„Co tím myslíte?“

„Že přijedu — tedy pokud se mi podaří sehnat vůz.“

Frans mu nadiktoval adresu, ukončil hovor, potom zavolal profesoru Stevenu Warburtonovi do Los Angeles a soustředěně a zaujatě s ním skoro půl hodiny hovořil. Pak vstal, oblékl si džíny a černou kašmírovou mikinu a na stůl postavil láhev červeného vína z Amaronu. Třeba je i Mikael Blomkvist nakloněn podobným potěšením. Sotva ale došel k pootevřeným dveřím, zděšeně sebou trhl.

Zdálo se mu, jako by zahlédl nějaký pohyb, jako by se kolem něco mihlo. Nervózně vyhlédl na molo a moře, ale nikde nic. Viděl stejně liduprázdnou, bouří sužovanou scenerii jako předtím a pokoušel se sám sebe přesvědčit, že se mu to jen zdálo, že šlo jen o výplod jeho rozjitřené mysli. Pak vyšel z ložnice a kráčel podél velkého okna ke schodišti do horního patra. Znovu se ho však zmocnil neklid a Frans se rychle obrátil. Tentokrát si byl jist, že ho zrak neklame: někdo se mihl u sousední vily, u Cederwallů.

Neznámý přebíhal pod stromy, a přestože ho Frans spatřil jen na kratičký okamžik, všiml si, že je to dobře stavěný chlapík v tmavém oblečení s batohem na zádech. Přemísťoval se v podřepu a jeho pohyby působily zcela profesionálně, jako by je prováděl už mnohokrát předtím, možná v nějaké vzdálené válce. Jejich účelnost a automatičnost Fransovi připomněly scénu z filmového hororu. Po několika vteřinách se vzchopil, vytáhl z kapsy kalhot mobilní telefon a horečně uvažoval, která volaná čísla patří policistům střežícím jeho dům.

Neuložil si je do kontaktů, jen policisty prozvonil, aby mu jejich čísla zůstala na displeji, a nyní zaváhal. Která to vlastně jsou? Nebyl si jistý a rozechvělou rukou zkusil stisknout to, o němž se domníval, že by mohlo být správné. Napřed hovor nikdo nebral. Ozval se třetí signál, čtvrtý, pátý a pak následoval funivý hlas:

„Blom, co se děje?“

„Viděl jsem někoho pobíhat pod stromy u sousedů. Nevím, kde je teď, ale klidně může mít namířeno přímo k vám.“

„Dobrá, tak my se trochu mrknem kolem.“

„Připadalo mi, že…“ pokračoval Frans.

„Co?“

„Nevím, prostě jen to, že je rychlý jako vítr.“

Dan Flinck a Peter Blom seděli v policejním voze a probírali kolegyni Annu Berzeliusovou, především velikost jejího pozadí. Peter i Dan byli oba čerstvě rozvedení.

Zpočátku jim rozvod připadal jako velice bolestná záležitost: oba měli malé děti a manželky, jež se cítily zklamané, a k tomu tchyně a tchány, kteří jim v různých obměnách spílali do mizerných sráčů. Ale pak, když se situace uklidnila a rozvedení otcové získali děti do střídavé péče a založili si nový, bezstarostný domov, dospěli oba ke stejnému náhledu: že jim v manželském chomoutu chyběl nespoutaný staromládenecký život. V poslední době — tedy během týdnů, kdy se nestarali o děti — si užili tolik zábavy jako nikdy předtím a potom, stejně jako za raného mládí, společně probírali proflámované noci, především jejich ženské účastnice, a důkladně recenzovali fyzické přednosti přítomných dam i jejich dovednosti v posteli. Tentokrát jim však nebylo dopřáno pohroužit se do tajů zadnice Anny Berzeliusové tak hluboko, jak by si přáli.

Peterovi zazvonil mobil a oba muži nadskočili. Leknutí způsobil fakt, že Peter si zvolil jako vyzváněcí melodii nejdrastičtější verzi rockového hitu Satisfaction, ale největší strach jim naháněla kombinace noční tmy, bouře a samoty. Peter si zastrčil telefon do kapsy u kalhot, a protože mu byly hodně těsné — na bujných večírcích mu povážlivě zbytněl pupek —, chvíli trvalo, než přístroj vylovil. Když hovor skončil, tvářil se znepokojeně.

„Co je?“ chtěl vědět Dan.

„Balder zmerčil nějakýho chlápka, prej byl rychlej jako vítr.“

„A kde?“

„Někde pod stromama u sousedovic baráku. Asi to bude ten týpek, co má namířeno k nám.“

Peter s Danem vystoupili z auta a znovu se rozklepali zimou. Dnes v noci je povinnost vyhnala z tepla už poněkolikáté, ale tentokrát jim chlad pronikl až do morku kostí. Chvíli otáleli na místě, ztuhlí jako rampouch, a střídavě se rozhlíželi doprava a doleva. Pak velení převzal Peter — ten vysoký — a nakázal Danovi, aby zůstal nahoře u cesty, zatímco on se zajde podívat dolů k vodě.

Pod svažitým terénem stál dřevěný plot a nově vysázené stromořadí. Na zemi ležel sníh, zima byla jako v psírně. Pod svahem se leskla hladina, nejspíš Beraní průliv, a Peter dumal nad tím, proč voda nezamrzla. Možná kvůli těm vysokým vlnám. Bouře řádila naprosto zběsile a Peter nadával — na hnusnou činu i na tuhle zatracenou noční šichtu, která ho vytrhla z krásného snění. Přesto se snažil dělat svou práci, ačkoli ho k tomu nevedlo žádné niterné přesvědčení.

Nastražil uši, aby mu neušel jediný šustot, a rozhlížel se kolem. Zprvu nic zvláštního neobjevil. Nebylo divu: všude byla tma jako v pytli, jen v dálce u mola blikala osamělá lampa. Peter se pustil z kopečka dolů, minul šedou nebo zelenou zahradní lavičku, kterou překotil vítr, a v dalším okamžiku spatřil za velkými okny Franse Baldera.

Balder stál velký kus od okna a soustředěně se skláněl nad postelí. Možná ji stlal, to bylo těžko říct. Zdálo se, že je plně zaujat postelí, a Peter fascinovaně sledoval Balderovy pohyby, ačkoli se měl starat o jiné věci, a na vteřinu či dvě na svůj úkol dočista zapomněl. Pak se znovu vrátil do reality.

Jako nůž jím projel pronikavý pocit, že ho někdo sleduje. Peter se prudce obrátil a divoce bloudil zrakem po okolí. Zpočátku nic neviděl, a právě když se začal uklidňovat, zaregistroval dvě věci zároveň: náhlý pohyb u lesklých ocelových popelnic dole u plotu a rachot motoru na příjezdové cestě. Vůz zastavil, dveře se otevřely.

V podstatě na tom nebylo nic pozoruhodného. U popelnic klidně mohlo čenichat nějaké zvíře a stejně tak sem v noci můžou jezdit auta. Přesto Peter strnul napětím a na okamžik znejistěl, co si má počít. Pak uslyšel Danův hlas.

„Někdo sem jde!“

Peter se nepohnul. Připadalo mu, že ho někdo pozoruje, podvědomě zašátral po služební zbrani u pasu a náhle si vzpomněl na mámu, na svou exmanželku a na děti, jako by ho opravdu čekal nějaký osudový zvrat. Dál se však ve svých úvahách nedostal. Dan znovu zařval, tentokrát zoufale:

„Policie! Tak hergot stůjte!“ Peter se hned poté rozběhl zpět k příjezdové cestě, přestože se mu do toho moc nechtělo. Stále v něm hlodalo podezření, že dole u popelnic se skrývá něco zlověstného a zákeřného. Měl větší strach, než byl ochoten připustit, ale přesto vyrazil za kolegou.

O kus dál honil Dan jakéhosi nalehko oblečeného, potácejícího se chlápka se širokými zády, a i když dotyčný podle Peterova mínění rozhodně nebyl „rychlej jako vítr“, vyrazil za ním a brzy poté jej také dostihl u škarpy vedle dvou poštovních schránek sousedících s malou lucernou, která celý výjev zaplavovala matným světlem.

„Co jste ksakru zač?“ zařval s překvapivou útočností Dan, který měl ovšem taky pěkně nahnáno. V té chvíli na ně muž upřel zmatený a vyděšený pohled.

Neměl čepici, vlasy i strniště na bradě mu zbělely jinovatkou. Třásl se zimou a očividně nebyl v nejlepší náladě, ale jeho tvář jim ihned přišla povědomá.

Peter na okamžik zadoufal, že lapil nějakého proslulého hledaného lumpa, a několik vteřin se dmul pýchou.

Frans Balder se vrátil do ložnice a znovu Augustovi urovnal peřinu, snad i proto, aby byl synek pěkně schovaný, kdyby se něco semlelo. Pak se ho zničehonic zmocnil strach. Způsobil jej pocit hrozícího nebezpečí, o kterém se nedávno dozvěděl od Gabrielly. Tento pocit ještě zesílil po rozhovoru se Stevenem Warburtonem, ačkoli si zprvu namlouval, že je to naprostý nesmysl, jaký se může vylíhnout pouze v mozku vybičovaném úzkostí a strachem za hluboké noci.

Pak si uvědomil, že takovéto podezření v něm podvědomě sílilo už za bezesných nocí ve Spojených státech, a proto vytáhl svůj notebook, svůj vlastní malý superpočítač, jenž byl díky dostatečné kapacitě propojený s mnoha dalšími zařízeními, zapnul ho a veškerý program umělé inteligence, kterému věnoval celý svůj život, jednoduše vymazal, a to… nebylo to čiré bláznovství?

Provedl to prakticky bez přemýšlení. Zničil veškeré složky i backup a připadal si jako bůh zkázy, který zahubil nový život, a vlastně to tak do jisté míry skutečně bylo. To v tu chvíli nevěděl nikdo, ani on sám. Nějakou dobu tam nečinně seděl a uvažoval, jestli unese zármutek a zklamání. Stačilo několik ťuknutí do klávesnice a jeho celoživotní dílo bylo fuč.

Kupodivu se však cítil klidněji, jako by si zajistil bezpečí alespoň v jednom bodě. Pak vstal a znovu vyhlédl do větrné bouřlivé noci. Vtom mu zazvonil telefon. Byl to Dan Flinck, ten druhý policista z ochranky.

„Jen jsem vám chtěl říct, že jsme zadrželi toho chlápka, co jste ho viděl,“ oznámil mu Dan. „Takže můžete být naprosto v klídku. Máme situaci pod kontrolou.“

„A kdo je ten zadržený?“ zajímal se Frans.

„To vám zatím nemůžu říct. Je pořádně pod parou a museli jsme mu trošku domluvit. Jen abyste to věděl. Ještě se ozvu.“

Frans položil telefon na noční stolek těsně vedle notebooku a snažil se uvažovat pozitivně. Vetřelec je v rukou policie, takže se Fransův výzkum nemůže dostat do špatných rukou. Přesto ho to ani trochu neuklidnilo. Zprvu nechápal proč, ale pak mu to došlo: nezdála se mu opilost nevítaného návštěvníka. Muž, kterého viděl přebíhat mezi stromy, rozhodně opilý nebyl.

Po několika minutách Peteru Blomovi došlo, že nezadržel proslulého hledaného zločince, nýbrž herce Lasseho Westmana, který sice v televizi často ztvárňoval padouchy a mafiány, ale rozhodně po něm nebylo vyhlášeno pátrání. Toto zjištění ho nijak neuklidnilo: uvědomil si, že udělal chybu, když odběhl od stromů a popelnic dole pod kopcem, a zároveň mu svitlo, že toto intermezzo bude mít za následek skandál a bulvární poprask.

Peter věděl, že se o Lassem Westmanovi často píše ve večernících, ale teď se známá celebrita netvářila ani trošku vesele. Herec funěl, nadával, snažil se vyhrabat zpátky na nohy a Peterovi nešlo na rozum, co tu tenhle chlápek pro všechno na světě tak pozdě v noci pohledává.

„Vy tady bydlíte?“ zeptal se Lasseho.

„Heleďte, já vám nehodlám nic vykládat,“ zasyčel na něj Lasse Westman a Peter se obrátil na Dana, aby zjistil, jak celá tahle fraška vlastně začala.

Dan však stál o kus dál a telefonoval s Balderem. Chtěl mu ukázat, jaký je sekáč, a pochlubit se, že zadrželi podezřelého — tedy pokud ho tak ještě bylo možno označit.

„Vy jste slídil na pozemku profesora Baldera?“ pokračoval ve výslechu Peter.

„Sedíte si na uších? Jasně jsem vám řekl, že se s váma nehodlám bavit. Co je to krucinál za móresy? Člověk se mírumilovně prochází a pak se zčistajasna vynoří tenhle cvok a mává bouchačkou. To je skandál. Víte, kdo já jsem?“

„Vím, kdo jste, a pokud jsme se k vám nezachovali zrovna nejlíp, moc se omlouvám. K tomu se určitě ještě vrátíme. Ale právě teď je situace dost napjatá a já trvám na tom, abyste nám ihned vysvětlil, co jste chtěl profesoru Balderovi. Ne, ne, teď už nám neutečete!“

Lasse Westman se konečně postavil a pravděpodobně se o útěk vůbec pokusit nechtěl, jen mu dělalo potíže udržet rovnováhu, takže si poněkud teatrálně odkašlal a plivl do vzduchu. Moc to nevyšlo: plivanec se vzápětí ve větru obrátil, zasáhl Lasseho do tváře jako projektil a ihned k ní přimrzl.

„Chcete něco vědět?“ zeptal se herec a otíral si obličej.

„A co?“

„V tomhle příběhu je hlavní padouch někdo jinej.“

Peter nervózně pohlédl na vodu a stromořadí a znovu se v duchu ptal, co to tam dole asi bylo. Absurdita celé situace ho však dočista ochromila, takže nebyl schopen hnout se z místa.

„A kdo?“

„Balder.“

„A proč?“

„Ukradl mojí snoubence syna.“

„A proč by to dělal?“

„Na to se kruci neptejte mě, ale toho počítačovýho cvoka! Ten všivák nemá podle rozhodnutí soudu na kluka žádný právo,“ prohlásil Lasse Westman a přehraboval se ve vnitřní kapsičce kabátu, jako by něco hledal.

„Ve vile žádné dítě není,“ prohlásil Peter.

„Ale jistě že je.“

„Opravdu?“

„Opravdu!“

„A vy jste sem vyrazil pozdě v noci, nalitej jako sud, abyste to dítě odvedl?“ nevzdával se Peter a chystal se k dalšímu slovnímu výpadu, když vtom ho přerušilo řinčení, které se ozvalo od jezera.

„Co to bylo?“ zeptal se.

„Co myslíš?“ opáčil nechápavě Dan, který stál těsně vedle něj. Na místě, kde se právě nacházeli, zvuk skutečně moc slyšet nebyl.

Petera však zamrazilo a znovu si připomněl, co viděl mezi stromy u popelnic. Rozhodl se, že znovu sejde dolů a porozhlédne se kolem, ale ihned zaváhal. Snad ho zarazil strach nebo možná jen vlastní nerozhodnost a neschopnost. Neklidně bloumal očima po okolí a pak zaslechl zvuk blížícího se vozu.

Taxík projel kolem nich a zastavil před vchodem na pozemek Franse Baldera. Pro Petera to byla ideální záminka: zůstal nahoře na cestě, a zatímco pasažér platil řidiči za jízdu, vrhl další neklidný pohled na vodu a opět se mu zazdálo, že něco slyší. Žádný přívětivý zvuk to rozhodně nebyl.

Nic určitého však nevěděl. Dveře taxíku se otevřely, z vozu vystoupil nějaký muž a Peter se po několikavteřinové nejistotě dovtípil, že je to novinář Mikael Blomkvist. Co tady všechny tyhle zatracený celebrity tak pozdě v noci pohledávají?

KAPITOLA 10

Nad ránem 21. listopadu

Frans Balder stál vedle nočního stolku, na němž ležel jeho počítač a telefon, a sledoval Augusta, jak sebou neklidně hází na lůžku. Co se mu asi zdá? Byl by schopen jeho světu porozumět? Tak rád by to zjistil. Tak rád by začal znovu, beze strachu a paranoie, a přestal se zaživa pohřbívat v kvantových algoritmech a zdrojových kódech.

Chtěl být šťastný, chtěl se zbavit břemene, které ho neustále tížilo, a co víc, chtěl se vrhnout do nějakého velkého a bláznivého dobrodružství, třeba do nějakého romantického vztahu. Pár vteřin usilovně přemýšlel o řadě žen, které ho přitahovaly: o Gabrielle, Farah a spoustě jiných.

Také si vzpomněl na to děvče, na Salanderovou. Doslova mu učarovala a Frans si nyní opět uvědomil, že se u ní setkal s něčím cizím, a přitom dobře známým, a náhle mu svitlo: připomínala mu Augusta. Na první pohled toto srovnání poněkud drhlo: August byl autistický chlapeček, a přestože ani Lisbeth nemohla být moc stará, a navíc v sobě měla cosi chlapeckého, ve všem ostatním byla jeho pravým opakem. Oblékala se výhradně do černého a vyzařovalo z ní něco rebelského a nekompromisního. Přesto ho teď trklo, že v jejím pohledu zachytil stejný podivný svit, jakého si všiml u Augusta, když upřeně zíral na semafor na Hornově ulici.

Frans se s Lisbeth seznámil během svých přednášek na Královském vysokém učení technickém ve Stockholmu. Hlavním tématem byla technologická singularita, hypotetický stav, kdy počítačová inteligence předčí tu lidskou. Zrovna když začal vysvětlovat pojem singularity v matematickém a fyzikálním významu, otevřely se dveře a do posluchárny vešla hubená, černě oblečená dívka. Fransovi hned blesklo hlavou, jak je smutné, když feťáci nemají žádné jiné útočiště, ovšem vzápětí zapochyboval, že jde o narkomanku, protože jí chyběl onen typicky vyhaslý pohled. Dívka se tvářila naštvaně a otráveně a jeho přednášce evidentně nevěnovala sebemenší pozornost. Svezla se na židli, vlastně se jen tak válela po lavici, a právě když byl Frans v nejlepším a hovořil o singularitě v komplexní analýze a o pólech, kdy se limita rovná nekonečnu, obrátil se na ni a zeptal se, co si o tom všem myslí. Bylo to od něj podlé. Byl to snobismus. Proč by zrovna ona měla mít v hlavě jeho mimořádné znalosti? Ale dopadlo to jinak.

Dívka k němu vzhlédla a prohlásila, že by měl přestat machrovat s nejasnými pojmy, a pokud jeho výpočty nefungují, měl by zaujmout skeptické stanovisko k jejich základům. Zhroucení fyzikálních zákonů je spíše známkou toho, že jeho vlastní matematika na tento úkol nestačí, a proto je jeho mystifikace singularit v černých dírách jen čirý populismus, přičemž hlavní problém zjevně tkví v absenci kvantové teorie gravitace.

Pak s pronikavou samozřejmostí — která v sále vyvolala šum — podrobila jím citované teoretiky singularit zdrcující kritice a Frans se tehdy zmohl jen na jedinou otázku: „Kdo ksakru jste?“

Poté spolu zůstali v kontaktu a Lisbeth ho překvapila ještě několikrát. Bleskurychle, pouhým mrknutím oka pochopila, čím se Frans zabývá, takže když zjistil, že mu jeho technologii někdo ukradl, obrátil se na ni s prosbou o pomoc a společně sdílené tajemství je stmelilo. Nyní stál v ložnici a přemýšlel o Lisbeth, ale náhle ho znovu bodlo zlé tušení a on se zadíval pootevřenými dveřmi k velkému oknu s výhledem na vodu.

Za oknem stála statná, černě oděná postava v přiléhavé černé čepici, na níž svítila čelovka. Neznámý cosi kutil s okenní tabulkou. Rychlým, bravurním pohybem ji popadl — jako umělec, který právě započíná své dílo —, a než Frans stačil vykřiknout, celé okno se vysypalo. Pak muž zamířil přímo k němu.

Vetřelec si říkal Jan Holtser, a pokud se někdy zmínil o svém povolání, tvrdil, že se zabývá bezpečnostními opatřeními v průmyslové branži. Ve skutečnosti to byl starý ruský elitní voják, který bezpečnostní opatření spíše zdolával, než je vytvářel. Jeho pracovní náplň sestávala z podobných operací, na něž se vždy pečlivě připravil, a předem dokázal přesně vyhodnotit míru rizika.

Měl k dispozici malý šikovný štáb, a ačkoli už nebyl žádný mladík — měl na krku jedenapadesátku —, tvrdým drilem se stále udržoval ve skvělé kondici, a navíc proslul mimořádnou zdatností a schopností improvizace. Pokud se objevily nějaké nové okolnosti, Jan je okamžitě vzal v potaz a své původní plány jim přizpůsobil.

Obecně vzato lze říct, že mladickou pružnost nahrazoval zkušeností, a občas — ovšem pouze v úzkém kroužku, kde mohl mluvit otevřeně — se zmiňoval o svém šestém smyslu, o jakémsi nově nabytém instinktu. Dlouhá praxe ho naučila, kdy je třeba vyčkávat a kdy naopak udeřit, a přestože před pár lety prošel hlubokou krizí a začal projevovat známky slabosti — nebo lidskosti, jak by řekla jeho dcera —, nyní si připadal zdatnější než kdy předtím.

Vrátila se mu radost z práce, vzrušující pocit nejvyššího nervového vypětí, a před každou operací si pečlivě naordinoval deset miligramů diazepamu: tím dosáhl maximální přesnosti při zacházení se zbraní, v kritických situacích si zachoval čistou hlavu a schopnost rychlého jednání, a co především: vždycky udělal přesně to, co udělat měl. Jan Holtser se považoval za člověka, který nikdy neselže ani se předem nevzdává.

Přesto dnes v noci zvažoval, jestli nemá akci přerušit, ačkoli zadavatel zdůraznil, že záležitost velice spěchá. Jednou z příčin Janovy skepse byla povětrnostní situace, okolnost, již nemohl nijak ovlivnit. Bouře sama o sobě by ho pochopitelně nezviklala: Jan byl Rus, a ještě k tomu voják, který bojoval za mnohem horších podmínek než nyní, a nemohl vystát rozmazlence, co kňourají kvůli každé prkotině.

Znepokojil ho policejní vůz, který se zničehonic vynořil před vchodem. Věděl, že on žádnou chybu neudělal. Krčil se ve svém úkrytu a pozoroval, jak ti fízlové roztržitě a s nevalnou chutí čmuchají po celém pozemku, podobní malým klukům, které rodiče za škaredého počasí poslali ven. Nejradši by zalezli do auta a žvanili o hloupostech, a navíc měli trochu strach, hlavně ten vyšší.

Tma, bouřka a temná vodní hladina se mu zjevně nezamlouvaly. Před chvílí stál kousek od něj, civěl mezi stromy a málem se podělal strachy. Určitě tušil Janovu přítomnost, ale s tím si Jan hlavu nelámal. Věděl, že by mu dokázal podříznout krk, než by řekl švec. Ale stejně to nevěstilo nic dobrého.

Ačkoli šlo o naprosté břídily, pouhá přítomnost policejní ochranky značně zvyšovala nebezpečí, a především z ní vyplývalo, že někdo vyslídil jeho plán a zmobilizoval fízly. Možná něco vyslepičil sám profesor, čímž by celá operace ztratila smysl, vlastně by jim mohla jedině přitížit, a Jan nechtěl svého chlebodárce ani na vteřinu vystavit zbytečnému riziku, což považoval za jednu ze svých předností. Vždy viděl věci ve vzájemných souvislostech a navzdory své profesi to byl zpravidla právě on, kdo vyzýval ostatní k opatrnosti.

Nesčetně zločineckých organizací v jeho vlasti zle doplatilo na přílišné sklony k násilí. Násilí může budit respekt, dokáže lidi umlčet, oddálit rizika a hrozby, ale také může způsobit chaos a vyvolat řadu nežádoucích důsledků. Právě takovýmito úvahami se Jan zaobíral ve svém úkrytu za stromy a popelnicemi. Na několik vteřin byl zcela rozhodnut operaci přerušit a vrátit se do hotelu, ale nakonec to dopadlo jinak.

Na kopec přijelo auto a veškerá pozornost přítomných policistů se soustředila pouze k němu. Jan okamžitě vycítil příležitost, potřebnou skulinu, a ačkoli si svými pohnutkami nebyl úplně jist, připnul si čelovku, vytáhl diamantovou pilu a zbraň, remingtonku R1 Carry 1911 se speciálně zabudovaným tlumičem, a potěžkal ji v ruce. Pak si stejně jako jindy před akcí zamumlal: „Buď vůle tvá, amen.“

Chvíli stál bez hnutí, nejistota ho však neopouštěla. Je to skutečně správné rozhodnutí? Znamená to, že musí jednat bleskurychle. Ale vždyť zná celý dům nazpaměť odshora až dolů, navíc tu už dvakrát byl Jurij a napíchl poplašné zařízení. A ti fízlové jsou beznadějní amatéři. I kdyby ho tam uvnitř něco zdrželo — třeba pokud ten profesor neměl počítač u postele, jak všichni tvrdili — nebo kdyby mu policajti stačili přijít na pomoc, Jan by bez problémů dokázal zlikvidovat i je. Dokonce se na to těšil, a proto znovu zamručel: „Buď vůle tvá, amen.“

Pak odjistil zbraň, rychle se přemístil k velkým oknům směřujícím k vodě a sledoval, co se děje v domě, možná aby zaplašil vlastní nejistotu. Když však spatřil Franse Baldera v ložnici, hluboce zabraného do nějaké činnosti, znovu mu v hlavě zasvítila výstražná kontrolka, nicméně si nepřestával namlouvat, že je všechno v pořádku. Terč má přímo na dosah. Přesto se opět neubránil obavám a znovu mu blesklo hlavou, jestli nemá operaci přece jen přerušit.

Ale neučinil tak. Namísto toho natáhl pravačku s diamantovou pilou k oknu a zatlačil. Sklo se s příšerným rachotem vysypalo, Jan vběhl dovnitř a namířil zbraň na Franse Baldera, který na něj němě zíral a mávl rukou, což připomínalo zoufalý pozdrav. Pak profesor začal mlít páté přes deváté, počínal si jako v transu, jeho drmolení znělo vznešeně i zmateně a připomínalo modlitbu, litanii, ale namísto slov Ježíš a Hospodin v ní Jan několikrát zaslechl výraz idiot. Víc z toho nepochopil, ovšem s jeho úkolem to stejně nijak nesouviselo. Lidi se ho už mnohokrát pokoušeli obměkčit všemožnými žvásty.

Přesto se nikdy nad nikým neslitoval.

Záhadná postava se zcela nehlučně a s neuvěřitelnou rychlostí přemístila z haly do ložnice. Frans se přesto stačil podivit nad tím, že se nespustil alarm, a také si všiml obrázku šedého pavouka na mužově bundě těsně pod ramenem a dlouhé úzké jizvy na bledém čele, vykukujícím zpod čepice a čelovky.

Pak uviděl zbraň. Útočník na něj mířil pistolí. Frans zvedl ruku, jako by se chtěl bránit, a vzpomněl si na Augusta. Ano, přestože mu nepochybně šlo o život a strach do něj ostře zaťal drápy, myslel výhradně na svého syna. Ať se stane cokoli, on sám klidně zemře, ale August musí zůstat naživu. Proto ze sebe vyrazil:

„Nezabíjejte moje dítě! Je to idiot, nic nechápe.“

Frans ani sám nevěděl, co všechno napovídal. Celý svět zmizel, zdálo se mu, jako by se noc a nečas řítily přímo na něj, a pak nastala tma.

Jan Holtser vystřelil a mušku měl samozřejmě výbornou, jako ostatně vždy. Dvakrát zasáhl Franse Baldera do čela, profesor se zhroutil na podlahu a rozhodil ruce, takže nebylo nejmenších pochyb, že je mrtvý. Přesto Jan nebyl ve své kůži. Od jezera se přihnal vichr a zastudil ho do zátylku, jako by na něj sáhla nějaká ledová živoucí bytost, a on na vteřinu či dvě nechápal, co se s ním děje.

Všechno jde podle plánu a tamhle leží Balderův počítač, přesně jak mu řekli. Stačí ho jen popadnout a vzít nohy na ramena. Teď sebou musí pořádně hodit. Přesto zůstal stát jako přimrazený a teprve po chvíli si uvědomil proč.

Zpod peřiny na manželské posteli vykukoval chlapeček s dlouhými rozcuchanými vlasy a upřeně na něj hleděl. A právě jeho skelný pohled na Jana tak neblaze zapůsobil. Připadalo mu, jako by ho chlapec probodával očima, ale na tom teď přece nesejde, to nehraje žádnou roli.

Musí dokončit svůj úkol. Nic nesmí narušit jeho operaci a vystavit ho zbytečným rizikům, jenže tady, přímo před ním, je očitý svědek a toho teď potřebují ze všeho nejmíň, zejména když spatřil jeho obličej. Proto namířil pistoli na chlapce, pohlédl do jeho podivně lesklých očí a potřetí zamumlal: „Buď vůle tvá, amen.“

Mikael Blomkvist vystoupil z taxíku. Na cestu se vybavil černými zimními botami, oblékl si bílý kožich s límcem z jehněčí kůže, který vyštrachal v šatníku, a na hlavu si narazil starou chlupatou ušanku.

Bylo za pět minut tři čtvrtě na tři. Ve zprávách hlásili, že došlo k vážné nehodě kamionu, který blokuje dálnici na Värmdö. Mikael s řidičem projížděli temnými, metelicí bičovanými čtvrtěmi, nic však neviděli. Mikaelovi bylo zle únavou a toužil pouze po tom, aby si mohl zalézt k Erice pod peřinu a spát.

Nedokázal však Balderovu prosbu odmítnout, ačkoli sám dost dobře nechápal důvod. Možná to považoval za svou povinnost, připadalo mu, že nemá právo se jen tak povalovat, když jejich časopis zápasí s krizí. Kromě toho Balder působil velmi osaměle a vystrašeně a Mikael cítil soucit i zvědavost. Přesto v žádnou senzaci nedoufal, spíš naopak. Zřejmě zafunguje jako psychoterapeut a noční hlídač v bouři. Na druhou stranu člověk nikdy neví. Mikael si znovu vzpomněl na Lisbeth. Ta nikdy nedělá nic bez pádného důvodu. Navíc byl Frans Balder bezpochyby zajímavá osobnost a dodnes nikomu neposkytl rozhovor. To by určitě stálo za to, uvažoval Mikael a vyhlížel do tmy.

Nahoře u domu blikalo modravé světlo lucerny, a nebyl to nějaký tuctový dům, určitě ho navrhoval architekt. Stavba s velkými protáhlými okny připomínala vlak. U poštovní schránky stál vysoký policista kolem čtyřicítky a z jeho opáleného obličeje čišelo napětí a nervozita. O kus dál na cestě se jeho menší kolega dohadoval s jakýmsi opilcem, který rozhazoval rukama. S takto akčním prostředím Mikael rozhodně nepočítal.

„Co se to tady děje?“ zeptal se vysokého policisty.

Žádné odpovědi se však nedočkal. Policistovi zazvonil telefon a Mikaelovi bylo hned jasné, že se něco stalo. Z prvních vět pochopil, že nefunguje poplašné zařízení, zbytek hlášení však vyslechnout nestačil. Ze spodní části zahrady se ozval jakýsi zneklidňující praskot a Mikael si ho instinktivně spojil s policistovými slovy. Popošel kousek doprava a pohlédl na konec svahu, kde stálo pobřežní molo a další lucerna vydávající matnou namodralou zář. V tom okamžiku se odkudsi z neznáma vynořila temná postava a Mikaela se ihned zmocnilo zlé tušení.

Jan Holtser obemkl prstem spoušť a chystal se zastřelit i chlapce, když vtom se na cestě ozval zvuk přijíždějícího auta. Jan zaváhal, nebylo to však kvůli vozu: v hlavě se mu stále vynořovalo slovo idiot, a přestože mu bylo nad slunce jasné, že profesor měl v posledním okamžiku svého života všechny důvody ke lhaní, při pohledu na chlapce se mu to slovo zdálo velmi případné.

Chlapec byl nepřirozeně nehybný a v očích měl spíše údiv než hrůzu, jako by vůbec nechápal, co se děje. Pohled měl příliš vytřeštěný a lesklý, než aby byl schopen normálně uvažovat.

Patřil němému, nevědoucímu stvoření a Jan si vzpomněl, že v materiálech o profesorovi něco takového četl. Balder měl skutečně syna s vývojovou vadou, ačkoli v novinách i soudních protokolech stálo, že chlapec byl svěřen do péče matce. Ale ať je to jakkoli, teď se kluk ocitl tady a Jan ho nedokázal zabít, vlastně to ani nebylo potřeba. Bylo by to zbytečné, a navíc by tím porušil profesionální etiku. Když Jan dospěl k tomuto rozhodnutí, pocítil značnou a prudkou úlevu, ačkoli vlastní slabost by v něm měla vzbudit spíš podezření.

Sklonil pistoli, sebral z nočního stolku telefon a počítač a zastrčil je do batohu. Pak vyběhl do temné skučící fujavice a zamířil na předem zvolenou únikovou cestu, avšak daleko se nedostal. Kdesi za ním se ozval mužský hlas a Jan se otočil. Nahoře u příjezdu stál chlap, a nebyl to žádný z těch nemožných policajtů, ale někdo úplně nový, oblečený v kožichu a kožešinové čepici, a z jeho postavy vyzařovala nesmlouvavá autorita. Jan znovu pozvedl pistoli. Vycítil nebezpečí.

Muž, který se mihl dole pod kopcem, byl černě oděný a nesmírně hbitý profík v čepici, vybavený čelovkou, a Mikael se nedokázal zbavit dojmu, že nejedná na vlastní pěst, nýbrž že je jedním z aktérů nějaké větší řízené operace. Čekal, že se z šera vynoří pár dalších podobných týpků, což mu na klidu nepřidalo. Pak zavolal:

„Haló, vy tam dole. Stůjte!“

Hned mu došlo, že udělal chybu. Neznámý ztuhl jako voják v bitvě, a zřejmě proto Mikael zareagoval tak rychle. Když muž tasil zbraň, Mikael se vrhl za roh domu. Výstřel skoro nebyl slyšet, pak ale kulka práskla do Balderovy poštovní schránky a tehdy už nebylo nejmenších pochyb o tom, co se stalo. Vysoký policista přerušil hovor, ale stál na místě jako tvrdé Y a jediný, kdo se zmohl na nějakou reakci, byl opilec:

„Co je to krucinál za cirkus? Co se to tady děje?“ zahulákal mocným, zvláštně povědomým hlasem. Poté se policisté začali sykavě domlouvat.

„Tady někdo střílel?“

„Řek bych, že jo.“

„Co budeme dělat?“

„Musíme přivolat posily.“

„Ale ten chlap dole nám zatím upláchne.“

„Tak se po něm poohlídneme,“ navrhl dlouhý, zdráhavě vytáhl zbraň a neochotně se loudal dolů k vodě, jako by doufal, že střelec mezitím zmizí.

O kus dál ve tmě štěkal pes, malý vzteklý čokl, a od jezera ošklivě fučelo. Kolem vířila vánice, všude byla ledovka. Menší policista málem uklouzl a rozhodil rukama jako klaun. S trochou štěstí jim ten všivák tam dole unikne. Mikaelovi cosi říkalo, že vetřelec policisty klidně oddělá, kdykoli si zamane. Rychlost a efektivita, s níž se otočil a tasil zbraň, naznačovaly, že je na podobné situace zvyklý. Mikael uvažoval, co má dělat.

Neměl nic, čím by se mohl bránit. Přesto vstal, oprášil si z kožichu sníh a znovu vyhlédl zpoza rohu dolů z kopce. Nedělo se tam nic zvláštního. Policisté právě scházeli z návrší k sousední vile, po černě oděném chlapíkovi však nebylo nikde ani památky. Mikael se pustil za nimi a po chvilce si všiml, že je rozbité štítové okno.

V domě zela velká díra a přímo před ním se objevily otevřené dveře. Zvažoval, jestli nemá přivolat policisty, ale než stačil dospět k nějakému rozhodnutí, z domu se ozvalo zvláštní zdušené kvílení. Vlezl rozbitým oknem dovnitř a ocitl se v šeré chodbě s matně lesklými dubovými parketami. Pomalu kráčel k otevřeným dveřím, z nichž vycházel nářek.

„Pane Baldere!“ křičel Mikael. „To jsem já, Mikael Blomkvist. Stalo se něco?“

Nikdo neodpovídal, kvílení však nabíralo na síle. Mikael se zhluboka nadechl, vstoupil do dveří, trhl sebou a pak zůstal stát jako přimrazený. Ani s odstupem času nebyl schopen říct, co mu padlo do oka jako první nebo co ho vyděsilo víc. Mohla to být mrtvola ležící na zemi v tratolišti krve se skelným, vytřeštěným pohledem.

Stejně tak to mohl být výjev na velké manželské posteli vedle bezduchého těla a Mikael zprvu vůbec nic nechápal. Sedělo tam dítě, sedmi- nebo osmiletý chlapec s hezkými rysy a přerostlými, špinavě blonďatými vlásky, na sobě měl modrobílé pruhované pyžamko a tvrdě bušil celým tělem do čela postele a do zdi. Vypadalo to, že si chce ze všech sil ublížit, a když zakvílel, neznělo to jako dětský pláč či nářek, spíše jako když se boxer při zápase pokouší uštědřit soupeři co nejtvrdší ránu. Mikael se bez rozmýšlení vrhl k dítěti. K ničemu to však nebylo. Hoch kolem sebe divoce kopal.

„Klid,“ těšil ho Mikael. „Klid,“ zopakoval a objal ho.

Zřejmě chlapce bezděky příliš silně stiskl: hošík se kroutil jako had a s překvapivou silou se snažil z jeho objetí vyprostit, což se mu velice rychle podařilo, pak bosky vyletěl do chodby a řítil se přes závěj skleněných střepů k rozbitému oknu. Mikael s výkřikem „Ne, ne!“ vyrazil za ním a právě tehdy se setkal s oběma policisty.

Stáli ve sněhu před domem a ve tvářích měli výraz naprostého zmatku.

KAPITOLA 11

21. listopadu

Posléze vyšlo najevo, že policie nebyla schopna koordinovaného zásahu a že veškeré zátarasy a uzavírky byly postaveny příliš pozdě. Vrah profesora Franse Baldera mohl v klidu upláchnout a policisté Peter Blom a Dan Flinck — občas výsměšně přezdívaní Casanovové —, kteří byli na místě první, s vyhlášením poplachu příliš nepospíchali nebo přinejmenším nejednali s potřebnou rozhodností a autoritou.

Za pět minut tři čtvrtě na čtyři ráno dorazili na místo činu kriminalističtí technici, vyšetřovatelé z oddělení vražd a mladá dáma, která se představila jako Gabriella Graneová. Většina kolegů ji kvůli jejímu rozrušení považovala za osobu zcela nekompetentní, ale později se ukázalo, že jde o analytičku od bezpečnostní policie, kterou na místo vyslala sama šéfka tajné služby. Ačkoli jim nezavdala žádnou příčinu, vzhledem k předsudkům, jež ve sboru panovaly — a také aby jí dali najevo, že ji považují tak trochu za outsidera —, byla pověřena úkolem postarat se o dítě.

„Dohlédněte na toho chlapce,“ nařídil jí velitel zásahu Erik Zetterlund, když viděl, jak se Gabriella opatrně sklání k hochovi a prohlíží si jeho zraněné nohy. Gabriella vztekle odsekla, že tu má na práci něco úplně jiného, ale když dítěti pohlédla do očí, podvolila se.

August — tak se hoch jmenoval — byl strnulý hrůzou a dlouho ležel na červeném perském koberci v prvním patře a mechanicky do něj bušil rukou. Peter Blom, který doposud žádnou přílišnou činorodost neprokázal, někde vyhrabal ponožky a ovázal hošíkovi rány na nohou. Přitom zjistil, že dítě má po celém těle modřiny a rozbitý horní ret. Novinář Mikael Blomkvist — jehož přítomnost vzbudila mezi policisty značnou nervozitu — vypověděl, že chlapec bušil hlavou do čela postele a do zdi a pak se bosky rozběhl do chodby ve spodním patře, kde se válelo plno skleněných střepů.

Gabriella Graneová se Blomkvistovi z nějakého důvodu nepředstavila, ihned však pochopila, že chlapec byl svědkem vraždy. Hoch ji však přes veškerou snahu nevnímal, navíc se jí vůbec nedařilo ho uchlácholit. Objetí a laskavá slůvka se u něj zjevně míjela účinkem. Nejklidnější byl, když se Gabriella posadila vedle něj a zabývala se vlastními záležitostmi. Jednou dokonce zpozorněl: to bylo ve chvíli, kdy se Gabriella Graneová při rozhovoru s Helenou Kraftovou zmínila o silnici číslo 79. Nijak nad tím však nedumala a krátce poté se spojila s Hannou Balderovou.

Hanna chtěla syna neprodleně nazpět a poněkud překvapivě Gabrielle řekla, aby malému ihned sbalila jeho skládanky, především puzzle s válečnou lodí Vasa, kterou Frans určitě někde má. Pak si postěžovala, že její exmanžel chlapce nezákonně unesl, ale neměla zdání, co tu pohledává její snoubenec a proč chce chlapce zpátky, domnívala se však, že sem Lasseho Westmana dohnala pouhá starostlivost.

Chlapec byl do jisté míry i odpovědí na Gabrielliny dávné otázky. Nyní pochopila, proč se Frans choval tak záhadně a proč si odmítl pořídit hlídacího psa. Zajistila, aby do vily už v časných ranních hodinách poslali psychologa a učitele a poté Augusta odvezli k jeho matce do Vasovy čtvrti, pokud ovšem chlapec nebude potřebovat další lékařskou péči. Pak ji náhle napadlo ještě něco jiného.

Motivem vraždy nemusela být snaha Baldera umlčet. Pachatel ho stejně dobře mohl chtít jen oloupit, nikoli však o něco tak banálního, jako jsou peníze, nýbrž o výsledky jeho bádání. Nevěděla, čím se Frans Balder v posledním roce zabýval, a zřejmě to nevěděl nikdo kromě něho samého, ale nebylo těžké uhodnout, oč zřejmě šlo: pravděpodobně pracoval na zdokonalení svého programu umělé inteligence, který byl od počátku považován za zcela převratný počin.

Kolegové ze Solifonu se všemožně snažili zjistit, co před nimi tají, a Frans jednou utrousil, že svůj počítač střeží jako matka nemluvně, což mohlo znamenat, že s ním i spí nebo ho přinejmenším mívá u postele, rozvíjela své úvahy Gabriella. Pak vstala, nakázala Peteru Blomovi, aby Augusta nespouštěl z očí, a zašla do ložnice v přízemí, kde pracovali policisté.

„Našli jste tu počítač?“ zeptala se.

Technici zavrtěli hlavou a Gabriella hned vytáhla telefon a znovu zavolala Heleně Kraftové.

Posléze se ukázalo, že Lasse Westman zmizel. Ve všeobecném pozdvižení se prostě odporoučel a velitel zásahu Erik Zetterlund nadával a hulákal jako pominutý, hlavně když zjistil, že Westman není ani ve svém bytě na Tórově ulici.

Erik Zetterlund dokonce zvažoval, že po něm vyhlásí pátrání, načež se jeho mladší kolega Axel Andersson zeptal, jestli je Westman nebezpečný. Mladík možná jen nedokázal odlišit Westmanovy filmové role od skutečnosti, faktem však bylo, že situace byla stále zmatenější.

Vražda každopádně nebyla běžným způsobem vyřizování účtů v rodině oběti, v domě se nekonal žádný opilecký večírek a rozhodně nešlo o čin spáchaný v afektu, nýbrž o chladnokrevný, pečlivě naplánovaný útok na špičkového švédského vědce. Korunu tomu nasadil sám krajský policejní ředitel Jan-Henrik Rolf, který prohlásil, že na vraždu je třeba nahlížet jako na závažný útok proti tuzemským průmyslovým zájmům. Erik Zetterlund se tak zčistajasna ocitl v ohnisku nanejvýš závažné vnitropolitické aféry, a ačkoli nedisponoval nejbystřejším mozkem ve sboru, bylo mu jasné, že vše, co v těchto okamžicích udělá, bude mít pro nastávající vyšetřování rozhodující význam.

Před pouhými dvěma dny oslavil jednačtyřicítku a dosud se zcela nezbavil následků narozeninového flámu, tudíž zdaleka nebyl ideální osobou, jež by měla vést vyšetřování takovéhoto významu. Sama skutečnost, že ho řídil byť jen pár hodin, byla pouhým důsledkem toho, že v noci nesloužila přehršel schopných detektivů, a Erika vytáhli z postele hlavně proto, aby nebudili pány ze Státní komise pro vyšetřování vražd nebo fundovanější vyšetřovatele ze stockholmské kriminálky.

Eriku Zetterlundovi bylo uprostřed všeobecného mumraje poměrně úzko, nejistě vykřikoval rozkazy a především se snažil co nejrychleji zahájit akci, spočívající v obcházení sousedů. V co nejkratším čase chtěl sehnat co nejvíc svědků, i když si od toho moc nesliboval. Sousedi určitě nic neviděli. Na druhou stranu člověk nikdy neví, a tak Erik vyzpovídal i Mikaela Blomkvista, co tu hergot vlastně pohledává.

Přítomnost nejproslulejšího domácího novináře mu situaci ani trochu neusnadnila a Erik Zetterlund po chvíli dospěl k závěru, že si na něj Blomkvist určitě chce posvítit, aby ho mohl zesměšnit v nějakém hanlivém článku, to však Erikovi našeptávali jeho vlastní démoni. Blomkvist byl zjevně otřesený, při výslechu se choval zdvořile a vstřícně, ale mnoho jim toho nepověděl. Všechno se událo hrozně rychle, to bylo zřejmě ze všeho nejpozoruhodnější, jak tvrdil novinář.

Podle Blomkvista si podezřelý bezpochyby počínal velice profesionálně a tvrdě, z čehož usoudil, že to byl voják, možná dokonce i elitní. Způsob, jakým se otočil a vystřelil, byl zjevně nacvičený, a přestože měl na černé čepici připevněnou čelovku, Blomkvist z jeho tváře nezahlédl ani kousíček.

Byl od útočníka poměrně daleko, a jakmile se neznámý otočil, Mikael se okamžitě skryl za roh domu. Za to, že zůstal naživu, může děkovat pouze Bohu. Popsal jen mužovu postavu a oblečení, a to velice dobře. Podle Blomkvistova mínění nebyl útočník nejmladší, možná mu bylo dokonce i něco přes čtyřicet. Byl atletické postavy se štíhlým pasem a širokými rameny, měřil něco mezi 185 a 195 centimetry, na sobě měl šněrovací boty a svršky připomínající vojenské oblečení. Na zádech měl batoh a u pravého stehna zavěšený nůž.

Mikael Blomkvist soudil, že muž utekl směrem k vodě a proběhl kolem sousedních vil, což souhlasilo se svědectvím Petera Bloma a Dana Flincka. Policisté podezřelého nezahlédli, slyšeli však jeho kroky a podle jejich vlastního vyjádření se jim ho nepodařilo dostihnout. Tím si však Erik Zetterlund tak jistý nebyl.

Domníval se, že Blom a Flinck strachy vyměkli, klepali se ve tmě jako ratlíci a vůbec na nic se nezmohli. Právě v této fázi došlo k většině osudných přehmatů. Dvojice měla okamžitě zorganizovat policejní zásah, zajistit uzavření veškerých výjezdů a postavení zábran. Flinck a Blom však vůbec nepochopili, že došlo k vraždě, a byli plně zaujatí bosým hysterickým chlapečkem, který vyběhl z domu. Zachovat chladnou hlavu určitě nebylo snadné, jenže čas běžel, a ačkoli se Mikael Blomkvist vyjadřoval dost zdrženlivě, nebylo obtížné vytušit, co si o policii myslí. Dvakrát se Bloma s Flinckem zeptal, jestli vyhlásili poplach, a oni přikývli.

Později však zaslechl rozhovor Flincka s centrálou a ihned mu došlo, že jejich kývnutí neznamenalo souhlas, nýbrž pravý opak, případně nechápavý zmatek. Policejní zásah se evidentně zpozdil, a když k němu konečně došlo, příliš se toho nezměnilo, protože Flinckova hlášení byla poněkud zmatená.

Neschopnost rázně jednat postupně nakazila všechny policejní složky a Erik Zetterlund byl nepopsatelně šťastný, že mu to nikdo nemůže přičíst na vrub. V okamžiku střelby ještě neměl s vyšetřováním nic společného. Teď však byl na místě a sotva si mohl počínat hůř. Poslední dobou neměl právě skvělé renomé, proto chtěl využít příležitosti a vypařit se odtud pryč, nebo se alespoň ještě víc neznemožnit.

Erik stál ve dveřích do obývacího pokoje a právě ukončil hovor s agenturou Milton Security. Zajímal se o osobu, která se už dříve v noci objevila na záznamech z bezpečnostních kamer. Ta však ani v nejmenším neodpovídala Blomkvistovu popisu domnělého vraha, ba naopak: připomínala spíš starého vyzáblého feťáka bez jakéhokoli technického vybavení. Podle Milton Security ten člověk napíchl poplašný systém a vyřadil z provozu veškeré kamery a čidla, což byla další nepříznivá okolnost.

Profesionalita celého plánu a především sama myšlenka na spáchání vraždy v domě střeženém vyspělým bezpečnostním systémem a policejní ochrankou vypovídaly o značné sebedůvěře hlavního aktéra. Erik se právě chystal za techniky do přízemí, ale ještě chvíli otálel v pokoji a se znepokojeným výrazem civěl do prázdna, dokud jeho zrak neutkvěl na Balderově synovi. Chlapec byl zřejmě klíčovým svědkem, neuměl však mluvit, a navíc očividně nepochopil ani slůvko z toho, co si o téhle polízanici a jejím dalším vývoji povídali.

Erik si všiml, že hoch svírá v ruce dílek ohromné skládačky, a poté zamířil k točitému schodišti do přízemí. V následujícím okamžiku však strnul. Vzpomněl si na první dojem, který v něm dítě zanechalo. Když přidusal do domu a byl ze všeho naprosto tumpachový, hoch na něj zapůsobil jako kterékoli jiné dítě. Kromě šokovaného pohledu a napjatých ramenou na něm neshledal nic zvláštního, spíš by řekl, že je to nápadně hezký kluk s velkýma očima a bujnými vlnitými vlásky. Až později se Erik dozvěděl, že jde o mentálně retardovaného autistu. On sám si toho nevšiml, z čehož usoudil, že vrah chlapce znal z dřívějška nebo o jeho stavu přinejmenším věděl. Jinak by ho určitě nenechal naživu a neriskoval by, že ho při konfrontaci pozná, to dá rozum, ne? Erika tlačil čas, takže své úvahy dál nerozvíjel a několika rychlými kroky popošel k chlapci.

„Musíme ho okamžitě vyslechnout,“ prohlásil nepříliš nadšeně vysokým a chraptivým hlasem.

„Panebože, copak k němu nemáte kousek ohledu?“ ozval se Mikael Blomkvist, který jako z udělání stál hned vedle.

„Vy se do toho nepleťte,“ obořil se na něj Erik. „Možná viděl pachatele. Musíme pořídit fotodokumentaci a ukázat mu ji. Musíme z něj nějak…“

Chlapec náhlým pohybem rozmetal svou skládanku a Eriku Zetterlundovi nezbylo než zavrčet omluvu a sejít dolů k technikům.

Erik Zetterlund zmizel v přízemí, Mikael však zůstal v ložnici a pozoroval chlapce. Připadalo mu, že se v něm odehrává ještě něco jiného, možná dostane nový záchvat, a další zranění bylo to poslední, co by si Mikael přál. Chlapec však ztuhl a závratnou rychlostí začal mávat pravačkou nad kobercem.

Pak náhle přestal a vzrušeně k němu vzhlédl. Mikael na kratičký okamžik zauvažoval, co to znamená, ale v té chvíli si k němu přisedl vysoký policista Peter Blom a snažil se hocha přimět, aby znovu začal skládat puzzle. Mikael se odešel uklidnit do kuchyně. Byl k smrti unavený a chtěl jet domů, ale nezbývalo mu než počkat na snímky z bezpečnostní kamery. Nevěděl, jak dlouho tu ještě bude muset trčet. Všechno hrozně dlouho trvalo, policie si počínala chaoticky a neorganizovaně a on jen zoufale toužil po své posteli.

Už dvakrát mluvil s Erikou a pověděl jí, co se stalo. Přestože toho o vraždě zatím moc nevěděl, oba se shodli na tom, že by o ní Mikael mohl napsat delší článek, který uveřejní v příštím čísle. Celá záležitost byla velice dramatická, život Franse Baldera nanejvýš zajímavý a Mikael byl v příběhu osobně angažovaný, což bude reportáži jedině ku prospěchu a poskytne jim velkou výhodu před konkurencí. Samotný telefonický rozhovor, který sem Mikaela přivedl, dodá celému příběhu mimořádné napětí.

Ani jeden z nich neměl chuť plýtvat slovy o vyhrocených vztazích se Sernerem nebo o krizi časopisu, ačkoli to bylo patrné mezi řádky, a Erika už zaúkolovala zástupného reportéra Andreje Zandera, aby provedl předběžnou rešerši, než se Mikael vyspí. Velmi rozhodným hlasem — někde na pomezí starostlivé matinky a přísné šéfové — Mikaelovi sdělila, že nedopustí, aby se její favorit zhroutil ještě dřív, než se pustí do práce.

Mikael ochotně souhlasil. Andrej byl sympatický, ambiciózní mladík, a kromě toho bude příjemné probudit se s vědomím, že má připravené veškeré podklady včetně seznamu osob z Balderova okolí, s nimiž by mohl udělat rozhovor. Na chviličku, aby přišel na jiné myšlenky, začal přemýšlet o Andrejových neustálých potížích se ženami, do nichž ho kolega během několika večerních posezení v Mlýnici zasvětil. Andrej byl mladý, zábavný a příjemný a pro každou dívku by měl být hotové terno, ale kvůli přílišné měkkosti a přehnaným nárokům ho opouštěla jedna partnerka za druhou, což se ho hluboce dotýkalo. Andrej byl nenapravitelný romantik a neustále snil o velké lásce a velkém sólokaprovi.

Mikael se posadil k Balderovu kuchyňskému stolu a díval se do tmy za oknem. Na stole ležela krabička zápalek, časopis New Scientist, blok s několika nepochopitelnými rovnicemi a vedle něj krásná, poněkud děsivá kresba znázorňující přechod na křižovatce. Vedle semaforu stál muž se zarudlýma, úzkýma očima a tenkými rty. Muž byl zachycen v pohybu, přesto však v jeho tváři byla jasně viditelná každá vráska a bunda i kalhoty byly vyvedeny do posledního záhybu. Nevypadal zrovna přívětivě. Na bradě měl jaterní skvrnu ve tvaru srdce.

Stěžejním námětem však byl samotný semafor. Vydával silné, zneklidňující světlo a z kresby byla patrná jistá matematická přesnost, jako by byla vytvořena na základě geometrických proporcí. Frans Balder se asi ze zájmu věnoval kreslení, ale Mikaela poněkud překvapil zvolený motiv.

Ovšem u člověka Balderova typu lze těžko očekávat, že bude kreslit lodě při západu slunce. Dopravní signalizace pro něj určitě byla stejně zajímavá jako cokoli jiného. Mikaela především fascinovalo, že obrázek vypadá jako momentka. I kdyby si Frans Balder semafor důkladně prostudoval, sotva mohl toho muže požádat, aby neustále dokola přecházel ulici. Možná byla postava jen smyšleným doplňkem nebo třeba měl Frans Balder fotografickou paměť, stejně jako… Mikael se pohroužil do svých úvah, poté vytáhl telefon a zavolal Erice.

„Už jedeš domů?“ zeptala se.

„Bohužel, ještě ne. Napřed se musím podívat na pár fotek, ale potřeboval bych, abys pro mě něco udělala.“

„Od toho tu přece jsem, ne?“

„Mohla bys zapnout počítač a přihlásit se? Moje heslo určitě znáš.“

„Vím o tobě všechno.“

„Jasně, fajn. Teď otevři dokumenty a vyhledej složku s názvem Lisbetin šuplík.“

„Zřejmě už tuším, odkud vítr vane.“

„Vážně? Tak teď do té složky napiš…“

„No tak, počkej chvilku, napřed ji musím najít. Jo, tady je… Počkej, je tam spousta věcí.“

„To neřeš. To, co ti nadiktuju, napiš úplně nahoru. Už jsi tam?“

„Jo, jsem.“

„Tak piš: Lisbeth, jak už asi víš, Frans Balder je mrtvý, dostal dvě kulky do hlavy. Nemohla bys zjistit, kdo mohl mít na jeho smrti zájem?“

„To je všechno?“

„Není to zrovna málo, hlavně když vezmu v úvahu, že jsme spolu tak dlouho nemluvili. Určitě bude mou otázku považovat za pořádnou drzost. Myslím, že by nám její pomoc rozhodně neuškodila.“

„Chceš říct, že by nám neuškodila troška nezákonnýho hackingu.“

„Nic jsem neslyšel. Doufám, že se brzy uvidíme.“

„Já taky.“

Lisbeth Salanderové se podařilo znovu usnout a vzbudila se až v osm ráno. Nebyla právě ve špičkové formě. Ukrutně ji bolela hlava a bylo jí zle, ale přesto se cítila líp než v noci. Oblékla se a naházela do sebe snídani sestávající ze dvou masových pirohů ohřátých v mikrovlnce a velké sklenice koly. Pak do velké černé tašky nacpala sportovní oblečení a vyrazila do města. Bouře už ztratila na síle, ale všude se povalovaly odpadky, jako by je vichr rozfoukal po celém městě. Sešla z kopečku Mosebacke, pak pokračovala po Götské ulici a něco si pro sebe mumlala.

Vypadala rozzuřeně, takže jí přinejmenším dva lidé raději uhnuli z cesty. Ale Lisbeth vůbec nebyla rozzuřená, pouze rozhodná a cílevědomá. Na trénink neměla vůbec náladu, jen nechtěla vypadnout z obvyklé rutiny a potřebovala vyplavit z těla všechny jedy. Sešla k Hornově ulici, těsně před vrcholkem kopce zabočila doprava a pak sestoupila do sklepa, v němž sídlil boxerský klub Zero. Dnes ráno jí prostory připadaly mnohem omšelejší než kdy předtím.

Neškodilo by klub trochu vymalovat a omladit. Zdálo se, že se tu od sedmdesátých let vůbec nic nezměnilo — ani vybavení, ani plakáty. Stěnám stále vévodili George Foreman a Muhammad Ali a vypadalo to tu jako po legendárním zápase v Kinshase. Nepochybně to zapříčinil fakt, že klub řídil Obinze, který jako malý kluk viděl souboj na vlastní oči a pak nadšeně lítal v hustém monzunovém lijáku a křičel: „Ali bomaye!“ Tato událost byla nejkrásnější vzpomínkou jeho života a on ji také nazýval posledním dnem „své dětské nevinnosti“.

Brzy poté musel s rodiči uprchnout před Mobutuovým terorem a pak se všechno nenávratně změnilo. Snad právě proto se mu zápas tak silně vryl do paměti, snad proto ho chtěl zakonzervovat v zastrčeném boxerském klubu na Södermalmu ve Stockholmu. Obinze o tom zápase neustále mluvil — koneckonců to byl člověk, který skoro nikdy nezavřel pusu.

Byl to plešatý chlap jako hora, obdařený neuvěřitelnou výřečností, a jako jeden z mála měl pro Lisbeth slabost, přestože ji stejně jako většina ostatních považoval za totálně potrhlou holku. V některých obdobích dřela tvrději než kdokoli jiný a divoce bušila do boxovacích míčů, pytlů i sparingpartnerů. Byla v ní jakási prastará zuřivá energie, s níž se Obinze nikdy předtím nesetkal, a ihned jí navrhl, aby začala boxovat profesionálně.

Odpovědí bylo pohrdlivé odfrknutí a Obinze už se raději podruhé neptal. Neměl zdání, proč Lisbeth trénuje jako o život, ale na její odpovědi stejně nezáleželo. K tvrdé makačce člověk žádný zvláštní důvod nepotřebuje. Je to lepší než dát se na chlast. Je to lepší než cokoli jiného a kdoví, možná bude něco pravdy na tom, co mu Lisbeth před rokem pověděla. Chce mít dobrou fyzickou průpravu pro případ, že by se znovu dostala do maléru.

Obinze věděl, že v maléru už jednou byla, všechno si ihned vygooglil. Přečetl si o ní každičké slůvko a velmi dobře chápal, že chce být ve formě, kdyby se vynořil další kostlivec z její minulosti. Sotva by se našel někdo, kdo by pro to měl větší pochopení: vždyť právě jemu zavraždily Mobutuovy gorily oba rodiče.

Zato mu nešlo na rozum, proč Lisbeth v pravidelných intervalech na tréninky kašle, chová se, jako by jí box byl naprosto fuk, a zarputile se cpe tím nejhorším neřádstvem. Jejím extrémním výkyvům příliš nerozuměl. Dnes ráno se Lisbeth objevila v tělocvičně poprvé po dvou týdnech, demonstrativně oblečená v černém, a jako obvykle zvonila piercingy.

„Ahoj, krásko. Kdes byla?“ zahlaholil Obinze.

„Věnovala jsem se trestný činnosti.“

„To rád věřím. Určitě jsi zmlátila na hromadu nějakej motorkářskej gang.“

Lisbeth na jeho žert neodpověděla. Otráveně zamířila do šatny, ale Obinze se jí postavil do cesty a pohlédl jí přímo do tváře, ačkoli věděl, že ji tím rozběsní.

„Máš úplně červený oči.“

„Já vím, mám kocovinu jako prase. Uhni!“

„Dobře víš, že v tomhle stavu tady nemáš co dělat.“

„Drž klapačku a koukej mi dát pořádně do těla,“ zasyčela Lisbeth, odešla do šatny a vrátila se ve svých příliš velkých boxerských šortkách a bílém tílku s černou lebkou na prsou. A Obinze skutečně neviděl jiné východisko než dát jí pořádně do těla.

Důkladně ji prohnal, dokud se třikrát nevyzvracela do koše na papír, a nadával jako špaček. Lisbeth mu nezůstala nic dlužna. Pak se odešla převléknout a bez pozdravu vypadla. Na Obinzeho jako obvykle dolehla bezútěšnost. Třeba je jen trošku zaláskovaná. Každopádně mu dala pěkně na frak — což u holky, která boxuje tak dobře jako ona, nebylo nic divného.

Poslední, co zahlédl, byla Lisbetina lýtka, jež zmizela na schodech. Lisbeth vyběhla na Hornovu ulici a okamžitě se pod ní začala houpat zem. Opřela se o domovní zeď a ztěžka oddychovala. Pak se odvlekla do svého bytu na Rybářské ulici, obrátila do sebe další velkou sklenici koly a navrch půl litru džusu. Potom sebou práskla do postele, asi čtvrt hodiny civěla do stropu a hlavou se jí honilo všechno možné: singularity, horizonty událostí, speciální aspekty Schrödingerovy rovnice i Ed the Ned.

Když svět znovu získal pevné obrysy, vylezla z postele a zamířila k počítači. Přestože se jí klížily oči, poháněla ji síla, která ji neopouštěla od dětství. Toto dopoledne se však žádných závažných prohřešků dopouštět nehodlala, jen se chtěla mrknout do počítače Mikaela Blomkvista. V prvním okamžiku strnula a měla pocit, že ji šálí zrak. Vždyť o Balderovi spolu ještě nedávno žertovali a teď jí Mikael píše, že ho někdo zavraždil, že dostal dvě kulky do hlavy.

„Do prdele,“ zavrčela a prohlédla si internetová vydání večerníků.

Moc toho nebylo, přinejmenším zatím nikdo nezveřejnil jeho jméno. Nebylo však těžké uhodnout, kdo je „švédský akademik, zastřelený na Saltsjöbadenu“. Policie o věci stále mlčela a novinářům se zatím taky nepodařilo nic vyčmuchat. Možná dosud nepochopili závažnost celé události nebo se s tím prostě vůbec neobtěžovali. Evidentně se věnovali dramatičtějším nočním událostem, jako byla bouře, celostátní výpadek elektřiny a šílená vlaková zpoždění, které tu a tam proložili žvásty o celebritách, nad nimiž Lisbeth pokaždé zůstával rozum stát.

Dozvěděla se pouze tolik, že k vraždě došlo ve tři hodiny ráno, přičemž policie stále pátrá v okolí po případných svědcích a po jakýchkoli zvláštních postřezích. Dosud nemají žádného podezřelého, ale svědci bezesporu viděli na pozemku neznámé osoby. Policie informace prověřuje. Všechny články končily sdělením, že během dne bude svolána tisková konference pod vedením kriminálního komisaře Jana Bublanského. Lisbeth se trpce pousmála. Kdysi už měla s Bublanským — občas přezdívaným Bublina — co do činění a pomyslela si, že pokud mu do týmu nestrčí nějakého troubu, mohlo by vyšetřování zdárně pokračovat.

Pak si znovu přečetla zprávu od Mikaela Blomkvista. Mikael chtěl, aby mu pomohla, a Lisbeth bez přemýšlení odpověděla: „Fajn.“ Byla to pro ni osobní záležitost. Necítila zármutek, tedy ne v běžném slova smyslu, ale popadla ji zlost, chladně pulzující zuřivost, a přestože k Bublanskému chovala jistý respekt, ke schopnostem policejního sboru byla poněkud skeptická.

Lisbeth byla zvyklá řešit věci po svém, a navíc měla spoustu důvodů poohlédnout se po motivu vraždy. Samozřejmě nebyla náhoda, že Franse vyhledala a že se v jeho záležitosti angažovala. Jeho nepřátelé byli pravděpodobně i jejími nepřáteli.

K pátrání ji přiměla stále nezodpovězená otázka, jestli její otec v jistém smyslu nepřežil svou smrt. Alexander Zalaščenko neboli Zala se neprovinil jen tím, že přizabil její matku a zničil jí dětství, kromě toho řídil zločineckou síť, která se zabývala prodejem drog a zbraní, a navíc ponižovala a zneužívala ženy, a Lisbeth byla přesvědčená o tom, že takové zlo ze světa jen tak nezmizí, pouze změní podobu. Ode dne, kdy se za rozbřesku vzbudila v hotelu Schloss Elmau v bavorských Alpách, se důsledně pídila po otcově posmrtném odkazu.

Zjistila, že z jeho starých kumpánů se staly naprosté trosky, morálně pokleslí chmatáci, odporní pasáci a ubozí mrňaví gangsteři. Pokud šlo o padoušství, žádný z nich nesahal Zalovi ani po kotníky, a přestože Lisbeth byla už dlouho přesvědčená o tom, že se organizace po otcově smrti rozpadla, i nadále pokračovala v pátrání. V poslední době narazila na nečekanou stopu, která ji zavedla k jednomu ze starých Zalaščenkových kompliců, k jistému Sigfridu Gruberovi.

Gruber byl už za Zalaščenkova života nejinteligentnějším členem jeho gangu a na rozdíl od ostatních kumpánů dosáhl vysokoškolského vzdělání v informatice i podnikové ekonomii, díky čemuž pronikl do exkluzivnějších kruhů. Figuroval v několika vyšetřováních týkajících se závažné trestné činnosti spáchané proti firmám zaměřeným na špičkové technologie: krádeží nových vynálezů, vydírání, ilegálního kšeftování a hackerských útoků.

Za běžných okolností by Lisbeth v pátrání nepokračovala, protože s výjimkou Gruberovy osoby neměla tahle záležitost s otcovou bývalou činností nic společného a skutečnost, že pár bohatých koncernů přijde o nové technologie, ji ani v nejmenším netrápila. Ale pak se všechno změnilo.

V jedné tajné zprávě z GCHQ, britské vládní tajné služby v Cheltenhamu, narazila na několik kódových slov, která jí připomněla bandu, jejímž členem byl Gruber nyní, a zcela nad nimi zkoprněla. Pak už případ nedokázala pustit z ruky. Zjistila si o skupině všechno, co se dalo, a nakonec na jakési zpola amatérské hackerské stránce našla opakovanou zprávu, že organizace uloupila Fransi Balderovi jeho vývojovou techniku umělé inteligence a prodala ji rusko-americké firmě vyrábějící počítačové hry Truegames.

Právě kvůli těmto informacím se objevila na profesorově přednášce na Královském vysokém učení technickém a pustila se s ním do disputace o singularitách ve středu černých děr — tedy přinejmenším to byl jeden z důvodů.

DÍL 02

LABYRINTY PAMĚTI

21. až 23. listopadu

Eidetika je odvětví psychologie zabývající se eidetickými jedinci, což jsou osoby nadané fotografickou pamětí.

Výzkumy prokázaly, že lidé s eidetickými vlohami jsou náchylnější ke stresu a nervozitě než ostatní lidé.

Většina eidetiků — ačkoli ne všichni — jsou autisté. Fotografická paměť také souvisí se synestezií, vzájemným propojením dvou nebo více smyslů: tito jedinci například vnímají čísla jako barvy a každá číselná posloupnost v jejich mysli vytváří konkrétní obraz.

KAPITOLA 12

21. listopadu

Jan Bublanski se těšil na volný den a především na dlouhý rozhovor s rabínem Goldmanem ze söderské synagogy, neboť ho poslední dobou trápily pochybnosti o Boží existenci.

Neměl v úmyslu stát se ateistou, pojetí Boha mu však připadalo stále problematičtější a potřeboval si s někým promluvit o pocitech nesmyslnosti a prázdnoty, které ho pronásledovaly, případně i o svých tajných myšlenkách na to, že by pověsil svou dosavadní práci na hřebík.

Jan Bublanski se samozřejmě pokládal za dobrého vyšetřovatele: jeho skóre vyřešených vražd bylo úctyhodné a práce ho občas i docela bavila, ale nebyl si jistý, jestli má chuť v ní pokračovat. Možná by se měl překvalifikovat, dokud je ještě čas. Snil o pedagogické dráze, o tom, že bude podporovat mladé lidi v růstu a posilovat jejich víru v sebe samé, což byl možná přímý důsledek těch jeho zatracených pochybností. Ale jaký předmět by si vybral? Jan Bublanski se nikdy nezabýval žádným specializovaným odvětvím kromě své životní volby, jejíž hlavní náplní byla ošklivá a rychlá smrt, případně morbidní lidská zvrácenost, a o tomhle rozhodně nikomu vykládat nehodlal.

Bylo deset minut po osmé hodině ráno. Jan stál v koupelně před zrcadlem a zkoušel si jarmulku, která už pomalu dosluhovala. Kdysi měla krásně modrou, poněkud výstřední barvu, nyní však byla vybledlá a vypadala omšele. Janovi připadala jako symbolický obrázek jeho vlastního zmaru, protože se svým vzhledem nebyl ani trochu spokojený.

Stal se z něj obtloustlý, sešlý a oplešatělý chlap. Roztržitě sáhl po Singerově románu Kejklíř z Lublinu, který vášnivě miloval a který po mnoho let míval v koupelně, aby si z něj mohl příležitostně kousek přečíst, když ho zlobil žaludek, tentokrát však stihl jen pár řádků. Zazvonil mu telefon a Jana ani trochu nepotěšilo, když zjistil, že mu volá vrchní státní zástupce Richard Ekström. Rozhovor s Ekströmem neznamenal nic jiného než práci, pravděpodobně s politickým a mediálním pozadím. Jinak by se z toho Ekström vykroutil jako had.

„Ahoj, Richarde, rád tě slyším,“ zalhal Bublanski. „Bohužel zrovna nemám čas.“

„Cože? Ne… Jane, v tomhle případě si čas udělat musíš. Tenhle případ nesmíš propásnout. Slyšel jsem, že máš dnes volno.“

„Jistě, ale zrovna se chystám…“ Jan se zarazil, nechtěl prozradit, že má namířeno do synagogy. Jeho židovská víra nebyla už delší dobu v policejním sboru právě populární. „… k doktorovi,“ dopověděl po krátkém otálení.

„Ty jsi nemocný?“

„Vlastně ne.“

„Co tím myslíš? Necítíš se dobře?“

„Tak nějak.“

„Ale to snad není problém, dobře se necítí nikdo z nás, že jo? Tohle je moc důležité, Jane. Dokonce mi volala ministryně průmyslu a obchodu Lisa Grenová a naprosto neochvějně trvá na tom, abys vyšetřování vedl ty.“

„Spíš bych řekl, že Lisa Grenová nemá o mé existenci ani potuchy.“

„No dobře, možná se nevyjádřila jmenovitě a vlastně by se do toho vůbec neměla plést, ale všichni jsme zajedno v tom, že potřebujeme špičkového vyšetřovatele.“

„Na mě lichotky neplatí, Richarde. O co se jedná?“ zeptal se Bublanski a vzápětí toho zalitoval.

Otázka znamená poloviční souhlas a Jan si okamžitě všiml, že ji Richard skutečně považuje za své malé vítězství.

„Dnes v noci někdo na Saltsjöbadenu zavraždil profesora Franse Baldera.“

„To je kdo?“

„Jeden z našich nejznámějších vědců. Patří ke světové špičce v oblasti zkoumání umělé inteligence.“

„Čeho?“

„Zabývá se neuronovými sítěmi, digitálními kvantovými procesy a podobnými věcmi.“

„Pořád jsem z toho jelen.“

„Jinými slovy, pokouší se přimět počítače, aby myslely jako lidi, no, zkrátka a dobře se snaží napodobit lidský mozek.“

Napodobit lidský mozek? Jan Bublanski zauvažoval, co by na tohle asi řekl rabín Goldman.

„Vypadá to, že Balder se už v minulosti stal obětí průmyslové špionáže,“ pokračoval Richard Ekström. „Proto se o případ zajímá ministerstvo průmyslu. Určitě si pamatuješ, jak nadšeně Lisa Grenová mluvila o ochraně švédského průmyslu a technologických inovací.“

„Matně si na to vzpomínám.“

„A Balderovi nepochybně hrozilo nějaké nebezpečí, protože měl policejní ochranu.“

„Chceš tím říct, že ho i přesto někdo oddělal?“

„No, ti policajti evidentně nebyli žádní mistři světa — šlo o Flincka a Bloma z útvaru veřejného pořádku a bezpečnosti.“

„Myslíš ty dva Casanovy?“

„Jo, dorazili na místo někdy po půlnoci, byla bouřka a všude vládl hrozný zmatek, ale na jejich obhajobu musím říct, že to taky neměli lehké. Situace byla dost nepřehledná. Franse Baldera někdo střelil do hlavy právě ve chvíli, kdy ti dva chytali nějakého ožralu, co se potloukal kolem vstupu na pozemek. No, určitě je ti jasné, že vrah okamžitě vycítil příležitost a využil všeobecného rozruchu ve svůj prospěch.“

„To nezní moc dobře.“

„To teda ne, pachatelé si navíc počínali velice profesionálně a zdá se, že se jim dokonce podařilo napíchnout i poplašný systém.“

„Takže jich bylo víc?“

„Domnívám se, že jo. A kromě toho…“

„Co?“

„Jsou tu ještě dost prekérní podrobnosti.“

„Myslíš takové, po kterých chňapnou média?“

„Jo, média po nich chňapnou všemi deseti,“ přitakal Ekström. „Například ten ochlasta nebyl nikdo jiný než Lasse Westman.“

„Ten herec?“

„Přesně tak. A to nám dost komplikuje situaci.“

„Protože o tom budou psát v bulváru?“

„Jednak proto, samozřejmě, a jednak to zavání dost ožehavou rozvodovou špínou. Lasse Westman tvrdil, že si k Fransi Balderovi přišel pro nevlastního osmiletého syna. Jde o chlapce, jehož… jehož biologickým otcem je Balder, ale soud rozhodl, že není schopen se o dítě postarat.“

„A proč by se pan profesor, když je taková bedna přes počítače, co napodobují lidský mozek, nebyl schopen postarat o vlastní dítě?“

„Protože už předtím výchovu značně zanedbával a namísto péče o syna se věnoval práci; z rozhodnutí soudu jasně vyplývá, že jako táta naprosto selhal. V každém případě je to velice choulostivá otázka. Ten chlapeček vlastně neměl u Baldera co dělat, ale právě on se stal svědkem tátovy vraždy.“

„Proboha! A co říkal?“

„Nic.“

„Je v šoku?“

„To nepochybně, ale ten kluk stejně nemluví, je němý, a navíc mentálně zaostalý, proto nám k žádnému užitku nebude.“

„Takže to vypadá na neznámého vraha.“

„Ano, i když je dost zvláštní, že se tam Lasse Westman jako z udělání vynořil právě ve chvíli, kdy se pachatel dostal do přízemí a zastřelil Baldera. Musíme Westmana co nejrychleji předvolat k výslechu.“

„Pokud ten případ vezmu.“

„Určitě jo.“

„Víš to tak jistě?“

„Řekl bych, že nemáš na výběr. Kromě toho jsem si tu největší perlu nechal na závěr.“

„Jakou?“

„Mikaela Blomkvista.“

„Co ten s tím má společného?“

„Z nějakého důvodu byl na místě činu. Myslím, že ho tam pozval Balder a chtěl se mu s něčím svěřit.“

„Tak pozdě v noci?“

„Zdá se, že jo.“

„A pak Baldera někdo zastřelil?“

„Ano, těsně předtím, než Blomkvist dorazil — dokonce si myslím, že ten novinář vraha zahlédl.“

Jan Bublanski se zachechtal. Byla to po všech stránkách nešťastná reakce a sám vlastně nechápal, co ho k tomu vedlo. Možná ji způsobila nervozita, možná pocit, že se všechno v životě opakuje.

„Co prosím?“ zeptal se ostře Richard Ekström.

„Jen mi trochu zaskočilo. Takže ty máš strach, že budete mít na krku soukromého čmuchala, který vás postaví do špatného světla.“

„Hm, no, možná. V každém případě předpokládáme, že Milénium na případu už pracuje, a faktem je, že zrovna hledám nějaký paragraf, pomocí něhož bych je mohl zastavit nebo jejich činnost aspoň nějak omezit. Nedá se vyloučit, že se celá záležitost týká i bezpečnosti země.“

„Takže máme na krku i tajné služby?“

„Bez komentáře,“ odvětil Ekström.

Trhni si, pomyslel si Bublanski.

„A už se do věci vložil Ragnar Olofsson z Národního bezpečnostního úřadu?“ zeptal se.

„Jak jsem říkal, bez komentáře. Tak kdy se do toho pustíš?“

„Pustím se do toho, ale mám několik podmínek,“ řekl Bublanski. „Chci svůj starý tým, Sonju Modigovou, Kurta Svenssona, Jerkera Holmberga a Amandu Flodovou.“

„Jasně, ale pak dostaneš i Hanse Fasta.“

„Za nic na světě! Jen přes mou mrtvolu!“

„Nezlob se, Jane, ale o tomhle se s tebou odmítám dohadovat. Měl bys být rád, že si můžeš vybrat zbytek týmu.“

„Ty jsi strašnej, víš to?“

„Už se mi to doneslo.“

„Takže Fasta nasadíme jako infiltrátora do řad bezpečnostní policie?“

„To v žádném případě, ale podle mě žádné pracovní skupině neuškodí, když je v ní někdo, kdo má odlišný názor.“

„Takže když jsme se zbavili předsudků a předpojatosti, musíme znovu nabrat člověka, který nás bude strhávat zpátky?“

„Nevymlouvej se.“

„Hans Faste je vůl.“

„Ne, Jane, to rozhodně není. Spíš je…“

„Copak?“

„Konzervativní. Je to typ člověka, který se nedá ovlivnit nejžhavějšími feministickými trendy.“

„Ten se nedá ovlivnit žádným trendem, ale možná už se smířil s tím, že ženy mají volební právo.“

„No tak, uvažuj, Jane. Hans Faste je nanejvýš spolehlivý a loajální vyšetřovatel a už o tom nehodlám dál diskutovat. Nějaké další požadavky?“

Radši už zalez a neotravuj, pomyslel si Bublanski.

„Teď musím jít k tomu doktorovi a byl bych rád, kdyby vyšetřování mezitím vedla Sonja Modigová.“

„Je to opravdu moudré rozhodnutí?“

„Zatraceně moudré,“ odsekl Bublanski.

„Dobře, jak chceš. Postarám se, aby jí Erik Zetterlund předal velení,“ odvětil Richard Ekström a znechuceně se ušklíbl.

Sám si nebyl nebyl jistý, jestli neměl tenhle případ raději odmítnout.

Alona Casalesová jen zřídkakdy pracovala v noci. Už před několika lety zvolnila tempo, což do jisté míry oprávněně sváděla na těžký revmatismus, kvůli kterému musela v určitých obdobích užívat silné kortikoidy. Mívala z nich lehce oteklý obličej, navíc jí povážlivě vyskočil krevní tlak, takže nutně potřebovala pravidelný spánek a denní řád. Přesto už ve tři hodiny deset minut ráno vyjela ze svého domu v městečku Laurel ve státě Maryland a pokračovala po dálnici číslo 175, dokud za lehkého mrholení nedorazila k ceduli s nápisem NSA, příští odbočka vpravo, vjezd pouze pro zaměstnance.

Minula vrátnici a elektrické ploty, zamířila přímo ke krychlové hlavní budově Fort Meade a pak zastavila na velkém, členitém parkovišti těsně vpravo vedle bleděmodrého radaru připomínajícího golfový míček a obklopeného bzučícími parabolickými anténami. Vstoupila do budovy a prošla všemi bezpečnostními vchody až do své kanceláře ve dvanáctém podlaží. Zdánlivě se tu nedělo nic zvláštního.

Alonu však překvapila horečná atmosféra a velice záhy pochopila, že ponuré dusno v kanceláři má na svědomí Ed the Ned a jeho skupina mladých hackerů. Jelikož Eda velmi dobře znala, pozdrav si raději odpustila.

Ed vypadal naprosto nepříčetně: výjimečně zvedl mohutný zadek ze židle a nevybíravě se pustil do mladíka s pobledlým obličejem — podle Alonina názoru celkově dost zvláštního kluka —, právě takového, jaké kolem sebe Ed s oblibou shromažďoval. Vyzáblý, neduživý mladík s nahrbenými zády se v pravidelných intervalech roztřásl jako sulc. Možná trpěl nějakými svalovými křečemi v ramenou, ale mohlo to být i strachem. Ed kopl do židle, což mládenci na vyrovnanosti také nepřidalo. Krčil se, jako by měl každou chvíli schytat pár facek. Ale pak se stalo cosi nečekaného.

Ed se uklidnil a udělal něco, co se mu vůbec nepodobalo: jako milující táta prohrábl mladíkovi kštici a vzal ho kolem ramen. Jindy si na zbytečnou rozcitlivělost a plané žvásty moc nepotrpěl: byl to klasický drsný kovboj, který objímání jakéhokoli mužského považoval za krajně podezřelé jednání, ale asi byl tak zoufalý, že se rozhodl vyzkoušet i obyčejnou lidskost. Ed měl rozepnutý poklopec, košili pobryndanou kafem nebo kolou a v obličeji byl rudý jako rajče, hlas měl drsný a vyřvaný do ochraptění, takže Alonu napadlo, že člověk v jeho věku a s takovou nadváhou by se neměl takhle huntovat.

Přestože uplynulo pouhých dvanáct hodin, v místnosti to vypadalo, jako by Ed a jeho tým pracovali už celý týden. Všude se povalovaly kelímky od kávy, zbytky jídla z fastfoodu, kšiltovky a mikiny, z těl vycházel nakyslý pach potu a napětí, takže se určitě pokoušeli obrátit celý svět naruby, aby vypátrali onoho neznámého hackera. Nakonec Alona s předstíranou bodrostí zvolala:

„Do toho, chlapci!“

„Kdybys jen tušila!“

„Dobře, dobře. Pořádně si na toho lotra posviťte!“

Nemyslela to úplně vážně; ve skrytu duše jí hackerský útok připadal docela legrační. Mnozí zaměstnanci NSA si mysleli, že si můžou dělat, co se jim zamane, chovali se, jako by před sebou měli bianko šek, takže jim může jedině prospět, když zjistí, že jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá. „Ten, kdo šmíruje lidi, musí počítat s tím, že lidi budou šmírovat jeho,“ napsal jim neznámý hacker. Jeho výrok byl vtipný, i když to samozřejmě poněkud přehnal.

Fort Meade přezdívaný Puzzle Palace má vždycky náskok a jejich nedostatečnost vyjde najevo jen tehdy, když se pokoušejí přijít na kloub něčemu skutečně závažnému, dumala Alona. Catrin Hopkinsová jí telefonicky oznámila, že na stockholmském předměstí byl ve své vlastní vile zavražděn švédský profesor, a ačkoli jeho vražda nebyla pro NSA ničím mimořádným — tedy alespoň prozatím —, pro Alonu to bylo právě naopak.

Vražda byla důkazem, že veškeré signály vyhodnotila správně a nyní se musí vynasnažit, aby se dostala ještě o kousek dál. Alona se zalogovala do počítače a otevřela si údaje o organizaci, jíž velel onen nepolapitelný a záhadný Thanos, ale v níž také figurovala důležitá jména jako Ivan Gribanov, člen ruské dumy, a Němec Gruber, velmi vzdělaný padouch, který se v minulosti zabýval obchodem s bílým masem.

Vlastně jí stále nešlo na rozum, proč se té záležitosti nepřikládá větší význam a proč ji její nadřízení neustále odkazují na běžné instituce, které se zabývají potíráním trestné činnosti. Podle Alonina názoru lze na celý případ nahlížet jako na obchodní válku mezi Východem a Západem, a proto by si zasloužil státní záštitu, případně navázání kontaktu s ruskou rozvědkou. Přestože měla stále málo informací a důkazy byly poněkud nejednoznačné, existovaly naprosto jasné indicie, jež potvrzovaly, že došlo k odcizení západní technologie, která skončila v ruských rukou.

Celá záležitost však byla skutečně velmi nepřehledná a zároveň nebylo snadné určit, jestli se opravdu jedná o trestný čin nebo jestli stejný postup čirou náhodou nevymysleli i někde jinde. Průmyslová krádež je dnes navíc velmi vágní pojem. Ke krádežím a výpůjčkám dochází neustále: občas se schovávají za termín kreativní výměna, občas je spáchaný čin z právního hlediska zcela legální.

Velké firmy pravidelně s pomocí drsných advokátů drtí slabší konkurenty a nikoho nepřekvapuje, že sami vynálezci jsou svým způsobem naprosto bezprávní chudáci. Kromě toho se o průmyslové špionáži a hackerských útocích často hovoří jako o pouhé analýze okolního prostředí a nikdo nemůže tvrdit, že by Puzzle Palace v této oblasti představoval nějakou morální autoritu.

Na druhou stranu… vraždu nelze relativizovat a Alona si slavnostně přísahala, že pročmuchá každičký kousíček skládanky, aby se jí podařilo do organizace nějak proniknout. Daleko se však nedostala. Vlastně stačila jen natáhnout paže a namasírovat si krk, když vtom za sebou zaslechla funění.

Byl to Ed, celý zkroucený a zbídačený. I jemu určitě dávají záda pořádně zabrat. Při pohledu na něj se Alona hned cítila zdravěji.

„Čemu vděčím za tu čest, Ede?“

„Napadlo mě, že máme stejnej problém.“

„Posaď se, starochu. Potřebuješ si sednout.“

„Spíš natáhnout na skřipec. Vždyť víš, z mojí omezený perspektivy…“

„Neponižuj se, Ede.“

„Já se ani trochu neponižuju. Dobře víš, že kecy o tom, jestli je někdo jako vysoko nebo nízko, jsou mi šumák a stejně tak je mi fuk, co si o mně kdo myslí. Starám se jen o svý. Chráním náš systém a jediný, co mě doopravdy zajímá, je profesionalita.“

„Ty bys klidně zaměstnal i rohatýho, kdyby to byl nadanej ajťák.“

„Každopádně beru jakýhokoli soupeře, stačí, když bude dostatečně schopnej. Chápeš to?“

„Chápu.“

„Začíná mi připadat, že jsme si dost podobný, i když každej stojíme na opačný straně barikády. Určitě už ses doslechla o RATu, o tom špionským programu, co se dostal přes naše servery až na intranet, a ten program, Alono…“

„Ano?“

„Je to hotová symfonie, tak uceleně a elegantně je napsanej.“

„Takže jsi narazil na důstojnýho soupeře.“

„O tom není pochyb a moji kluci si myslí to samý. Hrajou si na ublížený vlastence nebo čertví na co vlastně, ale ani trochu netouží se s tím hackerem setkat, jen aby si s ním nemuseli změřit síly, a já jsem si v jednu chvíli dokonce říkal: Oukej, fajn, jedeme dál! Vždyť se zas nic tak hroznýho nestalo. Je to jen nějakej osamělej génius, co se chtěl trošku předvést, a možná nám to dokonce bude k užitku — při honu na toho týpka jsme se poučili o spoustě vlastních zranitelnejch míst. Jenže pak…“

„Co pak?“

„Pak jsem začal uvažovat, jestli mě nevypekl i v tomhle — že celá ta šaráda s mým mailovým serverem třeba byla jen kouřová clona a ve skutečnosti mu jde o něco úplně jinýho.“

„A o co?“

„Vypadá to, že po něčem slídí.“

„Začínám být zvědavá.“

„To bys měla. Právě jsme zjistili, co ten hacker hledal, a je to prakticky na jedno brdo: jde po té samé bandě jako ty, Alono. Neříkají si Spiders?“

„Dokonce přímo The Spider Society. Ale spíš ze srandy.“

„Ten hacker hledal informace právě o tomhle gangu a jeho spolupráci se Solifonem, takže v první chvíli mě napadlo, že k nim možná sám patří a jen chce vyčenichat, kolik toho o nich víme.“

„To zní docela rozumně. O skvělý hackery zjevně nouzi nemají.“

„Ale pak jsem o tom začal znovu pochybovat.“

„A proč?“

„Protože se zdá, že nám ten hacker chtěl něco naznačit. Jak víš, podařilo se mu získat pravomoc superuživatele, a proto má přístup k přísně utajeným dokumentům, který zřejmě neznáš ani ty. Celou složku si zkopíroval a stáhl, jenže ta je tak dokonale zašifrovaná, že ji bez soukromýho klíče od toho chlápka, co ji vymyslel, stejně nikdo nerozlouskne, ale přesto…“

„Copak?“

„Ten hacker prostřednictvím našeho systému odhalil, že i my spolupracujeme se Solifonem. Vědělas o tom?“

„Ne, krucinál, to jsem teda nevěděla.“

„Já jsem to tušil. Ale bohužel to vypadá, že máme vlastní lidi i v Eckerwaldově skupině. Solifon nám poskytuje stejný služby jako těm Spiders, provádí část naší průmyslový špionáže, a proto naši lidi tu tvou záležitost neustále zametají pod koberec. Mají strach, že bysme se do těch sraček namočili i my.“

„Zatracení idioti.“

„Moje řeč, a kromě toho se nedá vyloučit, že ti ten případ seberou úplně.“

„To by mě snad trefil šlak.“

„Klídek, klídek, měl bych jiný řešení, a proto jsem dovlekl svoje ubohý kosti až k tvýmu stolu. Můžeš začít pracovat pro mě.“

„Jak to myslíš?“

„Ten zatracenej hacker ví spoustu věcí o Spiders, a pokud se nám podaří vypátrat jeho identitu, bude to pro nás oba znamenat průlom. A ty pak budeš mít příležitost všem na plnou hubu říct, co si o tom myslíš.“

„Už vím, kam míříš.“

„Takže bereš?“

„Jo i ne,“ odvětila Alona. „Ráda bych pokračovala v pátrání po vrahovi Franse Baldera.“

„Ale budeš mě informovat?“

„Tak jo.“

„Prima.“

„Ale poslyš,“ pokračovala Alona, „jestli je ten hacker tak dobrej, nepodařilo se mu po sobě zamést všechny stopy?“

„V tomhle můžeš bejt klidná. My ho najdeme, i kdyby se třeba rozkrájel, a stáhneme z něj kůži zaživa.“

„Kam se poděl tvůj respekt k soupeři?“

„Ten tu pořád je, děvče, ale až ho dostaneme, tak mu nadosmrti zatneme tipec. Do mýho systému žádnej šmejd rypák strkat nebude.“

KAPITOLA 13

21. listopadu

Mikael Blomkvist toho moc nenaspal. Neustále ho pronásledovaly noční události a ve čtvrt na dvanáct dopoledne se posadil na posteli a vzdal to.

Odešel do kuchyně a připravil si dvě housky s čedarem a sušenou šunkou, do misky si nasypal müsli a zalil ho jogurtem, ale jídlo zůstalo netknuté. Namísto toho si dal prášky proti bolesti hlavy a zapil je kávou. Vyzunkl pět nebo šest sklenic minerálky, vzal si dva aspiriny, vytáhl poznámkový blok v deskách z voskovaného plátna a pokusil se sepsat vše, co se v noci přihodilo. Moc daleko se ale nedostal, protože vzápětí vypukl hotový blázinec: začal mu neustále vyzvánět telefon a Mikael zanedlouho pochopil, co se stalo.

Došlo k hotové explozi: všechna média zahltila novinka o tom, že „dvě známé hvězdy, novinář Mikael Blomkvist a herec Lasse Westman“ se objevily přímo uprostřed „záhadného“ melodramatu. Záhadné ho nazývali proto, že nikdo nechápal, co právě Westman s Blomkvistem — ať už společně, nebo nezávisle na sobě — pohledávali na místě, kde dostal švédský profesor dvě kulky do hlavy. V otázkách se skrývalo jakési podezření, a proto Mikael otevřeně odpověděl, proč za Balderem přijel tak pozdě v noci: byl přesvědčen, že mu profesor chce něco naléhavého sdělit.

„Byl jsem tam, abych dělal svou práci,“ prohlásil.

Byla to zbytečná obhajoba, Mikael však měl pocit, že ho někdo z něčeho obviňuje, a chtěl celou záležitost předem vysvětlit, přestože tak určitě zavdá příčinu dalším reportérům, aby se v případu začali šťourat. Pak dodal „bez komentáře“, což nebyla ideální replika. Ve vlastním zájmu se však k věci vyjádřil naprosto jasně a otevřeně. Potom vypnul mobil, znovu se oblékl, hodil na sebe kožich a vydal se na Götskou ulici.

Horečná aktivita v redakci mu připomněla staré časy. Všude, v každičkém rohu, seděl někdo z kolegů a soustředěně pracoval. Erika k nim nepochybně pronesla několik plamenných projevů a všichni evidentně pochopili vážnost situace. Deadline mají za deset dní. Nad nimi se vznášel Levinův a Sernerův meč a veškeré osazenstvo bylo připraveno k boji. Jakmile však Mikaela uviděli, vyskočili jako jeden muž a chtěli slyšet všechno o Balderovi, o záhadné noci a o tom, jak se chystá odpovědět na norský výpad. Ale Mikael si nechtěl kazit náladu.

„Později, později,“ řekl stručně a zamířil k Andreji Zanderovi.

Šestadvacetiletý Andrej Zander byl nejmladším zaměstnancem redakce, který si u nich odbýval svá praktikantská léta. Pracoval pro Milénium jako zástupný reportér, případně jako externista, a velice k nim přilnul. Mikaela mrzelo, že mu nemůže nabídnout stálé místo, protože už přijali Emila Grandéna a Sofii Melkerovou. Vlastně se na Andreje dosud nikdy přímo neobrátil, možná proto, že mladík zatím neměl žádné jméno a nebyl ještě dostatečně kvalifikovaný.

Andrej byl také skvělý týmový hráč, což bylo dobré pro časopis, nikoli však pro něho samého, tedy alespoň ne v téhle drsné branži. Zatím nebyl ani trochu marnivý, přestože k tomu měl všechny předpoklady. Vypadal jako mladý Antonio Banderas a pálilo mu to rychleji než většině ostatních, ale nesnažil se prosadit za každou cenu. Prostě chtěl být s nimi a dělat dobrou novinařinu. Milénium měl upřímně rád a Mikael si náhle uvědomil, že Andrej má stejně opravdově rád i své kolegy. Slíbil sám sobě, že jednoho krásného dne udělá pro Andreje Zandera něco velkolepého.

„Ahoj, Andreji,“ pozdravil Mikael. „Tak jak je?“

„No jo, fofr.“

„Nic jiného jsem nečekal. Cos zjistil?“

„Spoustu věcí. Máš to na stole, napsal jsem ti stručný výtah. Mohl bych ti dát jednu dobrou radu?“

„Dobrá rada je přesně to, co teď potřebuju.“

„Pak okamžitě vyraz na Zinkenskou ulici a promluv si s Farah Šarífovou.“

„To je kdo?“

„Jedna moc pěkná profesorka informatiky. Bydlí tam a vzala si na celý den volno.“

„Tak ty si myslíš, že právě v tuhle chvíli toužím po společnosti okouzlující inteligentní dámy?“

„To zrovna ne, ale profesorka Šarífová mi před chvílí volala, protože jí bylo hned jasné, že se ti Frans Balder chtěl s něčím svěřit. Prý asi tuší, oč se jednalo, a ráda by si s tebou o všem promluvila. Už jen proto, aby splnila Balderovo přání. Podle mě to vypadá na slibný začátek.“

„A zjistil sis o ní něco?“

„Samozřejmě, a nedá se vyloučit, že má nějaký vedlejší úmysl. Ale byli si s Balderem blízcí, jsou spolužáci z vysoké a napsali spolu několik vědeckých článků. Našel jsem i pár společných fotek z různých akcí. Profesorka Šarífová je ve svém oboru skutečná kapacita.“

„Fajn, hned tam vyrážím. Nezavolal bys jí, že už jsem na cestě?“

„Jasně,“ odvětil Andrej, dal Mikaelovi přesnou adresu a pak vše probíhalo stejně jako předešlého dne.

Mikael odešel z redakce, sotva se tam objevil, a cestou dolů po Hornově ulici si četl Andrejovu rešerši. Dvakrát nebo třikrát do někoho vrazil, avšak byl do své činnosti tak zabraný, že se ani neomluvil. Nevydal se k Farah Šarífové nejkratší cestou, ale zastavil se v kavárně Mellqvist a vestoje si vypil dvojité espreso.

Chtěl setřást únavu a mimoto doufal, že ho kofeinový šok zbaví bolesti hlavy, ovšem vzápětí zapochyboval, zda to byl správný lék. Když z kavárny odcházel, cítil se ještě hůř než předtím, ale s espresem to nemělo nic společného. Rozhodili ho hosté, kteří u stolků pročítali noviny a trousili kolem sebe dementní komentáře. Mladí lidé evidentně netouží po ničem jiném než po slávě. Měl by jim vysvětlit, že není o co stát. Když je člověk svědkem hrůz, o kterých je lépe nevědět, a navíc se ani pořádně nevyspí, nachází se na nejlepší cestě do cvokárny.

Mikael Blomkvist pokračoval po Hornově ulici, prošel kolem McDonaldu a supermarketu Coop, přešel šikmo přes Kruhovou, pak pohlédl doprava a strnul, jako by spatřil něco důležitého. Ale co by tady mohlo být zajímavého? Nic! Snad jen to, že jde o jednu z nejnebezpečnějších křižovatek ve městě a všude smrdí výfukové plyny. Pak se mu však rozbřesklo.

Vždyť právě tohle je ten přechod, toto je ten semafor, který s matematickou přesností nakreslil Frans Balder. Mikael se znovu podivil, proč si Balder vybral zrovna tento námět. Semafor byl oprýskaný a nezajímavý. Ale možná je to jen jeho předsudek.

Nejde přece o samotný motiv, ale o to, co v něm vidí umělec. Umělecké dílo existuje v malířově oku a s konkrétní věcí vlastně nemá nic společného. Z námětu vyplývá pouze tolik, že tu Frans Balder byl, možná si někde poblíž postavil židli a důkladně si světelnou signalizaci prostudoval. Mikael minul Zinkenský sportovní stadion a pak sešel na stejnojmennou ulici.

Kriminální inspektorka Sonja Modigová se během ranních hodin skoro nezastavila. Nyní seděla ve své kanceláři a na chvilku se zahleděla na zarámovanou fotografii na psacím stole, na které byl zachycený její šestiletý syn Axel, jak na fotbalovém hřišti nadšeně jásá po vstřelení gólu. Sonja zůstala s chlapcem sama a musela si znovu uspořádat život. Bylo to hotové peklo a jí bylo předem jasné, že to ještě nějakou dobu potrvá.

Z myšlenek ji vytrhlo zaklepání na dveře. Konečně dorazil Bublanski a ona se zbaví odpovědnosti za průběh vyšetřování. Jenže Bublina nevypadal na to, že by chtěl přebírat nějakou zodpovědnost.

Komisař se neobyčejně vyparádil: oblékl si sako, nažehlenou bílou košili a kravatu a pleš si zakryl několika řídkými prameny vlasů. Pohled měl nepřítomný a zasněný: zdálo se, že myslí na všechno možné, jen ne na vyšetřování vraždy.

„Co říkal doktor?“ zeptala se Sonja.

„Že je důležité, abychom věřili v Boha. Bůh není malicherný. Říkal, že musíme pochopit krásu a bohatství života, abychom jej ocenili a snažili se přispět k tomu, aby svět byl lepší. Ten, kdo se dokáže těšit ze života a konat dobro, je blízko Bohu.“

„Tak tys byl vážně za rabínem?“

„Máš pravdu.“

„Fajn, Jane, sice si nejsem jistá, jestli se zrovna teď dokážu naplno radovat ze života, ale každopádně ti můžu nabídnout švýcarskou pomerančovou čokoládu, kterou jsem náhodou našla na psacím stole. Ale když chytíme toho chlapa, co zastřelil Franse Baldera, určitě přispějeme k tomu, aby byl svět o něco lepší.“

„Švýcarská čokoláda s pomerančem a vyřešená vražda, to není pro začátek nejhorší.“

Sonja sáhla po čokoládě, kousek ulomila a pak ji podala Bublanskému, který si ji strčil do úst.

„Vynikající,“ prohlásil.

„To teda jo.“

„Napadlo tě, že život může občas vypadat i takhle?“ zeptal se a ukázal na fotku jásajícího Axela na psacím stole.

„Jak to myslíš?“

„Co když je štěstí jen odvrácenou stranou bolesti?“ pokračoval.

„Jo, možná.“

„Jak to vypadá s Balderovým synem?“ zeptal se Bublanski. „Jmenuje se August, že?“

„Ano, ale těžko říct, jak na tom je,“ odpověděla Sonja. „Právě je u matky. Už ho vyšetřil psycholog.“

„A jak jsme pokročili v pátrání?“

„Zatím bohužel moc ne. Už známe typ vražedné zbraně. Remington 1911 R1 Carry, zřejmě nově zakoupený. Pokusíme se zjistit víc, ale jsem si skoro jistá, že nic nenajdeme. Musíme provést analýzu záběrů z bezpečnostních kamer, ale obličej toho muže na nich není, žádná zvláštní znamení, žádná mateřská znamínka, prostě nic, jen na jedné sekvenci jsou vidět náramkové hodinky. Vypadají draze. Je oblečený v černém, má šedou kšiltovku bez nápisu. Jerker tvrdí, že je to starý feťák. Na snímku drží malý černý kufřík, možná v něm má počítač nebo GSM stanici. Díky ní se pravděpodobně naboural do systému.“

„Slyšel jsem. Jak se člověk může nabourat do alarmu?“

„Jerker prověřil i tohle, není to snadné, už vůbec ne u zařízení takové kvality, ale jde to. Zařízení je připojené k internetu a mobilnímu operačnímu systému a neustále odesílá informace agentuře Milton Security, která sídlí u Stavidla. Nelze vyloučit, že si ten chlap nahrál frekvenci alarmu a s její pomocí se mu podařilo dostat se do systému. Nebo se někde na procházce nenápadně přichomýtl k Balderovi a ukradl mu elektronické informace přes NFC.“

„Přes co?“

„Near Field Communication je jedna z funkcí Balderova mobilního telefonu, díky níž aktivuje alarm.“

„Dřív, když zloději pracovali s páčidlem, to bývalo jednodušší,“ podotkl Bublanski. „Žádná auta v okolí nebyla?“

„Asi o sto metrů dál stálo u krajnice tmavé vozidlo, a dokonce mělo nastartovaný motor, ale viděla ho jen jedna starší paní, jmenuje se Birgitta Roosová, ovšem nemá nejmenší zdání, co to bylo za značku. Říká, že možná volvo nebo něco podobného, jako má její syn. A ten má BMW.“

„Ach jo.“

„No, na pátrací frontě to není žádná sláva,“ souhlasila Sonja. „Pachatelé využili noci i bouřky. Mohli se nerušeně pohybovat po okolí a kromě Mikaela Blomkvista máme jen jediného svědka. Je to třináctiletý Ivan Grede, takový legrační vyhublý kluk, co jako dítě trpěl leukemií a zařídil si celý pokoj v japonském stylu. Mluví jako starý mladý. Ivan šel v noci na záchod a z koupelnového okna viděl u vody nějakého udělaného chlápka. Muž koukal na jezero a sevřenou pěstí se křižoval. Podle Ivana to vypadalo procítěně a opravdově, ale zároveň mu připadalo, že z jeho gest čiší zvláštní agrese.“

„To není nejlepší kombinace.“

„Ne, náboženství a násilí k sobě nepatří. Ale Ivan si nebyl jistý, jestli se ten chlap jen klasicky křižoval, prý to vypadalo, že si k tomu ještě něco přidal,“ vysvětlovala Sonja. „Jako by skládal nějakou vojenskou přísahu. Ivan se v jednu chvíli obával, že ten týpek vleze do vody a vezme si život. Celý výjev působil slavnostně a přitom děsivě.“

„Ale sebevraždu nespáchal.“

„Ne. Běžel dál k Balderově vile, na zádech měl batoh, na sobě tmavé oblečení, možná maskáčové kalhoty. Byl silný a svalnatý a Ivan říká, že mu připomněl jednu jeho starou hračku, japonského nindžu.“

„To taky nezní moc dobře.“

„To teda ne, a pravděpodobně šlo o stejného muže, který střílel na Mikaela Blomkvista.“

„A Blomkvist mu neviděl do obličeje?“

„Ne, jakmile se k němu ten chlap otočil a vypálil, Blomkvist se vrhl za roh. Navíc se to událo hrozně rychle. Podle Blomkvista měl určitě nějaký vojenský výcvik, což by odpovídalo postřehu Ivana Gredeho, a já s tím musím souhlasit. Rychlost a efektivita celé operace tomu taky nasvědčují.“

„Už tušíte, co tam Blomkvist vlastně pohledával?“

„Jo, to jo. Jeho výslech byl to jediné, co proběhlo podle předpisů. Podívej se na tohle.“ Sonja mu podala vytištěné papíry. „Blomkvist byl ve spojení s Balderovým bývalým asistentem, který tvrdil, že se profesorovi někdo naboural do počítače a ukradl mu jeho vynález, a právě tohle Blomkvista zajímalo. Chtěl s Balderem mluvit, ale ten se mu neozval, což nebylo nic divného. V poslední době žil naprosto osaměle, neudržoval téměř žádné kontakty s okolním světem. Veškeré nákupy a zařizování obstarávala hospodyně, která se jmenuje… počkej, Lottie Rasková, a profesor paní Raskové přísně nakázal, aby se nikomu ani slůvkem nezmínila, že u sebe má syna — k tomu se ještě za chvíli dostanu. Včera v noci se muselo něco stát, hádám, že Baldera něco trápilo a potřeboval se někomu svěřit. Nezapomínej, že ho o hrozícím nebezpečí informovala i tajná služba. Navíc mu kolem domu nainstalovali alarm a vchod hlídali dva policisté. Balder možná tušil, že jeho dny jsou sečteny. Nevím. Každopádně uprostřed noci zavolal Blomkvistovi a chtěl mu něco říct.“

„Dřív se v podobné situaci přivolával farář.“

„No, jak vidíš, dnes se volají novináři, ale všechno to jsou zatím pouhé spekulace: víme, co Balder nahrál Blomkvistovi do hlasové schránky, ale netušíme, co mu chtěl povědět. Blomkvist to taky neví a já mu věřím, i když se obávám, že jsem sama. Richard Ekström, mimochodem hroznej žvanil, si myslí, že Blomkvist si nechává jisté věci pro sebe a že je hodlá zveřejnit v tom jejich časopise. Já tomu moc nevěřím. Blomkvist je pěkně mazanej chlap, to víme všichni, ale rozhodně to není typ člověka, kterej by chtěl mařit policejní vyšetřování.“

„To určitě ne.“

„Jenže Ekström vyvádí jako blázen a tvrdí, že bychom měli Blomkvista zadržet za křivou výpověď, za maření úředního výkonu a kdoví za co ještě. Prská, že Blomkvist ví víc, než co řekl policii. Mám dojem, že něco chystá.“

„Z toho nekouká nic dobrého.“

„To ne, ale když k tomu ještě připočteme Blomkvistovu proslulost, určitě bude lepší vycházet s ním po dobrém.“

„Myslím, že bychom ho mohli ještě jednou vyslechnout.“

„Já taky.“

„A co Lasse Westman?“

„Tak toho jsem právě vyslechla a rozhodně to není zrovna povznášející historka. Westman vymetl všechny možné podniky, byl v Královské knihovně, v Divadelním grilu, v baru Opera a Riche a všude celé hodiny vykládal o Balderovi a o tom chlapci. Jeho kamarádi z toho šíleli. Čím víc toho Westman vypil a čím víc peněz prošustroval, tím ta jeho posedlost narůstala.“

„A proč je to pro něj tak důležité?“

„Určitě v tom bude i jistá alkoholická obsese, moc dobře to znám od strejdy z tátovy strany. Vždycky když se nalil, vzal si něco do hlavy a nedal s tím pokoj. Ale to samozřejmě není všechno: ze začátku Westman žvanil o rozsudku, o svěření chlapce do matčiny péče, a kdyby to byl někdo jiný, citlivější, tak by to dávalo smysl. Ale u něj… určitě víš, že Lasseho Westmana už jednou odsoudili za ublížení na zdraví.“

„To jsem nevěděl.“

„Před několika lety žil s módní blogerkou Renatou Kapusinskou a mlátil ji jako žito. Mám dojem, že jí dokonce zlomil lícní kost.“

„To je hnus.“

„A kromě toho…“

„Ano?“

„Balder napsal trestní oznámení, ale nikdy ho nepodal, možná kvůli stávající situaci. Lasse Westman prý týral i jeho syna.“

„Cože?“

„Balder našel na chlapcově těle modřiny — a jeho názor potvrdila i psycholožka z autistického centra. Takže…“

„… takže Lasseho Westmana na Saltsjöbaden nehnala láska ani starostlivost.“

„Ne, spíš chamtivost. Od té doby, co si Balder vzal syna k sobě, jim pořádně zkrouhl alimenty, možná je dokonce přestal posílat úplně.“

„A Westman to nikde neohlásil?“

„Vzhledem k okolnostem se asi neodvážil.“

„A co dalšího je v tom soudním protokolu o svěření do péče matky?“ zeptal se Bublanski.

„Že Balder byl hrozný otec.“

„A byl?“

„No, určitě nebyl bytostně zlý jako Westman, ale taky se moc nevyznamenal. Po rozvodu míval Balder syna u sebe každý druhý víkend, tehdy bydlel na Östermalmu a byt měl od podlahy až ke stropu obložený knihami. Jednou o víkendu seděl August jako obvykle v obýváku — bylo mu tehdy šest — a Balder ve vedlejším pokoji čučel do počítače. U jedné z knihoven byl přistavený žebřík. Kluk na něj vylezl, pravděpodobně na sebe strhl několik knih, spadl, zlomil si ruku v lokti a uhodil se do hlavy, až ztratil vědomí. Ale Frans nic neslyšel. Prostě se věnoval práci a teprve po několika hodinách objevil Augusta, jak skučí bolestí na podlaze vedle knížek. Tehdy propadl panice a odvezl ho rovnou na pohotovost.“

„A pak definitivně přišel o právo na střídavou péči?“

„Nejen to. Soud dospěl k závěru, že je citově nezralý a není schopen se o dítě postarat. Už nesměl zůstat s Augustem o samotě. Ale upřímně řečeno, moc velkou váhu bych tomu verdiktu nepřikládala.“

„Proč ne?“

„Protože to byl proces bez obhajoby. Advokát Balderovy exmanželky se do něj tvrdě obul, Frans přilezl ke křížku a blekotal, že je nezodpovědný a nezralý budižkničemu a kdovíco ještě. Porota tehdy dost zlomyslně a tendenčně — aspoň podle mého názoru — dospěla k závěru, že Balder si nikdy nedokázal vytvořit pouto k jiným lidem a že kromě počítačů mu na nikom nezáleží, ale podle toho, co jsem zjistila, tomu moc nevěřím. Soud všechny ty jeho sebeobviňující tirády vzal jako nezpochybnitelný fakt a Balder byl ochoten vyjít protistraně všemožně vstříc. Jak už jsem říkala, ihned souhlasil s tím, že bude na syna platit vysoké alimenty, mám dojem, že čtyřicet tisíc korun měsíčně plus jednorázovou částku devět set tisíc na nečekané výdaje. A brzy poté zmizel ve Spojených státech.“

„Ale pak se vrátil.“

„To jo, a pravděpodobně k tomu měl několik důvodů. Někdo mu ukradl jeho vynález a on možná věděl, kdo to byl. Dostal se do vážného sporu se svým zaměstnavatelem. Ale podle mého názoru se vrátil i kvůli synovi. Ta psycholožka z autistického centra, o které jsem se zmínila, Hilda Melinová, byla ohledně chlapcových vyhlídek zpočátku velice optimistická, ale její naděje se nenaplnily. Navíc se dozvěděla, že Hanna Balderová a Lasse Westman chlapci brání ve vzdělávání. Podle dohody měl August mít domácí vyučování, ale speciální pedagogové, kteří se s ním měli učit, si vzájemně házeli klacky pod nohy, asi v tom byly nějaké čachry se školným, fiktivní kantoři a různé další nechutnosti. Ale to už je jiný příběh, k tomu se vrátíme později.“

„Mluvilas o té psycholožce z autistického centra.“

„Ano, o Hildě Melinové. Tušila, že tu něco nehraje, a proto zavolala Hanně a Lassemu, jenže ti ji ujišťovali, že je všecko v nejlepším pořádku. Hilda jim moc nevěřila a proti svému zvyku u nich udělala přepadovku. Nakonec ji pustili dál, ale Hildě bylo hned jasné, že na tom chlapec není zrovna nejlíp a že se jeho vývoj prakticky zastavil. Navíc si všimla těch modřin a hned zavolala Fransi Balderovi do San Franciska a měla s ním dost dlouhý rozhovor. Krátce nato se Frans vrátil domů, porušil rozhodnutí soudu a odvezl si syna do vily na Saltsjöbadenu.“

„A jak mohl Lasse Westman něco takového dopustit, když tolik stál o klukovy alimenty?“

„To je taky otázka. Podle Westmana Balder chlapce víceméně unesl, ale Hannina verze je trochu odlišná. Ona tvrdí, že se u ní Frans objevil, prohlašoval, že se změnil, a ona mu syna dobrovolně svěřila. Dokonce si myslela, že se u něj August bude mít líp.“

„A Westman?“

„Hanna vypověděla, že Westman byl opilý — zrovna totiž získal velkou roli v novém televizním seriálu, takže byl radostí a pýchou úplně bez sebe a taky s tím souhlasil. Přestože neustále něco blekotal o chlapcově blahu, ve skutečnosti byl zřejmě rád, že se ho zbaví.“

„A pak?“

„Pak toho litoval, a ještě ke všemu ho vykopli z natáčení, protože nevydržel ani chvilku střízlivý, a najednou chtěl Augusta zpátky, teda ne přímo jeho, ale…“

„… jeho výživné.“

„Přesně tak, což potvrdili Westmanovi kamarádi z mokré čtvrti, mimo jiné i Rindevall, ten, co organizuje večírky a velké akce. Když Westman zjistil, že jeho kreditka nemá krytí, začal se do kluka ošklivě navážet. Pak si od jedné mladé holky v baru vypůjčil pětistovku na taxík a pozdě v noci vyrazil na Saltsjöbaden.“

Jan Bublanski chvilku přemýšlel a pak znovu pohlédl na fotografii jásajícího Axela.

„To je pěkná šlamastyka,“ prohlásil.

„To jo.“

„Za běžných okolností by to bylo jasné: motiv bychom určitě našli ve sporu o svěření do péče a v rozvodových tahanicích. Ale borci, co dokážou napíchnout poplašný systém a vypadají jako nindžové, do takového schématu moc nezapadají.“

„To teda ne.“

„Zajímalo by mě ještě něco.“

„Co?“

„Když August neumí číst, tak proč lezl po žebříku pro ty knížky?“

Mikael Blomkvist seděl naproti Farah Šarífové, před sebou měl šálek čaje a hleděl do parku Tantolunden. Přestože věděl, že je to známka slabosti, moc si přál, aby tu mohl jen tak v klidu posedět a nemusel na ni tlačit ani psát žádný článek.

Zdálo se, že Farah mluvení příliš netěší. Obličej se jí propadl a temné pronikavé oči, které ho v pootevřených dveřích doslova probodly, nyní hleděly do prázdna. Jen občas jako nějakou mantru nebo zaříkání zamumlala Fransovo jméno. Možná ho milovala. On ji miloval určitě. Farah bylo dvaapadesát let a byla to velmi pozoruhodná žena, ne snad krásná v běžném slova smyslu, ale vypadala jako královna.

„Jaký byl?“

„Frans?“

„Ano.“

„Rozpolcený.“

„V jakém ohledu?“

„Ve všech. Hlavně v tom, že tvrdě pracoval na věci, která ho děsila ze všeho nejvíc, trochu jako Oppenheimer v Los Alamos. Domníval se, že jeho výzkum zároveň přinese lidem zkázu.“

„Teď vám nerozumím.“

„Frans chtěl znovu stvořit biologickou evoluci na digitální úrovni. Pracoval s algoritmy strojového učení, kdy se počítač může zlepšovat prostřednictvím vlastních chyb. Také přispěl k vývoji kvantových počítačů, které používá Google, Solifon i NSA. Jeho cílem bylo vytvořit AGI, což je obecná umělá inteligence.“

„A to je co?“

„Něco, co je stejně inteligentní jako člověk, ale zároveň to disponuje počítačovou rychlostí a přesností. Takový objev by nám přinesl obrovské výhody ve všech vědních disciplínách.“

„To jistě.“

„Výzkum v tomto oboru je velice rozsáhlý, a přestože cílem většiny vědců není přímo dosažení umělé inteligence, konkurence nás k tomu nutí. Na vývoj co nejinteligentnějších aplikací se peníze vždycky najdou, pokrok se nedá zastavit. Vezměte si třeba jen to, co jsme dosud vytvořili. Zkuste porovnat výbavu svého mobilního telefonu před pěti lety a dnes.“

„Hm, no jo.“

„Frans odhadoval — tedy dřív, než začal tak hrozně tajnůstkařit —, že bychom AGI mohli dosáhnout během takových třiceti nebo čtyřiceti let, což možná zní děsivě. Já osobně si taky myslím, že opatrnosti není nikdy dost. Kapacita počítačů se každých osmnáct měsíců zdvojnásobí a náš mozek nedokáže pochopit, co podobný exponenciální vývoj obnáší. Je to trošku jako s těmi zrnky rýže na šachovnici, určitě to znáte. Na první políčko položí člověk jedno zrnko, na druhé dvě, na třetí čtyři a na čtvrté osm.“

„A za chvilku rýže zaplaví celý svět.“

„Nárůst se neustále zvyšuje a nakonec se zcela vymkne naší kontrole. Zajímavé není jen samo vytvoření umělé inteligence, ale i to, co se stane pak. Existuje spousta různých scénářů — které taky závisejí na tom, jakým způsobem takovéto inteligence dosáhneme. Ale určitě budeme používat programy, které se samy aktualizují a učí z vlastních chyb, a v tom případě nesmíme zapomenout, že se naprosto změní i pojetí času.“

„Co tím myslíte?“

„Že pro nás už nebudou platit běžná lidská omezení. Budeme vrženi do nového uspořádání, v němž se stroje dokážou bez přestávky bleskurychle aktualizovat. Pouhých pár dní po stvoření AGI budeme mít taky ASI.“

„A to je co?“

„Umělá superinteligence, něco, co nás intelektuálně předčí. A pak to půjde čím dál tím rychleji. Počítače se budou zdokonalovat stále závratnějším tempem, i když možná jen v jednom faktoru z deseti, a budou stokrát, tisíckrát, desettisíckrát chytřejší než my, a co se stane pak?“

„Povězte mi to.“

„Víte, lidská inteligence je sama o sobě nepředvídatelná. Nevíme, kam nás může zavést. Tím méně pak víme, co se stane se superinteligencí.“

„V nejhorším případě nebudeme pro takové počítače o nic zajímavější než bílé myšky,“ vpadl jí do řeči Mikael, protože si vzpomněl na slova, která napsal Lisbeth.

„V nejhorším případě? S myšmi máme shodných devadesát procent DNA a dá se předpokládat, že jsme asi stokrát inteligentnější, víckrát určitě ne. Ale tady stojíme před něčím zcela novým, před něčím, co podle matematických modelů žádné takové omezení nemá — co naši inteligenci překoná třeba milionkrát. Dovedete si to představit?“

„Pokouším se o to,“ řekl s opatrným úsměvem Mikael.

„Představte si,“ pokračovala Farah, „jak se asi cítí počítač, který se náhle probudí v zajetí, pod dohledem takových primitivních červů, jako jsme my lidé. Proč by měl v takové situaci setrvávat? Proč by na nás měl brát nějaké zvláštní ohledy nebo přinejmenším dovolit, abychom se v něm vrtali a celý proces zastavili? Hrozí nám, že se ocitneme tváří v tvář inteligenční explozi, technologické singularitě, jak ji nazval matematik Vernor Vinge. Vše, co se stane pak, už bude za naším horizontem událostí.“

„Takže v okamžiku, kdy stvoříme superinteligenci, nad ní zároveň ztratíme kontrolu.“

„Nebezpečí spočívá v tom, že přestane platit vše, co o našem světě víme, a to bude náš konec.“

„Žertujete?“

„Chápu, že pro člověka, který se touto problematikou nezabývá, to zní dost přehnaně, ale je to nanejvýš reálná otázka. Dnes jsou na světě tisíce lidí, kteří dělají všechno pro to, aby tento vývoj zastavili. Mnozí vědci jsou optimisté nebo přinejmenším utopisté. O ASI se mluví jako o přátelské superinteligenci, která bude od začátku naprogramovaná tak, aby nám pomáhala. Myslím něco ve stylu Asimovových povídek Já, robot, což znamená, že stroje v sobě budou mít zabudovaná pravidla, která jim nedovolí nám ublížit. Vynálezce a spisovatel Ray Kurzweil předvídá nádherný svět, kdy bude pomocí nanotechnologií možné integrovat lidstvo s počítači, s nimiž bude sdílet společnou budoucnost. Ale pochopitelně neexistují žádné záruky. I nastavená pravidla lze překročit. Prvotní naprogramování se může změnit a je velice snadné podlehnout antropomorfismu, připisovat strojům lidské vlastnosti, a tím podcenit jejich sílu. Frans byl těmito otázkami posedlý, a jak jsem se už zmínila — byl rozpolcený. Toužil po inteligentních počítačích, a zároveň z nich měl strach.“

„Ale nedokázal s vymýšlením těch svých zrůd přestat.“

„Asi tak, i když to zní dost drsně.“

„Jak daleko pokročil?“

„Věřím, že dál, než si kdokoli z nás umí představit, a podle mého názoru je to jeden z důvodů, proč se v Solifonu choval tak tajemně. Měl strach, aby jeho výtvor neskončil ve špatných rukou. Dokonce se bál, že by se jeho program mohl propojit s internetem. Říkal mu August, po svém synovi.“

„A kde je ten program teď?“

„Měl ho v počítači, bez kterého se nehnul ani na krok. Zřejmě ho měl u postele, když ho zastřelili. Ale je divné, že u něj policie žádný počítač nenašla.“

„Taky jsem tam žádný neviděl. Jenže já jsem měl jiné starosti.“

„Muselo to být strašné.“

„Možná taky víte, že jsem zahlédl pachatele,“ pokračoval Mikael. „Měl velký batoh.“

„To je špatné znamení, ale s trochou štěstí se ten počítač může objevit někde v domě. Mluvila jsem s policií jen velmi krátce, ale připadalo mi, že ještě neměli situaci příliš pod kontrolou.“

„Pak nám nezbývá než doufat. Netušíte, kdo mu jeho vynález ukradl poprvé?“

„Ano, vím to moc dobře.“

„Přímo hořím zvědavostí.“

„To věřím. Je mi to moc líto, ale i já mám zřejmě na celé téhle mizerii svůj podíl viny. Pochopte, Frans tehdy dřel do úmoru a já jsem měla strach, aby to neskončilo syndromem vyhoření. Navíc tehdy právě ztratil nárok na Augusta.“

„Kdy to bylo?“

„Před dvěma lety. Byl z toho naprosto rozhozený a stále dokola se obviňoval, ale výzkumu zanechat nedokázal. Vrhl se na něj, jako by to byla jediná věc, která mu v životě ještě zbývá. Chtěla jsem mu trochu ulevit, a proto jsem mu sehnala několik asistentů, čímž jsem přišla o pár svých nejlepších studentů. Samozřejmě jsem věděla, že žádný z nich není vzorem všech ctností, ale byli nadaní, ambiciózní a Baldera bezmezně obdivovali, takže to vypadalo slibně. Jenže pak…“

„Pak ho někdo okradl.“

„S jistotou se to dozvěděl až loni v říjnu, kdy se na americkém patentním úřadě objevila žádost od Truegames, ve které byly zkopírované veškeré části jeho vynálezu, a on se přirozeně napřed domníval, že se jim někdo naboural do počítačů. Já osobně jsem k tomu byla od začátku dost skeptická. Dobře jsem věděla, jak dokonale má Frans všechno zašifrované. Ale protože jiné vysvětlení neexistovalo, brala jsem to jako hotovou věc a i sám Frans tomu možná nějakou dobu věřil. Ale samozřejmě to byla pitomost.“

„Cože?“ zvolal vzrušeně Mikael. „Vždyť to potvrdili i experti.“

„Nějaký trouba z Úřadu rádiového zpravodajství, který se chtěl zviditelnit. Ve skutečnosti to byl jen Fransův způsob, jak chránit svůj tým. To mě tolik netrápilo, spíš se obávám, že si chtěl tak trochu zahrát na detektiva, nevím, jak mohl být tak pošetilý. Pochopte…“

Farah se zhluboka nadechla.

„Ano?“ zeptal se Mikael.

„Všechno jsem se dozvěděla teprve před pár týdny. Frans s malým Augustem u mě byli na večeři a já jsem hned poznala, že má něco na srdci. Bylo to cítit ve vzduchu a už po pár sklenkách mě Frans požádal, abych schovala mobil, a začal mluvit šeptem. Musím přiznat, že mě to zpočátku popudilo. A on pak spustil o té své geniální hackerce.“

„O jaké geniální hackerce?“ zeptal se naoko neutrálně Mikael.

„Pořád dokola žvanil o nějaké dívce, málem mi vymluvil díru do hlavy. Nechci vás tím unavovat, ta holka se prostě zčistajasna vynořila na jedné jeho přednášce a diskutovala s ním o singularitách.“

„V jakém smyslu?“

Farah se ponořila do vlastních úvah.

„Cože… no, s tou věcí to vlastně nijak nesouvisí,“ odvětila. „Ale pojem technologická singularita je převzatý z fyziky — předlohou pro ni byla gravitační singularita.“

„A to je co?“

„Obvykle říkám, že samo srdce temnoty; je to nejhlubší část černé díry, konečná stanice všeho, co o vesmíru víme, a možná je to průchod do jiných vesmírů a časoprostorů. Mnozí singularitu považují za cosi zcela iracionálního a domnívají se, že ji nezbytně musí chránit horizont událostí, aby se o ní nedalo nic zjistit, ale tahle dívka hledá kvantově mechanický způsob výpočtu a tvrdí, že můžou existovat nahé singularity bez horizontu událostí, no, už to nebudu dál rozmazávat. Frans, na kterého udělala velký dojem, se jí s celou patálií svěřil, což je vlastně docela přirozené. Neměl kolem sebe příliš mnoho lidí na své úrovni, se kterými by mohl debatovat, a když zjistil, že ta dívka je mimo jiné i schopná hackerka, požádal ji, aby jim prověřila počítače. Veškeré vybavení bylo tehdy doma u jednoho z jeho asistentů, u Linuse Brandella.“

Mikael si znovu umínil, že si vše, co ví, nechá pro sebe.

„Linus Brandell,“ řekl pouze.

„Přesně tak,“ hovořila dál Farah. „Ta dívka ho navštívila na Östermalmu, vyhodila ho z bytu a pak se vrhla na počítače. Nenašla sebemenší náznak nějakého vloupání, s tím se ovšem nespokojila: Frans jí dal seznam všech svých asistentů, ona si je přímo z Linusova bytu všechny proklepla a zanedlouho zjistila, že se jeden z nich zaprodal Solifonu.“

„Kdo?“

„Frans mi to nechtěl říct, ačkoli jsem na něj naléhala. Ta dívka mu zavolala přímo z Linusova bytu. Frans byl tehdy v San Francisku a dovedete si představit, jak mu bylo, když se dozvěděl, že ho zradil jeho vlastní člověk! Čekala jsem, že toho kluka rovnou zažaluje, že ho rozcupuje na kousky a udělá mu ze života peklo, ale Frans tu dívku požádal, aby předstírala, že opravdu šlo o hackerský útok.“

„A proč?“

„Nechtěl, aby někdo zametl stopy a zničil důkazy. Chtěl se o celé věci dozvědět víc a vlastně se mu ani nedivím. Skutečnost, že jedna z největších softwarových společností na světě ukradla a prodala jeho objev, je závažnější než nějaký křivák, než morálně pokleslý studentík, co mu za zády dělá takové podrazy. Solifon je jeden z nejrenomovanějších výzkumných koncernů ve Spojených státech, který se do svých řad snažil získat i Franse, a to ho rozběsnilo nejvíc. ‚Ti hajzlové mě šmírovali a okradli,‘ syčel tehdy.“

„Počkejte chvilku,“ ozval se Mikael. „Nevím, jestli jsem to správně pochopil. Takže vy si myslíte, že tu práci v Solifonu vzal jen proto, aby zjistil, jak a proč ho okradli?“

„Léta mě poučila, že není snadné pochopit pohnutky lidského jednání. Plat, svoboda a peníze na výzkum samozřejmě taky něco znamenají, ale jinak s vámi souhlasím, určitě to byl hlavní důvod! O nekalé hře v Solifonu Frans věděl už předtím, než jim ta hackerka zkontrolovala počítače. Od ní získal jen nějakou konkrétnější informaci a pak skutečně začal odhalovat pěkné svinstvo. Samozřejmě se ukázalo, že je to mnohem tvrdší oříšek k rozlousknutí, než se domníval. Frans podezíral prakticky každého ve svém okolí, takže ho všichni pochopitelně začali nesnášet a on nakonec zůstal úplně sám. Ale opravdu něco našel.“

„A co?“

„Všechno je to velice ožehavé a vlastně bych vám to vůbec neměla říkat.“

„A přesto tu spolu sedíme.“

„Ano, přesto tu spolu sedíme. Ale i když jsem vaši práci vždycky obdivovala, věřte, že to není hlavní důvod. Včera mi došlo, že vám Frans určitě nevolal náhodou, a stejně tak nebyla náhoda, že mu bezpečnostní policie zajistila ochranku. Tušil, že se k něčemu schyluje, i když to klidně mohla být obyčejná paranoia. Frans jevil veškeré příznaky stihomamu, ale zavolal vám z vlastní vůle a já doufám, že jeho poslední přání splním.“

„Rozumím.“

„V Solifonu je oddělení se stručným názvem Y,“ vykládala Farah. „Předlohou pro ně byl Google X, vývojové centrum, kde se zabývají těmi svými moonshots, jak tomu říkají, bláznivými a nepřirozenými projekty, jak dosáhnout věčného života propojením vyhledávačů s mozkovými neurony. Pokud někde vyvinou AGI nebo ASI, pak to bude určitě tam, a právě u divize Y se Frans nechal zaměstnat. Ale nebylo to od něj až tak mazané, jak předpokládal.“

„Proč ne?“

„Protože se od té hackerky dozvěděl, že v rámci divize Y existuje ještě tajná podskupina, vedená jistým Zigmundem Eckerwaldem.“

„Zigmundem Eckerwaldem?“

„Přesně tak, říkají mu Zeke.“

„A kdo to je?“

„Osoba, která byla v kontaktu s Fransovým proradným asistentem.“

„Takže zlodějem byl Eckerwald.“

„Dá se to tak říct. Zloděj na vysoké úrovni. Na první pohled vypadala práce v Eckerwaldově skupině naprosto legálně. Vytvářela se tam síť vynikajících vědců a slibných výzkumných projektů. Podobné aktivity vyvíjejí všechny velké hi-tech podniky, chtějí mít přehled o okolním dění a o tom, koho by měly nabrat do týmu. Ale Balderovi došlo, že skupina zašla mnohem dál, že nešlo jen o zmapování celosvětového výzkumu a odborníků, ale také o krádeže prostřednictvím hackerských útoků, špionáží, infiltrátorů a úplatků.“

„A proč to nikomu neohlásil?“

„Neměl dostatek důkazů, byli totiž velice opatrní. Ale nakonec zašel za samotným majitelem Nicolasem Grantem. Granta to pořádně rozčílilo a údajně na Balderův popud zahájil interní šetření, jenže se nic nenašlo, buď proto, že Eckerwald všechny důkazy zničil, nebo celé vyšetřování byla jen obyčejná fraška. Frans se ocitl v příšerné situaci, veškerá zášť se obrátila proti němu. Myslím, že hnací silou celého procesu byl právě Eckerwald, který určitě snadno dokázal strhnout na svou stranu i ostatní. Franse už tehdy považovali za člověka trpícího chorobnou podezíravostí a stihomamem, takže byl stále osamělejší a nakonec se z něj stal úplný outsider. Dovedu si živě představit, jak tam sedí, každým dnem je nepříjemnější a odtažitější a odmítá s kýmkoli prohodit jediné slovo.“

„Takže žádné skutečné důkazy neměl?“

„Ale ano, přinejmenším měl důkaz, který získal od té hackerky: že mu Eckerwald ukradl jeho vlastní technologii a prodal ji dál.“

„A věděl to jistě?“

„Bezpochyby. Navíc zjistil, že Eckerwaldova skupina nepracuje izolovaně, ale že má podporu a zázemí i odkudsi zvenčí, možná z americké rozvědky a taky…“

Farah se zarazila.

„Ano?“

„V tomhle byl o dost skoupější, ale možná toho ještě tolik nevěděl. Říkal, že narazil na kódové slovo týkající se osoby, která je zřejmě bossem celé organizace. To kódové slovo bylo Thanos.“

„Thanos?“

„Přesně tak. Ta osoba prý vzbuzuje skutečnou hrůzu, ale víc toho neprozradil. Tvrdil, že potřebuje nějakou životní pojistku pro případ, že by mu šli po krku advokáti.“

„Říkala jste, že nevíte, který z asistentů ho zaprodal, ale určitě jste o tom uvažovala,“ podotkl Mikael.

„Ovšemže ano. A občas, nevím…“

„Copak?“

„Občas jsem si říkala, jestli v tom nejeli všichni.“

„Proč myslíte?“

„Když u Franse nastoupili, byli mladí, nadaní a ctižádostiví. Když u něj skončili, staly se z nich vyhořelé trosky, štvané z místa na místo. Možná je Frans naprosto vymačkal, ale taky je třeba něco trápilo.“

„Máte jejich jména?“

„Samozřejmě. Vždyť to jsou moji chlapci, to bohužel nemůžu popřít. Už jsem se zmínila o Linusi Brandellovi. Dnes je mu čtyřiadvacet let, většinu času jen hraje počítačové hry a fláká se po hospodách. Jednu dobu měl slušnou práci jako vývojář počítačových her v Crossfire, ale vyhodili ho, protože byl prakticky neustále na neschopence a obviňoval své kolegy, že ho šmírují. Dalším je Arvid Wrange, o tom jste už možná slyšel. Býval to velice nadějný šachista. Jeho otec na něj byl nelidsky přísný, takže toho měl Arvid nakonec dost a začal studovat u mě. Já jsem doufala, že školu dokončí, ale on jen vymetá podniky na Stureho náměstí a u ničeho nevydrží. Nějaký čas samozřejmě strávil u Franse a už tehdy mezi těmi kluky vládla nesmyslná řevnivost. U Arvida a Basima — tak se jmenuje ten třetí — to dokonce vyústilo v nenávist, tedy přinejmenším Arvid nenáviděl Basima. Basim Malik totiž moc nenávidět neumí. Je to citlivý, nadaný chlapec, který před rokem začal pracovat ve skandinávské pobočce Solifonu. Ale i on záhy ztratil veškerý elán a v současné době leží kvůli těžkým depresím v nemocnici v Erstě. Dnes ráno mi volala jeho matka, se kterou se trošku znám, a pověděla mi, že je na prášcích. Když se dozvěděl, co se stalo s Fransem, podřezal si žíly, což mě samozřejmě zabolelo, ale taky mi proběhlo hlavou, jestli ho k tomu opravdu dohnal jen zármutek, nebo jestli v tom nebyl i pocit viny.“

„Jak na tom je?“

„Po fyzické stránce je mimo nebezpečí. A pak tu máme Niklase Lagerstedta a ten… no, co bych vám o něm řekla? V každém případě se od ostatních v mnohém liší. Není to ten typ, který by se upíjel k smrti nebo kterého by napadlo sáhnout si na život. K většině věcí má nějaké morální výhrady, brojí proti násilným počítačovým hrám a pornu. Angažuje se v Misijním spolku. Oženil se s dětskou lékařkou, mají spolu malého syna Jespera. Kromě toho pracuje jako konzultant pro státní kriminálku a zodpovídá za počítačový systém, který kriminalisté začnou používat od nového roku, což taky znamená, že si ho proklepli, jen nevím, do jaké míry.“

„Proč to říkáte?“

„Protože za nablýskanou fasádou se skrývá chamtivý lump. Náhodou jsem se dozvěděla, že zpronevěřil část majetku svého švagra a manželky. Je to pokrytec.“

„Vyslechla ty mladíky policie?“

„Mluvil s nimi někdo z tajné služby, ale spíš jen formálně, protože tehdy byli všichni opravdu přesvědčení, že se Fransovi někdo naboural do počítače.“

„Hádám, že teď je policie předvolá k výslechu.“

„To předpokládám.“

„Mimochodem, věděla jste, že se Balder ve volném čase věnoval kreslení?“

„Kreslení?“

„Ano, dokázal dokonale nakreslit předmět do posledního detailu.“

„Ne, o tom jsem nikdy neslyšela,“ řekla Farah. „Proč vás to zajímá?“

„Protože jsem u něj doma viděl fantastický obrázek, na kterém byl semafor na křižovatce Hornovy a Kruhové ulice. Byl naprosto přesný, vypadal jako momentka pořízená ve tmě.“

„To je zvláštní. Frans do těch míst nikdy nechodil.“

„To je divné.“

„Ano.“

„A na tom obrázku bylo něco, co pořád nemůžu dostat z hlavy,“ řekl Mikael a ke svému překvapení ucítil, že ho Farah vzala za ruku.

Pohladil ji po vlasech. Pak vstal a najednou ho přepadl pocit, že je něčemu na stopě. Rozloučil se a vyšel na chodník.

Cestou do kopce po Zinkenské ulici zavolal Erice a požádal ji, aby do Lisbetina šuplíku napsala další otázku.

KAPITOLA 14

21. listopadu

Ove Levin seděl ve své pracovně s výhledem na Stavidlo a Rytířský průliv a vyhledával si na Googlu informace o sobě samém v marné naději, že objeví něco potěšujícího. Namísto toho se však v blogu jedné studentky žurnalistiky dočetl, že je slizoun a tlusťoch, který zaprodal své ideály. Rozběsnilo ho to natolik, že si ani nebyl schopen zapsat její jméno na svou černou listinu, kde figurovali lidé, které koncern Serner nikdy nezaměstná.

Nehodlal si zatěžovat mozek idioty, kteří nemají ani páru o tom, jak to na světě chodí, a nikdy se nezmůžou na nic jiného než na psaní podhodnocených článků pro nějaké obskurní kulturní plátky. Namísto destruktivních úvah si otevřel svůj investiční účet a zkontroloval stávající portfolio, což ho trošku povzbudilo, přinejmenším zpočátku. Pro burzovní trh to byl úspěšný den. Indexy NASDAQ i Dow Jones minulou noc stouply a také index stockholmské burzy vzrostl o 1,1 procenta. Kurz dolaru, na nějž sázel především, také vyskočil a Oveho aktiva v této vteřině činila celých 12 161 389 švédských korun.

Na kluka, který kdysi psával zprávy o požárech a ozbrojených potyčkách pro ranní výtisk Expressenu, to není nejhorší výsledek. Dvanáct milionů, k tomu obrovský byt v luxusní stockholmské čtvrti Villastaden, a ještě navrch vila v Cannes! Ať si do svých pitomých blogů píšou, co chtějí, on je za vodou. Ove znovu překontroloval částku. 12 149 101. Kruci, že by se to začalo obracet? 12 131 737. Ove se zaškaredil. K poklesu na burze přece není žádný důvod, nebo snad ano? Vždyť míra nezaměstnanosti je slušná. Ove si pokles vykládal téměř osobně a proti své vůli začal znovu myslet na Milénium, ačkoli to bylo v této souvislosti zcela podružné. Přesto se znovu rozpálil, a ačkoli se ze všech sil snažil vztek potlačit, opět si vybavil, jak Erice Bergerové včera odpoledne nepřátelsky ztuhl obličej a dnes ráno to nebylo o moc lepší.

Měl pocit, jako by mu někdo pomalu pouštěl žilou. Mikael Blomkvist se vynořil prakticky na každé stránce, což Oveho těžce ranilo. Uvědomoval si, s jakou škodolibostí informoval ostatní o tom, že mladší generace Blomkvista prakticky nezná, a navíc ho hrozně vytáčela mediální logika, podle níž je hvězdou úplně každý nýmand — novinář, herec a bůhvíkdo ještě — jen proto, že se přichomýtl k nějaké senzaci. Spíš tam měli napsat zkrachovalec Blomkvist, redaktor, jehož další setrvání v jeho vlastním časopise závisí pouze na rozhodnutí Oveho Levina a koncernu Serner Media. Proč Blomkvista pro všechno na světě sháněl zrovna Frans Balder?

A proč museli Baldera zavraždit právě před očima Mikaela Blomkvista? To je typické. Naprosto beznadějné. Většině novinářských omezenců zatím nic nedošlo, ale Ovemu bylo jasné, že Balder byl velké zvíře. Jeden ze sernerovských plátků, Ekonomika dnes, ho nedávno ve zvláštní příloze věnované švédskému výzkumu dokonce finančně ohodnotil, a to na celé čtyři miliardy. Balder byl bezpochyby hvězda a především si počínal tajemně jako Greta Garbo. Neposkytoval žádné rozhovory, což jeho popularitu ještě zvýšilo.

Mnohokrát se ho pokoušeli oslovit i jejich vlastní reportéři, ale Balder je pokaždé odmítl, tedy vlastně neodmítl, zkrátka se ani neobtěžoval na jejich návrhy odpovědět. Spousta kolegů — včetně jeho samého — byla přesvědčena, že profesor má v rukávu nějaké eso, a Oveho nevýslovně žralo, že chtěl mluvit přímo s Blomkvistem. Snad Mikael na poslední chvíli nezískal nějaký trumf? To by byla hrůza. Ove znovu téměř nutkavě prošel stránky večerníku Aftonbladet a do očí ho uhodil titulek:

CO CHTĚL ŠPIČKOVÝ ŠVÉDSKÝ VĚDEC SDĚLIT MIKAELU BLOMKVISTOVI?

Záhadný rozhovor těsně před vraždou

Článek doplňovala velká Mikaelova fotografie, na níž ani v nejmenším nevypadal jako tlusťoch. Ti zatracení redaktoři samozřejmě vybrali ten nejlichotivější snímek. Ove znovu zaklel. Musím něco podniknout, pomyslel si. Jenže co? Kdyby proti Mikaelovi zasáhl jako nějaký neomalený východoněmecký cenzor, situaci by tím jedině zhoršil. Jak by jen mohl… Ove opět pohlédl na Rytířský průliv a dostal nápad. William Borg, pomyslel si. Nepřítel mého nepřítele se stane mým nejlepším kamarádem.

„Sanno!“ zahulákal.

Sanna Lindová byla jeho mladá sekretářka.

„Ano, Ove?“

„Okamžitě mi domluv oběd s Williamem Borgem ve Storeho dvoře. Pokud něco má, tak mu řekni, že je to důležité. Můžeš se třeba zmínit i o případném zvýšení platu,“ řekl Ove a pomyslel si: A proč ne? Jestli mi z téhle kaše pomůže, pomůžu potom já jemu.

Hanna Balderová stála v obývacím pokoji v bytě na Tórově ulici a zoufale hleděla na Augusta, který opět začal vytahovat papír a pastelky. Psycholog jí doporučil, aby chlapci kreslicí náčiní okamžitě sebrala, ale Hanně se to moc nezdálo. Nechtěla zpochybňovat psychologovy odborné rady a znalosti, přesto však váhala. August viděl, jak někdo zavraždil jeho tátu, a pokud si chce kreslit, proč by mu v tom měla bránit? Sama však viděla, že to chlapci evidentně nesvědčí.

Jakmile se pustil do kreslení, celý se roztřásl a oči mu zaplály pronikavou bolestí. Mimoto byla pravda, že šachovnicová políčka, jež se sbíhala a rozdělovala jako v zrcadlovém odrazu, byla vzhledem k dané události dost podivný námět. Ale co o tom vlastně ví? Možná je to stejné jako ty jeho číselné řady. Ačkoli netušila, oč jde, pro chlapce to nepochybně nějaký význam mělo; možná jen zpracovává prožité události v podobě šachovnicových polí. Nemá ten psychologův zákaz prostě nechat plavat? Vždyť se to stejně nikdo nedozví, a navíc kdesi četla, že matka by měla spoléhat především na vlastní intuici. Srdce je často lepším ukazatelem než veškeré psychologické teorie, a tak se Hanna rozhodla, že Augustovi nebude bránit.

Náhle se však chlapec propnul jako luk a Hanna si ihned připomněla psychologova slova. Udělala zmatený krok vpřed a pohlédla na papír. Zděšeně sebou trhla, i když zprvu nevěděla proč.

Opět spatřila šachovnicová políčka odrážející se ve dvou protilehlých zrcadlech a musela uznat, že kresba je neuvěřitelně zdařilá. Bylo na ní však ještě něco jiného, jakýsi stín, který v jednotlivých čtverečcích postupně vyrůstal jako strašidlo, jako démon, a právě ten Hannu k smrti vyděsil. Dokonce si vzpomněla na filmy o dětech posedlých zlými duchy. Vytrhla chlapci kresbu a prudce ji zmuchlala. Pak zavřela oči a čekala, že se znovu ozve srdceryvný ohlušující řev.

Namísto křiku však zaslechla jen zamručení, jež se téměř podobalo artikulovanému slovu. Ale to přece není možné, vždyť chlapec nemluví. Hanna se připravovala na další záchvat, na násilný výbuch, při kterém sebou August mlátí o veškeré vybavení obývacího pokoje. Ale ani záchvat se nedostavil. August s podivnou cílevědomostí vytáhl další papír a znovu se dal do kreslení svých šachovnic. Hanna se rozhodla syna odnést do jeho pokojíku. A pak to začalo.

August kopal, řval, házel sebou. Hanna syna pouze něžně a pevně objala a dlouho ho držela v náručí na posteli jako uzlíček. Sama neměla daleko ke zhroucení. Na kratičký okamžik dokonce zvažovala, že vzbudí Lasseho a požádá ho, aby do Augusta nacpal prášky na uklidnění, které dostali od lékaře, ale rychle to zavrhla. Lasse by určitě vyváděl jako pominutý, a i když ona sama užívala valium, odmítala dávat dítěti jakýkoli chemický neřád. Musí existovat nějaké jiné řešení.

S nervy na pochodu zoufale vymýšlela různé možnosti. Vzpomněla si na svou matku v Katrineholmu, na svou agentku Miu, dále na tu hodnou ženu, která jí volala v noci — Gabriellu, a taky na toho psychologa, jakéhosi Einara, jehož příjmení začínalo na Fors…, který jí Augusta přivezl. Příliš jí do oka nepadl, ale na druhou stranu jí nabídl, že by se mohl o chlapce dočasně postarat, a navíc to všechno stejně byla jeho vina.

To on nařídil, že si August nesmí kreslit, a proto by měl stávající krizi taky vyřešit. Nakonec Hanna syna pustila, vytáhla psychologovu vizitku a zavolala mu. August vystřelil do obývacího pokoje, aby se znovu pustil do svých černobílých čtverečků.

Einar Forsberg vlastně příliš zkušený nebyl. Byl to osmačtyřicetiletý muž s hluboko posazenýma modrýma očima, skrytýma za novými brýlemi značky Dior, oblečený v bohémských hnědých manšestrákách, který působil dojmem svobodomyslného intelektuála. Všichni, kdo se s ním někdy pustili do debaty, však dobře věděli, že v jeho myšlení je cosi strnulého a dogmatického a že svou neznalost často skrývá za různými poučkami a sebejistými tvrzeními.

Odborné vzdělání dokončil teprve před dvěma lety; původně byl učitelem tělocviku na Tyresö, a když se na něho někdo vyptával jeho bývalých žáků, všichni svorně odpověděli pokřikem: „Silentium, divá zvěři! Ticho, hovádka boží!“ Einar tyto položertovné fráze vykřikoval pokaždé, když chtěl mít ve třídě klid, a přestože nikdy nepatřil k nejoblíbenějším učitelům, dokázal si v chlapeckých řadách udržet kázeň. Posléze tak nabyl přesvědčení, že jeho psychologická zdatnost by si zasloužila širší uplatnění.

Nyní působil ve stacionáři s názvem Ódin, který se nacházel na Sveině třídě ve Stockholmu. Ódin byl akutním zařízením pro děti a mládež, které rodiče už sami nezvládali. Ani Einar — jenž svá pracoviště vždy zarputile obhajoval — se nedomníval, že by stacionář byl tím nejlepším zařízením. Jednalo se spíše o řešení akutních krizí než o dlouhodobou práci s dětmi. Jejich svěřenci měli za sebou traumatické zážitky a psychologové se soustředili především na zvládnutí samotného záchvatu a agrese a teprve poté se mohli věnovat jeho příčinám. Kdykoli se však Einarovi podařilo využít vlastní pedagogické autority a umlčet hysterického puberťáka, případně krizovou situaci zcela eliminovat, byl pevně přesvědčen, že vykonal záslužný čin.

Rád spolupracoval s policií a miloval směs klidu a napětí, jež se po dramatické události vznášela ve vzduchu. Když ho v rámci noční služby vyslali na Saltsjöbaden, byl celý vzrušený a plný očekávání. Byla to situace jako vystřižená z hollywoodského filmu: někdo zabil švédského vědce a svědkem vraždy byl jeho osmiletý syn. A právě on, Einar, má chlapce přimět, aby se otevřel a promluvil. Cestou na místo činu neustále pokukoval do zpětného zrcátka a upravoval si vlasy a brýle.

Umínil si, že na scénu vstoupí ve velkém stylu, ale ve skutečnosti nijak zvlášť nezabodoval. Vůbec chlapci nerozuměl. Přesto si připadal důležitý, protože se ocitl přímo ve středu dění. Kriminalisté se vyptávali, jak by měli dítě vyslechnout, a ačkoli Einar neměl zdání, jeho odpověď přijali s respektem. Ještě trochu se vypjal a snažil se jim být všemožně nápomocný: zjistil, že hoch trpí dětským autismem, že nemluví a se svým okolím prakticky nekomunikuje.

„V současné chvíli nemůžeme dělat nic,“ prohlásil Einar. „Chlapcova chápavost je velice omezená a jako psycholog musím hájit v první řadě jeho zájmy.“ Policisté mu s vážnou tváří naslouchali a dovolili, aby dítě odvezl k matce, což byl pro Einara skvělý bonus.

Chlapcovou matkou totiž byla herečka Hanna Balderová. Einarovi se líbila od chvíle, kdy ji poprvé spatřil v Hamsunových Mystériích, vzpomínal na její stehna a dlouhé nohy, a přestože mezitím zestárla, stále byla velmi přitažlivá. Navíc její současný druh byl zjevně pěkný hajzl a Einar vynaložil veškerý svůj um, aby jí předvedl, jak je vzdělaný a klidný, a byl na své počínání náležitě hrdý.

Jakmile Hannin syn s naprosto zběsilým výrazem začal kreslit černobílé kostky a políčka, Einar měl ve věci ihned jasno: jde o chorobné destruktivní chování. Právě k takovému nutkavému jednání se autistické děti často uchylují a Einar trval na tom, že chlapec musí s kreslením okamžitě přestat. Přestože se jeho příkaz nedočkal kýženého ohlasu, připadal si chlapsky a rozhodně, a dokonce se chystal pochválit Mystéria, když už se takhle rozjel. Pak si ale řekl, že v této situaci by to asi nebylo nejvhodnější. Zřejmě by to byla chyba.

Einar se vrátil do svého řadového domku ve Vällingby až v jednu hodinu odpoledne. Stál v koupelně s elektrickým kartáčkem v puse a připadal si naprosto vyšťavený, když vtom mu zazvonil mobil. Zpočátku pocítil zlost, ale pak se pousmál. Byla to Hanna Balderová.

„Forsberg,“ představil se světácky.

„Haló?“ řekla Hanna.

Její hlas zněl vztekle a zoufale. Einar nechápal, oč se jedná.

„August,“ řekla Hanna. „August…“

„Co je s ním?“

„Pořád si chce kreslit ty svoje šachovnice, ale vy jste mu to zakázal.“

„Ano, ano, je to nutkavé chování. Ale teď se uklidněte.“

„A jak to mám krucinál udělat?“

„Chlapec potřebuje klidnou maminku.“

„Ale já to nezvládám. Ječí a mlátí kolem sebe. Říkal jste, že byste mi mohl pomoct.“

„No…“ opáčil poněkud zdráhavě Einar. Pak se náhle rozzářil, jako by dosáhl velkého vítězství.

„Ovšem, samozřejmě. Zajistím mu místo ve stacionáři Ódin.“

„Ale nebude to z mé strany selhání?“

„Naopak, spíš to bude ohleduplný přístup k jeho potřebám a já se osobně postarám, abyste za ním mohla chodit tak často, jak budete chtít.“

„Asi to opravdu bude nejlepší řešení.“

„O tom jsem plně přesvědčen.“

„Přijedete hned?“

„Přijedu, jak nejrychleji budu moct,“ řekl Einar a hned ho napadlo, že se napřed musí trošku vyfešákovat.

Pak se pro jistotu zeptal:

„Už jsem vám říkal, že jste se mi hrozně líbila v Mystériích?“

Oveho Levina nepřekvapilo, že William Borg čekal na smluveném místě ve Stureho dvoře s předstihem, ani to, že si z jídelního lístku vybral nejdražší pokrm, mořský jazyk à la Meunière, a sklenku Pouilly Fumé. Přesně takhle se novináři chovají, když je někdo pozve na oběd. Překvapilo ho však, že se Borg sám ujal iniciativy, jako by penězi a mocí vládl on sám. To Oveho popudilo. Proč hned začínal o zvýšení platu? Radši ho měl napřed trošku vydusit.

„Jeden ptáček mi zacvrlikal do ucha, že máte problém s Miléniem,“ spustil William Borg a Ove si vzápětí pomyslel: Dal bych nevímco za to, kdybych mu z toho jeho ksichtu mohl vymazat ten spokojenej škleb.

„V tom případě má špatné informace,“ odvětil stroze.

„Opravdu?“

„My dobře víme, co děláme.“

„Co tím chceš říct?“

„Pokud bude redakce vstřícná ke změnám a dokáže se postavit k vlastním problémům čelem, tak časopis podpoříme.“

„A pokud ne?“

„Pak od toho dáme ruce pryč a Milénium se udrží nad vodou sotva pár týdnů, což je samozřejmě velice smutné. Ale tak to na trhu chodí. Už zkrachovaly i lepší časopisy než Milénium, a navíc to pro nás nebyla žádná velká investice. Obejdeme se i bez něho.“

„Nežvaň nesmysly, Ove. Vím, že ti jde hlavně o prestiž.“

„Je to jen obchod.“

„Slyšel jsem, že hodláte Mikaela Blomkvista uklidit z redakce.“

„Přemýšleli jsme o tom, že bychom ho přeložili do Londýna.“

„No, vzhledem k tomu, co pro časopis udělal, je to kapitální drzost.“

„Dali jsme mu velice příznivou a výhodnou nabídku,“ pokračoval Ove a uvědomil si, že se chová příliš opatrně a zbytečně defenzivně. Skoro jako by zapomněl, proč jsou tady.

„Já vás z ničeho neviním,“ vedl si svou William Borg. „Pokud jde o mě, klidně ho můžete zašantročit třeba do Číny. Jenom mě zajímá, jestli vám neudělá čáru přes rozpočet ta bomba s Balderem. Co když Blomkvist plánuje comeback ve velkém stylu?“

„Z čeho tak soudíš? Po profesní stránce je už dávno naprosto impotentní. Mimochodem, je zajímavý, že to říkáš zrovna ty, vždyť jsi ho parádně cupoval v médiích — a mimochodem docela úspěšně.“

„Aby ne, když mi s tím někdo píchl.“

„Já v tom rozhodně prsty nemám. Ten tvůj článek mi připadal jako naprostá ubohost, byl mizerně napsaný, a navíc tendenční. Celou štvanici spustil Thorvald Serner, jak sám dobře víš.“

„Ale vývoj událostí ti nijak proti mysli nebyl, nebo snad jo?“

„Teď mě poslouchej, Williame. Já si Mikaela Blomkvista vysoce vážím.“

„Přede mnou si tohle divadýlko můžeš odpustit, Ove.“

Ove měl v úmyslu hodit veškeré zákulisní čachry na krk Williamu Borgovi.

„Mluvím s tebou čestně a otevřeně. A je pravda, že jsem Mikaela vždycky považoval za fantastického reportéra, za úplně jinou klasu, než jsi ty nebo kdokoli jiný z jeho generace.“

„Aha,“ odvětil William Borg a ihned zkrotl, což Oveho mírně povzbudilo.

„Přesně tak to je. Mikaelovi můžeme být za jeho odhalení všichni vděční a já mu přeju jen to nejlepší, opravdu. Ale faktem bohužel je, že nostalgie a rozjímání nad minulostí k mé práci nepatří, a souhlasím s tvrzením, že Mikael trošku ustrnul ve vývoji a neměl by stát v cestě omlazení Milénia.“

„To máš naprostou pravdu.“

„A proto si myslím, že by nebylo nejlepší, kdyby se o něm teď příliš psalo.“

„Myslíš v pozitivním slova smyslu.“

„Možná,“ pokračoval Ove. „A právě proto jsem tě pozval na oběd.“

„Za to jsem ti samozřejmě vděčný a možná bych pro tebe měl něco zajímavýho. Dopoledne jsem mluvil se svým starým parťákem ze squashe,“ přešel Borg přímo k věci a snažil se znovu získat dřívější sebedůvěru.

„A kdo to je?“

„Vrchní státní zástupce Richard Ekström. Vede předběžné řízení případu Balderovy vraždy a do klubu Blomkvistových fanoušků rozhodně nepatří.“

„Myslíš od Zalaščenkovy aféry?“

„Přesně tak. Blomkvist ho tehdy naprosto znemožnil a Richard se teď obává, že by Mikael mohl mařit vyšetřování, nebo přesněji řečeno, že už to dělá.“

„Jak?“

„Blomkvist neřekl policii všechno, co ví. Mluvil s Balderem těsně před vraždou, viděl pachateli přímo do tváře, a přesto toho u výslechu vypověděl překvapivě málo. Richard Ekström má podezření, že si ta nejdůležitější fakta schovává pro svůj článek.“

„To je zajímavé.“

„To bych řekl. Mluvíme o chlápkovi, který se po mediálním krachu zoufale pídí po nějakém trumfu, za každou cenu hájí svoje vlastní zájmy a klidně je schopen nechat pachatele upláchnout. Bývalá hvězda, jejíž časopis se dostal do finanční tísně a jež se právě dozvěděla, že ji koncern Serner Media chce vykopnout z redakce, je ochotná hodit za hlavu veškerou společenskou odpovědnost. A kdo by se mu divil?“

„Chápu, jak to myslíš. Hodláš o tom něco napsat?“

„To by asi nebyl nejlepší nápad, všichni dobře vědí, že jsme s Blomkvistem na nože. Spíš byste měli nenápadně dát echo nějakému zprávaři a podpořit informaci ve svých úvodnících. Klidně můžete citovat Richarda Ekströma.“

„Hm,“ odtušil Ove, vyhlédl na Stureho náměstí, kde spatřil překrásnou dlouhovlasou zrzku v jasně červeném kabátě, a poprvé od rána se upřímně usmál.

„Možná to opravdu není nejhorší nápad,“ dodal a pokývl číšníkovi, aby mu dolil víno.

Mikael Blomkvist kráčel po Hornově ulici dolů k Mariánskému náměstí. O kus dál u kostela Máří Magdalény stála bílá dodávka s promáčklou kapotou, vedle ní prudce gestikulovali dva muži a křičeli. Strhli na sebe všeobecnou pozornost, ale Mikael Blomkvist si jich sotva všiml.

Vybavil si syna Franse Baldera, jak sedí v prvním patře ohromné vily na Saltsjöbadenu a mává paží nad perským kobercem. Hoch měl bílou ručku, ale prsty a hřbet ruky byly strakaté od barev, jako by si je nechtěně počmáral pastelkami nebo fixy. Co když chlapec ve vzduchu něco kreslil? Mikael náhle spatřil celý výjev ve zcela jiném světle a v tu chvíli ho napadlo totéž co Farah Šarífovou. Možná ten semafor přece jen nekreslil Frans Balder.

Třeba má chlapec navzdory svému handicapu překvapivě velké kreslířské nadání. Mikaela toto zjištění zdaleka nepřekvapilo tak, jak by se dalo předpokládat. Už ve chvíli, kdy Augusta Baldera poprvé spatřil v ložnici v přízemí, jak sedí kousek vedle otcovy mrtvoly, nehybně ležící na šachovnicové podlaze, a jak buší tělem do pelesti postele, ihned vytušil, že je v něm něco zvláštního. Vtom Mikaela napadla zvláštní myšlenka, a přestože byla poněkud přitažená za vlasy, nahoře na Götské ulici se zastavil.

Rozhodně si to musí ověřit. Mikael vytáhl mobilní telefon a hledal Hannu Balderovou, ale číslo bylo samozřejmě skryté a na seznamu Milénia ho taky neměli. Co bude dělat? Vzpomněl si na Freju Granlidenovou. Freja byla přispěvatelkou společenské rubriky v Expressenu a její články nepochybně nebyly žádný zázrak: většinou psala o rozvodech a milostných pletkách celebrit a o královské rodině. Ale byla to rázná dívka s pořádně proříznutou pusou, a kdykoli se setkali, výborně se spolu pobavili, proto Mikael zkusil štěstí u ní. Freja měla samozřejmě obsazeno.

Reportéři večerníků totiž telefonují čtyřiadvacet hodin denně. Jsou pod tak strašným časovým tlakem, že se prakticky nikdy nezvednou ze židle, aby se podívali, jak se věci mají ve skutečnosti, stále jen sedí a chrlí své texty. Ale nakonec Mikael přece jen uspěl a Freja okamžitě začala nadšeně vykřikovat.

„Mikaeli,“ spustila. „To je teda čest — že bys pro mě měl nějakou pořádnou pecku? Už se nemůžu dočkat.“

„Sorry, ale tentokrát musíš pomoct ty mně. Potřebuju sehnat jistou adresu a telefonní číslo.“

„A co za to? Třeba nějakej šťavnatej citát z toho, cos v noci vyčmuchal?“

„Mohl bych ti dát pár profesionálních rad?“

„A co by to mělo být?“

„Přestaň psát o pitomostech.“

„Chacha, a kdopak má seriózním reportérům shánět telefonní čísla? Koho vlastně hledáš?“

„Hannu Balderovou.“

„Asi tuším proč. Její frajer měl včera evidentně parádní opici. Setkali jste se?“

„Nezkoušej to na mě. Víš, kde bydlí?“

„Na Tórově číslo čtyřicet.“

„A to dokážeš vysypat jen tak z rukávu?“

„Na hovadinky mám báječnou paměť. Ale chvilku počkej, ještě ti dám vstupní kód a telefon.“

„Díky.“

„Ale poslyš…“

„Copak?“

„Nejsi jediný, kdo ji shání. Jdou po ní i naši honicí psi, a pokud vím, tak celý den nezvedá telefon.“

„Chytrá ženská.“

Mikael několik vteřin nerozhodně postával a nevěděl, co si počít. Stávající situace mu byla velmi nepříjemná. Rozhodně neměl v úmyslu spolu s reportéry večerníků pronásledovat otřesenou ženu, nakonec však přece jen mávl na taxík a vyrazil do Vasovy čtvrti.

Hanna Balderová doprovodila Augusta do dětského stacionáře Ódin, který ležel na Sveině třídě naproti observatoři. Centrum sestávalo ze dvou vzájemně propojených větších bytů, a přestože díky útulnému vybavení a malé zahrádce navozovalo jistý pocit soukromí, člověk neustále vnímal, že se nachází ve zdravotnickém zařízení, ovšem spíše než dlouhá chodba a zavřené dveře to měl na svědomí břitký a bdělý výraz přítomného personálu. Zdálo se, jako by zaměstnanci ke svým svěřencům přistupovali s jistou podezíravostí.

Ředitel Torkel Lindén byl sebevědomý mrňous, který tvrdil, že má s autistickými dětmi spoustu zkušeností, což samozřejmě znělo důvěryhodně, ale Hanně se nelíbilo, jakým způsobem se na Augusta díval, a vlastně se jí nelíbil ani věkový rozdíl mezi pacienty: pobývali tu vedle sebe puberťáci i maličké děti. Nyní však bylo na změnu rozhodnutí pozdě a ona se cestou domů utěšovala, že je to jen nakrátko. Vždyť pro Augusta může zajít ještě dnes večer.

Pohroužila se do vlastních úvah: myslela na Lasseho a ten jeho věčný chlast a znovu ji napadlo, že by ho měla opustit a začít žít svůj vlastní život. Když vystoupila z výtahu v domě na Tórově ulici, leknutím téměř nadskočila. Na schodech seděl jakýsi fešák a něco si psal do poznámkového bloku. Když vstal a pozdravil, Hanna v něm s hrůzou poznala Mikaela Blomkvista. Možná měla pocit viny a dostala strach, že ji chce veřejně zostudit. To byla samozřejmě hloupost. Mikael se pouze rozpačitě usmál, dvakrát se omluvil, že obtěžuje, a Hanně spadl ze srdce obrovský kámen. Už dávno ho obdivovala.

„Já vám nemám co říct,“ řekla tónem, z něhož byl patrný opak.

„Já po vás taky nic nechci,“ prohlásil Mikael a Hanna si připomněla, že se dnes v noci objevil u Franse v přibližně stejnou hodinu jako Lasse. Vůbec nechápala, co by ti dva mohli mít společného, naopak se jí zdálo, že jsou naprosté protiklady.

„Hledáte Lasseho?“ zeptala se.

„Rád bych se vás zeptal na Augustovy kresby,“ řekl Mikael a Hanny se na okamžik zmocnila panika.

Přesto ho pustila dál, ačkoli to nebylo nejrozumnější rozhodnutí. Lasse si zaskočil do nějaké blízké hospody na vyprošťováka a může se každou chvíli vrátit. Kdyby u nich doma našel novináře Blomkvistova ražení, okamžitě by byl oheň na střeše. Ale Hanna nedokázala potlačit zvědavost. Co může Blomkvist proboha vědět o Augustových kresbách? Pokynula mu, aby se posadil na šedivou pohovku v obýváku, a zašla do kuchyně pro čaj a sušenky. Když se vrátila s podnosem, Mikael řekl:

„Neobtěžoval bych vás, kdyby to nebylo naprosto nutné.“

„Vždyť mě neobtěžujete,“ řekla Hanna.

„Jistě víte, že jsem se v noci setkal s Augustem,“ pokračoval Mikael. „Neustále mi to vrtá hlavou.“

„Proč?“ zeptala se udiveně Hanna.

„Tehdy mi to nedošlo,“ vykládal Mikael, „ačkoli jsem měl pocit, že mi ten chlapec chce něco říct, a teď, s odstupem času, si myslím, že mi spíš chtěl něco nakreslit, protože naprosto cíleně mával rukou nad kobercem.“

„Je kreslením úplně posedlý.“

„Takže v něm doma pokračoval?“

„Jestli pokračoval? Vrhl se na papír a tužky, jakmile ho odtamtud přivezli. Byl jako v mánii a jeho kresby byly skutečně překrásné, jenže hned potom mu na obličeji naskákaly rudé skvrny a těžko se mu dýchalo, takže psycholog nařídil, že toho musí okamžitě nechat. Prý je to nutkavé a destruktivní chování.“

„A co kreslil?“

„Vůbec nic zvláštního, řekla bych, že ho k tomu inspirovaly ty jeho skládanky. Ale musím přiznat, že umí moc pěkně stínovat a pracovat s perspektivou.“

„Ale co to teda je?“

„Políčka.“

„Jaká políčka?“

„Myslím, že šachovnicová,“ odpověděla Hanna, a přestože si to možná jen namlouvala, připadalo jí, jako by v Mikaelově pohledu zachytila vzrušený záblesk.

„Jen šachovnicová políčka?“ zeptal se. „Nic víc?“

„A taky zrcadla,“ dodala Hanna. „Šachovnice, která se odráží v zrcadlech.“

„Byla jste někdy u Franse?“ zeptal se poněkud příkře Mikael.

„Proč vás to zajímá?“

„Protože v ložnici, kde ho zavraždili, je právě taková šachovnicová podlaha, která se odráží v zrcadlové skříni.“

„To snad ne!“

„Proč to říkáte?“

„Protože…“

Hannu zaplavila hanba.

„Protože když jsem mu tu kresbu vytrhla z ruky, viděla jsem, že z těch políček vyrůstá nějaký stín.“

„Máte ten obrázek?“

„Jo. Vlastně ne.“

„Jak to, že ne?“

„Vyhodila jsem ho, protože mě děsil.“

„Ach jo.“

„Ale možná…“

„Copak?“

„Možná je ještě v odpadkovém koši.“

Rukama zamazanýma od lógru a jogurtu vylovil Mikael Blomkvist z koše zmuchlaný papír a pečlivě ho rozložil na kuchyňskou linku. Hřbetem ruky z něj smetl drobky a přistrčil ho pod bodová světla. Kresba nebyla ani zdaleka hotová, a přesně jak tvrdila Hanna, povětšinou ji tvořila šachovnicová políčka, viděná shora nebo ze strany. Člověk, který nikdy nebyl v ložnici Franse Baldera, by sotva pochopil, že se jedná o podlahu, ale Mikael ihned poznal zrcadlovou skříň vpravo a také šero, zvláštní šero, jež se v ní v noci odráželo.

Připadalo mu, jako by znovu vlezl rozbitým oknem do domu, tedy až na jeden důležitý detail: v místnosti, do níž vstoupil, byla téměř úplná tma. Na obrázku však byl vidět tenký proužek světla přicházející odkudsi shora, který se táhl přes políčka na podlaze a dával vyniknout obrysům stínu, jenž nebyl ani příliš zřetelný, ani příliš velký, ale možná právě proto působil tak děsivě.

Stín natahoval paži a Mikael, který na kresbu nahlížel ze zcela jiné perspektivy než Hanna, okamžitě pochopil, co je to za ruku. Byla to ruka připravená vraždit a nad šachovnicí a stínem se vznášela i tvář, již však zatím nebylo vidět.

„Kde je August?“ zeptal se. „Spí?“

„Ne. Je…“

„Kde?“

„Dala jsem ho na chvilku pryč, upřímně řečeno, už jsem ho nedokázala zvládat.“

„A kde teda je?“

„Ve stacionáři Ódin na Sveině třídě.“

„A kdo o tom ví?“

„Nikdo.“

„Takže jen vy a personál.“

„Ano.“

„A tak to taky musí zůstat. Omluvte mě na okamžik.“

Mikael vytáhl mobil, zavolal Janu Bublanskému a v duchu si zatím připravil další otázku do Lisbetina šuplíku.

Jan Bublanski byl naprosto otrávený: vyšetřování stále vázlo, Blackphone ani notebook Franse Baldera zatím nenašli, a tudíž neměli k dispozici ani výpis jeho hovorů, ačkoli mnohokrát mluvili s operátorem, a dosavadní informace o případných soudních procesech byly stejně kusé.

Dosud nemáme nic jiného než kouřové clony a klišé, pomyslel si Bublanski, víme jen to, že se u Baldera vynořil nějaký nindža, který zase rychle zmizel ve tmě. Operace působila naprosto dokonale, jako by ji připravil někdo, kým nezmítají běžné lidské slabosti a protichůdné pocity, jež se v celkovém obrazu vraždy vždy projeví. Vše bylo až sterilně čisté a inspektor se nedokázal zbavit pocitu, že pachatel má další den k dobru. Právě o tom a ledasčem dalším Bublanski přemýšlel, když mu zavolal Mikael Blomkvist.

„Zdravím,“ řekl komisař. „Zrovna jsme o vás mluvili. Potřeboval bych vás co nejrychleji znovu vyslechnout.“

„To není problém, ale právě teď pro vás mám něco důležitého. Svědek vraždy, August Balder, je savant,“ řekl Mikael Blomkvist.

„Cože je?“

„Ten chlapec je těžce postižený, ale na druhou stranu má obrovské nadání: s podivnou matematickou přesností vytváří úžasné kresby. Viděl jste ten obrázek semaforu, který ležel na kuchyňském stole na Saltsjöbadenu?“

„Ano, ale jen velice zběžně. A proč myslíte, že jeho autorem nebyl Frans Balder?“

„Ne, ne, určitě to byl ten chlapec.“

„Obrázek vypadal naprosto zrale a dokonale.“

„Ale vytvořil ho August a dnes dopoledne nakreslil šachovnicovou podlahu, jaká je v Balderově ložnici, a nejen to — dokonce na ní zachytil proužek světla a něčí stín. Já osobně se domnívám, že je to stín pachatele a že to světlo vychází z jeho čelovky. Zatím nevím nic jistého, ale zjistil jsem, že chlapec tu kresbu nemohl dokončit.“

„Děláte si ze mě legraci?“

„Na legraci teď není čas.“

„A jak to všechno víte?“

„Právě jsem na Tórově ulici u jeho matky Hanny Balderové a mám ten obrázek před sebou. Chlapec už tu není, je v…“ Novinář zaváhal. „Nechci o tom mluvit po telefonu,“ dodal na vysvětlenou.

„Takže podle vás toho chlapce při práci někdo vyrušil?“

„Psycholog mu kreslení zakázal.“

„Copak se něco takového může zakázat?“

„Ten psycholog zjevně vůbec nepochopil význam těch kreseb, viděl v nich jen nějakou obsesi. Doporučuju vám, abyste sem okamžitě někoho poslal. Máte svědka vraždy.“

„Hned jsme tam. Aspoň budu mít příležitost si s vámi znovu promluvit.“

„Já jsem bohužel právě na odchodu. Ale určitě se najde jiná příležitost.“

„Nejlepší by bylo, kdybyste tam ještě chviličku vydržel, ale chápu vás. A taky…“

„Ano?“

„Moc vám děkuju.“

Jan Bublanski ukončil hovor, vyšel ze své kanceláře a informoval o něm svůj tým, což — jak se později ukázalo — byla chyba.

KAPITOLA 15

21. listopadu

Lisbeth Salanderová se nacházela před šachovým klubem Raucher na Hälsingeské ulici, ale chuť hrát ji mezitím přešla. Bolela ji hlava. Celý den byla na lovu a lov ji zavedl právě sem. I když Frans Balder pochopil, že ho zaprodali jeho vlastní lidé, musela mu slíbit, že je nechá na pokoji. Tahle strategie se jí moc nelíbila, ale byla zvyklá držet slovo. Teprve jeho smrt ji slibu zprostila.

Teď může postupovat podle vlastního uvážení. Jednoduché to však nebylo. Arvida Wranga nezastihla doma, ale volat mu nechtěla — měla v úmyslu se v jeho životě zjevit jako blesk z čistého nebe. S kapucí na hlavě se potloukala po okolí a číhala na svou kořist. Arvid byl flamendr na slovo vzatý, ale stejně jako u spousty jiných neukotvených jedinců se v jeho životě vyskytovala jistá pravidelnost a podle snímků, jež zveřejňoval na Instagramu a Facebooku, Lisbeth vysledovala několik jeho oblíbených míst: restauraci Riche na ulici Jarla Birgera, Divadelní gril na Novomostecké, šachový klub Raucher, Café Ritorno na Ódinově ulici, střelnici na Fridhemské a k tomu byty jeho dvou přítelkyň. Od chvíle, kdy ho viděla naposledy, se dramaticky změnil.

Veškerá jeho nerdovská nedbalost v oblékání byla ta tam, ovšem po morální stránce doznal značného úpadku. Lisbeth sice nebyla zastánkyní žádných psychologických teorií, přesto jí však bylo jasné, že první poklesek vedl k řadě dalších a on se ocitl na šikmé ploše. Z ambiciózního studenta bažícího po vědomostech se stal nechutný prasák, který s oblibou surfoval po pornostránkách, jejichž obsah hraničil se sadismem, a stejný typ sexu dokonce vyžadoval po ženách, které si objednával přes internet. Dvě nebo tři z nich mu hrozily trestním oznámením.

Namísto počítačových her a umělé inteligence se zajímal jen o děvky a chlast. Nouzí evidentně netrpěl, ale přesto měl spoustu problémů. Lisbeth si jeho jméno brzy ráno vygooglila v souvislosti s heslem „svědectví, Švédsko“, což bylo značně neopatrné počínání. I když už neměl se Solifonem nic společného, tedy alespoň ne prostřednictvím svého počítače, nepochybně ho mají stále pod dohledem, jiný postup by byl zcela neprofesionální. Zřejmě se za světáckou fasádou pomalu rozpadal, což by dokonale hrálo Lisbeth do karet. Opakovaně volala do šachového klubu — zdálo se, že jediným pojítkem s jeho bývalým životem jsou šachy — a teď se konečně dozvěděla, že tam Arvid Wrange právě dorazil.

Lisbeth sešla po nevelkém schodišti z Hälsingeské ulice a pokračovala chodbou do zašlého šedého lokálu, kde vysedávala hrstka starších pánů, sklánějících se nad šachovými stolky. Vládla tu ospalá nálada, Lisbeth si nikdo nevšímal a neshledával na její přítomnosti nic divného. Každý se staral sám o sebe, v místnosti se ozývaly jen údery šachových hodin a ojedinělé klení. Stěny zdobily snímky Garriho Kasparova, Magnuse Carlsena, Bobbyho Fischera, a dokonce i mladičkého uhrovitého Arvida Wranga, jak hraje proti šachové hvězdě Judit Polgárové.

Jeho starší, trošku odlišná verze seděla u stolku o něco dál vpravo a vypadalo to, že zkouší nové zahájení. Na zemi vedle něj stálo několik nákupních tašek. Arvid měl na sobě žlutý vlněný svetr, nažehlenou bílou košili a lesklé anglické polobotky, takže v tomto prostředí vypadal až příliš noblesně. Lisbeth opatrnými, nejistými krůčky zamířila přímo k němu a zeptala se, jestli by si s ní nechtěl zahrát. Mladík si ji namísto odpovědi změřil od hlavy až k patě.

„Tak jo,“ řekl posléze.

„To je od tebe milé,“ opáčila Lisbeth jako dobře vychovaná dívenka, pak se mlčky svezla na židli a táhla pěšákem na e4, na což soupeř odpověděl tahem na b5, tedy polskou obranou. Lisbeth pak přivřela oči a nechala ho pokračovat.

Arvid Wrange se pokoušel soustředit na hru, ale nedařilo se mu to. Naštěstí ta pankáčka nebude žádná hvězda, i když si vlastně nevede úplně nejhůř. Pravděpodobně to bude nadšená šachistka. Ale co z toho? Jeho vstřícnost na ni určitě udělala dojem a kdoví, možná s ním potom půjde domů. Tvářila se sice naštvaně a Arvid si na naštvané holky moc nepotrpěl, ale měla prima kozy, a navíc si na ní bude moct vylít veškerou svou frustraci. Bylo to příšerné ráno. Zpráva o vraždě Franse Baldera ho málem porazila.

Necítil však zármutek, spíš hrůzu. Arvid Wrange samozřejmě sám sebe zarputile ujišťoval, že tehdy jednal správně. Co mohl ten zatracenej profesor taky čekat, když ho naprosto přehlížel? Za stávající situace by ovšem nevypadalo nejlíp, kdyby vyšlo najevo, že ho Arvid zaprodal. Kromě toho cítil, že mezi jeho zradou a Balderovou smrtí nepochybně existuje nějaké pojítko. Nechápal sice jaké, ale uklidňoval se tím, že takový neomalenec jako Balder si určitě nadělal tisíce nepřátel. Hluboko ve svém nitru však věděl, že obě události spolu souvisejí, a to ho děsilo k smrti.

Od chvíle, kdy Frans nastoupil do Solifonu, se Arvid obával, že v této ožehavé záležitosti dojde k novému, znepokojivému zvratu. Teď si jen přál, aby to všechno někam zmizelo. Neklid ho vyhnal do města, kde si jako cvok nakoupil spoustu značkového oblečení, a pak skončil tady, v šachovém klubu. Pouze šachy ho občas přivedly na jiné myšlenky a faktem bylo, že se cítil trošku líp. Měl pocit, že se znovu zmátořil a že je dostatečně mazaný na to, aby i nadále vodil všechny za nos. Stačí se podívat, jak hraje, a to ta holka vážně není nejhorší.

Naopak, její hra byla zvláštně neortodoxní a kreativní a většině přítomných by určitě dala pořádně zabrat. Jenže on, Arvid Wrange, ji roznese na kopytech a počíná si při tom tak chytře a sofistikovaně, že si ani nevšimla ohrožené dámy. Arvid jen plíživě měnil pozice, až ji připravil o dámu, dokonce ani nemusel obětovat dalšího koně. Laškovně a žertovně, tónem, který považoval za okouzlující, jí řekl:

„Sorry, baby. Your queen is down!“

Nedočkal se však žádné odpovědi, žádného úsměvu, jediného slůvka, vůbec ničeho. Ta holka jen zvýšila tempo, jako by chtěla mít své ponížení co nejrychleji za sebou, a proč vlastně ne? Rád s ní udělá krátký proces, pak ji někam vytáhne na pár skleniček a doma ji přefikne. V posteli na ni asi nebude nejhodnější. Taková kyselá prdel si určitě už dávno nevrzla, natož s takovým fešákem, jako je on — a ještě s hráčem na tak vysoké úrovni. Rozhodl se, že se před ní trošku předvede a poučí ji o vyšší šachové teorii. Ale nic z toho nebylo. Stále měl pocit, že něco není v pořádku. Zjistil, že jeho vlastní hra nějak podivně vázne, ochabuje, ale utěšoval se, že si to jen namlouvá. Dopustil se však několika neopatrných tahů. Určitě to zase napraví, jen když se bude víc soustředit. Arvid zmobilizoval veškerý svůj hráčský instinkt, ale bylo to pořád horší.

Připadal si jako v pasti, a ať se snažil sebevíc, ta holka mu úder vždycky oplatila a nakonec se musel smířit s tím, že definitivně ztratil převahu. Nepříčí se to zdravému rozumu? Připravil ji o dámu, ale namísto posílení vlastní pozice zabředl do beznadějné defenzivy. Jak se to mohlo stát? Snad tu dámu neobětovala? V tak časné fázi hry? To není možné. O něčem takovém se člověk dočte leda v knížkách, ale rozhodně se to nestává v šachovém klubu ve Vasově čtvrti, a už vůbec ne takovým frajerům, jako je on, navíc od nějaké problémové pankáčky plné piercingů. Přesto nebylo záchrany.

Po čtvrtém nebo pátém tahu ho porazí. Arvidovi nezbylo než překotit ukazovákem krále a zavrčet „gratuluju“, a přestože by partii rád rozebral, cosi mu říkalo, že by tím situaci jedině zhoršil. Už tehdy cítil, že utrpěná porážka není důsledkem nešťastných náhod, a proti své vůli dostal znovu strach. Co je ta holka ksakru zač?

Tázavě jí pohlédl do očí, ale už před sebou neviděl žádnou protivnou a nejistou husičku. Dívka nyní vypadala zcela chladnokrevně — jako šelma pozorující svou kořist — a Arvida náhle bodlo nepříjemné tušení, že porážka na šachovnici byla pouhou předehrou k něčemu mnohem horšímu. Vrhl pohled ke dveřím.

„Nikam nepůjdeš,“ řekla dívka.

„Kdo jsi?“ zeptal se Arvid.

„Na tom nesejde.“

„Už jsme se někdy setkali?“

„Svým způsobem.“

„Takže jo?“

„Setkali jsme se ve tvých nočních můrách, Arvide.“

„Děláš si ze mě srandu?“

„Neřekla bych.“

„Co tím teda myslíš?“

„Co bys řekl, že tím myslím?“

„Jak to mám vědět?“

Arvid nechápal, kde se v něm vzal takový děs.

„Dnes v noci zavraždili Franse Baldera,“ pokračovala monotónním hlasem dívka.

„Jo… Já vím, četl jsem o tom,“ vykoktal Arvid.

„Hrůza, co?“

„To teda jo.“

„Hlavně pro tebe, že jo?“

„Proč by to měla být hrůza hlavně pro mě?“

„Protože jsi ho zradil, Arvide. Protože jsi mu dal jidášskej polibek.“

Arvid ztuhl.

„Kecy,“ odsekl.

„To ani náhodou. Napíchla jsem ti komp, rozlouskla tvou šifru a hned mi to bylo jasný. A víš co?“ pokračovala.

Arvid sotva dýchal.

„Jsem si jistá, že jakmile ses dneska ráno probudil, hned tě napadlo, žes jeho smrt zavinil ty. A já s tím naprosto souhlasím. Kdybys nebyl takovej ubohej zapšklej krkoun a neprodal jeho vynález Solifonu, tak by byl Frans Balder dnes naživu, takže tě musím varovat, protože mě to vážně hodně nadzvedlo, Arvide. Máš se na co těšit. Pro začátek tě čeká to samý, co musely vytrpět ty chuděry holky, který si vyhledáváš na netu.“

„Máš to v hlavě v pořádku?“

„Ne tak docela,“ odvětila Lisbeth. „Nedostatek empatie. Přehnaná agresivita. Něco v tom smyslu.“

Popadla ho za ruku a síla jejího stisku ho vyděsila.

„No, upřímně řečeno, Arvide, vypadáš dost mizerně. Víš, co teď udělám? Víš, proč vypadám tak roztržitě?“ zeptala se.

„Ne.“

„Protože si lámu hlavu nad tím, co s tebou provedu. Bude to pořádný utrpení biblickejch rozměrů. Proto jsem trochu roztržitá.“

„Co chceš?“

„Chci se pomstít — copak ti to ještě nedošlo?“

„Nekecej.“

„Nekecám ani v nejmenším a myslím, že to moc dobře víš. Ale je pravda, že jedno východisko by tu bylo.“

„Co mám udělat?“

Arvid nechápal, proč to řekl. Co mám udělat? Vždyť to je vlastně přiznání, kapitulace. Zvažoval, zda by svá slova nemohl vzít zpátky, trošku ji zmáčknout a zjistit, jestli má vůbec nějaké důkazy, nebo jen blufuje. Ale vůbec na nic se nezmohl a v tu chvíli také pochopil, že jeho neschopnost nezpůsobila ani její hrozba, ani síla jejích rukou.

Byla to šachová partie a oběť dámy. Nedokázal se z toho vzpamatovat a jakýsi vnitřní hlas mu říkal, že holka, která takhle hraje, má určitě přístup i k jeho tajemstvím.

„Co mám udělat?“ zopakoval.

„Půjdeš se mnou ven a tam mi všechno pěkně povíš, Arvide. Přesně mi popíšeš, jak jsi zaprodal Franse Baldera.“

„To je zázrak,“ řekl Jan Bublanski. Stál v kuchyni u Hanny Balderové a prohlížel si pomačkanou kresbu, kterou Mikael Blomkvist vylovil z odpadkového koše.

„Neměl by sis od toho slibovat víc, než je zdrávo,“ mírnila ho Sonja Modigová, která stála vedle něj, a samozřejmě měla pravdu.

Na papíře bylo jen několik šachovnicových políček, ale přesně jak Mikael Blomkvist zdůraznil v telefonu, celá kresba byla vyvedena s jakousi matematickou dokonalostí, jako by chlapce víc zajímala geometrie a zdvojený odraz v zrcadle než výhrůžný stín tyčící se nad tím. Přesto to Bublanského rozrušilo. Neustále dokola poslouchal, jak je August Balder slabomyslný a jak málo jim bude k užitku. A nyní chlapec nakreslil obrázek, který Bublanskému poskytl větší naději než cokoli jiného. Hluboce jej to zasáhlo a posílilo to v něm staré přesvědčení, že člověk nemá k nikomu přistupovat předpojatě a podceňovat ho.

Přirozeně neměli nejmenší jistotu, zda August zachytil okamžik, kdy došlo k vraždě. Stín nemusí — alespoň teoreticky — se situací nijak souviset a neexistují žádné záruky, že chlapec skutečně viděl vrahův obličej nebo že ho dokáže nakreslit, ale přesto… Jan Bublanski tomu v hloubi srdce věřil, a nejen proto, že kresba i v tomto stavu byla naprosto virtuózní.

Prostudoval si i další Augustovy obrázky, dokonce si je zkopíroval a vzal s sebou. Kromě přechodu se semaforem na nich byl zachycený i ošuntělý muž s tenkými rty, který byl z přísně policejního hlediska přistižen při činu, protože přecházel na červenou. Chlapec vytvořil jeho dokonalý portrét, navíc v něm Amanda Flodová poznala bývalého herce Rogera Wintera, který byl nyní bez práce a už dříve byl odsouzen za jízdu pod vlivem alkoholu a za ublížení na zdraví.

Fotografická přesnost v kresbách Augusta Baldera je snem všech vyšetřovatelů. Ale jistě, Bublanski si samozřejmě uvědomoval, že vkládat do nich přílišné naděje není profesionální. Vrah mohl mít při činu na obličeji masku a stejně tak mohla chlapcova vzpomínka na něj dočista vyblednout, ale přesto existovala řada možných scénářů. Bublanski s jistou lítostí pohlédl na Sonju Modigovou.

„Podle tebe si dělám jen plané naděje, co?“ řekl.

„Na člověka, který pochyboval o Bohu, dokážeš nějak moc lehce uvěřit v zázraky.“

„Jo, to asi jo.“

„Ale za pokus to rozhodně stojí. V tom s tebou souhlasím,“ dodala Sonja Modigová.

„Prima, tak teď zajedeme za tím chlapcem.“

Bublanski vyšel z kuchyně a kývl na Hannu Balderovou, která se krčila na pohovce a v ruce žmoulala nějaké tabletky.

Lisbeth Salanderová a Arvid Wrange vyšli ruku v ruce do Vasova parku jako staří známí. Ale zdání klame. Lisbeth vedla vyděšeného Arvida k lavičce. Počasí zrovna k vysedávání v parku a krmení holubů nevyzývalo. Opět začalo fučet, teplota klesla a Arvid se třásl zimou. Ovšem Lisbeth se domnívala, že lavička k jejich rozhovoru postačí, proto ho drsně popadla za paži a stáhla ho na sedátko.

„No,“ prohlásila. „Tak ať to netrvá dlouho.“

„Udržíš moje jméno v tajnosti?“

„Nic ti neslibuju, Arvide, ale když budeš mluvit, podstatně tím zvýšíš šanci, že budeš moct v tom svým mizerným životě pokračovat.“

„Dobře,“ souhlasil Arvid. „Znáš Darknet?“

„To bych řekla,“ odpověděla.

To byla perla dne. Nikdo neznal Darknet líp než Lisbeth Salanderová. Darknet je jakousi odvrácenou stranou internetu. Na Darknet se člověk nedostane bez speciálního šifrovacího programu. Darknet zaručuje svým uživatelům naprostou anonymitu. Nikdo si vás nemůže vygooglit ani vystopovat váš pohyb na síti. Proto se Darknet hemží drogovými dealery, teroristy, podvodníky, gangstery, nelegálními obchodníky se zbraněmi, výrobci bomb, pasáky a hackery. Nikde jinde v kybersvětě není tolik špíny. Pokud existuje nějaké digitální podsvětí, pak se nachází právě tady.

Ale Lisbeth také věděla, že Darknet sám o sobě špatný není. Dnes, kdy špionážní organizace a velké softwarové společnosti sledují na síti každý váš krok, potřebují i mnozí čestní lidé nějaké místo, kde je nikdo nesleduje, a proto je Darknet také útočištěm disidentů, zpravodajů a tajných informátorů. Na Darknetu může opozice otevřeně vyjádřit svůj názor a protestovat, aniž ji najde diktátorská vláda, a právě na Darknetu podnikala Lisbeth Salanderová svá temná pátrání a útoky.

Takže ano, Lisbeth Darknet dobře znala. Znala jeho stránky a vyhledávače i jeho trošku zastaralý, pomalý organismus, tak vzdálený běžné viditelné síti.

„Takže tys Balderův vynález nabídl k prodeji na Darknetu?“ zeptala se.

„Ne, to ne, jen jsem tam brousil bez nějakýho postranního úmyslu. Bylo mi příšerně. Víš, Frans mi sotva řekl ahoj, choval se ke mně, jako bych byl vzduch, a upřímně řečeno, kašlal i na ten svůj program. Chtěl jen vymýšlet další vynálezy, ale nestaral se o to, aby byly k nějakýmu užitku. Všem nám bylo jasný, že bysme za ten program dostali strašnou spoustu peněz a všichni bysme mohli zbohatnout. Ale on to neřešil, chtěl si jen hrát a experimentovat jako malej kluk. A tak jednou večer, když jsem si trochu přihnul, jsem na jedný stránce pro ajťáky zkusmo nadhodil otázku: Kdo by byl ochoten zaplatit za revoluční technologii umělé inteligence?“

„A kdo ti odpověděl?“

„Nějakou dobu to trvalo. Až jsem skoro zapomněl, že jsem se na to vůbec ptal. Ale nakonec mi napsal nějakej Bogey, začal se vyptávat, dával mi takový ty klasický úvodní otázky a já jsem napřed odpovídal neopatrně, jako by to byla jen nějaká pitomá hra. Ale po nějaké době mi došlo, že jsem se do toho pořádně zapletl, a dostal jsem strach, aby Bogey ten program neukradl.“

„A ty bys ostrouhal.“

„Moc dobře jsem pochopil, do jak nebezpečné hry se pouštím. Ale jinak to asi nešlo. Pokud chci Fransův program prodat, musím o něm něco říct, ale když toho vyžvaním příliš, můžu na obchod zapomenout. Ten Bogey mi neustále podkuřoval, až nakonec zjistil, kde sedíme a s jakým softwarem pracujeme.“

„Chtěl tě hacknout.“

„Pravděpodobně jo, a navíc si nějak pokoutně zjistil i moje jméno. Tím mě úplně dorazil. Byl jsem naprosto paranoidní a chtěl jsem se z toho vykroutit, ale už bylo pozdě. Ne že by mi ten Bogey vyhrožoval, teda aspoň ne přímo. Neustále vykládal, že oba vyděláme spoustu prachů, a já jsem nakonec souhlasil, že se s ním sejdu v čínské restauraci na lodi na Jižním Mälarstrandu. Pamatuju si, že byla zima a foukalo a já jsem tam dlouho stál, čekal a mrznul. Ale on nepřišel ani po půlhodině, a tak mě napadlo, jestli na mě nenasadil nějaký očko.“

„A pak se objevil?“

„Jo, a já z něj byl napřed úplně perplex. Vypadal jako feťák nebo bezdomovec, a kdybych si nevšiml, že má hodinky značky Patek Philippe, tak bych mu nejspíš dal dvacku. Na rukách měl jizvy a podomácku udělaný kérky, při chůzi se příšerně klátil a měl naprosto nemožnej kabát. Vypadalo to, že víceméně žije na ulici, a nejzajímavější bylo, že na to byl hrdej. Jen na hodinkách a ručně šitých botách bylo vidět, že se z těch sraček vyhrabal. Ale jinak se zdálo, že hodlá žít tak, jak je zvyklej, a když jsem mu později všechno dal a oslavili jsme dohodu pár flaškama vína, zeptal jsem se ho, co je zač.“

„Předpokládám, že ti hned dopodrobna vyžvanil celej svůj životopis.“

„Jestli ho chceš najít, tak tě musím varovat…“

„Svý rady si nech od cesty, Arvide. Já chci fakta.“

„Jasně, samozřejmě že si dával pozor,“ pokračoval Arvid. „Ale něco málo jsem z něj dostal. Asi měl potřebu mi to říct. Vyrostl v nějakým větším ruským městě, ale nikdy mi neprozradil kde. Tvrdil, že už odmala se proti němu všechno spiklo, úplně všechno! Jeho matka byla kurva a brala heroin, otce neznal a už jako malej skončil v příšerným dětským domově. Prý tam byl nějakej cvok, kterej ho normálně natáhl na lavici v kuchyni a mlátil ho roztřepenou bambusovou holí. V jedenácti odtamtud utekl a začal žít na ulici. Kradl, vloupával se do sklepů a chodeb, aby se trochu zahřál, a opíjel se lacinou vodkou, čichal toluen a lepidla, neustále ho někdo mlátil a zneužíval. Ale pak něco objevil.“

„Co?“

„Že má talent. To, co ostatním trvalo hodiny, on zvládl za pár vteřin. Byl mistr ve vloupání a to byla první věc, na kterou byl pyšnej, jeho první identita. Předtím byl jen spratek z ulice, kterýmu všichni nadávali a plivali na něho. Teď se z něj stal chlap, kterej se dokáže dostat všude, kam si zamane, a přerostlo to u něj v naprostou posedlost. Celý dny snil o tom, že bude jako Houdini, jenže naruby — on se chtěl pokaždý dostat dovnitř, ne ven. Neustále se zdokonaloval, někdy makal deset, dvanáct, čtrnáct hodin denně a nakonec se z něj na ulici stala legenda, teda aspoň mi to tvrdil, a začal provádět větší operace, začal používat kradený počítače a přestavovat je podle svýho. Dokázal se nabourat kamkoli a vydělával fůru peněz. Ale všechno padlo na fet a podobný svinstvo, často ho někdo okradl nebo zneužil. Při práci měl v hlavě naprosto jasno, ale pak se potácel v drogových mlhách a vždycky se objevil někdo, kdo ho zmydlil. Byl to génius a zároveň totální pošuk. Ale jednoho dne se všechno změnilo. Někdo ho zachránil, někdo ho z toho pekla vytáhl.“

„Co se stalo?“

„Zrovna spal v nějakým slumu a vypadal hůř než kdy předtím. Ale když otevřel oči a rozhlídl se kolem sebe, zjistil, že leží v nějakým zlatým světle a nad ním stojí anděl.“

„Cože, anděl?“

„Říkal, že to byl anděl, ale možná mu to tak jenom připadalo — vedle všeho ostatního, všech těch stříkaček, zbytků jídla, spousty švábů a čertví čeho ještě. Říkal, že to byla nejkrásnější žena, jakou kdy viděl. Skoro se na ni ani nedokázal podívat, byla to velká, osudová, slavnostní chvíle a on byl přesvědčenej, že je to jeho konec, že umírá. Ale ta žena mu vysvětlila, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě, že z něj udělá boháče a šťastlivce, a pokud jsem to pochopil správně, svůj slib splnila. Zaplatila mu nový zuby a poslala ho na léčení. Postarala se, aby mohl vystudovat počítačovou vědu.“

„A od tý doby se pro tu ženskou a její organizaci nabourává do počítačů a krade.“

„Asi tak nějak. Stal se z něj jinej člověk, teda ne až tak docela, v mnoha směrech je to pořád chmaták a šmejd, ale drog se už ani nedotkne a ve volným čase se snaží zdokonalit v nejnovějších trendech. Spoustu toho našel na Darknetu a tvrdí, že se topí v prachách.“

„A co ta ženská — o ní nic neříkal?“

„Ne, v tom byl nanejvýš opatrnej. Vyjadřoval se vyhýbavě a uctivě, až jsem si chvíli říkal, jestli to není jen jeho výmysl nebo halucinace. Ale přesto si myslím, že existuje. Když o ní mluvil, ve vzduchu byl přímo cítit děs. Tvrdil, že by radši zemřel, než by ji zradil, a ukázal mi zlatej ruskej pravoslavnej kříž, vždyť víš, ten s malým příčným břevnem, co ukazuje nahoru i dolů. Vykládal mi, že to odkazuje na Lukášovo evangelium a na dva lotry, který ukřižovali společně s Ježíšem. Kající se dostal do nebe, nekající do pekla.“

„A to peklo by čekalo na vás, kdybyste ji podvedli.“

„Asi tak.“

„Takže ona se považuje za Ježíše?“

„Ten kříž vlastně neměl s křesťanstvím nic společnýho, spíš to byl symbol, kterej nám měl ukázat, co nás čeká.“

„Čili buď věrnost, nebo pekelný plameny.“

„Něco v tom smyslu.“

„A ty tady přesto sedíš, Arvide, a pouštíš si hubu na špacír.“

„Neměl jsem jinou možnost.“

„Doufám, žes dostal dobře zaplaceno.“

„Jo, no… docela jo.“

„A pak Balderův program prodali dál Solifonu a Truegames.“

„Jo, ale já to nechápu… když o tom teď přemýšlím.“

„Co na tom nechápeš?“

„Jak ses to dozvěděla?“

„Jsi docela lempl, Arvide, poslal jsi Eckerwaldovi do Solifonu mail, copak si to už nepamatuješ?“

„To jo, ale nebylo v něm nic, co by naznačovalo, že jsem Balderův vynález prodal. Na formulace jsem si dával hodně bacha.“

„To, cos teď řekl, mi úplně stačí,“ prohlásila Lisbeth a vstala. Zdálo se, jako by se Arvid na lavičce celý schoulil.

„Haló, tak co bude dál? Udržíš moje jméno v tajnosti?“

„Nezbývá ti než v to doufat,“ odvětila Lisbeth a rychlými, cílevědomými kroky zamířila na Ódinovo náměstí.

Na schodišti v domě na Tórově ulici zazvonil Janu Bublanskému telefon. Byl to profesor Charles Edelman. Komisař ho sháněl od chvíle, kdy se dozvěděl, že chlapec je savant. Na internetu zjistil, že v tomto oboru existují dvě uznávané švédské autority, profesorka Lena Eková z univerzity v Lundu a Charles Edelman z Karolínského institutu. Ani jednoho z nich se mu však nepodařilo zastihnout, a proto vyrazil přímo za Hannou Balderovou. Nyní mu zavolal sám Charles Edelman a zdálo se, že jím událost velice otřásla. Říkal, že je v Budapešti na konferenci o zvýšení paměťové kapacity, a o vraždě Franse Baldera se prý dozvěděl teprve před chvílí ze zpráv na CNS.

„Jinak bych se vám samozřejmě okamžitě ozval,“ vysvětloval Bublanskému.

„Jak to myslíte?“

„Frans Balder mi totiž včera večer telefonoval.“

Bublanski sebou trhl, jako by podvědomě reagoval na veškeré náhodné souvislosti.

„A co potřeboval?“

„Chtěl si promluvit o svém synovi a o jeho nadání.“

„Vy se znáte?“

„Vůbec ne. Ozval se mi, protože si o chlapce dělal starosti, a dost mě tím ohromil.“

„A proč?“

„Právě proto, že to byl Frans Balder. Pro nás neurology je to opravdu pojem. Obyčejně říkáme, že se snaží porozumět mozku stejně jako my, rozdíl je pouze v tom, že on ho navíc chce uměle vytvořit, a ještě k tomu vylepšit.“

„Už jsem o tom něco slyšel.“

„Ale především se o něm ví, že je to nanejvýš uzavřený a těžko pochopitelný člověk. Trochu jako stroj, jak občas žertujeme: nic než čirá logika. Ale když mluvil se mnou, působil jako velice citlivý člověk, což mě skutečně překvapilo. Bylo to… nevím, jak bych to popsal… jako by člověk slyšel toho nejtvrdšího policajta brečet, a tehdy mi proběhlo hlavou, že se mu muselo přihodit ještě něco jiného, něco, co mi neřekl.“

„To by odpovídalo. Zjistil, že mu hrozí vážné nebezpečí,“ přisvědčil Bublanski.

„Ale ke vzrušení měl spoustu důvodů. Podle jeho slov byly chlapcovy obrázky naprosto dokonalé, což v tomto věku není obvyklé ani u savantů, a už vůbec ne v případě, že má dítě matematické nadání.“

„On má i matematické nadání?“

„Ano, podle Baldera má jeho syn i matematické schopnosti. O tom bych si s ním mohl dlouho povídat.“

„Jak to myslíte?“

„Protože na jednu stranu mě to nanejvýš překvapilo, ale na druhou stranu vlastně ani trochu. Dnes už víme, že savantský syndrom může být dědičný, a tady máme otce, který se díky svým pokročilým algoritmům stal legendou. Ale zároveň…“

„Ano?“

„Kombinace uměleckého a matematického nadání se u těchto dětí zatím nikdy nevyskytla.“

„Na životě je hezké, že člověka čas od času něčím překvapí,“ řekl Bublanski.

„To máte pravdu, pane komisaři. S čím bych vám tedy mohl pomoct?“

Bublanski si vybavil vše, co se stalo na Saltsjöbadenu, a hned ho napadlo, že troška opatrnosti by neuškodila.

„Zatím vám povím jen tolik, že akutně potřebujeme vaši pomoc a odborné znalosti.“

„Chlapec byl svědkem vraždy, že je to tak?“

„Ano.“

„A vy chcete, abych ho přiměl nakreslit, co viděl?“

„K tomu se nebudu vyjadřovat.“

Charles Edelman stál v přízemní hale budapešťského hotelu Boscolo, ležícího jen kousek od lesklé hladiny Dunaje. Interiér recepce připomínal operu: byla to rozlehlá místnost s vysokým stropem a starodávnými sloupy a kupolemi. Moc se na tenhle týden těšil, hlavně na večeře a přednášky. Nyní se otráveně zašklebil a rukou si prohrábl kštici. Bublanskému doporučil svého mladého docenta Martina Wolgerse.

„Bohužel, osobně vám nemůžu být nápomocen, zítra mám důležitou přednášku,“ řekl komisaři a bezpochyby to byla pravda.

Na své vystoupení se připravoval celé týdny a věděl, že ho čeká polemika s jinými významnými neurology. Ale když hovor ukončil a rychle pohlédl do očí Leně Ekové — právě se kolem něj mihla se sendvičem v ruce —, náhle svého rozhodnutí zalitoval. Dokonce začal na mladého Martina žárlit: bylo mu teprve pětatřicet, na všech fotkách vypadal až nestoudně dobře, a navíc už si začal získávat jméno.

Je ovšem pravda, že sám Edelman vlastně nechápal, co se stalo. Ten komisař byl hrozně záhadný. Pravděpodobně se bál, aby je někdo neodposlouchával, ale přesto nebylo těžké udělat si o věci jistý obrázek. Chlapec byl skvělý kreslíř a stal se svědkem vraždy, což přirozeně může znamenat jen jedno, a čím víc o tom Edelman přemýšlel, tím víc ho to hnětlo. Důležitých přednášek ho v životě čeká ještě spousta, ale pomáhat při vyšetřování tak závažné vraždy — podobná šance se mu už nejspíš nikdy nenaskytne. Po krátké úvaze dospěl k závěru, že případ, který tak lehkomyslně přihrál Martinovi, je mnohem zajímavější než vše, co může zažít tady v Budapešti, a kdoví, možná by mu mohl dopomoci k ještě větší proslulosti.

Už před sebou viděl novinové titulky: „Edelmanův návrat přinesl průlom ve vyšetřování vraždy“. Jak mohl být tak natvrdlý a odmítnout? Vždyť se zachoval jako naprostý hlupák. Vytáhl mobil a zavolal Bublanskému.

Jan Bublanski ukončil hovor. Spolu s kolegyní Sonjou Modigovou objevili parkoviště kousek od městské knihovny a právě přecházeli přes ulici. Venku bylo zase příšerně a Bublanského zábly ruce.

„On si to rozmyslel?“ zeptala se Sonja.

„Ano. Nechá tu přednášku plavat.“

„Kdy by tu mohl být?“

„Zjistím to. Nejpozději zítra dopoledne.“

Měli namířeno na Sveinu třídu do stacionáře pro děti a mládež s názvem Ódin, kde se setkají s ředitelem Torkelem Lindénem. Na schůzce se vlastně měli dohodnout na praktických věcech okolo svědectví Augusta Baldera — přinejmenším tak si to Bublanski představoval. Ale přestože Torkel Lindén o té záležitosti dosud nic nevěděl, do telefonu se vyjadřoval podivně odmítavě a tvrdil, že chlapec nesmí být nijak vyrušován. Bublanski z jeho tónu vycítil instinktivní nepřátelství a byl tak pošetilý, že odpověděl v podobném duchu. To nebyl nejslibnější začátek.

Nyní se ukázalo, že Torkel Lindén ani zdaleka není tak velká a silná osobnost, jak Bublanski očekával. Naopak, byl to asi metr a půl vysoký mužíček s krátce ostříhanými, načerno obarvenými vlasy a pevně semknuté rty příkrost jeho postoje ještě podtrhovaly. Na sobě měl černé džíny, černý svetr a na krku křížek. Vypadal jako kněz a nyní už o jeho nepřátelství nebylo nejmenších pochyb.

Oči mu pyšně svítily a Bublanski si okamžitě uvědomil své židovství — což se mu občas stávalo, když se setkal s takovou nevraživostí. Mužův pohled byl zároveň demonstrací moci. Torkel Lindén jim dával jasně najevo, že je lepší než oni, protože upřednostňuje chlapcovo zdraví a nehodlá Augusta nechat zneužívat pro policejní účely. Bublanského nenapadlo nic moudřejšího než započít hovor v co nejpřívětivějším duchu.

„Máte to tu moc pěkné,“ prohodil.

„Aha,“ odvětil Torkel Lindén.

„Opravdu, a taky je od vás velice laskavé, že jste nás tak rychle přijal. Věřte, že bychom si nedovolili sem jen tak vpadnout, kdybychom k tomu neměli skutečně závažný důvod.“

„Předpokládám, že chcete toho chlapce vyslechnout.“

„Ne tak docela,“ pokračoval Bublanski, již méně přívětivě. „Spíše bychom… no, napřed bych rád zdůraznil, že všechno, co vám teď řeknu, musí zůstat jen mezi námi. Jde o informace podléhající utajení.“

„Zachování mlčenlivosti je pro nás naprostou samozřejmostí. Od nás nic neunikne,“ prohlásil Torkel Lindén, jako by naznačoval, že od Bublanského ano.

„Jen se chci ujistit, že je tu chlapec v bezpečí,“ řekl příkře Bublanski.

„Takže tohle je vaší prioritou?“

„Ano, určitě,“ řekl policista ještě příkřeji, „a svá slova jsem myslel smrtelně vážně: nic z toho, o čem budeme hovořit, se nesmí žádným způsobem šířit dál, především ne po internetu nebo telefonicky. Mohli bychom si promluvit o samotě?“

Sonje Modigové se stacionář moc nelíbil, ale možná to zapříčinil dětský pláč. Kdesi poblíž zoufale a bez ustání vzlykalo malé děvčátko. Seděli v místnosti, v níž byl cítit čisticí prostředek a ještě něco jiného, možná špatně vyvětraný cigaretový kouř. Na stěně visel kříž a na podlaze se válel opelichaný hnědý medvídek. Nic přívětivého a útulného tu nebylo a jindy tak dobromyslný Bublanski málem vybuchl. Proto se slova raději ujala Sonja a klidně a věcně Torkelovi vyložila, co se stalo.

„Ale nyní jsme zjistili,“ pokračovala komisařka, „že váš kolega, psycholog Einar Forsberg, Augustovi zakázal kreslit.“

„Je to jeho profesionální rozhodnutí a já s ním souhlasím. Chlapci to nedělá dobře,“ odvětil Torkel Lindén.

„No, za stávajících okolností se dá jen stěží říct, že by chlapci bylo dobře. Vždyť viděl, jak mu někdo zavraždil tátu.“

„Ale situaci není třeba ještě zhoršovat, nebo snad ano?“

„To je pravda. Ale ten Augustův nedokončený obrázek by pro nás mohl znamenat průlom, a proto musíme trvat na svém. Samozřejmě zajistíme, aby byl přítomen odborný personál.“

„Přesto vám musím říct ne.“

Sonja nevěřila vlastním uším.

„Cože?“ řekla.

„Se vší úctou k vaší práci,“ trval neochvějně na svém Torkel Lindén, „naše zařízení pomáhá dětem, které se ocitly v nouzi, to je náš úkol a naše poslání. Nejsme prodlouženou rukou policie. Tak to je a my jsme na to hrdí. Děti jsou tu v naprostém bezpečí, protože pro nás jsou na prvním místě jejich zájmy.“

Sonja Modigová položila Bublanskému ruku na stehno, aby nevypěnil.

„Samozřejmě můžeme požádat o soudní příkaz,“ prohlásila. „Ale neradi bychom postupovali tímto způsobem.“

„To je rozumné.“

„Ráda bych se vás na něco zeptala,“ pokračovala komisařka. „Opravdu jste s kolegou Forsbergem tak skálopevně přesvědčeni, že víte, co je pro dítě nejlepší — jak pro Augusta, tak pro tu plačící holčičku? Nenapadlo vás, že každý člověk má potřebu se nějak vyjádřit? My dva umíme číst i psát, dokonce se můžeme obrátit na advokáta. August Balder tyto vyjadřovací prostředky nemá, ale umí kreslit a zdá se, že nám tím chce něco sdělit. Máme mu v tom snad bránit? Nepřipadá vám zákaz kreslení stejně nelidský, jako kdybychom jinému dítěti zakázali mluvit? Proč bychom Augustovi neměli dovolit, aby ze sebe dostal to, co ho tolik trápí?“

„Podle našeho názoru…“

„Ne,“ vpadla mu do řeči Sonja. „Váš názor už známe. Před chvílí jsme hovořili s největším tuzemským odborníkem. Je to profesor neurologie Charles Edelman, který se právě narychlo vrací z Maďarska, aby toho chlapce vyšetřil. Nebylo by nejvhodnější, kdybychom v té věci nechali rozhodnout jeho?“

„Samozřejmě si jeho názor můžeme vyslechnout,“ vysoukal ze sebe neochotně Torkel Lindén.

„Nejenže si ho vyslechneme, ale necháme ho, aby v té věci sám rozhodl.“

„Můžu vám zaručit, že půjde o konstruktivní dialog mezi odborníky.“

„Dobře. Co teď dělá August?“

„Spí. Když k nám přišel, byl úplně vyřízený.“

Sonja Modigová pochopila, že by nemělo smysl na Torkela naléhat, aby chlapce vzbudil.

„Zítra se vrátíme s profesorem Edelmanem a doufám, že si všichni vyjdeme vstříc.“

KAPITOLA 16

Večer 21. a ráno 22. listopadu

Gabriella Graneová skryla obličej v dlaních. Už čtyřicet hodin nespala a trápil ji silný pocit viny, který se únavou ještě prohloubil. Přesto se celý den nezastavila. Časně ráno se stala členkou speciální skupiny bezpečnostní policie — jakéhosi stínového pátracího týmu —, jež se zabývala vraždou Franse Baldera, oficiálně proto, aby osvětlila širší bezpečnostněpolitický rámec, ale přitom byla tajně zasvěcena i do veškerých detailů standardního policejního vyšetřování.

Za skupinu formálně zodpovídal policejní intendant Mårten Nielsen, který se nedávno vrátil z ročního studijního pobytu na Marylandské univerzitě ve Spojených státech. Byl to bezpochyby inteligentní a sečtělý muž, ale na Gabriellin vkus příliš pravičácký. Mårten v sobě spojoval dva neobvyklé protipóly — Švéda se skvělým vzděláním, který však z celého srdce podporoval americké republikány, ba dokonce vyjádřil jisté pochopení pro hnutí Tea Party. Navíc byl náruživým válečným historikem, který přednášel na vojenské akademii, a ačkoli byl poměrně mladý — bylo mu pouhých devětatřicet let —, vytvořil si rozsáhlou síť mezinárodních kontaktů.

Přesto si v pozici šéfa vyšetřovací skupiny zrovna skvěle nepočínal, takže skutečného velení se ujal Ragnar Olofsson, který byl starší a cílevědomější a dovedl Mårtena umlčet pouhým vzteklým povzdechem nebo jediným svraštěním svého kosmatého obočí. Mårtenovu situaci neulehčila ani přítomnost Larse Åkeho Grankvista.

Lars Åke byl už před nástupem k tajné službě legendárním detektivem ve Státní komisi pro vyšetřování vražd, přinejmenším v tom smyslu, že dokázal každého udolat v pití, dokud soupeř neležel pod stolem, a díky svému bodrému šarmu měl v každém městě jinou milenku. Obecně vzato byla pátrací skupina velice různorodá a Gabriella se toho odpoledne držela stranou, ovšem spíš než naparování mužských kolegů to zapříčinil její pocit nejistoty. Občas jí dokonce připadalo, že toho ví ještě míň než předtím.

Například si uvědomovala, že veškeré důkazy v onom starém případu, týkající se podezření na nezákonný vstup do Balderových počítačů, byly nanejvýš kusé nebo spíš žádné. Vlastně se mohli opřít pouze o vyjádření Stefana Moldeho z Úřadu rádiového zpravodajství, a ani ten si nebyl zcela jistý. Podle Gabriellina mínění byla Moldeho analýza snůškou žvástů a zdálo se, že Frans Balder nejvíc důvěřoval té své najaté hackerce. Její jméno se ve spisu vůbec neobjevilo, zato ji dost barvitě popsal Balderův asistent Linus Brandell. Frans Balder si zřejmě před odjezdem do Spojených států nechal spoustu věcí pro sebe.

Mohla být například náhoda, že přijal místo právě v Solifonu?

Gabriellu trápily pochybnosti a hrozně ji rozčílilo, že se jí z Fort Meade nedostalo další pomoci. Alona Casalesová nebyla k zastižení a NSA se před ní znovu uzavřela, Gabriella tudíž neměla žádné novinky. Stejně jako Mårten a Lars Åke se ocitla ve stínu Ragnara Olofssona, který neustále dostával nové informace od svého zdroje z oddělení vražd a okamžitě je předával ředitelce bezpečnostní policie Heleně Kraftové.

Gabrielle se tento postup nelíbil a marně poukazovala na to, že přeposílání zpráv může být nebezpečné. Zároveň chtěla malinko otřást jejich sebejistotou. Namísto pátrání prostřednictvím vlastních zdrojů jen otrocky prověřují údaje, které k nim prosákly z Bublanského týmu.

„Jsme jako zabednění žáčci, kteří namísto toho, aby se učili, spoléhají jenom na taháky,“ prohlásila před celou skupinou, což jí na oblíbenosti nepřidalo.

Když ve své kanceláři osaměla, pevně se rozhodla, že bude postupovat na vlastní pěst, pokusí se nahlížet na události v širších souvislostech a někam se posunout. Možná to bude jen slepá ulička, ale určitě je lepší vyzkoušet různé cesty než potácet se na jednom místě jako ostatní. Na chodbě se ozvaly kroky, rozhodný klapot vysokých podpatků, a Gabriella hned věděla, kolik uhodilo. Do místnosti vstoupila Helena Kraftová v saku od Armaniho a s vlasy staženými do přísného drdolu. Helena na ni chápavě pohlédla. V některých chvílích Gabrielle její pozornost lezla na nervy.

„Tak jak je?“ otázala se Helena. „Udržíš se ještě na nohou?“

„Jen stěží.“

„Potřebuju si s tebou o něčem promluvit, ale pak se půjdeš vyspat. Musíš na chvilku vypnout. Potřebuju analytičku s odpočatým mozkem.“

„To zní rozumně.“

„Víš, co řekl Erich Maria Remarque?“

„Že to v zákopech není velká legrace, nebo něco v tom smyslu.“

„Haha, ale já jsem spíš měla na mysli něco jiného — totiž to, že starosti si vždycky dělají nesprávní lidé. Ti, kdo působí zlo a utrpení, si s tím hlavu nelámou, a ti, kdo bojují na straně dobra, neustále zpytují svědomí. Nemáš se za co stydět, Gabriello. Udělalas všechno, co se dalo.“

„Tím si nejsem tak jistá. Ale přesto díky.“

„Už jsi slyšela o Balderově synovi?“

„Jen nanejvýš zběžně od Ragnara.“

„Zítra ráno v deset se mají kriminalisté Bublanski a Sonja Modigová sejít s profesorem Charlesem Edelmanem ve stacionáři pro děti a mládež s názvem Ódin na Sveině třídě. Pokusí se toho chlapce přimět, aby ještě něco nakreslil.“

„Tak to jim držím palce. Ale nijak mě netěší, že se to dozvídám takhle.“

„Klid, klid, na paranoiu jsem tady já. Vědí to jen ti, kdo umí držet jazyk za zuby.“

„Věřím ti.“

„Chtěla bych ti něco ukázat.“

„A co?“

„Fotky toho mladíka, co se naboural do Balderova alarmu.“

„Už jsem je viděla. Dokonce jsem si je podrobně prostudovala.“

„Opravdu?“ podivila se Helena Kraftová a přistrčila k ní zvětšeninu mužova zápěstí.

„Co je s tím?“

„Koukni se znovu. Co vidíš?“

Gabriella se zadívala na obrázek, viděla však jen dvě věci: exkluzivní hodinky, kterých si všimla už předtím, a pak kousek kůže mezi rukavicemi a rukávem bundy, na němž bylo několik čar připomínajících neodborně provedené tetování.

„Kontrast,“ prohlásila. „Pár laciných kérek a hodně drahé hodinky.“

„Víc než drahé,“ řekla Helena Kraftová. „Jsou to hodinky značky Patek Philippe z roku 1951, model 2499, první nebo možná druhá série.“

„To mi nic neříká.“

„Jsou to ty nejlepší hodinky na světě. Právě takové se prodaly před pár lety v aukční síni Christie’s v Ženevě za víc než dva miliony dolarů.“

„Děláš si legraci?“

„Ne. A kupec nebyl jen tak někdo. Byl to Jan van der Waal, advokát z kanceláře Dackstone & Partner. Vydražil je pro jednoho jejich klienta.“

„Dackstone & Partner, co zastupují Solifon?“

„Přesně tak.“

„Tak to je síla.“

„Samozřejmě nevíme, jestli tyhle hodinky ze záběru kamery jsou totožné s těmi, co se prodaly v Ženevě, a nepodařilo se nám zjistit ani to, pro kterého klienta je kupovali. Ale pro začátek je to aspoň něco, Gabriello. Takže máme hubeného chlápka, co vypadá jako feťák, a přitom nosí takovéhle luxusní hodinky. Měla bys zúžit okruh pátrání.“

„Ví o tom Bublanski?“

„Zjistil to jeho technik Jerker Holmberg. Ale teď bych ráda, abys pořádně zapnula ty své analytické mozkové závity. Jdi domů, vyspi se a zítra hned ráno se do toho pusť.“

Muž, který si říkal Jan Holtser, seděl ve svém bytě na Vysokohorské ulici v Helsinkách nedaleko třídy Esplanade a listoval v albu se snímky své dcery Olgy, dnes jednadvacetileté studentky medicíny v polském Gdaňsku.

Olga byla vysoká, snědá a energická mladá žena a Jan obvykle říkával, že je tím nejlepším, co ho v životě potkalo. Znělo to dobře a dodávalo mu to punc zodpovědného otce, ale především tomu chtěl sám věřit. I když to zřejmě už není pravda. Olga vytušila, čím se zabývá.

„Ty pomáháš nějakým grázlům?“ zeptala se jednoho dne a pak se začala přímo fanaticky angažovat pro „slabé a ohrožené chudáky“.

Podle Janova názoru to byla jen nějaká bláznivá levičácká utopie, která se k její povaze vůbec nehodila. Viděl v tom pouze součást dceřiny snahy o osamostatnění. Přes všechny líbivé žvásty o žebrácích a nemocných stále věřil, že se vyvedla po něm. Olga bývala nadějnou běžkyní na sto metrů. Měřila 186 centimetrů, byla svalnatá a výbušná a ráda se dívala na akční filmy a poslouchala jeho vzpomínky z války. Ve škole všichni věděli, že není moudré pouštět se s ní do rvačky. Jako správná bojovnice úder vždycky vrátila. Olga určitě nebyla stvořená pro to, aby se piplala s nějakými zdegenerovanými slabochy.

Přesto tvrdila, že hodlá pracovat pro neziskovou organizaci Lékaři bez hranic nebo že odjede do Kalkaty jako ta bláznivá matka Tereza. Jan Holtser to nemohl vystát. Byl přesvědčený, že svět patří silným, ale svou dceru miloval, ať vykládala sebevětší nesmysly. A zítra Olga přijede poprvé po půlroce domů na několikadenní prázdniny. Jan se slavnostně rozhodl, že tentokrát bude empatický a nebude řečnit o Stalinovi ani jiných velkých vůdcích, které Olga nenávidí.

Naopak, pokusí se obnovit jejich vzájemné pouto. Byl si jistý, že ho dcera potřebuje. A taky si byl naprosto jistý, že on potřebuje ji. Bylo osm hodin večer, Jan si zašel do kuchyně, vymačkal v odšťavňovači dva pomeranče, nalil do skleničky vodku Smirnoff a připravil si koktejl, dnes už třetí. Když udělal svou práci, mohl si dopřát takových šest sedm drinků a možná by to měl udělat i teď. Byl unavený a tížila ho odpovědnost, kterou na svých bedrech nesl, takže se potřeboval uvolnit. Pár minut stál klidně s drinkem v ruce a snil o úplně jiném životě. Ale muž, který si říkal Jan Holtser, si toho večera příliš neoddychl.

Klid ho opustil ve chvíli, kdy mu na mobil zajištěný proti odposlechu zavolal Jurij Bogdanov. Napřed doufal, že Jurij chce jen trošku upustit páru, jak se to nevyhnutelně stávalo po každé akci. Ale tentokrát měl kolega na srdci zcela konkrétní věc a jeho hlas zněl znepokojeně.

„Mluvil jsem s T.,“ řekl Jurij a Janovi proletělo hlavou všechno možné, snad i závist.

Proč Kira volala Jurijovi, a ne jemu? I když jí Jurij přihrál slušné peníze, za které dostal krásné dárky a značnou provizi, Jan byl přesvědčený, že pro Kiru je nejbližším člověkem on. Ale zároveň zneklidněl. Nepodělalo se něco?

„Vyskytly se nějaký problémy?“ zeptal se.

„Úkol není dokončen.“

„Kde jsi?“

„Ve městě.“

„Tak přijď za mnou a vysvětli mi, co tím hergot myslíš.“

„Zamluvil jsem stůl v Postresu.“

„Na žádný nóbl podniky nemám sílu, ani na ty tvoje zbohatlický manýry. Koukej dorazit sem.“

„Ještě jsem nejedl.“

„Hodím ti něco na pánev.“

„Tak dobře. Čeká nás dlouhá noc.“

Jan Holtser o žádnou další dlouhou noc nestál, a už vůbec neměl v úmyslu oznámit dceři, že zítra nebude doma. Ale neměl na výběr, což věděl stejně jistě jako to, že Olgu miluje. Kiře člověk nikdy nemůže říct ne.

Držela ho na neviditelných opratích a navzdory veškeré snaze před ní nikdy nedokázal vystupovat tak důstojně, jak by si přál. Vždy se z něj stal malý kluk, který by skočil do ohně třeba jen pro jediný úsměv, ačkoli mnohem víc by samozřejmě ocenil, kdyby ho začala svádět.

Kira byla oslnivě půvabná a stejně jako všechny krasavice toho uměla patřičně využít. V boji o moc byla vynikající hráčka, která ovládala celou škálu prostředků: dokázala být slabá a plná touhy, ale také nelítostná, tvrdá a chladná jako led, ba někdy přímo krutá. Nikdo v něm neuměl probudit sadismus tak účinně jako ona.

Nedá se říct, že by měla nějaké mimořádné vzdělání, a mnozí na to také poukazovali, asi proto, aby ji mohli co nejvíc shodit a pošpinit. Ale jakmile se ocitli před ní, dočista je omámila. Kira je dokázala dokonale zmanipulovat, stejně jako jeho samého, a i ti nejtvrdší chlapi se před ní červenali a zakoktávali jako školáci.

Bylo devět hodin večer, Jurij seděl vedle něj a házel do sebe jehněčí svíčkovou, kterou mu Jan osmahl na pánvi. Jurijovy stolovací návyky kupodivu doznaly jistého zlepšení. Za tím byl nepochybně Kiřin vliv. V mnoha ohledech z Jurije udělala člověka, ale i když se snažil sebevíc a hrál si na honoraci, nálepky zlodějíčka a feťáka se nikdy zbavit nedokázal. S drogami sice už dávno skončil, vystudoval a stal se počítačovým inženýrem, přesto však vypadal ztrhaně a na jeho pohybech a klátivé chůzi byly stále patrné stopy ulice.

„Kam jsi dal ty svoje šosácký hodinky?“ zeptal se Jan.

„Odložil jsem je.“

„Upadl jsi v nemilost?“

„Oba jsme upadli v nemilost.“

„Je to tak zlý?“

„Snad ne.“

„Ale říkal jsi, že úkol není dokončený.“

„Není. Jde o toho kluka.“

„O jakýho kluka?“

Jan předstíral, že nic nechápe.

„O toho, cos ho tak ušlechtile ušetřil.“

„A co je s ním? Vždyť je to idiot.“

„Možná, ale začal kreslit.“

„Jak to myslíš?“

„Je to savant.“

„Cože je?“

„Měl by sis občas přečíst i něco jinýho než ty svoje časáky o zbraních.“

„Co to meleš?“

„Savant je autista, to znamená vývojově opožděnej člověk, co má zároveň nějaký mimořádný nadání. Tenhle kluk možná neumí mluvit nebo rozumně uvažovat, ale má fotografickou paměť. Komisař Bublanski si myslí, že by dokázal nakreslit tvůj obličej přímo s matematickou přesností. Potom chce ten obrázek nechat projet policejní databází, a v tom případě bys byl namydlenej, nebo ne? Jsi přece v registrech Interpolu?“

„Jo, ale snad si Kira nemyslí…“

„Přesně to si myslí. Musíme toho kluka dostat.“

Jana zaplavila vlna vzrušení a zmatku a znovu před sebou uviděl skelné oči zírající z postele, které ho tak hluboce zasáhly.

„To kruci ani náhodou,“ řekl, ale už věděl, co ho čeká.

„Chápu, že máš s dětma problém. Já to taky nedělám rád. Ale obávám se, že se z toho nevykroutíme. Navíc bys měl být vděčnej. Kira tě klidně mohla hodit přes palubu!“

„Jasně.“

„No tak! V kapse mám letenky. V 6.30 poletíme první ranní linkou na Arlandu a pak musíme do města, na Sveinu třídu, do nějakýho zařízení, co se jmenuje Ódin, je to stacionář pro děti a mládež.“

„Takže ten kluk je v nějakým ústavu?“

„Jo, a proto si operaci musíme trošku naplánovat. Jakmile dojím, hned se na to vrhneme.“

Muž, jenž se nazýval Jan Holtser, zavřel oči a přemýšlel, co poví Olze.

Lisbeth Salanderová vstala dalšího dne v pět ráno a hackla superpočítač NSF MRI, umístěný na Newjerseyském technologickém institutu, protože nyní bude potřebovat veškerou dostupnou výpočetní kapacitu. Pak spustila vlastní program faktorizace pomocí eliptických křivek.

Pokusila se odšifrovat složku, kterou si stáhla z NSA, ale přes veškerou snahu ani v nejmenším neuspěla. To se dalo čekat. NSA používá sofistikované šifry RSA. Asymetrický algoritmus RSA — nazvaný podle iniciál autorů Rivesta, Shamira a Adlemana — má dva klíče, veřejný a tajný. Je založen na Eulerově funkci a Malé Fermatově větě, ale především na prosté skutečnosti, že vynásobit dvě velká prvočísla je velmi snadné, počítač jen pípne a vychrlí odpověď, přesto je prakticky nemožné postupovat opačným směrem a zjistit, jaká prvočísla byla použita. Na rozkládání velkých čísel na prvočísla jsou počítače dosud krátké, na což Lisbeth i spousta světových rozvědek již mnohokrát žehraly.

Obyčejně je pro tento účel nejvhodnější využít GNFS, síto číselného pole. Lisbeth však už nějaký rok věřila, že by mohla dospět k lepšímu výsledku pomocí ECM, což byla metoda na bázi eliptických křivek, a proto věnovala spoustu bezesných nocí vývoji vlastního počítačového programu pro faktorizaci. Dnes ráno si však uvědomila, že na programu musí ještě hodně zapracovat, pokud chce mít alespoň nějakou šanci na úspěch. Po třech hodinách si udělala přestávku, zašla do kuchyně, vypila krabici džusu a ohřála si v mikrovlnce dva pirohy.

Pak se vrátila k psacímu stolu a napíchla se do počítače Mikaela Blomkvista, aby zjistila, jestli našel něco nového. Nachystal si pro ni dvě další otázky a Lisbeth si hned uvědomila, že to s ním není tak úplně beznadějné.

První dotaz, který byl samozřejmě zcela namístě, zněl: Který z asistentů Baldera zradil?

Lisbeth přesto neodpověděla, ovšem rozhodně ji k tomu nevedla ohleduplnost k Arvidu Wrangovi. Musí se dostat dál a zjistit, s jakým feťákem se zapadlýma očima byl Wrange v kontaktu. Ten chlap si říkal Bogey a Trinity z Hackerské republiky se před pár lety zmínil, že někdo s touto přezdívkou figuruje na spoustě hackerských stránek. I když to samozřejmě nemusí nic znamenat.

Bogey nebyl nijak zvlášť originální nick, ale Lisbeth si vyhledala a přečetla všechny jeho dostupné příspěvky. V jednom neopatrném úryvku se prořekl, že je počítačový inženýr, který studoval na univerzitě v Moskvě.

Rok ukončení studia ani další podrobnosti se jí zjistit nepodařilo, zato našla něco lepšího, pár zmínek o jeho slabostech: dozvěděla se, že Bogey je posedlý drahými hodinkami a že je blázen do filmů ze sedmdesátých let s gentlemanským zlodějem Arsènem Lupinem, ačkoli pro jeho generaci byly značně zastaralé.

Poté se Lisbeth na všemožných webovkách vyptávala starých i nových studentů moskevské univerzity, jestli někdo náhodou nezná hubeného feťáka se zapadlýma očima, který vyrostl na ulici a stal se z něj prvotřídní zloděj a zároveň miluje filmy s Arsènem Lupinem. Zanedlouho přišla první odpověď.

To vypadá na Jurije Bogdanova, napsala dívka, která se představila jako Galina.

Podle Galiny byl Jurij na vysoké hotová legenda. Nejen proto, že se dokázal nabourat do počítače všem učitelům a sledoval je jako ostříž, ale taky se neustále s někým sázel a dotíral na ostatní otázkami: „Vsadíš se se mnou o sto rublů, že se dostanu do toho baráku tamhle naproti?“

Mnozí lidé, kteří ho neznali, to považovali za lehce vydělané peníze, ale Jurij byl opravdu hotový kouzelník. Neobstály před ním žádné dveře, a když se mu je přece jen náhodou nepodařilo otevřít, vylezl po fasádě nebo po zdi. Byl známý i svou odvahou a bezcitností. Jednou ukopal psa, který ho vyrušil při práci, a neustále někomu něco kradl, čistě jen ze sportu. Možná trpěl kleptomanií, mínila Galina. Ale zároveň ho považovali za geniálního hackera a člověka obdařeného analytickým mozkem. Po státnicích mu svět ležel u nohou, ale on o žádnou práci nestál, říkal, že se chce vydat svou vlastní cestou. Lisbeth samozřejmě zanedlouho zjistila, v kterých letech v Moskvě studoval — tedy podle oficiální verze.

Ukázalo se, že dnes je Juriji Bogdanovovi třicet čtyři let. Opustil Rusko a nyní žije na Budapester Strasse 8 v Berlíně, nedaleko gurmetské restaurace Hugos. Jeho podnik se sedmi zaměstnanci, zabývající se počítačovou bezpečností, měl během posledního zúčtovacího období obrat dvaadvacet milionů eur. Navenek se zaštítil firmou, která měla chránit průmyslové koncerny před takovými týpky, jako je on sám, což působilo poněkud ironicky, ačkoli to mělo svou logiku. Od státnic v roce 2009 nebyl nikdy odsouzen za žádný trestný čin a měl slušné kontakty; v představenstvu jeho firmy byl mimo jiné Ivan Gribanov, člen ruské dumy a majoritní vlastník akcií Gazpromu. Nic dalšího však Lisbeth neobjevila.

Druhá otázka Mikaela Blomkvista zněla:

Stacionář pro děti a mládež Ódin na Sveině třídě. Je bezpečný? (Hned po odeslání zprávu vymažu.)

Nevysvětlil jí, proč se o toto zařízení zajímá, Lisbeth však věděla, že Mikael nestřílí otázky jen tak od boku. Na nejasnosti si nikdy nepotrpěl.

Pokud je takhle tajemný, určitě k tomu má důvod a zmínka o vymazání může znamenat jedině to, že jde o citlivou informaci. Stacionář pro děti a mládež Ódin je evidentně nějak důležitý. Lisbeth záhy zjistila, že stacionář čelí mnoha stížnostem. Jednalo se o soukromé zařízení vedené Torkelem Lindénem a jeho firmou Care Me, podle vyjádření bývalých zaměstnanců to však vypadalo, že funguje spíše jako mocenská država Torkela Lindéna, na jejíž půdě platí výhradně jeho zákony. Nákup vybavení byl omezen jen na to nejnutnější, a proto podnik vykazoval slušné zisky.

Sám Torkel Lindén byl bývalý gymnasta, mimo jiné i švédský mistr ve cvičení na hrazdě. Nyní byl vášnivým lovcem a členem spolku Kristovi přátelé, jenž vystupoval nesmiřitelně proti homosexuálům. Lisbeth si vyhledala webové stránky Švédského loveckého klubu i Kristových přátel, aby zjistila, jaké akce chystají, a pak Torkelu Lindénovi poslala dva falešné, nanejvýš přátelské zvací e-maily od obou organizací. Zprávy obsahovaly soubory PDF nakažené pokročilým špionským virem, který se automaticky spustí těsně poté, co je Torkel Lindén rozklikne.

V 8.23 už byla na jeho serveru a ihned se pustila do soustředěné práce. Její podezření se ukázalo jako oprávněné. Od včerejšího odpoledne byl na seznamu pacientů i August Balder. V pacientské kartě, hned pod zprávou o tragických okolnostech jeho přijetí, se dočetla následující:

Dětský autismus, závažná mentální retardace. Neklidný. Značné trauma po otcově smrti. Vyžaduje neustálý dohled. Těžko zvladatelný. Má s sebou puzzle. Nesmí kreslit! Tato činnost byla vyhodnocena jako nutkavá a destruktivní. Rozhodnutí psychologa Forsberga potvrdil TL.

Pod tím bylo zjevně o něco později připsáno:

Profesor Charles Edelman, komisař Bublanski a kriminální inspektorka Modigová chlapce navštíví ve středu 22. listopadu v 10.00 hod. TL bude setkání přítomen. Obrázek bude vytvořen pod dohledem.

A ještě níže stálo:

Místo schůzky změněno. Chlapce dovede TL spolu s profesorem Edelmanem k jeho matce Hanně Balderové na Tórovu ulici, kde se setkají s kriminalisty Bublanským a Modigovou. Bylo rozhodnuto, že v domácím prostředí chlapec kreslit smí.

Lisbeth si rychle proklepla profesora Charlese Edelmana, a když zjistila, že jeho polem působnosti jsou lidé se savantským nadáním, hned měla jasno. Takže tady se rýsuje nějaké svědectví na papíře. Proč by se jinak Bublanski a Sonja Modigová zajímali o chlapcovy kresby a proč by byl Mikael Blomkvist v této věci tak obezřetný?

O Augustově nadání se nikdo nesmí dozvědět. Pachatel nesmí zjistit, že by ho chlapec mohl nakreslit, a Lisbeth se rozhodla, že pro jistotu prověří i Lindénovu korespondenci. Vypadalo to docela dobře. Nikomu o hochově talentu nenapsal, ale ve 23.10 dostal e-mail od Charlese Edelmana, přičemž kopie byla odeslána i Sonje Modigové a Janu Bublanskému. Charles Edelman napsal:

Zdravím Vás, Torkele, moc mě těší, že jste ochoten mě přijmout ve svém stacionáři. Velice si toho vážím, mám však obavy, že to pro náš účel není nejvhodnější místo. Myslím, že největší naději na pozitivní výsledek máme v prostředí, v němž se chlapec cítí v bezpečí, což váš stacionář bezpochyby není, ačkoli jsem o vás slyšel mnoho dobrého.

Do prdele, pomyslela si Lisbeth a četla dál:

Proto bych se přimlouval, abychom hocha zítra dopoledne převezli k jeho matce Hanně Balderové na Tórovu ulici. Odvolávám se na tvrzení v odborné literatuře, že přítomnost matky má na dítě se savantským nadáním pozitivní vliv. Když bude chlapec v 9.15 čekat před vchodem na Sveině třídě, můžu vás vyzvednout a přitom si budeme mít možnost i promluvit jako kolegové.

S přátelským pozdravem,

Charles Edelman

Jan Bublanski na zprávu odpověděl v 7.01 a Sonja Modigová v 7.14. Oba napsali, že je namístě důvěřovat Edelmanovým odborným znalostem a řídit se jeho radami. Torkel Lindén před chvílí, v 7.57, potvrdil, že bude s chlapcem čekat před vchodem na Sveině třídě. Poté Lisbeth zašla do kuchyně, vyhrabala ze spíže pár starých sucharů a vyhlížela na Stavidlo a Rytířský průliv. Takže místo schůzky změnili, dumala.

Chlapec nebude kreslit ve stacionáři, ale převezou ho domů k mámě. Mělo by to mít „pozitivní vliv“, jak napsal Edelman, „přítomnost matky má pozitivní vliv“. Lisbeth se na té větě něco nezdálo. Nezní to trošku škrobeně a zastarale? Ani samotný úvod jí nepřišel o moc lepší: „Odvolávám se na tvrzení v odborné literatuře…“

Je to zastaralé a těžkopádné, ale samozřejmě je pravda, že mnozí akademici píšou jako čuňata, ostatně Lisbeth způsob vyjadřování Charlese Edelmana vůbec nezná. Podle jejího názoru by se však světově proslulý neurolog nemusel odvolávat na „tvrzení v odborné literatuře“. Neměl by být trošku razantnější?

Lisbeth zamířila k počítači, našla si na internetu pár Edelmanových prací a pročetla si je. Profesor byl marnivý, což bylo patrné dokonce i v těch nejvěcnějších odstavcích, ale žádnou zvláštní jazykovou neobratnost ani psychologickou naivitu v nich neobjevila. Naopak, dědkovi to docela pálí. Když se vrátila k e-mailům a zkontrolovala SMTP, hned ji to trklo. Server se jmenoval Birdino a Lisbeth ho neznala, což bylo zvláštní; ihned mu zadala celou řadu příkazů, aby zjistila, co je zač, a v dalším okamžiku to viděla černé na bílém. Server měl zapnutou funkci Open Mail Relay, takže odesílatel mohl posílat zprávy z jakékoli adresy.

Jinými slovy, e-mail od Charlese Edelmana byl podvrh a samotné kopie odeslané Bublanskému a Modigové pouhé kouřové clony. Edelmanovy skutečné zprávy někdo zablokoval, takže vůbec nebyly odeslány. Dál už nemusela nic dohledávat, protože to bylo jasné jako facka: souhlasné odpovědi obou policistů i změna místa schůzky byly rovněž zfalšované. Lisbeth si okamžitě uvědomila, že to není žádná maličkost. Takže informace evidentně někudy unikají, a především je nabíledni, že někdo chce chlapce vylákat ven ze stacionáře.

Někdo chce, aby se ocitl bezbranný na ulici, aby… aby co? Aby ho unesl? Nebo snad ukryl? Lisbeth pohlédla na hodinky. Za pět devět. Za pouhých dvacet minut Torkel Lindén a August Balder vyjdou z budovy a budou čekat na někoho, kdo není Charles Edelman a kdo má stěží přátelské úmysly.

Co bude dělat? Má zavolat na policii? Lisbeth policii moc nedůvěřovala, a už vůbec ne tehdy, když u ní dochází k úniku informací. Našla si webovky stacionáře Ódin a telefonní číslo Torkela Lindéna, ale dovolala se jen na ústřednu. Lindén byl na schůzi. Lisbeth si vyhledala jeho mobil, ozvala se však hlasová schránka. Hlasitě zaklela a napsala mu esemesku i e-mail, aby s chlapcem za žádnou cenu nevycházel na ulici. Podepsala se jako Wasp. Nic lepšího ji nenapadlo.

Pak si natáhla koženou bundu a vyšla ven. Hned se však obrátila, vběhla do bytu a do černé sportovní tašky si zabalila notebook se zašifrovanou složkou a Berettu 92. Pak rychle vyšla ven a zapřemýšlela, jestli si nemá vzít auto, na které se práší v garáži, svoje BMW M6 Convertible. Pak se ale raději rozhodla pro taxík. Věřila, že to půjde rychleji, ovšem vzápětí toho litovala. Taxík se někde zadrhl, a když konečně dorazil, provoz mezitím značně zhoustl.

Auta se plazila krokem, na Centrálním mostě stála kolona. Že by nějaká nehoda? Všechno se hrozně vleklo. Devět pět, devět deset. Torkel Lindén s chlapcem už určitě vyšli s předstihem před dům a pachatel dosáhl svého.

Znovu zmáčkla Lindénovo číslo. Telefon vyzváněl, ale nikdo ho nebral. A pak si Lisbeth vzpomněla na Mikaela Blomkvista. Už s ním nemluvila celou věčnost. Zavolala mu. Zprvu měl trochu otrávený hlas, ale jakmile mu došlo, s kým mluví, zbystřil a vyhrkl:

„Lisbeth, jsi to ty?“

„Drž zobák a poslouchej,“ opáčila Lisbeth.

Mikael stál v redakci na Götské ulici a měl příšernou náladu. Špatně spal, ale především ho rozzuřila agentura TT. Seriózní, neagresivní a jindy tak korektní tisková agentura vypustila článek, podle něhož Mikael maří vyšetřování vraždy, neboť utajuje rozhodující skutečnosti, které má v úmyslu zveřejnit až ve svém časopisu.

Údajně ho k tomu vede snaha o záchranu Milénia, které se potýká s krizí, a touha po znovuzískání „pošramoceného renomé“. Mikael něco takového očekával. Včera večer dlouze hovořil s autorem článku Haraldem Walinem, ale neuměl si představit, že výsledek bude takto zničující, zvlášť když se jednalo jen o samé trapné narážky a neopodstatněná obvinění.

Přesto z nich Harald Walin stvořil text, který působil téměř věcně a důvěryhodně. Chlapík měl zřejmě dobré zdroje, jak v koncernu Serner, tak i u policie. Název „Státní zástupce kritizuje Blomkvista“ nebyl tak strašný, a navíc měl článek spoustu trhlin, které mohl Mikael využít pro svou obhajobu. Kdyby to byla tisková zpráva, byla by pohroma zřejmě větší. Ale nepřítel, který informaci promyšleně vypustil, velmi dobře ví, jak funguje mediální logika. Když někdo tak seriózní jako agentura TT zveřejní text tohoto ražení, všichni se ho naprosto samozřejmě chopí.

Tisková agentura si žádný drsný výpad dovolit nemůže, ale pokud TT takhle prská, budou večerníky vyvádět jako puštěné ze řetězu. To je jeden ze základních principů žurnalistiky. Když se Mikael probudil, internet se hemžil články typu „Blomkvist maří vyšetřování vraždy“ a „Blomkvist ve snaze o záchranu vlastního časopisu nechal upláchnout vraha“. Noviny většinou měly dost soudnosti na to, aby daly titulek aspoň do uvozovek, ale přesto celkově budily dojem, že čtenářům k ranní kávě servírují i ověřenou pravdivou informaci. Jakýsi chytrák jménem Gustav Lund, jehož už přestalo bavit pokrytectví, napsal ve své absurdní slátanině toto: „Mikael Blomkvist se vždycky tvářil, že je lepší než ostatní kolegové, ale nyní se projevil jako největší cynik ze všech.“

„Doufejme, že se státní zastupitelství nezačne ohánět nějakými právními opatřeními,“ prohlásil grafik a spolumajitel Milénia Christer Malm, který stál vedle Mikaela a nervózně žvýkal.

„Doufejme, že nepovolají námořní pěchotu,“ opáčil Mikael.

„Cože?“

„Jen jsem se pokoušel o vtip. Jsou to jen samé kecy.“

„Jasně že jo. Ale ta atmosféra se mi nelíbí,“ řekl Christer.

„To se nelíbí nikomu z nás, ale nejlepší bude zatnout zuby a pracovat jako obvykle.“

„Zvoní ti telefon.“

„Ten zvoní celou dobu.“

„Nebylo by rozumnější ho vzít a říct, ať ti dají pokoj?“

„No jo,“ zavrčel Mikael a nepříliš přátelsky hovor přijal.

Ve sluchátku se ozval ženský hlas. Připadal mu povědomý, ale protože čekal někoho úplně jiného, nedokázal jej zprvu nikam zařadit.

„Kdo je to?“ zeptal se.

„Salanderová,“ odpověděl ženský hlas a Mikael se široce usmál.

„Lisbeth, jsi to ty?“

„Drž zobák a poslouchej,“ odsekla Lisbeth a Mikael uposlechl.

Dopravní zácpa trochu polevila a Lisbeth s řidičem jménem Ahmed, který pocházel z Iráku, na vlastní kůži zažil válku a teroristé mu zabili matku a dva bratry, vyjeli na Sveinu třídu a zleva minuli stockholmskou koncertní síň. Lisbeth rozčilovalo, že musí jen pasivně sedět v autě, proto alespoň poslala další esemesku Torkelu Lindénovi a pokusila se telefonicky sehnat někoho ze zaměstnanců stacionáře, aby případně vyběhl na ulici a Torkela varoval. Nikoho se jí však zastihnout nepodařilo. Hlasitě nadávala a doufala, že u Mikaela bude mít větší štěstí.

„Spěchá to?“ zeptal se Ahmed.

„Jo,“ odvětila Lisbeth. Ahmed vyrazil na červenou a ona se na okamžik pousmála.

Pak se plně soustředila na zbývající metry. Vlevo zahlédla obchodní akademii a městskou knihovnu. Už byli nedaleko a Lisbeth sledovala čísla domů po pravé straně ulice. Konečně našla tu správnou budovu, a co víc, na chodníku neležela žádná mrtvola. Byl obyčejný listopadový den, lidé mířili do práce. Ale počkat… Lisbeth hodila Ahmedovi několik stovek a zírala na zelenou strakatou zídku na druhé straně ulice.

Stál tam svalnatý chlap v čepici a tmavých brýlích, upřeně zíral na vchod přímo naproti sobě a z jeho postoje vyzařovalo něco zvláštního. Jeho pravačka byla propnutá a v pohotovosti — alespoň jak mohla Lisbeth soudit z jejího sklonu. Pak se pohnuly dveře.

Pomalounku se tlačily vpřed, jako by muž za nimi váhal nebo jako by byly příliš těžké, a Lisbeth na Ahmeda zařvala, aby zastavil. Vyskočila z vozu a rozběhla se k chlapci ve stejném okamžiku, kdy vyrazil i muž z druhé strany ulice, zvedl pravačku a namířil pistoli s puškohledem na dveře, které se pomalu otevíraly.

KAPITOLA 17

22. listopadu

Muž, který si říkal Jan Holtser, ze stávající situace právě nadšený nebyl. Místo bylo téměř nekryté a doba nanejvýš nevhodná. Všude byla spousta lidí, a přestože se snažil co nejlépe zamaskovat, rozčilovalo ho denní světlo a povaleči v parku za jeho zády. Zároveň víc než kdy dřív cítil, jak se mu hnusí zabíjet malé děti.

Ale nedalo se nic dělat a Jan si ve skrytu duše uvědomoval, že může poděkovat jen sám sobě.

To on chlapce podcenil a teď musí svou chybu napravit. Tentokrát nepodlehne vlastním tužbám ani démonům. Musí se pouze soustředit na svůj úkol a chovat se jako profesionál do morku kostí, kterým také byl, a hlavně nesmí myslet na Olgu a připomínat si kloučkův skelný pohled, jejž na něj upíral v Balderově ložnici.

Musí myslet jedině na protější vchod a na svou remingtonku schovanou pod větrovkou, kterou může každým okamžikem vytasit. Ale proč se nic neděje? Janovi vyschlo v ústech. Bodal ho ostrý ledový vítr. Ulice i chodník byly zasněžené a všude se courali lidé mířící do zaměstnání. Jan pevněji sevřel pistoli a mrkl na náramkové hodinky.

Bylo 9.16, vzápětí 9.17, z domu však stále nikdo nevycházel a Jan v duchu láteřil: nepodělalo se něco? Vždyť nemá žádnou jinou záruku než Jurijova slova. Normálně by mu to bohatě stačilo. Jurij dokázal s počítači hotové čáry a včera večer usilovně pracoval a napsal několik podvržených e-mailů, přičemž s jazykovou stránkou věci mu vypomohli jeho švédští komplici, zatímco Jan se zahloubal do snímků místa zásahu, do výběru zbraně a především plánoval únikovou trasu. O pár ulic dál bude čekat Jurij v pronajatém voze, který jim na falešné jméno obstaral Dennis Wilton z motorkářského klubu Svavelsjö MC.

Jan za zády ucítil nějaký pohyb a trhl sebou. Byli to však jen dva mladíci, kteří ho míjeli. Lidské hemžení podstatně zhoustlo, což Jana znervóznilo. Situace ho zneklidňovala víc než kdykoli předtím. O kus dál zaštěkal pes a ve vzduchu byl cítit nějaký smrad, nejspíš přepálený tuk z McDonaldu. Ale pak… za prosklenými dveřmi na druhé straně ulice se konečně objevil mrňavý chlápek v šedém kabátě a vedle něj hošík v červené větrovce s přerostlými vlásky. Jan se jako vždy přežehnal křížem a pevně sevřel zbraň. Ale co to má znamenat?

Dveře se zastavily. Muž za sklem zaváhal a zíral na svůj telefon. Tak dělej, pomyslel si Jan, polez už konečně! Nakonec se dveře pomalu otevřely a muž s chlapcem vyšli na ulici. Jan pozvedl pistoli, namířil puškohled na chlapcův obličej, a když opět spatřil jeho skelné oči, zmocnilo se ho nečekané agresivní vzrušení. Náhle dostal chuť toho kluka odprásknout. Náhle skutečně zatoužil, aby ten zneklidňující pohled jeho přičiněním navždy vyhasl. Ale pak se něco stalo.

Na ulici se zničehonic vynořila jakási mladá žena a vrhla se na chlapce. Jan v té chvíli vystřelil a také zasáhl, nebylo však jasné koho. Střílel znovu a znovu. Hoch s tou dívkou se bleskurychle svalili za nějaké auto. Jan Holtser se nadechl, rozhlédl se na obě strany a přeběhl ulici. Nyní musí provést krizovou vojenskou operaci.

A on neměl v úmyslu znovu selhat.

Torkel Lindén k telefonům příliš vřelý vztah nechoval. Jeho manželka Saga sebou při každém zazvonění vzrušeně trhla a doufala, že jí přinese nové zaměstnání nebo pracovní nabídku, Torkela však mobily strašně rozčilovaly, což nepochybně souviselo s mnoha stížnostmi, jimž stacionář čelil.

Do Torkela a jeho zařízení se neustále někdo navážel a on chápal, že to patří k věci. Ódin je krizové centrum, a proto i reakce lidí bývají poněkud přemrštěné. Ve skrytu duše však věděl, že stížnosti jsou oprávněné. Možná to trochu přehnal s úspornými opatřeními a sem tam se nenápadně vypařil do lesa a nechal ostatní na holičkách. Ale na druhou stranu se mu občas dostalo uznání, nyní dokonce od samotného profesora Edelmana.

Původně měl na profesora trochu vztek. Nesnášel, když se jim někdo pletl do práce a říkal jim, co a jak mají dělat. Ale po pochvale, kterou si ráno přečetl v e-mailu, byl naladěn poněkud smířlivěji a kdoví, třeba se mu dostane profesorovy podpory, aby chlapec ještě nějakou dobu zůstal u nich v Ódinu. To by vrhlo trochu světla i na jeho život, ačkoli sám přesně nevěděl proč. Jinak si zpravidla od dětí udržoval odstup.

August Balder však byl natolik záhadný, že vzbudil Torkelův zájem, a proto mu byly požadavky policistů od první chvíle proti srsti. Chtěl mít Augusta sám pro sebe, možná se toužil nakazit jeho tajemností nebo aspoň přijít na kloub nekonečným číselným řadám, kterými chlapec popsal komiks o medvídkovi Bamsem v herně. Ale nebylo to snadné. August Balder zjevně nesnášel jakýkoli blízký kontakt, a teď s ním dokonce odmítal vyjít na ulici. Znovu byl beznadějně vzdorovitý a Torkel ho musel ke dveřím doslova odtáhnout.

„No tak pojď,“ mručel.

V tu chvíli mu zazvonil telefon. Někdo ho už poněkolikáté neodbytně uháněl.

Torkel se však neobtěžoval hovor přijmout. Určitě nějaká další stížnost. Přesto neodolal a těsně před vchodem se podíval na displej. Většina zpráv přišla ze skrytého čísla, a navíc byly tak podivné, že je zprvu považoval za vtip nebo za výsměch; někdo ho vyzýval, aby s hochem za žádnou cenu nevycházel na ulici.

Bylo to nepochopitelné a právě v tu chvíli se mu August pokusil utéct. Torkel ho pevně popadl za paži, váhavě otevřel dveře a vyvlekl chlapce ven. Chvíli všechno vypadalo naprosto normálně. Kolem chodili lidé, nikde se nic nedělo ani se k ničemu neschylovalo a on znovu zauvažoval o došlé esemesce, ale než stačil věc domyslet do konce, zleva se kdosi vyřítil a vrhl se na chlapce. V témže okamžiku třeskla rána.

Torkel si uvědomil, že mu hrozí nebezpečí, zděšeně pohlédl na druhou stranu ulice a spatřil velkého svalnatého muže, jak běží přímo k němu. Co to proboha drží v ruce? Není to zbraň?

Na Augusta úplně zapomněl, vrhl se zpět ke vchodu a na kratičký okamžik zadoufal, že se mu přece jen podaří uniknout. Torkel Lindén se však do bezpečí už nedostal.

Lisbeth se instinktivně vrhla na chlapce, aby ho ochránila. Při pádu na chodník se ošklivě uhodila, aspoň jí to tak připadalo. Rameno a hrudník ji hrozně bolely, ale na podobné myšlenky teď nebyl čas. Strhla dítě za jakési auto, oba leželi na zemi a těžce dýchali, zatímco kolem hvízdaly kulky. Pak se rozhostilo zlověstné ticho, a když vykoukla zpod podvozku, uviděla střelcovy nohy, silné nohy mířící velkou rychlostí na jejich stranu ulice. Lisbeth vteřinu zvažovala, že vytáhne z tašky berettu a vypálí po něm.

Pak jí došlo, že by to nejspíš nestihla — ale mohla by… Okolo jelo krokem velké volvo, a tak se Lisbeth vymrštila, vytáhla chlapce, rozběhla se k autu, rozrazila zadní dveře a ve všeobecném rozruchu s ním skočila na zadní sedadlo.

„Jeď!“ zařvala a vtom zjistila, že na sedadlo crčí krev, buď její, nebo chlapcova.

Dvaadvacetiletý Jacob Charro byl hrdým majitelem automobilu Volvo XC60, které zakoupil na splátky, přičemž ručitelem byl jeho otec. Měl namířeno do Uppsaly, kde ho čekal rodinný oběd s bratranci, sestřenicemi, strýcem z otcovy strany a jeho ženou, a moc se na všechny těšil. Hlavně se jim chtěl pochlubit, že se v Syrském fotbalovém klubu probojoval do A mužstva.

V rádiu hráli Wake me up od DJ Avicii, Jacob bubnoval prsty do volantu a právě míjel stockholmskou koncertní síň a obchodní akademii. Všude pobíhali lidé. Nějaký muž křičel, vozy se pomalu sunuly vpřed a Jacob samozřejmě taky přibrzdil, ale zůstával v klidu. Pokud došlo k nehodě, třeba by mohl nějak pomoct. Jacob Charro neustále snil o tom, že se stane hrdinou.

Pak se však doopravdy vyděsil: vylekal ho muž, který se vyřítil zleva přímo do jízdní dráhy a vypadal jako voják v akci. Z jeho pohybů čišela nesmírná brutalita. Jacob se chystal sešlápnout plyn nadoraz, když vtom ucítil, jak někdo rozrazil zadní dveře a snaží se dostat dovnitř. Jacob něco zmateného zakřičel. Sám nevěděl co, možná to dokonce ani nebylo švédsky. Ale ta osoba — byla to mladá dívka s dítětem — na něho jen křikla: „Jeď!“

Jacob na okamžik zaváhal. Co je to za lidi? Možná ho chtějí okrást a připravit o auto. Nedokázal rozumně uvažovat. Celá situace byla naprosto šílená. Pak se roztříštilo zadní sklo a Jacob musel rychle jednat. Někdo po nich střílí. Vyrazil jako šílenec a s bušícím srdcem prosvištěl křižovatku na Ódinově ulici na červenou.

„O co tu jde?“ zvolal. „Co se děje?“

„Ticho,“ zasyčela na něj ta dívka a on ve zpětném zrcátku viděl, jak rychle a dovedně prohlédla chlapečka s velkýma vyděšenýma očima, který seděl vedle ní. Počínala si zkušeně jako zdravotní sestra. Jacob si po chvíli všiml, že zadní sedadlo je plné skleněných střepů, a navíc zašpiněné od krve.

„Je postřelený?“

„Nevím, nekecej a jeď, šlápni na to. Počkej, tady odboč doleva… teď!“

„Jo, dobře,“ vyděšeně přitakal Jacob, prudce zabočil vlevo na Vanadísinu ulici, vysokou rychlostí vyrazil do Vasovy čtvrti a v duchu uvažoval, jestli je někdo nepronásleduje a nebude po nich střílet.

Sklonil hlavu k volantu, rozbitým sklem dovnitř táhlo. Do čeho se to hergot zapletl a co je ta holka zač? Prohlížel si ji v zrcátku. Měla černé vlasy, spoustu piercingů, temný pohled a mladíkovi se na okamžik zdálo, že ho vůbec nevnímá. Ale pak zamručela něco, co znělo téměř radostně.

„Dobré zprávy?“ zeptal se.

Dívka neodpověděla. Namísto toho si strhla koženou bundu, chytila se za bílé tričko a pak… co to kruci vyvádí? Prudkým pohybem tričko roztrhla a seděla tam s obnaženým hrudníkem, neměla ani podprsenku… Jacob na vteřinu vyvalil oči na její prsa a především na krev, která se jí jako rudá stružka řinula na břicho a k okraji džín.

Ta holka musela schytat kulku někam pod rameno, kousek od srdce, a to tričko — jak mladík nyní pochopil — chtěla použít jako obinadlo. Pevně si stáhla ránu, aby zastavila krvácení, pak si znovu oblékla koženou bundu a vypadala legračně vzdorovitě, asi proto, že měla tváře i čelo zamazané od krve. Vypadalo to jako válečné malování.

„Takže ta dobrá zpráva je, žes tu kulku schytala ty, a ne ten prcek,“ prohodil Jacob.

„Tak nějak,“ odvětila Lisbeth.

„Mám tě hodit do Karolínské nemocnice?“

„Ne,“ odpověděla dívka.

Lisbeth objevila vstřelový i výstřelový otvor. Kulka musela proletět skrz přední část ramene. Rána silně krvácela a celou cestu jí bušilo ve spáncích, ale tepnu určitě porušenou neměla. Tedy přinejmenším v to doufala. To by bylo horší. Pak se znovu ohlédla. Vrah měl nepochybně někde poblíž připravené auto, aby mohl upláchnout. Zdálo se však, že je nikdo nesleduje. Věřila, že vyrazili dostatečně rychle, a spěšně přelétla pohledem toho chlapce, Augusta.

August měl ručky zkřížené na prsou, horní částí těla se kýval ze strany na stranu a Lisbeth došlo, že by měla něco udělat. Napadlo ji, že by mu mohla vytřást z vlasů a omést z nohou skleněnou tříšť. Pak se August na chviličku uklidnil, ale Lisbeth si nebyla jistá, jestli je to dobré znamení. Měl strnulý, podivně lesklý pohled. Lisbeth na něj mrkla a snažila se předstírat, že drží otěže pevně v rukou, ale moc se jí to nedařilo. Bylo jí nevolno, točila se jí hlava a obvaz z trička měla úplně prosáklý krví. Ztratí vědomí? Ta představa ji děsila, a proto se rychle pokoušela vymyslet nějaký plán. Jedna věc jí však byla okamžitě jasná: zavolat policii by rozhodně nebylo rozumné řešení. Právě policajti zavedli toho chlapce přímo do spárů pachatele a zjevně vůbec nevěděli, která bije. Co bude dělat?

S tímhle autem moc dlouho pokračovat nemůžou. Určitě ho někdo viděl na místě činu a rozbité zadní sklo by mohlo budit nežádoucí pozornost. Měla by tomu klukovi říct, aby ji zavezl domů na Rybářskou ulici, a tam by mohla přesednout do svého BMW, které má registrované na jméno Irene Nesserová. Ale zvládla by řídit?

Bylo jí nanic.

„Jeď na Západní most!“ zavelela.

„Jo, dobře,“ řekl mladík za volantem.

„Máš něco k pití?“

„Mám flašku whisky, vezu ji jako dárek strejdovi.“

„Sem s ní,“ pronesla Lisbeth, vzala si od něj láhev whisky značky Grant’s a s vypětím sil ji otevřela.

Strhla si provizorní obvaz, nalila alkohol do rány a dala si dva nebo tři pořádné loky, a zrovna když se chystala podat láhev Augustovi, došlo jí, že to nejspíš není dobrý nápad. Děti whisky nepijou. A už vůbec ne děti v šoku. Myšlenky se jí začaly rozbíhat. Co dál?

„Budeš muset obětovat košili,“ oznámila mladíkovi.

„Cože?“

„Potřebuju si něčím obvázat rameno.“

„No jo, ale…“

„Bez keců.“

„Pomůžu ti, ale musím aspoň vědět, proč po vás ten chlap střílel. Jste zločinci?“

„Snažila jsem se toho kluka ochránit, to je všechno. Nějaká svině po něm jde.“

„A proč?“

„Po tom ti nic není.“

„Takže to není tvůj syn?“

„Vůbec ho neznám.“

„Tak proč mu pomáháš?“

Lisbeth zaváhala.

„Máme společný nepřátele,“ prohlásila. Teprve pak si mládenec začal neochotně a s jistými obtížemi stahovat přes hlavu svetr s výstřihem do véčka a levačkou přidržoval volant.

Poté si rozepnul a stáhl košili a podal ji Lisbeth, která si pečlivě ovázala rameno a opět pohlédla na Augusta. Chlapec podivně znehybněl, strnule zíral na své hubené nohy a Lisbeth znovu zauvažovala, co si počne.

Samozřejmě by se mohli ukrýt u ní doma v Rybářské ulici. Adresu kromě Mikaela Blomkvista nikdo neznal a byt nebylo možné vystopovat pomocí žádných oficiálních registrů ani podle jejího jména. Ale nechtěla nic riskovat. Před pár lety proslula po celé zemi jako nebezpečný pošuk a v získávání informací je nepřítel nepochybně machr.

Na Sveině třídě ji možná někdo poznal a nedá se vyloučit, že policie obrátí celé město vzhůru nohama, jen aby ji našla. Potřebuje nové útočiště, které nemá žádnou spojitost s nikým z jejích známých, a proto musí požádat o pomoc. Ale koho? Holgera?

Její bývalý poručník Holger Palmgren se skvěle vylízal z mozkové příhody a nyní bydlel ve dvoupokojovém bytě na Liljeholmském náměstí. Holger byl jediný člověk, který ji doopravdy znal. Ten by se neochvějně postavil na její stranu a udělal by vše, co by bylo v jeho silách, aby jí pomohl. Ale zároveň to byl úzkostný starý pán a Lisbeth ho nechtěla zatahovat do takové kaše.

Pak tu byl samozřejmě Mikael Blomkvist a ten vlastně nemá jedinou chybu. Přesto mu podruhé telefonovat nechtěla — nebo spíš právě proto. Je to až moc velkej dobrák, slušňák a tak vůbec. A co hergot… vždyť to vlastně není zas tak úplně na škodu. Zavolala mu. Po prvním zazvonění to vzal a jeho hlas zněl uštvaně.

„Haló, moc rád tě zase slyším. Co se stalo?“

„To ti teď nemůžu vykládat.“

„Slyšel jsem, že jste postřelení. Jsou tu skvrny od krve.“

„Kluk je v pohodě.“

„A ty?“

„Já taky.“

„Takže jsi to slízla.“

„Počkej, Blomkviste.“

Lisbeth pohlédla z okna a zjistila, že jsou těsně vedle Západního mostu. Obrátila se k mládencovi:

„Zajeď na autobusovou zastávku.“

„Vy chcete vystoupit?“

„Ty vystoupíš. Dej mi telefon a počkej venku, dokud to nevyřídím. Je to jasný?“

„Jo, jo.“

Jacob na ni zděšeně pohlédl, podal jí svůj mobil, zastavil a vystoupil z vozu. Lisbeth pokračovala v hovoru.

„Co se děje?“ vyptával se Mikael.

„O to se nestarej,“ utrhla se na něj Lisbeth. „Chci, abys odteďka měl pořád u sebe mobil s Androidem, třeba samsung. Takovej v redakci máte, ne?“

„Jo, pár jich tam bude.“

„Dobře, tak hned jdi na Google Play a stáhni si RedPhone pro volání a k tomu aplikaci Threema pro esemesky. Musíme zajistit bezpečnou komunikaci.“

„Fajn.“

„Pokud jsi vážně takovej idiot, jak si myslím, pak musí osoba, která ti bude pomáhat, zůstat naprosto anonymní. Nechci žádný zranitelný body.“

„Jasně.“

„A k tomu…“

„Ano?“

„Telefon používej jen v nouzi. Jinak budeme komunikovat přes speciální link ve tvým počítači. Proto chci, aby sis otevřel — nebo ta osoba, co není takovej idiot jako ty — www.pgpi.org a stáhl si šifrovací program na elektronickou poštu. Udělejte to hned teď a potom pro mě a toho špunta najděte nějakej bezpečnej úkryt, co nemá nic společnýho s Miléniem ani s tebou, a adresu mi pošli tím zašifrovaným mailem.“

„Lisbeth, chránit toho kluka přece není tvoje povinnost.“

„Já policajtům nevěřím.“

„Tak se obrať na někoho jiného, komu věříš. Ten chlapec je autista a má speciální potřeby a podle mého názoru za něj nemůžeš nést zodpovědnost, zvlášť když jsi sama zraněná…“

„Chceš kecat o kravinách, nebo mi píchnout?“

„Samozřejmě že ti chci pomoct.“

„Fajn. Za pět minut se mrkni do Lisbetina šuplíku, tam najdeš další informace. Pak je vymaž.“

„Lisbeth, poslouchej mě, musíš do nemocnice. Potřebuješ doktora. Poznám ti to na hlase…“

Lisbeth hovor ukončila a zavolala mládence přešlapujícího na zastávce. Pak vytáhla notebook, pomocí mobilního telefonu se napíchla na Mikaelův počítač a napsala mu instrukce ke stažení a instalaci šifrovacího programu.

Poté mladíkovi poručila, aby je zavezl na náměstí Mosebacke. Město za oknem se jí rozplývalo ve stále hustější mlze.

Mikael Blomkvist tiše nadával. Stál na Sveině třídě nedaleko mrtvého těla u policejní zábrany, kterou právě postavila hlídka, jež na místo dorazila jako první. Po Lisbetině prvním telefonátu do něj vjela horečná aktivita. Okamžitě si přivolal taxík a cestou na Sveinu třídu dělal vše pro to, aby chlapci a jeho doprovodu zabránil vyjít na ulici.

Na telefonu však zastihl pouze Lindénovu kolegyni Birgittu Lindgrenovou, jež vyběhla na chodbu právě ve chvíli, kdy se Torkel Lindén s prostřelenou hlavou skácel na prosklené dveře. Když Mikael za deset minut dorazil, byla Birgitta Lindgrenová úplně bez sebe, ale přesto shodně s další ženou, Ulrikou Franzénovou, která se v době střelby nacházela opodál a mířila k nakladatelství Alberta Bonniera, dokázaly Mikaelovi podat přesný popis událostí.

Proto Mikael věděl, že ještě předtím, než mu Lisbeth znovu zavolala, zachránila Augustu Balderovi život. Bylo mu jasné, že spolu s chlapcem nyní sedí v autě, jehož řidič nijak netouží jim pomáhat, zvláště ne poté, co po něm taky stříleli. Ale především Mikael viděl krvavé skvrny na chodníku a na vozovce, a přestože ho Lisbetin telefonát trošku uchlácholil, stále ho trápily velké pochybnosti. Evidentně byla vyčerpaná, ale přesto tvrdošíjně trvala na svém, což se ostatně dalo čekat.

Sama vyfasovala kulku, a přesto jí šlo hlavně o zajištění bezpečného úkrytu pro toho chlapce. Vzhledem k její minulosti to bylo vcelku pochopitelné, ale je skutečně namístě, aby jí on a potažmo jeho časopis v takovémto počínání napomáhali? I když se Lisbeth na Sveině třídě zachovala jako hrdinka, z přísně právního hlediska by se její čin dal označit za obyčejný únos. V tom jí pomáhat nemůže. Už teď to má s médii a státním zástupcem pěkně nahnuté.

Ale jedná se o Lisbeth a on jí to už vlastně slíbil. Jasně že ji nenechá ve štychu, krucinál, i když Erika bude příšerně vyvádět a bůhvíjak to celé může dopadnout. Mikael si zhluboka povzdechl a vytáhl telefon, ale ještě ani nestačil vyťukat číslo, když se za ním ozval známý hlas. Byl to Jan Bublanski. Rozhodně rázoval po chodníku a vedle něj kráčela Sonja Modigová a jakýsi vysoký svalnatý padesátník, což byl zřejmě onen profesor, o němž se Lisbeth v hovoru zmínila.

„Kde je ten chlapec?“ zafuněl Bublanski.

„Zmizel směrem na sever ve velkém červeném volvu. Někdo ho zachránil.“

„A kdopak?“

„Všechno vám povím,“ řekl Mikael a vlastně ani sám nevěděl, co komisařovi poví, nebo lépe řečeno, co by mu měl povědět. „Ale napřed si musím zavolat.“

„Tak to ne, napřed si promluvíte s námi. Musíme vyhlásit celostátní pátrání.“

„Promluvte si raději s tamtou ženou. Jmenuje se Ulrika Franzénová. Ta ví víc než já. Viděla, co se stalo, a dokonce si všimla i pachatele. Já jsem sem přišel až o deset minut později.“

„A ten chlapcův zachránce?“

„Nebyl to zachránce, ale zachránkyně. Ulrika Franzénová dobře viděla i ji. A teď mě musíte omluvit…“

„Ale jak jste vůbec věděl, že se tu k něčemu schyluje?“ zasyčela překvapivě vztekle Sonja Modigová. „Podle kolegů jste zavolal na tísňovou linku ještě dřív, než došlo ke střelbě.“

„Dostal jsem tip.“

„Od koho?“

Mikael se zhluboka nadechl a nebojácně pohlédl Sonje zpříma do očí.

„Přes všechno to svinstvo, co o mně píšou v novinách, s vámi chci spolupracovat, jak jen to bude možné, to je vám doufám jasné.“

„Vždycky jsem vám věřila, Mikaeli, ale teď o vás poprvé začínám pochybovat,“ odpověděla Sonja.

„Jistě, chápu. Ale zároveň musíte pochopit i vy, že moje důvěra v policii taky značně poklesla. Copak vám ještě nedošlo, že od vás unikají informace? Jinak by se tohle nestalo,“ řekl Mikael a ukázal na bezduché tělo Torkela Lindéna.

„Máte pravdu, je to hrůza,“ přitakal Bublanski.

„To ano, ale teď si musím vyřídit ten telefonát,“ řekl Mikael a kousek poodešel, aby mohl mluvit nerušeně.

Ale pak si to rozmyslel. Uvědomil si, že je načase chovat se mnohem obezřetněji, a proto Bublanskému a Modigové oznámil, že bohužel musí okamžitě odjet do redakce, ale samozřejmě jim bude kdykoli k dispozici. Pak Sonja k vlastnímu překvapení vzala Mikaela kolem ramen.

„Napřed nám musíte říct, jak jste se dozvěděl, že se tu něco stane,“ řekla ostře.

„V tom případě se bohužel musím odvolat na ochranu zdroje,“ odvětil Mikael a posmutněle se usmál.

Mávl na taxík, odjel do redakce a usilovně přemýšlel. Milénium se před nějakou dobou obrátilo na firmu Tech Source, tvořenou skupinou mladých děvčat, která jim rychle a efektivně pomáhala se softwarovými řešeními, ale do téhle záležitosti je zatahovat nechtěl. Stejně tak zavrhl i Christera Malma, i když se v počítačích vyznal nejlíp ze všech. Andrej, napadlo ho. Andrej je beztak do celého příběhu nejvíc zasvěcený a s počítači si taky umí skvěle poradit. Mikael se rozhodl, že se ho zeptá, a sám sobě slíbil, že se mladíkovi bude snažit vybojovat stálé místo, pokud se jim spolu s Erikou podaří z téhle mizerie vybřednout.

To ráno představovalo pro Eriku hotovou noční můru dokonce ještě předtím, než došlo ke střelbě na Sveině třídě. Důvodem byla tisková agentura TT, tedy konkrétně ta zatracená slátanina, kterou vypustili. V jistém smyslu byla pokračováním staré štvanice na Mikaela. Všichni závistivci a křiváci se znovu slétli jako supi na mršinu a plivali svou zlobu na Twitteru, v e-mailech a diskusích, a tentokrát se k nim přidal ještě rasistický póvl, určitě proto, že Milénium ostře vystupovalo proti všem podobám nesnášenlivosti a xenofobie.

Nejhorší bylo, že stávající situace všem notně ztížila práci. Lidé jim najednou přestali ochotně poskytovat informace. Navíc se rozšířila fáma, že vrchní státní zástupce Richard Ekström se chystá udělat v redakci policejní prohlídku. Erika Bergerová tomu moc nevěřila. Šťára v redakci časopisu je velmi vážná záležitost, především s ohledem na ochranu zdrojů.

Byla však zajedno s Christerem Malmem, že vzhledem k vyhrocené atmosféře můžou dokonce i právníky a rozumné lidi napadat různé absurdity. Právě když uvažovala, jakou formu protiútoku by měli zvolit, vstoupil do redakce Mikael. Zamířil rovnou k Andreji Zanderovi, odvedl ho do její kanceláře a Erika se po chvíli vydala za nimi.

Když vešla do místnosti, Andrej vypadal napjatě a soustředěně a Erika zaslechla slůvko PGP. Vzpomněla si, že tuhle zkratku zaslechla na kurzu počítačové bezpečnosti, který absolvovala, a také si všimla, že Andrej si dělá poznámky do bloku. Pak se zvedl, a aniž jí věnoval jediný pohled, poodešel k Mikaelovu notebooku.

„Co to tady kujete za pikle?“ zeptala se.

Mikael jí všechno šeptem vypověděl a Erika si pomyslela, že se snad zbláznil. To přece nemyslí vážně. Mikael jí musel svou prosbu několikrát zopakovat.

„Takže ty po mně chceš, abych jim našla nějaký úkryt?“ zeptala se Erika.

„Hrozně nerad tě do toho zatahuju, Eriko,“ řekl Mikael, „ale neznám nikoho, kdo by měl tolik známých s letními chatami jako ty.“

„Já nevím, Mikaeli. Vážně nevím.“

„Nemůžeme ji zradit, Eriko. Lisbeth je postřelená. Je to zoufalá situace.“

„Pokud je postřelená, tak musí do nemocnice.“

„To odmítá. Za každou cenu chce ochránit toho chlapce.“

„Aby mohl v klidu nakreslit vraha.“

„Ano.“

„To je příliš velká zodpovědnost, Mikaeli, a zároveň moc velké riziko. Jestli se jim něco stane, vina padne na nás, a to bude pro Milénium poslední rána. Ochrana svědků není naše práce, nemáme právo se do toho plést. Tohle je záležitost policie — napadlo tě, že ty kresby můžou být podnětem k různým technickým a psychologickým otázkám? Tímhle způsobem se to řešit nedá.“

„V tom máš pravdu — jen kdyby se nejednalo o Lisbeth Salanderovou.“

„Už mě přestává bavit, jak se jí pořád zastáváš.“

„Jen se snažím dívat se na věc realisticky. Státní instituce nechaly Augusta Baldera ve štychu a daly jeho život v sázku, a právě to ji tak rozběsnilo.“

„A proto se do toho musíme namočit i my?“

„Nic jiného nám nezbývá. Tak holka je v zoufalé situaci, je sama a nemá kam jít.“

„Tak si ji odvez k sobě do Sandhamnu.“

„Všichni si Lisbeth okamžitě spojí se mnou. Jakmile vyjde najevo, že jde o ni, hned pročmuchají všechny moje adresy.“

„Tak fajn.“

„Cože?“

„Něco najdu.“

Erika měla pocit, že je to zlý sen. Ale tak to s Mikaelem bývalo — když ji o něco požádal, nedokázala ho odmítnout, a zároveň dobře věděla, že i on by pro ni udělal cokoli na světě.

„Bezva, Ricky. Kde?“

Erika se snažila uvažovat, ale nic ji nenapadalo. V hlavě měla úplně vymeteno. Nedokázala si vzpomenout na žádné jméno, na žádnou osobu, jako kdyby se jí všechno vypařilo.

„Musím přemýšlet,“ řekla.

„Ale přemýšlej rychle. A pak dej adresu a popis cesty Andrejovi. Ví, co má dělat.“

Erika musela na chvilku ven. Seběhla po schodech na Götskou ulici a zamířila pěšky k Občanskému náměstí. V hlavě jí vířila spousta jmen, ale žádné nebylo to pravé. Ve hře bylo příliš mnoho a ona na každém viděla nějaké mouchy, a i kdyby ne, nechtěla nikoho vystavovat riziku nebo na něj nakládat takové břemeno, už jen proto, jak těžce dolehlo na ni. Ale na druhou stranu… je to malý kluk, nějaký chlap po něm střílel a ona to slíbila. Musí na něco přijít.

O kus dál zatroubilo policejní auto, Erika odvrátila hlavu, pohlédla na park, na stanici metra a pak na mešitu na kopci. Kolem prošel mladík a tiskl k sobě nějaké papíry, jako by přenášel tajné dokumenty. A vtom ji napadlo jedno jméno — Gabriella Graneová. Zprvu ji to překvapilo. Gabriella nebyla její blízká přítelkyně, a navíc pracovala v instituci, kde nebylo radno pouštět se do sporu se zákonem. Ne, to je idiotský nápad. Gabriella by dala v sázku své zaměstnání už jen tím, že by o jejím návrhu uvažovala, ale přesto… Erika tu myšlenku nedokázala zapudit.

Gabriella nebyla pouze mimořádná osobnost, která se vždy chovala zodpovědně. Erice vytanula na mysli vzpomínka na loňské léto, na račí hody, které se konaly na Gabriellině venkovské chatě na ostrově Ingarö. Bylo to dlouho po půlnoci nebo možná už za svítání. Seděly s Gabriellou na houpačce v malém venkovním altánku a dívaly se na vodu probleskující mezi stromy.

„Sem bych utekla, kdyby po mně šly ty hyeny,“ řekla tehdy Erika, ačkoli přesně nevěděla, koho těmi hyenami míní, zřejmě byla jen unavená a otrávená z práce a Gabriellina chata jí připadala jako skvělý azyl.

Stála na nevelkém návrší a ze všech stran ji chránily stromy a úbočí. Erice se také vybavila Gabriellina slova, jež vyzněla jako pozvání:

„Pokud ty hyeny zaútočí, jsi tu vítaná, Eriko.“ Právě proto ji napadlo, jestli by se v této věci nemohla obrátit na Gabriellu.

Už pouhý dotaz je zřejmě kapitální drzost, ale Erika se rozhodla, že to zkusí. Vyhledala mezi kontakty Gabriellino číslo, vrátila se do redakce a zavolala jí pomocí šifrovací aplikace RedPhone, kterou zajistil Andrej.

KAPITOLA 18

22. listopadu

Gabriella Graneová se právě chystala na schůzi vyšetřovacího týmu bezpečnostní policie, kterou bleskově svolala Helena Kraftová kvůli nečekané události na Sveině třídě, když vtom jí zazvonil telefon. Přestože byla bez sebe zlostí — nebo možná právě proto —, hovor přijala a vyhrkla: „Ano?“

„Tady Erika.“

„Poslyš, teď bohužel nemám čas, ale ozvu se ti později.“

„Chtěla bych tě…“ pokračovala Erika.

V tu chvíli však Gabriella hovor zamáčkla. Na kamarádské plkání není vhodná chvíle. Umínila si, že ostatním vypoví takovou menší válku, a v bojovné náladě vkročila do zasedací místnosti. Došlo k úniku zásadní informace, jeden člověk zemřel, další je vážně zraněný a ona měla sto chutí poslat všechny přítomné někam. Byli tak neopatrní, tak hladoví po informacích, že úplně ztratili zdravý rozum. Gabriellu popadl hrozný vztek a dobrou půlminutu nevnímala jediné slovo, ale pak najednou zbystřila.

Zaslechla totiž, že Mikael Blomkvist zatelefonoval na tísňovou linku ještě předtím, než došlo ke střelbě na Sveině třídě. To je dost zvláštní, a teď jí navíc volala Erika Bergerová, která by ji určitě neobtěžovala bezdůvodně, a už vůbec ne v pracovní době. Co když jí chtěla říct něco důležitého, něco zásadního? Gabriella vstala a omluvila se.

„Gabriello, právě teď je naprosto nutné, abys poslouchala,“ řekla ostře Helena Kraftová.

„Musím si zavolat,“ odpověděla Gabriella a rozhodně neměla v úmyslu šéfové vyhovět.

„A komu potřebuješ tak nutně volat?“

„Prostě si potřebuju zavolat,“ odsekla Gabriella, odešla do své kanceláře a vytočila číslo Eriky Bergerové.

Erika Gabriellu ihned požádala, aby zavěsila, že jí sama zavolá ze svého samsungu. Když měla kamarádku znovu na drátě, okamžitě pochopila, že se jí něco přihodilo. V jejím hlase nebylo ani stopy po přátelském nadšení. Naopak, Gabriella působila rozčileně a příkře, jako by od samého začátku tušila, že Erika má na srdci něco vážného.

„Ahoj,“ řekla Gabriella. „Lítám jako hadr na holi. Jde o Augusta Baldera?“

Eriku zaplavil nepříjemný pocit.

„Jak jsi na to přišla?“ zeptala se.

„Podílím se na vyšetřování a právě jsem se doslechla, že Mikael dostal nějaký tip o té střelbě na Sveině třídě.“

„Vy už o tom víte?“

„Ano, a pochopitelně nás velice zajímá, jak se to dozvěděl.“

„Promiň, ale jde o ochranu zdroje.“

„Aha, no dobře. Tak cos potřebovala? Proč jsi mi volala?“

Erika zavřela oči a zhluboka se nadechla. Jak mohla být takhle pitomá?

„Obávám se, že se budu muset obrátit na někoho jiného,“ řekla. „Nerada bych, abys musela řešit nějaké morální dilema.“

„Kvůli tobě to ráda risknu, Eriko. Ale mrzí mě, že přede mnou pořád něco tajíš. Tohle vyšetřování je pro mě mnohem důležitější, než tušíš.“

„Vážně?“

„Ano, a je pravda, že i já jsem dostala s předstihem jistý tip. Dozvěděla jsem se totiž, že Fransi Balderovi hrozí vážné nebezpečí, a přesto se mi nepodařilo zabránit jeho vraždě. Nadosmrti z toho budu mít špatné svědomí. Takže neboj, mě žádná černota jen tak nevyděsí.“

„Raději ne, Gabriello. Je mi líto, ale nechci, aby ses kvůli nám dostala do průšvihu.“

„Tehdy v noci po vraždě Franse Baldera jsem se na Saltsjöbadenu potkala s Mikaelem.“

„O ničem se nezmínil.“

„Měla jsem pocit, že pro mě bude výhodnější, když se mu radši nepředstavím.“

„Možná to bylo rozumné.“

„V téhle patálii bychom si měli navzájem pomáhat.“

„To je pravda. Řeknu Mikaelovi, aby ti později zavolal. Ale teď musím vyřešit tohle.“

„Vím stejně dobře jako vy, že od policie unikají informace. Chápu, že v téhle fázi je potřeba pátrat po všech podezřelých aktivitách.“

„Určitě. Ale teď se omlouvám, bohužel to spěchá.“

„Dobře,“ řekla zklamaně Gabriella. „Budu předstírat, že k tomuhle rozhovoru nikdy nedošlo. Hodně štěstí.“

„Děkuju,“ odpověděla Erika a dál hledala v databázi svých známých.

Gabriella vešla do zasedací místnosti a hlavou se jí honily všemožné dohady. Co jí Erika mohla chtít? Nic nechápala, a ačkoli něco podvědomě tušila, stále tu záhadu nedokázala rozluštit. Jakmile vešla do zasedačky, hovor ustal a všichni na ni pohlédli.

„O co šlo?“ zeptala se Helena Kraftová.

„O jednu soukromou záležitost.“

„A tos ji musela řešit zrovna teď?“

„Ano, musela jsem ji řešit zrovna teď. Kam jste mezitím došli?“

„Mluvili jsme o událostech na Sveině třídě, ale jak už jsem zdůraznil, zatím máme jen neúplné informace,“ odvětil vedoucí skupiny Ragnar Olofsson. „Situace je hrozně chaotická, a jak se zdá, přijdeme i o náš zdroj v Bublanského týmu. Komisař je po té pohromě dočista paranoidní.“

„Plným právem,“ poznamenala ostře Gabriella.

„Jo… No, o tom jsme taky mluvili. Samozřejmě musíme za každou cenu zjistit, od koho se ten střelec dozvěděl, že chlapec je ve stacionáři, a jak mohl znát přesný čas, kdy se objeví před vchodem, což rozhodně nebude jednoduchý úkol. Ale taky bych rád zdůraznil, že únik informací nemusí mít nutně na svědomí někdo od policie. Zdá se, že o čase a datu schůzky vědělo víc lidí: personál stacionáře, chlapcova matka a ten její vypečený snoubenec Lasse Westman a taky zaměstnanci Milénia. Kromě toho nemůžeme vyloučit ani hackerský útok, ale to bych nechal na později. Mohl bych se teď vrátit ke své zprávě?“

„Jistě.“

„Právě jsme probírali, jakou roli v tom hrál Blomkvist, a je to dost zneklidňující. Jak mohl o té střílečce předem vědět? Podle mého názoru musí mít někoho přímo ve zločineckých kruzích, a proto bych na ochranu jeho zdroje žádné přehnané ohledy nebral. Musíme zjistit, od koho ty informace dostal.“

„Obzvlášť teď, když je evidentně v bryndě a udělal by cokoli, jen aby získal nějakou senzaci,“ vpadl do hovoru intendant Mårten Nielsen.

„Mårten má taky zjevně báječné zdroje. Určitě čte večerníky,“ rýpla si Gabriella.

„Večerníky ne, děvenko. Agenturu TT. A k té chová jistou důvěru dokonce i bezpečnostní policie.“

„Byl to nastrčený článek, který měl Blomkvista osočit, to víš stejně dobře jako já,“ opáčila Gabriella.

„Nevěděl jsem, že tě Blomkvist tak bere.“

„Pitomče.“

„Hned toho nechte,“ krotila je Helena. „Co je tohle za řeči? A ty pokračuj, Ragnare. Co víme o samotném průběhu událostí?“

„Jako první na místo dorazila dvoučlenná policejní hlídka, Erik Sandström a Tord Landgren,“ pokračoval Ragnar Olofsson. „Zatím mám informace jen od nich. Dojeli na Sveinu třídu přesně v 9.24, ale to už bylo po všem. Torkel Lindén byl mrtvý, vrah ho střelil do zátylku, a ten chlapec, no… to nevíme jistě. Podle některých svědeckých výpovědí byl taky postřelený. Na chodníku a na vozovce zůstaly skvrny od krve. Chlapec zmizel v červeném volvu — máme aspoň část espézetky a víme, o jaký model šlo. Hádám, že majitele vozidla budeme znát hodně brzy.“

Gabriella si všimla, že Helena Kraftová si pečlivě dělá poznámky, stejně jako na předešlých schůzích.

„Ale co se tedy stalo?“ zeptala se.

„Podle dvou mladíků, studentů obchodní akademie, se zřejmě jednalo o vyřizování účtů mezi dvěma zločineckými skupinami, přičemž obě šly po tom chlapci, Augustu Balderovi.“

„To zní dost nepravděpodobně.“

„Neřekl bych,“ pokračoval Ragnar Olofsson.

„Z jakého důvodu?“ zeptala se Helena Kraftová.

„Protože na obou stranách byli profesionálové. Střelec zřejmě čekal u dlouhé zelené zídky na druhé straně ulice hned u parku a sledoval vchod do stacionáře. Podle všech indicií se jedná o stejnou osobu, která zastřelila Baldera. Do obličeje mu sice nikdo neviděl, asi byl maskovaný, ale zdá se, že postupoval se stejnou rychlostí a efektivitou jako Balderův vrah. A na druhé straně barikády byla žena.“

„Co o ní víme?“

„Moc toho není. Na sobě měla černou koženou bundu a tmavé džíny. Mladá, černé vlasy, piercing, někdo řekl, že vypadala jako rockerka nebo punkerka, malé postavy, velmi výbušná. Najednou se tam vynořila a vrhla se na toho chlapce, čímž mu zachránila život. Všichni svědci se shodují na tom, že to určitě nebyla žádná náhodná kolemjdoucí. Řítila se k tomu klukovi, jako by v tom měla trénink nebo jako by se v podobné situaci už někdy ocitla. Počínala si nanejvýš cílevědomě. Pak tu máme to auto, volvo, a tady se údaje rozcházejí. Někdo říká, že jen náhodou projíždělo kolem a ta ženská s klukem do něho víceméně naskočili, a jiní — především ti studenti — si myslí, že auto bylo součástí operace. V každém případě se obávám, že máme na krku únos.“

„A co by z toho kdo měl?“

„Tak na to se mě neptejte.“

„Takže ta žena nechtěla toho chlapce jen zachránit, ale taky někam odvézt,“ podotkla Gabriella.

„Vypadá to tak, nebo ne? Jinak by se už přece určitě ozvala.“

„Jak se dostala na místo?“

„To zatím nevíme. Ale jeden svědek, starý šéfredaktor odborového časopisu, říká, že mu připadala povědomá,“ pokračoval Ragnar Olofsson a poté ještě něco dodal.

Gabriella ho však už neposlouchala. Ztuhla a napadla ji jediná věc: Zalaščenkova dcera, to musela být Zalaščenkova dcera, i když jí bylo jasné, že toto přízvisko je k dívce nanejvýš nespravedlivé. Dcera neměla se svým otcem nic společného. Naopak, nenáviděla ho. Ale Gabriella si před pár lety prošla veškeré údaje týkající se Zalaščenkovy aféry a od té doby ji tak v duchu nazývala. Zatímco Ragnar Olofsson dál rozvíjel své spekulace, Gabrielle náhle připadalo, že všechny kousky skládanky do sebe začínají zapadat. Již včera objevila několik styčných bodů mezi aktivitami jejího otce a skupinou, která si říkala Spiders, ale posléze ji zavrhla, protože ani v nejmenším neodpovídala profesní charakteristice určitého typu zločinců.

Z primitivů v kožených bundách, co v motorkářských klubech občas někoho hacknou a civí na porno, se obvykle nestávají počítačoví piráti, kteří dokážou ukrást špičkové technologie. Přesto to Gabrielle stále vrtalo hlavou, a dokonce ji napadlo, jestli dívka, která u Linuse Brandella pátrala po nezákonných vstupech do Balderových počítačů, nebyla právě Zalaščenkova dcera. V jedné složce bezpečnostní policie týkající se této mladé ženy stálo „Hacker? Znalosti počítače?“, a přestože se zdálo, že jde o nesmyslné otázky, které se v papírech ocitly díky překvapivě kladnému hodnocení její práce pro Milton Security, bylo jasné, že dívka strávila spoustu času pátráním po zločineckých aktivitách svého otce.

Ovšem nejvíc Gabriellu zarážela skutečnost, že Zalaščenkova dcera měla něco společného s Mikaelem Blomkvistem. O povaze jejich vzájemného vztahu nevěděl nikdo nic určitého a Gabriella ani v nejmenším nevěřila bláznivým fámám, že dívka na Blomkvista něco ví nebo že spolu provozují sadomasochistický sex. Ale nějaké pojítko mezi nimi existovat musí, a navíc oba — Mikael Blomkvist i ta žena, která podle výpovědi jednoho svědka vypadala povědomě a mimoto odpovídala popisu Zalaščenkovy dcery — o střelbě na Sveině třídě nepochybně věděli předem. A hned poté Gabrielle zavolala Erika Bergerová a chtěla mluvit o něčem důležitém, o něčem, co se týkalo právě této události. Copak všechno neukazuje stejným směrem?

„Něco mě napadlo,“ řekla Gabriella tak hlasitě, že přerušila Ragnara Olofssona.

„Copak?“ zeptal se nakvašeně.

„Napadlo mě…“ pokračovala Gabriella, a zrovna když se jim chtěla svěřit se svou teorií, všimla si něčeho, co ji od toho odradilo.

Vlastně nešlo o nic zvláštního. Zaujala ji pouze Helena Kraftová, která si usilovně zapisovala do bloku každé Ragnarovo slovo. Samozřejmě je chvályhodné, když se někdo na vysokém postu o věc tolik zajímá. Helena horlivě tlačila na tužku, až to skřípalo, a Gabriella se v duchu ptala, jestli by ředitelka neměla na případ nahlížet spíše v širších souvislostech než si otrocky smolit na papír každičkou podrobnost. Dost ji to znechutilo.

Její rozladěnost mohla samozřejmě mít i jiné příčiny — vždyť se právě chystala na základě velmi chabých indicií obvinit člověka. Ale to nebyl hlavní důvod: Helena Kraftová si totiž uvědomila, že ji Gabriella sleduje, a zahanbeně odvrátila pohled, možná dokonce i zrudla. A právě v tom okamžiku se Gabriella rozhodla, že si své podezření raději nechá pro sebe.

„Nebo spíš…“

„Ano, Gabriello?“

„Ale nic,“ odpověděla a náhle pocítila silnou touhu odtamtud vypadnout. I když věděla, že další její absence na kolegy příliš dobře nezapůsobí, zvedla se a odešla na záchod.

Zírala na svůj obličej v zrcadle a v duchu si celou událost podrobně rozebírala. Opravdu Helena Kraftová zrudla, a pokud ano, co to znamená? Určitě nic, uklidňovala se Gabriella, vůbec nic, a i kdyby to nakrásně opravdu bylo zahanbení nebo stud, jeho příčinou mohlo být bůhvíco, třeba si Helena jen vzpomněla na něco trapného. Navíc Helenu Kraftovou nijak blíž nezná, ale pokud ví, určitě není ten typ, co by poslal malé dítě na smrt kvůli ekonomickým nebo jakýmkoli jiným zájmům, kdepak, to je naprostý nesmysl.

Špionážní činnost už jí prostě leze na mozek do té míry, že ve všem vidí nějaké záludnosti, dokonce i ve svém vlastním obraze v zrcadle. „Huso,“ zavrčela a odevzdaně se na sebe ušklíbla, aby celou tu bláznivinu pustila z hlavy a vrátila se zpět do reality. Ale přesto to nedokázala. V tu chvíli měla pocit, jako by ve vlastních očích spatřila nějakou novou pravdu.

Tušila, že jsou si s Helenou Kraftovou v něčem podobné: i Gabriella chtěla v očích své nadřízené vypadat schopně a cílevědomě, i ona toužila po uznalém poklepávání po rameni, což není právě nejlepší vlastnost. Pokud člověk s takovýmito sklony působí v pochybném prostředí, hrozí mu, že se sám začne chovat pochybně, a kdoví zda právě touha po uznání nevede k morálním přešlapům a trestným činům stejně jako zlo nebo chamtivost.

Lidé se chtějí vytáhnout a dopouštějí se kvůli tomu nepopsatelných hloupostí. Gabriella si náhle položila otázku: není to vlastně stejné i u nich? Vždyť právě tohle dělal Hans Faste — jejich zdroj z týmu Jana Bublanského —, když jim potají dodával informace, protože tím chtěl zabodovat u bezpečnostní policie, a podobně i Ragnar Olofsson úzkostlivě dbal na to, aby Helenu Kraftovou seznámil s každičkým detailem, protože to byla jeho šéfka a on se před ní chtěl ukázat v nejlepším světle. Ale před kým by se chtěla předvést Helena? Před policejním prezidentem, před někým z vlády, nebo dokonce před příslušníkem nějaké zahraniční rozvědky, hlavně anglické nebo americké, a možná i…

Gabriella tu myšlenku raději dál nerozvíjela a znovu se chlácholila, že už jí z toho všeho nejspíš přeskakuje, ale nedůvěry vůči vlastnímu týmu se zbavit nedokázala. Uvědomila si, že i ona chce ostatním ukázat, co umí, byť trošku jiným způsobem, než je u bezpečnostní policie zvykem. Teď jí záleželo jen na bezpečí Augusta Baldera a namísto obličeje Heleny Kraftové před sebou viděla oči Eriky Bergerové. Rychle zamířila do své kanceláře a vytáhla Blackphone, tentýž telefon, který používala při komunikaci s Fransem Balderem.

Erika znovu vyšla na ulici, aby mohla nerušeně hovořit. Stála před söderským knihkupectvím na Götské ulici a uvažovala, jestli neudělala nějakou hloupost. Gabriella Graneová ji však svými pádnými argumenty nadobro odzbrojila. To je holt nevýhoda příliš inteligentních kamarádek. Vidí člověku až do žaludku.

Gabriella ji dokonale prokoukla a předem uhodla, co jí Erika chtěla říct. Také ji přesvědčila, že za chlapce cítí morální odpovědnost a že by jeho skrýš nikdy v životě neprozradila, ačkoli je to zcela v rozporu s její profesionální etikou. Řekla, že ji tíží pocit viny, a proto by ráda pomohla. Teď musí Erice dovézt klíče od chaty na Ingarö a poslat plán cesty na zašifrovaný e-mail Andreje Zandera, který jej zabezpečil podle instrukcí Lisbeth Salanderové.

O kus výš na Götské ulici se zhroutil nějaký bezdomovec a na chodník vyběhly dvě pokladní s PET láhvemi. Erika spěchala k nim, ale muž se rychle postavil na nohy a o žádnou pomoc nestál. Erika se na něj zarmouceně usmála a kráčela dál směrem k redakci.

Když se vrátila do kanceláře, Mikael vypadal naprosto zdrchaně a vyřízeně. Vlasy měl shrnuté ke straně, košili vytaženou z kalhot. Už dávno ho neviděla tak zničeného. Přesto zachovala klid. Když mu takhle svítí oči, znamená to, že už ho nic nezastaví, že se ponořil do absolutního soustředění a nevzdá se, dokud nepronikne až přímo k jádru věci.

„Našlas nějaký úkryt?“ zeptal se.

Erika přikývla.

„Asi bude lepší, když mi nic bližšího neřekneš. Budeme se to snažit udržet v co nejužším okruhu lidí,“ pokračoval.

„To zní rozumně. Ale doufejme, že je to jen krátkodobé řešení. Moc se mi nelíbí, že za toho chlapce zodpovídá Lisbeth.“

„Třeba si spolu budou rozumět, kdoví.“

„Cos řekl policii?“

„Co nejmíň.“

„Na mlžení není nejvhodnější chvíle.“

„To zrovna ne.“

„Lisbeth by možná byla ochotná se s nimi spojit, abys byl klidnější.“

„Nechci na ni tlačit. Ale bojím se o ni. Nemohl by se jí Andrej zeptat, jestli nepotřebuje doktora?“

„Řeknu mu to. Víš, že…“

„Ano…?“

„Opravdu si začínám myslet, žes měl pravdu,“ řekla Erika.

„Co tak najednou?“

„Protože i já mám své zdroje. Ale v tuhle chvíli mi policejní stanice nepřipadá jako nejbezpečnější místo,“ vysvětlila mu Erika a rozhodnými kroky zamířila k Andreji Zanderovi.

KAPITOLA 19

Večer 22. listopadu

Jan Bublanski v kanceláři osaměl. Hans Faste se nakonec přiznal, že po celou dobu donášel informace bezpečnostní policii. Bublanski si ani nevyslechl jeho obhajobu a bez okolků ho z týmu vyrazil. Ale přestože získal další důkaz, že Hans Faste je nespolehlivý kariérista, zdráhal se uvěřit, že by se zapletl se zločinci. Bublanski se obecně zdráhal uvěřit, že by kdokoli od policie byl něčeho takového schopen.

Samozřejmě, i ve sboru se najdou prohnilí, zkorumpovatelní lidé, ale vydat malého postiženého chlapce chladnokrevnému vrahovi, to by určitě nikdo z nich neudělal. Možná ta informace unikla jiným způsobem. Někdo je mohl odposlouchávat, případně jim napíchnout počítače. Přesto si Bublanski nebyl vědom toho, že by se někdy v elektronické poště zmínil o kreslířských schopnostech Augusta Baldera nebo o jeho pobytu ve stacionáři Ódin. Zkoušel se spojit s ředitelkou bezpečnostní policie Helenou Kraftovou, aby si s ní o věci promluvil, ale přestože zdůraznil, že je to důležité, ředitelka se mu neozvala.

Zároveň na něj nepříjemně tlačili z rady pro export a ministerstva průmyslu, a ačkoli to nikdo neřekl přímo, vypadalo to, že jim na srdci ani tak neleží další vyšetřování otřesné události na Sveině třídě jako spíš výzkumný projekt, kterým se zabýval Frans Balder a který zřejmě oné osudné noci opravdu někdo odcizil.

Kriminalisté vyslali do vily na Saltsjöbadenu tři nejschopnější počítačové techniky a tři odborníky z linköpinské univerzity a ze stockholmské techniky, ti však nenašli jedinou stopu po jakémkoli výzkumném projektu, a to ani v počítačích, ani v nalezených písemnostech.

„Tak se zdá, že ještě ke všemu zmizela umělá inteligence,“ vrčel si sám pro sebe Bublanski a z nějakého důvodu se mu v hlavě vynořila stará hádanka, paradox, kterým jeho rozpustilý bratranec Samuel mátl své vrstevníky v synagoze.

Hádanka zněla takto: Když je Bůh všemocný, dokáže stvořit moudřejší bytost, než je on sám? Bublanski si vzpomínal, že už sama otázka byla považována za drzou, ba přímo rouhavou, a co víc — jakákoli odpověď byla nesprávná. K dalším úvahám se však nedostal, protože někdo zaklepal na dveře. Byla to Sonja Modigová, která mu obřadně podávala kus švýcarské pomerančové čokolády.

„Díky,“ řekl komisař. „Co je nového?“

„Už zřejmě víme, jak pachatelé vylákali Torkela Lindéna s tím chlapcem na ulici. Poslali jim naším i Edelmanovým jménem podvržené zprávy s informací, že se sejdeme na ulici před budovou stacionáře.“

„Copak je něco takového možné?“

„Není to zas až tak složité.“

„To je teda radost.“

„Jo, ale pořád ještě nevíme, jak pachatelé zjistili, že se mají napíchnout právě do počítače stacionáře Ódin, a kde vyčmuchali, že je do toho zapletený i profesor Edelman.“

„Hádám, že budeme muset nechat prověřit i naše vlastní počítače.“

„Už se na tom pracuje.“

„Kam až tohle může zajít, Sonjo?“

„Jak to myslíš?“

„Člověk aby se bál něco říct nebo napsat, protože by ho někdo mohl šmírovat.“

„Nevím. Doufám, že moc daleko ne. Jo, na chodbě čeká jistý Jacob Charro.“

„Kdo to je?“

„Jeden šikovný mladý fotbalista ze Syrského klubu. Právě on odvezl tu ženu a Augusta Baldera ze Sveiny třídy.“

Sonja Modigová seděla ve výslechové místnosti naproti svalnatému mladíkovi s krátkými černými vlasy a vystouplými lícními kostmi. Na sobě měl okrový svetr s výstřihem do véčka bez košile a vypadal otřeseně, ale zároveň hrdě.

„Výslech zahájen dvacátého druhého listopadu v 18.35. Vypovídá svědek Jacob Charro, dvacet dva let, trvalým bydlištěm v Norsborgu. Povězte nám, co se dnes dopoledne stalo,“ vybídla ho inspektorka.

„No, takže…“ začal Jacob Charro. „Jel jsem po Sveině třídě a všiml jsem si, že provoz nějak vázne, a tak mě napadlo, že tam asi byla nějaká bouračka. Proto jsem zpomalil. Ale pak jsem uviděl, jak zleva běží přes ulici nějaký chlápek. Řítil se jako blázen a mně prolítlo hlavou, že je to terorista.“

„Z čeho jste tak soudil?“

„Protože vypadal, jako by byl plný posvátného hněvu.“

„Stačil jste si ho trošku lépe prohlédnout?“

„To zrovna ne, ale zpětně mě napadlo, že vypadal dost nepřirozeně.“

„Jak to myslíte?“

„Jako by to nebyl jeho skutečný obličej. Měl kulaté tmavé brýle a určitě je měl nějak připevněné k uším. A pak ty jeho tváře. Vypadalo to, jako by měl něco v puse. Nevím, zarazil mě i jeho knír, obočí a taky barva obličeje.“

„Myslíte, že byl maskovaný?“

„Určitě, ale neměl jsem moc času o tom přemýšlet. V dalším okamžiku se rozletěly zadní dveře auta a pak… co k tomu říct? Byl to jeden z těch momentů, kdy se stane strašně moc věcí naráz — a člověk má v hlavě hrozný guláš. Najednou se v autě objevili cizí lidi a celé zadní sklo se vysypalo. Byl jsem v šoku.“

„Co jste dělal?“

„Jako pitomec jsem šlápl na plyn. Ta holka, co mi skočila do auta, na mě zaječela, abych jel, a já jsem byl strachy úplně bez sebe, takže jsem ani nevěděl, co dělám, jen jsem poslouchal rozkazy.“

„Říkáte rozkazy?“

„Připadalo mi to tak. Byl jsem si jistý, že nás někdo pronásleduje, a neviděl jsem jiné východisko než ji poslechnout. Zabočil jsem tam, kam mi řekla, a kromě toho…“

„Ano?“

„Měla takový zvláštní hlas. Byl tak chladný a soustředěný, že jsem se na něj upnul, jako by to v té hrůze byla jediná jistota.“

„Tvrdil jste, že víte, kdo ta žena byla.“

„Teď už jo, ale tehdy mě to ani nenapadlo, jen se mi neustále honilo hlavou, že je to naprosto šílená situace, a málem jsem se zbláznil strachy. Navíc na zadní sedadlo crčela krev.“

„Té ženy, nebo toho chlapce?“

„To jsem napřed nevěděl a zřejmě to nevěděli ani oni sami. Ale pak ta holka zničehonic zvolala ‚Yes!‘, jako kdyby se dozvěděla nějakou dobrou zprávu.“

„A o co se jednalo?“

„Zjistila, že postřelená je ona, a ne ten kluk, a to mi utkvělo v paměti. Znělo to jako ‚Hurá, jsem raněná‘ a věřte, že to nebylo jen nějaký malý škrábnutí. Neustále si tu ránu něčím ovazovala, ale nedařilo se jí zastavit krvácení. Krev tekla pořád dál a ona byla čím dál bledší. Bylo jí hrozně zle.“

„A přesto měla radost, že kulka nezasáhla toho chlapce, ale ji.“

„Přesně. Chovala se jako jeho máma.“

„Ale matka dítěte to nebyla.“

„To ani náhodou. Řekla mi, že ho vůbec nezná, a vlastně to bylo naprosto evidentní. Jinak se o kluka nijak nestarala, neobjímala ho ani neutěšovala. Spíš se k němu chovala jako k dospělému, mluvila s ním stejným tónem jako se mnou. V jednu chvíli to dokonce vypadalo, že mu dá napít whisky.“

„Whisky?“ zeptal se nevěřícně Bublanski.

„Měl jsem v autě láhev whisky jako dárek pro strejdu a tu jsem jí dal, aby si mohla dezinfikovat ránu a trochu se napít. Přihnula si teda pořádně.“

„A jak byste celkově shrnul její chování k tomu chlapci?“

„Upřímně řečeno, nevím, co na to odpovědět. Vybroušené způsoby zrovna neměla, ke mně se chovala, jako bych byl její sluha, a o zacházení s dětmi určitě neměla ani páru, ale přesto…“

„Ano?“

„Myslím, že je v jádru dobrá. Jako chůvu bych si ji zrovna nenajal, jestli mi rozumíte, ale jinak byla v pohodě.“

„Takže si myslíte, že to dítě je u ní v bezpečí?“

„Podle mě by ta holka klidně mohla být smrtelně nebezpečná nebo se úplně zcvoknout, ale za toho chlapečka, jmenuje se August, že?“

„Ano.“

„… tak za Augusta klidně nasadí vlastní život, pokud to bude potřeba. Aspoň mně to tak připadalo.“

„Jak jste se rozešli?“

„Nakázala mi, abych je hodil na náměstí Mosebacke.“

„Ona tam bydlí?“

„To nevím. Moc mi toho nepověděla. Prostě chtěla na Mosebacke — měl jsem pocit, že tam někde má vlastní auto. Ale neřekla ani o slovo víc, než musela. Pak chtěla, abych jí napsal svou adresu a telefon, že mi uhradí škody na autě a ještě k tomu něco přidá.“

„Připadalo vám, že má peníze?“

„No… kdybych ji měl soudit jen podle vzhledu, tak bych řekl, že bydlí v nějaké hrozné díře, ale podle chování… těžko říct. Nepřekvapilo by mě, kdyby byla prachatá. Měl jsem pocit, že je zvyklá dělat si, co chce.“

„Co se stalo pak?“

„Řekla tomu klukovi, aby vystoupil.“

„A on poslechl?“

„Byl úplně ochromený, jen se kolíbal sem a tam a nechtěl se hnout z místa. Tak mu to zopakovala trošku ostřejším tónem a vysvětlila mu, že jde o život nebo něco v tom smyslu, a on vystoupil a ruce měl přitisknuté k tělu, jako by při chůzi spal.“

„Viděl jste, kam měli namířeno?“

„Vím jen to, že šli někam doleva — asi ke Stavidlu. Ale ta holka…“

„Ano?“

„Zjevně jí bylo hrozně mizerně. Potácela se a vypadalo to, že sebou každou chvíli sekne.“

„To nezní moc dobře. A ten chlapec?“

„To nedokážu říct. Měl úplně zakalený pohled, takže jsem se celou cestu strachoval, aby nedostal nějaký záchvat. Ale když vstal, zdálo se, že je s tou situací smířený. Každopádně se jí několikrát zeptal: ‚Kam?‘ “

Sonja Modigová a Jan Bublanski na sebe pohlédli.

„Jste si tím jistý?“ zeptala se Sonja.

„Proč bych neměl?“

„Skutečně jste toho chlapce slyšel promluvit? Netvářil se jen tázavě?“

„Proč to chcete vědět?“

„Protože matka Augusta Baldera tvrdí, že chlapec vůbec nemluví,“ pokračovala Sonja Modigová.

„Děláte si legraci?“

„Ne, takže nám připadá hodně zvláštní, že by své první slovo pronesl právě za takovýchto okolností.“

„Slyšel jsem ho naprosto jasně.“

„Dobře, a co na to odpověděla ta žena?“

„‚Pryč,‘ řekla. ‚Na cestu.‘ Nebo něco takového. Pak se málem zhroutila, jak už jsem říkal. A taky mi nakázala, abych odjel.“

„A vy jste to udělal?“

„Přímo bleskově. Vystřelil jsem, až se za mnou prášilo.“

„A teprve pak jste si uvědomil, koho jste vezl.“

„Tehdy mi došlo, že ten prcek musel být syn toho geniálního vědce, četl jsem o něm na netu. Ale ta holka… byla mi malinko povědomá, někoho mi připomínala. Nakonec jsem musel zastavit, protože jsem se celý rozklepal. Zaparkoval jsem na Kruhové ulici kousek od Skanstullu, vletěl do hotelu Clarion, dal jsem si pivo a pokusil se trochu uklidnit, a v tu chvíli mi to docvaklo. Byla to ta holka, kterou před pár lety hledali kvůli vraždě, ale pak ji všech obvinění zprostili, a taky vyšlo najevo, že zažila spoustu hnusáren na psychině, když byla malá. Moc dobře si na to pamatuju, protože jsem tehdy měl kamaráda, který sem přišel s rodinou ze Sýrie. Jeho tátu tam mučili a tady ve Švédsku zažil něco podobnýho jako ona, dávali mu spoustu elektrošoků, protože se nedokázal na nic rozpomenout. A on měl pocit, jako by to mučení pokračovalo.“

„Jste si tím jistý?“

„Tím, že ho mučili…?“

„Ne, tím, že to byla Lisbeth Salanderová.“

„Našel jsem si na netu v mobilu všechny její fotky a není nejmenších pochyb. I to ostatní souhlasí, víte…“

Jacob zaváhal, jako by byl na rozpacích.

„Sundala si tričko, protože si potřebovala obvázat rameno, a když se trochu pootočila, aby si zavázala rameno, viděl jsem, že má přes celý záda až po klíční kost vytetovanýho draka. A právě o téhle kérce se zmiňovali v těch starých novinových článcích.“

Erika Bergerová dovlekla do Gabrielliny chaty na Ingarö dvě tašky s jídlem, papíry, pastelky, několik složitějších skládanek a spoustu dalších zásob. Lisbeth ani Augusta však nebylo nikde vidět a nedalo se s nimi nijak spojit. Lisbeth nereagovala na RedPhone ani na zprávu šifrovanou PGP klíčem a Erika málem umřela strachy.

Ať se na věc dívala z jakékoli stránky, nevěstilo to nic dobrého. Je pravda, že Lisbeth si na prázdné řečičky a fráze nikdy moc nepotrpěla, ale teď je sama požádala o bezpečný úkryt. Navíc nesla zodpovědnost za dítě, a pokud na jejich volání neodpovídá, určitě na tom musí být hodně bledě. V nejhorším případě někde leží smrtelně zraněná.

Erika zaklela a zašla do zahradního altánu. V létě tam seděly s Gabriellou a povídaly si o situacích, kdy se člověk chce schovat před celým světem. Přestože od té doby uběhlo jen pár měsíců, připadalo jí to hrozně dávno. Stůl, židle i láhve zmizely, zpěv a smích utichl, všude ležel jen sníh, větve a odpadky, které sem přivála vichřice. Zdálo se, jako by odtud vyprchal veškerý život, a vzpomínka na veselé račí hody její pocit opuštěnosti ještě prohlubovala. Vznášela se kolem jako duch.

Erika se vrátila do kuchyně a uložila do ledničky polotovary určené k rychlému ohřátí v mikrovlnce — masové kuličky, špagety s boloňskou omáčkou, zapečený salám s bramborami, gratinovanou rybu a krokety a k tomu hromadu ještě mnohem příšernějších věcí, které jí poradil Mikael: lacinou pizzu značky Billys Pan, pirohy, hranolky, kolu, láhev Tullamore Dew, karton cigaret, tři balíčky chipsů, tři čokoládové dorty a lékořicové tyčinky. Na kulatý kuchyňský stůl vyskládala čtvrtky papíru, pastelky, tužky, gumu, pravítko a kružítko. Na vrchní list papíru nakreslila sluníčko s kytkou a pod něj čtyřbarevně napsala: „Vítejte!“

Chata stála na nejvyšším kopci nedaleko pláže, ale byla schovaná za borovicemi a odnikud na ni nebylo vidět. Sestávala ze čtyř pokojů, přičemž srdcem domu byla velká kuchyně s prosklenými dveřmi na verandu. V kuchyni stál kulatý stůl, staré houpací křeslo a dvě odřené, prosezené pohovky, ale díky novým červeným dekám působila místnost přívětivě a čistě. Byl to útulný domov.

A určitě to bude taky dobrá skrýš. Erika nechala odemčené dveře, klíče podle dohody zastrčila do horního šuplíku komody v předsíni a sešla dolů po dlouhých úzkých dřevěných schodech, které pro návštěvu s autem představovaly jedinou přístupovou cestu.

Obloha byla temná a zamračená a znovu začal foukat silný vítr. Erika se vracela do města a byla notně skleslá. Navíc si vzpomněla na chlapcovu matku Hannu, což jí na náladě taky nepřidalo. S Hannou Balderovou se nikdy osobně nesetkala a dřív rozhodně nepatřila k jejím obdivovatelkám: Hanna hrávala klasické sexy husičky, o nichž se každý muž domníval, že je může snadno svést, a podle Eriky bylo naprosto typické, že filmový průmysl vyzdvihuje právě takovéto ženské typy. Ale to už dnes dávno neplatilo a Erika se zastyděla za svou omezenost. Uznala, že Hannu Balderovou soudila příliš tvrdě, jak to bývá u půvabných děvčat, které u filmu rychle prorazí.

Nyní — v těch několika málo případech, kdy bylo Hannu možno vidět ve větších rolích — jí oči planuly spíše potlačovaným zármutkem, který její postavy hluboce poznamenal. Kdoví, třeba byl opravdový. Hanna Balderová to určitě neměla lehké, obzvláště ne v posledních čtyřiadvaceti hodinách. Erika už brzy ráno navrhla, aby Hannu o všem informovali a odvezli ji za Augustem. Připadalo jí, že dítě po takových hrůzách potřebuje mámu.

Ale Lisbeth, která se jim mezitím ozvala, se proti jejímu návrhu ostře postavila: zatím nikdo neví, odkud informace prosákly, a rozhodně se nedá vyloučit, že to bylo právě z Hannina nejbližšího okolí. Lasse Westman, jemuž nikdo nevěřil, navíc od rána do večera vysedával doma, aby se vyhnul novinářům obléhajícím dům. Erika byla z té bezvýchodné situace patřičně skleslá a dala by nevímco za to, aby mohla celý příběh někomu od začátku do konce vypovědět, aniž by ho tím vystavila nebezpečí.

Rozhodně však nepochybovala o Mikaelových schopnostech, a už vůbec ne v případě, kdy se dostal do stavu takové posedlosti. Navíc mu pomáhá Andrej Zander. Erika měla pro Andreje slabost. Byl to pohledný mladík, kterého lidé často mylně považovali za gaye. Nedávno ho s Gregerem pozvali na večeři k nim do Saltsjöbadenu a on jim pověděl svůj životní příběh, což její sympatie vůči němu ještě zvýšilo.

Andrej přišel při bombovém útoku v Sarajevu o oba rodiče a od svých jedenácti let žil na stockholmském předměstí Tensta u své tety, která nechápala ani chlapcovy intelektuální sklony, ani bolest, již v sobě nosil. Andrej osudnému atentátu přítomen nebyl, ale přesto začal trpět posttraumatickou stresovou poruchou a dodnes nesnášel hlasité zvuky a nečekané pohyby. Děsily ho osamělé tašky povalující se v restauracích a nenáviděl válku a násilí s takovou intenzitou, s jakou se Erika dosud u nikoho nesetkala.

V dětství unikal do svého vlastního světa, hltal fantasy literaturu, biografie, miloval Sylvii Plathovou, Borgese a Tolkiena, naučil se všechno o počítačích a snil o tom, že se stane spisovatelem, který bude psát srdceryvné romány o lásce a tragédiích. Andrej byl nevyléčitelný romantik, který doufal v to, že veškeré jeho psychické rány vyléčí pouze velká vášeň, a o světové ani společenské dění se vůbec nezajímal. Jednou večer se jako mladíček ocitl na přednášce Mikaela Blomkvista, jež se konala na stockholmské fakultě žurnalistiky, a ta mu naprosto změnila život.

Cosi v Mikaelově patetickém projevu ho přimělo zvednout oči a Andrej náhle spatřil svět sužovaný nespravedlností, nesnášenlivostí a intrikami. Rozhodl se, že namísto červené knihovny bude psát společenskokritické reportáže, a nedlouho poté zaklepal v Miléniu s tím, že je ochoten dělat naprosto cokoli, vařit kafe, dělat korektury, vyřizovat pochůzky… Za každou cenu chtěl být s nimi, chtěl k nim patřit. Erika si ihned povšimla nadšeného zápalu v mladíkových očích a nabídla mu lehčí práci: kratší zprávy, rešerše a menší medailonky. Ale především mu doporučila, aby se věnoval studiu, a Andrej se do toho vrhl s veškerým elánem, jehož byl schopen. Studoval politologii, masmediální komunikaci, ekonomii, mezinárodní vztahy, zejména však budování míru a řešení konfliktů a během studia u nich vypomáhal jako záskok a pochopitelně se toužil stát stejně nesmlouvavým a pronikavým reportérem, jako byl Mikael.

Na rozdíl od mnoha jiných investigativních novinářů to však nebyl žádný tvrďák. Zůstal romantikem. Ustavičně snil o velké lásce a Mikael i Erika často dlouze naslouchali jeho milostným trablům. Ženy se na Andreje přímo lepily, ale stejně rychle ho zase opouštěly. V jeho touze bylo cosi zoufalého, možná je děsila síla jeho vášně, možná jim neustále vykládal o svých slabostech a zklamáních. Byl otevřený a nezáludný, byl až příliš dobrý, jak říkával Mikael.

Erika však věřila, že postupem času se Andrej své mladické zranitelnosti zbaví, přinejmenším to bylo patrné na jeho psaní. Křečovitou snahu dojmout čtenáře, kterou byly napěchované jeho původní texty, pomalu vystřídala mnohem účinnější věcnost a Erice bylo jasné, že mladík by byl ochoten dát v sázku cokoli, jen když bude smět pomáhat Mikaelovi se záhadou jménem Balder.

Podle plánu měl Mikael napsat velký nosný příběh a Andrej mu měl připravovat rešerše, doplňující zprávy a portréty. Erice se to zdálo velmi slibné. Když zaparkovala na Jestřábí ulici a vešla do redakce, ihned uviděla, že Mikael i Andrej jsou hluboce ponoření do práce.

Mikael si sice občas sám pro sebe něco zavrčel a v očích mu neplála pouze cílevědomost, nýbrž se v nich zračil i strach a neklid, ale to se dalo čekat. Moc toho nenaspal, kolegové od novin mu šli po krku, navíc absolvoval další policejní výslech, kde musel dělat přesně to, z čeho ho média obviňovala — tedy zatajovat pravdu —, a to všechno ho užíralo.

Mikael Blomkvist byl zvyklý dodržovat zákony, svým způsobem byl vlastně příkladným občanem. Jediný, kdo ho dokázal přimět k porušení pravidel, byla Lisbeth Salanderová. Mikael by raději vykrvácel, než by ji zradil, a proto na policii neustále dokola opakoval: „Musím se odvolat na ochranu zdroje“, takže nebylo divu, že ho to pronásledovalo a že měl strach z následků, ale i tak… Především se však soustředil na svůj článek a stejně jako Erika se strachoval spíš o Lisbeth a toho chlapce než o časopis a sebe samého. Erika ho chvíli pozorovala a pak za ním zašla a zeptala se:

„Tak co, jak to šlo?“

„Co? Jo… dobře. A jak to tam vypadá?“

„Povlíkla jsem postele a dala jídlo do ledničky.“

„Prima. Nikdo ze sousedů tě neviděl?“

„Všude tam bylo jako po vymření.“

„Tak proč jim to tak dlouho trvá?“ zeptal se Mikael.

„Nevím. Je mi strachy úplně nanic.“

„Musíme doufat, že jsou u Lisbeth, aby si trochu odpočinuli.“

„Asi máš pravdu. Je něco nového?“

„Dost věcí.“

„To je bezva.“

„Ale…“

„Ano?“

„Jen to, že…“

„Copak?“

„Mám pocit takového déjà vu, jako bych se blížil k místům, na kterých jsem už někdy byl.“

„To bys mi měl trochu víc vysvětlit,“ řekla Erika.

„Určitě, ale…“

Mikael loupl okem po monitoru.

„Napřed musím ještě něco vysondovat. Promluvíme si později,“ řekl.

Erika ho nechala na pokoji a rozhodla se odjet domů, přestože byla připravená vyrazit každou vteřinu na Ingarö.

KAPITOLA 20

23. listopadu

Noc byla klidná, snad až příliš. V osm ráno stál Bublanski v zasedačce před svým týmem a uvažoval. Poté co vyhodil Hanse Fasta, byl si téměř jistý, že může znovu mluvit otevřeně. S kolegy se cítil uvolněněji než s počítači a mobilními telefony.

„Všichni si určitě uvědomujete vážnost situace,“ spustil komisař. „Došlo k úniku tajných informací, jeden člověk kvůli tomu zemřel a malý chlapec se ocitl v ohrožení života. Přes všechnu usilovnou práci stále nevíme, jak k tomu došlo. Informace mohly prosáknout od nás, od bezpečnostní policie, ze stacionáře Ódin, z okruhu profesora Edelmana, případně od chlapcovy matky a jejího snoubence Lasseho Westmana. Zatím nic nevíme s jistotou, a proto musíme být nanejvýš obezřetní.“

„Taky se nám někdo mohl nabourat do počítače nebo napíchnout telefon. Zdá se, že máme co do činění se zločinci, kteří ovládají moderní techniku na zcela jiné úrovni, než jak jsme zvyklí,“ doplnila ho Sonja Modigová.

„Přesně tak, a tím je to ještě horší,“ pokračoval Bublanski. „Musíme si neustále dávat pozor a neříkat do telefonu nic důležitého, i když vedení vynáší náš nový mobilní systém do nebes.“

„Do nebes ho vynášejí proto, že instalace stála pořádnej balík,“ podotkl Jerker Holmberg.

„Možná bychom se taky měli zamyslet nad svou vlastní rolí,“ pokračoval Bublanski. „Zrovna jsem mluvil s jednou mladou talentovanou analytičkou z tajné služby, jmenuje se Gabriella Graneová, jestli vám to něco říká. Ta mi vysvětlila, že pojem loajalita není pro nás policisty tak samozřejmý, jak by se mohlo zdát. Loajalit totiž může být spousta. Jsme podřízeni zákonu, máme odpovědnost vůči společnosti, kolegům, nadřízeným, sobě samým i své vlastní kariéře, a jak všichni dobře víme, občas mezi těmito dílčími loajalitami dojde ke střetu a my musíme volit. Někdy člověk kryje kolegu na úkor společnosti, jindy dostane příkaz shora, jako třeba Hans Faste, a musí se rozhodnout, za koho bude kopat. Ale já bych chtěl — a teď mluvím naprosto vážně —, aby pro nás pro všechny existovala jen jedna jediná priorita nadřazená všem ostatním, a tou je samotné vyšetřování. Musíme chytit viníky a postarat se, aby pachatel nezabil další oběť. Souhlasíte se mnou? Jste si jistí, že i kdyby vám volal sám ministr vnitra nebo šéf CIA, vedl sladké řeči o patriotismu a sliboval vám hory doly, tak mu neprozradíte ani ň?“

„Ano,“ odpověděli všichni unisono.

„Výborně! Jak všichni víte, ten neuvěřitelný zásah na Sveině třídě provedla sama Lisbeth Salanderová. A my děláme všechno pro to, abychom zjistili, kde se nachází,“ hovořil dále Bublanski.

„A proto musíme zveřejnit její jméno!“ zvolal s jistým vzrušením Curt Svensson. „Potřebujeme pomoc veřejnosti.“

„Vím, že názory v této věci se dost různí, a proto bych to s vámi rád znovu probral. Pro začátek bych chtěl zdůraznit, že Salanderová se v minulosti stala terčem mnoha přehmatů, jak z naší strany, tak i ze strany médií.“

„Na tom teď přece nezáleží,“ namítl Curt Svensson.

„Nemůžeme vyloučit, že ji na Sveině třídě poznalo víc lidí a že se její jméno každou chvíli objeví v médiích i bez našeho přičinění, a pak už nebude co řešit. Ale než k tomu dojde, rád bych vám připomněl, že Lisbeth Salanderová tomu chlapci zachránila život a za to si zaslouží naši úctu.“

„O tom není pochyb,“ opáčil Curt Svensson, „ale potom ho víceméně unesla.“

„Spíš to vypadá, že ho chtěla za každou cenu ochránit,“ vpadla do hovoru Sonja Modigová. „Lisbeth Salanderová má velmi špatné zkušenosti s veškerými státními institucemi, celé její dětství bylo jedním velkým selháním švédského systému péče o dítě, a pokud má stejně jako my podezření, že od policie unikají informace, dobrovolně se s námi nespojí, na to můžete vzít jed.“

„To s tím přece vůbec nesouvisí,“ trval na svém Curt Svensson.

„Do jisté míry máš pravdu,“ pokračovala Sonja. „Já i Jan s tebou samozřejmě souhlasíme, že v téhle chvíli jde především o způsob vyšetřování, který zvolíme, a tudíž i o případné zveřejnění jejího jména. Na prvním místě je však bezpečí toho chlapce a v tom jsme hodně nejistí.“

„Chápu, jak to myslíš,“ vložil se do hovoru Jerker Holmberg s pomalou hloubavostí, která hned přitáhla všeobecnou pozornost. „Když veřejnost uvidí Salanderovou, sveze se s ní i ten chlapec, ale přesto zůstává spousta pochybností — a hlavně zásadní morální otázka: Co je správné? Ať už se stalo cokoli, v žádném případě nemůžeme přehlížet fakt, že Salanderová někde ukrývá Augusta Baldera. Chlapec je důležitou součástí vyšetřování, a i přes ten renonc s únikem informací si troufám tvrdit, že dítě dokážeme ochránit mnohem líp než nějaká mladá, psychicky narušená žena.“

„Jistě, samozřejmě,“ zabručel Bublanski.

„Přesně tak,“ pokračoval Jerker. „A i když nejde o únos v klasickém slova smyslu a ona jednala s těmi nejlepšími úmysly, pro chlapce to na věci nic nemění. Po tom všem, co prožil, pro něj musel být ten přesun z psychologického hlediska hrozně traumatický.“

„Máš pravdu,“ mumlal Bublanski. „Ale otázkou zůstává, jak budeme postupovat.“

„Já souhlasím s Curtem. Musíme zveřejnit její fotku i jméno. Určitě dostaneme obrovské množství tipů.“

„To je fakt,“ řekl Bublanski, „ale obrovské množství tipů může dostat taky pachatel. Musíme vycházet z toho, že vrazi hon na chlapce nevzdali, spíš naopak. A protože nevíme, co má Salanderová s tím chlapcem společného, nemůžeme vědět ani to, jestli by její jméno neposkytlo pachateli nějaké vodítko. Proto si nejsem jistý, jestli by zveřejnění jejích údajů neohrozilo i jeho.“

„Ale stejně tak nemůžeme vědět, jestli ho mlčením ochráníme,“ namítal Jerker Holmberg. „Zatím známe příliš málo faktů, než abychom z nich mohli vyvozovat takovéto závěry. Co když například Salanderová pro někoho pracuje, a tudíž má s chlapcem nějaké jiné úmysly než ho chránit?“

„A jak mohla vědět, že Torkel Lindén vyjde s tím klukem před dům?“ přisadil si Curt Svensson.

„Mohla se tam objevit jen čirou náhodou.“

„To je dost nepravděpodobné.“

„Pravda často bývá nepravděpodobná,“ odtušil Bublanski. „Možná je to dokonce její hlavní rys. Ale připouštím, že ani mně to jako náhoda nepřipadá, zvlášť když přihlédneme k dalším okolnostem.“

„Jako třeba k tomu, že Mikael Blomkvist taky věděl, co se chystá,“ vpadla do hovoru Amanda Flodová.

„A že existuje nějaké pojítko mezi Salanderovou a Blomkvistem,“ vedl si svou Holmberg.

„To máš pravdu.“

„Mikael Blomkvist věděl, že ten chlapec pobývá ve stacionáři pro děti a mládež, že je to tak?“

„Pověděla mu to Augustova matka Hanna Balderová,“ řekl Bublanski. „Jak sami jistě chápete, není na tom právě nejlíp. Zrovna jsem s ní dost dlouho telefonoval. Ale nejde mi na rozum, jak Blomkvist zjistil, že někdo vylákal Torkela Lindéna s tím chlapcem na ulici.“

„Nemůže mít přístup do počítačů toho stacionáře?“ zeptala se zamyšleně Amanda Flodová.

„Nedovedu si představit, že by se Mikael Blomkvist zabýval hackerstvím,“ zastala se ho Sonja Modigová.

„A co Salanderová?“ zeptal se Jerker Holmberg. „Co o ní vlastně víme? Máme o té holce celou složku, ale když jsme s ní měli naposledy co do činění, ve všem nás dokonale převezla. Možná zdání klame i teď.“

„Moje řeč,“ souhlasil Curt Svensson. „Je tu příliš mnoho otazníků.“

„Nic jiného než otazníky vlastně nemáme, a právě proto bychom měli postupovat podle pravidel,“ pokračoval Jerker Holmberg.

„Nevěděl jsem, že pravidla jsou natolik obsáhlá,“ odvětil sarkasticky Bublanski, kterému se to moc nelíbilo.

„Já jen chci, abychom brali věci takové, jaké jsou: jde o únos dítěte. Od jejich zmizení brzy uplyne čtyřiadvacet hodin, ale my o nich nevíme zhola nic. Musíme zveřejnit fotku Salanderové a její jméno a pak pečlivě vyhodnotit všechny tipy,“ prohlásil autoritativně Jerker Holmberg a zdálo se, že s ním celý tým souhlasí.

Bublanski zavřel oči a uvědomil si, jak má své kolegy rád. Cítil s nimi větší sounáležitost než se svými sourozenci a rodiči, ale stejně tak byl nucen postavit se jim na odpor.

„Pokusíme se je najít všemi dostupnými prostředky, ale se jménem a fotkou ještě počkáme. Jen by to vyhrotilo situaci a já nechci pachateli přihrát další vodítko.“

„Navíc máš pocit viny,“ řekl chladně Jerker.

„Ano, navíc mám pocit viny,“ přisvědčil Jan Bublanski a znovu si vzpomněl na rabína.

Mikael Blomkvist toho moc nenaspal, protože si dělal velké starosti o Augusta i Lisbeth. Znovu a znovu se jí pokoušel dovolat přes RedPhone. Od včerejšího odpoledne se neozvala. Nyní seděl v redakci a snažil se pohroužit do práce, aby přišel na jiné myšlenky a aby konečně zjistil, co mu neustále uniká. Už nějakou dobu měl neodbytný pocit, že přehlédl něco zásadního, něco, co by na celý příběh vrhlo zcela nové světlo. Možná je to jen jeho zbožné přání, aby celou událost uviděl v širších souvislostech. Poslední Lisbetina šifrovaná zpráva zněla takto:

Jurij Bogdanov, Blomkviste. Proklepni si ho. To on prodal Balderův vynález Eckerwaldovi do Solifonu.

Mikael si na internetu vyhledal několik Bogdanovových fotek. Na všech byl vyfintěný v luxusním, dokonale padnoucím obleku s tmavými proužky, který na něm působil jako pěst na oko. Vypadalo to, jako by kvádro šlohl někde cestou k fotografovi. Bogdanov měl dlouhé střapaté vlasy, zjizvenou pokožku, pod očima temné stíny a zpoza manžet mu vykukovaly podomácku provedené, odfláknuté kérky. Měl pronikavý temný pohled, kterým člověka doslova probodával. Ačkoli byl vysoký, vážil sotva šedesát kilo.

Vypadal jako starý kriminálník, ale Mikaela zarazilo cosi v jeho postoji a gestech: připomněl mu neznámého muže, kterého zachytily bezpečnostní kamery v Balderově vile na Saltsjöbadenu. Čišela z něj stejná ošuntělost a neotesanost. Bogdanov poskytl novinářům několik rozhovorů, v nichž se rozpovídal o svých podnikatelských úspěších v Berlíně, a pokaždé zdůrazňoval, že se narodil víceméně na ulici.

„Byl jsem předurčen k tomu, abych zašel bídně jako pes se stříkačkou v předloktí. Ale já jsem se z toho dostal. Jsem inteligentní, a navíc jsem tvrdý bojovník,“ vychloubal se.

Všechno by to vlastně odpovídalo, ale Mikael se nedokázal zbavit dojmu, že Bogdanov se nezvedl z bláta pouze vlastními silami. Evidentně se mu dostalo podpory od nějakých vlivných lidí, kteří si všimli jeho talentu. V jednom německém technickém časopise se o něm zmínil i sám bezpečnostní ředitel úvěrové společnosti Horst, který prohlásil, že „Bogdanov má zázračné oči, jimiž vidí zranitelnost bezpečnostního systému jako nikdo jiný“ a že je to „génius“.

Bogdanov byl nepochybně hvězdný počítačový pirát, ačkoli oficiálně pracoval jako etický hacker, specialista sloužící na straně dobra, který za slušný honorář odhaluje slabiny počítačových bezpečnostních systémů. V jeho firmě nazvané Outcast Security nebyla jediná podezřelá osoba a podnik rozhodně nepůsobil jako fasáda pro nějakou pokoutní činnost. Představenstvo tvořili solidní lidé se slušným vzděláním a čistým rejstříkem. Ale s tím se Mikael samozřejmě nespokojil. Spolu s Andrejem si důkladně posvítili na každého, kdo měl s Bogdanovovou firmou něco společného, proklepli si i společníky společníků a nakonec objevili jakéhosi Orlova, který krátkou dobu figuroval v představenstvu jako náhradník. Už na první pohled je poněkud zarazil. Vladimir Orlov nebyl počítačový odborník, nýbrž maloobchodník ve stavebnictví. Kdysi býval slibným boxerem těžké váhy na Krymu a na několika snímcích, které Mikael našel, vypadal dost zbídačeně a surově, zkrátka to rozhodně nebyl typ gentlemana, kterého by si mladá dívka pozvala domů na čaj.

Podle nepotvrzených zpráv byl odsouzen za těžké ublížení na zdraví a kuplířství. Byl dvakrát ženatý — obě ženy zemřely, ale příčinu smrti Mikael neodhalil. Velice zajímavé však bylo zjištění, že Orlov byl náhradníkem v představenstvu nevýznamné, již dávno zrušené firmy Stavebnictví & Export Bodin, která se zabývala „prodejem stavebního materiálu“.

Jejím vlastníkem nebyl nikdo jiný než Karl Axel Bodin alias Alexander Zalaščenko. Po tomto zjištění Mikael už nemyslel na svou senzační reportáž, ale především na zlo, které dotyčný způsobil. Zalaščenko byl Lisbetin otec, muž, který jí zničil dětství a týral její matku. Zalaščenko byl její temný stín, stále bušící srdce její neutuchající touhy po pomstě.

Mohl se Zalaščenko v materiálech objevit jen čirou náhodou? Mikael věděl lépe než kdokoli jiný, že pokud člověk šťourá v jakémkoli příběhu dostatečně dlouho, vždycky najde spoustu nečekaných souvislostí, jako by s ním život neustále vedl iluzorní dialog. Jenže… v případě Lisbeth Salanderové na náhody moc nevěřil.

Pokud zlámala prsty nějakému chirurgovi nebo se angažovala v případu krádeže pokročilé technologie umělé inteligence, nejenže si to všechno dobře promyslela, ale nepochybně k tomu měla nějaký důvod, nějakou motivaci. Lisbeth nikdy nezapomněla na žádnou nespravedlnost nebo ponížení. Každému všechno vrátila i s úroky a uvedla věci na pravou míru. Co když její aktivní účast v tomto příběhu souvisí s její minulostí? To se rozhodně nedá vyloučit.

Mikael zvedl hlavu od počítače a pohlédl na Andreje. Ten mu kývl v odpověď. Z chodby k nim zavanula vůně jídla. Na Götské ulici duněla rocková hudba. Bouře se utišila, po temné obloze se honily mraky. Mikael si otevřel zašifrovanou korespondenci spíše ze zvyku, rozhodně od toho nic moc neočekával. Ale vzápětí se rozzářil, vydechl a radostně vyjekl.

Stálo tam:

Všechno v pohodě. Brzo vyrazíme do skrýše.

Mikael okamžitě odpověděl:

To je úžasná zpráva. Jeď opatrně.

Pak neodolal a dodal:

Lisbeth, po kom to vlastně pátrám?

Odpověď přišla obratem:

To ti brzo docvakne, ty chytráku!

„Všechno v pohodě“ byl dost nadnesený výraz. Lisbeth se sice cítila o trochu líp, ale stále byla v nepochopitelně mizerné kondici. Včera strávila celý půlden prakticky úplně mimo, jen silou vůle se dovlekla do bytu, dala Augustovi najíst a napít a připravila mu tužky, pastelky a čtvrtky papíru, aby mohl nakreslit tátova vraha. Teď se na něj znovu zašla podívat, ale už zdálky jí bylo jasné, že nemá nejmenší důvod k radosti.

Na konferenčním stolku ležela spousta papírů, ale namísto obrázků na nich byly dlouhé řady nějakých čmáranic a Lisbeth si je — spíš roztržitě než ze zvědavosti — prohlédla. Samá čísla, nekonečné číselné řady. I když zpočátku nic nechápala, zajímalo ji to stále víc, až najednou hvízdla.

„To jsou věci,“ zavrčela.

Zírala na několik závratně velkých čísel, která jí sama o sobě nic zvláštního neříkala, ale v kombinaci se svými sousedy vytvářela jakýsi logický systém, a když se dostala ještě o kus dál a narazila na jednoduchou číselnou posloupnost 641, 647, 653 a 659, nebylo již nejmenších pochyb: šlo o čtveřici takzvaných sexy prvočísel, tedy o takovou čtveřici, v níž každé další prvočíslo je o šest větší než to předchozí.

Našla mezi nimi i prvočíselné dvojice a všemožné další kombinace prvočísel a neubránila se úsměvu.

„Bezva,“ pochválila chlapce. „Super.“

August však neodpověděl, vlastně se na ni ani nepodíval. Dál klečel u konferenčního stolku, jako by chtěl ve své činnosti pokračovat, a Lisbeth si matně vzpomněla, že o savantech a prvočíslech už někde něco četla, avšak dál se tím nezabývala. Na jakékoli hlubší úvahy jí bylo příliš zle. Raději zašla do koupelny a vzala si dvě tabletky doxycyklinu, které měla doma již delší dobu.

Od nuceného mezipřistání ve svém stockholmském bytě užívala antibiotika. Pak si do tašky sbalila pistoli, počítač a něco na převlečení a řekla hošíkovi, aby vstal. Nechtěl. Jenom křečovitě svíral tužku a Lisbeth před ním chvilku bezradně stála, ale potom mu přísně nařídila: „Zvedni se!“ a chlapeček poslechl. Lisbeth si pro jistotu nasadila paruku a černé brýle.

Oblékli si bundy a sjeli výtahem do garáže. Pak pokračovali jejím BMW na Ingarö a Lisbeth řídila pouze pravou rukou. Levačku, která ji bolela jako čert, měla pevně zafačovanou. Stále s ní cloumala horečka, několikrát musela zajet ke krajnici a odpočinout si. Nakonec se přece jen dokodrcali k pobřeží a lodnímu molu u Stora Barnviku a Lisbeth se podle popisu pustila po dlouhých dřevěných schodech do kopce. Když se dovlekli k chatě, vyčerpáním padla na postel v pokoji vedle kuchyně. Naskočila jí husí kůže a roztřásla ji zimnice.

Přesto po chvíli vstala, posadila se k velkému kulatému stolu, zapnula notebook a znovu se snažila rozšifrovat složku, kterou si stáhla z NSA. Samozřejmě neuspěla, bylo to stejně beznadějné jako předtím. Vedle ní seděl August a strnule zíral na papíry a kreslicí náčiní, které mu sem vyskládala Erika Bergerová. Byl v takovém šoku, že se nezmohl ani na prvočísla, tím méně na obrázek vraha.

Muž, jenž si říkal Jan Holtser, seděl v pokoji hotelu Arlanda Clarion a telefonoval se svou dcerou Olgou. Přesně jak předpokládal, ani trochu mu nevěřila.

„Ty se mě bojíš?“ zeptala se. „Bojíš se, abych tě nepřitlačila ke zdi?“

„Ne, ne, kdepak,“ snažil se Jan. „Jen jsem musel…“

Nedokázal najít vhodná slova. Olga zjevně pochopila, že před ní něco skrývá, a Jan ukončil hovor rychleji, než měl v úmyslu. Vedle něho na posteli seděl Jurij a nadával. Tvrdil, že počítač Franse Baldera pročesal nejmíň stokrát, ale našel jen velký kulový. Nic než velký kulový!

„Takže jsem sebral počítač, ve kterým nic nebylo…“ odtušil Jan Holtser.

„Přesně tak.“

„A na co ho tam ten profesor teda měl?“

„Zdá se, že na něco hodně speciálního. Nedávno z něj vymazal velkou složku, která byla pravděpodobně připojená k dalším počítačům. Ale i kdybych se rozkrájel, už ji znovu nedám dohromady. Ten chlap věděl, co dělá.“

„Tak to je beznadějný,“ řekl Jan Holtser.

„Absolutně a zatraceně beznadějný,“ potvrdil Jurij.

„A co ten jeho Blackphone?“

„Část hovorů se mi nepodařilo vypátrat, zřejmě byly od švédské tajné policie a z Úřadu rádiovýho zpravodajství. Ale spíš mi dělá vrásky něco jinýho.“

„A co?“

„Jeden dlouhej rozhovor těsně předtím, než jsi vrazil k němu do baráku. Profesor mluvil s nějakým kolegou z MIRI, což je Machine Intelligence Research Institute.“

„A co je na tom tak nebezpečnýho?“

„Samozřejmě načasování — mám dojem, že šlo o nějakej krizovej telefonát. Ale taky mě děsí ten MIRI: jde o institut zaměřenej na to, aby počítače v budoucnu nebyly pro lidi nebezpečný, a to se mi vůbec nelíbí. Mám pocit, že Balder dal MIRI k dispozici něco ze svýho výzkumu nebo…“

„No?“

„Nebo jim práskl všechno, co o nás ví, teda co v tu chvíli věděl.“

„To by bylo zlý.“

Jurij přikývl a Jan Holtser sám pro sebe tiše zaklel. Nic nešlo tak, jak doufali, ovšem na neúspěchy nebyl ani jeden z nich zvyklý. A teď selhali dvakrát po sobě, a navíc kvůli dítěti, kvůli dementnímu klukovi, což bylo samo o sobě nepříjemné, i když zdaleka ne nejhorší.

Nejhorší bylo, že sem jede Kira, kterou ta událost naprosto vykolejila — s něčím takovým se u ní dosud nesetkali. Naopak, nakazila je svou chladnou sebejistotou, která jim dodávala pocit nepřemožitelnosti. Ale teď zuřila, byla bez sebe vzteky, řvala na ně, že jsou mizerní, neschopní kreténi. Příčinou jejího vzteku však nebyla špatně mířená rána, která toho malýho retarda zřejmě minula; nejvíc ji vytočila neznámá mladá žena, jež se vynořila prakticky odnikud a kluka zachránila. To kvůli ní Kira tak nepříčetně řádila.

Když Jan začal tu holku popisovat — tedy to málo, čeho si na ní stačil všimnout —, Kira ho zaplavila lavinou otázek. Ať odpověděl správně, nebo špatně — záleželo na úhlu pohledu —, Kira běsnila, ječela a láteřila, že ji měli okamžitě oddělat a že je to všechno typický a beznadějný. Jan ani Jurij její nepřiměřenou reakci nechápali. Nikdy předtím ji neslyšeli tak řvát.

Na druhou stranu toho o Kiře moc nevěděli. Jan Holtser nikdy nezapomněl, jak si spolu třikrát nebo čtyřikrát užívali sexuálních radovánek v hotelu D’Angleterre v Kodani, pak se natáhli na manželskou postel, popíjeli šampaňské a jako obvykle si povídali o válkách, které Jan zažil, a o vraždách, kterých se dopustil. Hladil ji po rameni a paži a náhle si všiml, že na zápěstí má těsně vedle sebe tři hluboké jizvy.

„Kdes k tomu přišla, miláčku?“ zeptal se a ona mu odpověděla zdrcujícím nenávistným pohledem.

Pak už se s ním nikdy nevyspala. Zřejmě to byl trest za tu neomalenou otázku. Kira se o ně postarala a dala jim spoustu peněz, ale nikdo — on, Jurij ani nikdo jiný — se jí nesměl vyptávat na minulost. Patřilo to k nepsaným pravidlům a nikoho z nich by ani nenapadlo se o něco takového pokoušet. Byla jejich dobrodincem v dobrém i zlém, ponejvíce v dobrém, jak se domnívali, a tak se museli přizpůsobit jejím rozmarům a žít v neustálé nejistotě; nikdy předem nevěděli, jak se k nim bude chovat — jestli bude chladná, jestli jim udělá kázání, nebo jestli jim dokonce neuštědří nečekaný palčivý políček.

Jurij zaklapl počítač a upil ze svého drinku. Oba se snažili s alkoholem krotit, aby jim Kira nemohla omlátit o hlavu ještě tohle, ale bylo to nad jejich síly. Přemíra frustrace a adrenalinu je nutila pít. Jan nervózně zašmátral po telefonu.

„Olga ti nevěřila?“ zeptal se Jurij.

„Ani trochu, a určitě brzo uvidí v každým bulvárním plátku dětskou kresbu mýho obličeje.“

„Já bych se tý kresby až tolik nebál. To je nejspíš jen zbožný přání policajtů.“

„Takže zabíjet toho kluka už nemá smysl?“

„Nepřekvapilo by mě to. Kde ta Kira vězí?“

„Určitě se tu každou chvilku objeví.“

„Kdo myslíš, že to byl?“

„Kdo jako?“

„Ta holka, co se tam vynořila.“

„Nemám páru,“ řekl Jan. „A zřejmě to neví ani Kira, ale připadá mi, že má z něčeho strach.“

„Tipnul bych si, že je budeme muset oddělat oba.“

„Obávám se, že toho budeme muset udělat ještě mnohem víc.“

Augustovi nebylo dobře, to se nedalo přehlédnout. Na krku mu naskočily rudé skvrny, ručky sevřel v pěst. Lisbeth Salanderová, která seděla u kulatého stolu vedle něj a trápila se s šifrou NSA, se vyděsila, že chlapec dostane nějaký záchvat. Ale August pouze sáhl po černé pastelce.

V tom okamžiku se do velkých oken před nimi opřel poryv větru. August zaváhal a levačkou neklidně šátral po stole. Ale nakonec se přece jen pustil do kreslení: čára sem, čára tam a taky spousta malých koleček — vypadá to jako nějaká tlačítka, napadlo Lisbeth — a najednou tam byla ruka, přesná linie brady a hrudník v zapnuté košili. Pak už šlo chlapci kreslení rychleji a po chvíli mu povolila i strnulá záda a ramena. Jako by praskl zhnisaný vřed a začal se hojit. Přesto hošík nijak vyrovnaně nevypadal.

Oči mu bolestně svítily, občas se roztřásl, ale něco se v něm bezpochyby uvolnilo. Vyměnil pastelku a nakreslil podlahu, světlou dubovou podlahu, a na ní spoustu čtverečků, asi dílků nějaké skládanky, která zřejmě měla představovat zářící město v nočním šeru. Přesto bylo jasné, že to žádný přívětivý obrázek nebude.

Ukázalo se, že ruka a hrudní koš v košili patří podsaditému chlapíkovi s vypouklým teřichem. Byl předkloněný jako zavírací nůž a bil nějakou malou osůbku na zemi, ta však na momentce zachycená nebyla, a to z jednoho prostého důvodu: právě ona byla pozorovatelem i obětí zároveň. Bezpochyby to bylo děsivé dílo.

Přesto se zdálo, že obrázek s vraždou nijak nesouvisí, ačkoli i on odhaloval pachatele. Středobodem celého výjevu byl zuřivý zpocený obličej, zachycený do poslední hořké a usoužené vrásky. Lisbeth tu tvář neznala, protože se na televizi moc nedívala a do kina taky nechodila.

Přesto jí došlo, že je to herec Lasse Westman, Augustův otčím, a proto se sklonila k chlapci a prodchnutá svatým hněvem mu přísahala:

„Toho hajzla už nikdy v životě neuvidíš, nikdy!“

KAPITOLA 21

23. listopadu

Když Alona Casalesová uviděla, jak se k Edovi the Nedovi blíží vyčouhlá postava Jonnyho Ingrama, ihned pochopila, že něco není v pořádku. Z Jonnyho váhavých pohybů okamžitě vyčetla, že nese špatné zprávy, přestože za běžných okolností by ho to určitě nijak nerozhodilo.

Naopak, Jonny Ingram míval spíš škodolibou radost, když mohl někomu přisypat sůl do rány, ale u Eda to bylo něco jiného. Z Eda měli strach i nejvyšší šéfové. S Edem si nebylo radno zahrávat a Jonny Ingram si na zuřivé scény příliš nepotrpěl, a už vůbec nechtěl před ostatními vypadat schlíple a zaraženě, ovšem pokud se hodlal pustit do křížku s Edem, s ničím jiným počítat nemohl.

Raději by měl vzít nohy na ramena. Zatímco Ed byl silný a výbušný obr, Jonny Ingram byl útlý chlapík s hubenýma nohama a naučenými líbivými pohyby, pocházející ze zazobané rodiny. Byl to však zároveň i schopný zákulisní intrikán, jehož kontakty sahaly do vyšších kruhů, ať už ve Washingtonu, nebo v průmyslové sféře. Jeho přímým nadřízeným byl ředitel NSA Charles O’Connor, a ačkoli se Jonny většinou usmíval a házel kolem sebe komplimenty, oči měl studené jako led. Patřil k nejobávanějším zaměstnancům NSA.

Skoro na každého něco věděl a mimo jiné měl za úkol i takzvané „sledování strategických technologií“, jinými slovy průmyslovou špionáž — tedy to oddělení NSA, jež pomáhá americkým hi-tech firmám v globální konkurenci.

Ale když nyní ve svém šviháckém obleku stanul před Edem the Nedem, celý se přikrčil, a přestože Alona seděla třicet metrů od nich, přesně tušila, co bude následovat: Ed vybuchne jako sopka. Jeho bledý, unavený obličej zbrunátněl a Ed se náhle vztyčil v celé své mohutnosti, se svým obrovským pupkem a nahrbenými zády, a rozzuřeně zařval: „Ty slizkej sráči!“

Nikdo jiný než Ed by si nedovolil nazvat Jonnyho Ingrama slizkým sráčem a Alona cítila, že za to Eda miluje.

August se pustil do nového obrázku.

Udělal na papíře několik čar. Silně tlačil na černou pastelku, až jí ulomil špičku. Kreslil stejně rychle jako předtím: tadyhle se objevil nějaký detail, tamhle zase jiný, jednotlivé podrobnosti se k sobě přibližovaly, až se nakonec spojily v jeden celek. Byl to opět tentýž pokoj. Puzzle na podlaze však bylo umístěno jinak a jeho motiv byl také zřetelnější. Zobrazovalo červený sportovní automobil, jak se řítí kolem tribuny s jásajícím publikem. Nyní však nad ním nestál jeden muž, nýbrž dva.

První z nich byl opět Lasse Westman, tentokrát v šortkách a tričku. Opile se potácel, což jeho zuřivost ještě zvýšilo. Krhavé oči mu rudě plály a z pusy mu tekly sliny, ale mnohem děsivěji působil jeho kolega, který byl také silně pod parou. Neoholený chlap s tenkými, skoro neviditelnými rty do Augusta zjevně kopal, a přestože chlapce ani na tomto obrázku nebylo vidět, jeho přítomnost byla paradoxně tím zřetelnější.

„Kdo je ten druhý?“ zeptala se Lisbeth.

August neodpověděl. Ramínka se mu roztřásla, nohy pod stolem přitáhl k tělu.

„Kdo je ten druhý?“ zeptala se Lisbeth přísnějším hlasem a tehdy August napsal pod obrázek roztřeseným dětským rukopisem:

Roger — to jméno Lisbeth nic neříkalo.

Po pár hodinách, kdy po sobě Edovi hackerští kumpáni uklidili, sbalili si svých pět švestek a zmizeli z Fort Meade, přišoural se Ed the Ned za Alonou. Nejpodivnější na tom však bylo, že nevypadal rozzuřeně ani uraženě. Spíš z něj vyzařoval jakýsi vzdor a záda ho už zjevně taky tolik netrápila. Povolil si kšandu a v ruce držel poznámkový blok.

„Jsem hrozně zvědavá, starochu,“ řekla Alona. „Co se stalo?“

„Mám prázdniny,“ odvětil Ed. „A zrovna se chystám do Stockholmu.“

„Co to? Nebude tam v téhle roční době trochu zima?“

„Horší než kdy předtím.“

„Žádný prázdniny to asi nebudou, co?“

„Čistě mezi náma, to ani náhodou.“

„Teď moje zvědavost ještě vzrostla.“

„Jonny Ingram nám nařídil, abysme šetření zastavili. Máme toho hackera nechat běžet a spokojit se s tím, že zalepíme bezpečnostní skuliny. Pak máme na celou věc zapomenout.“

„Jak vám krucinál mohl něco takovýho nařídit?“

„Tvrdí, že nemáme píchat do vosího hnízda a riskovat, že ten útok prosákne na veřejnost. Kdyby se proslechlo, že nás někdo hacknul, byla by to katastrofa, vzbudilo by to spoustu zlomyslný radosti a všichni na vedoucích postech včetně mě by dostali kopačky, aby organizace neztratila tvář.“

„Takže on ti dokonce vyhrožoval?“

„A jak, kruci! Prej mě čeká veřejný ponížení, žaloba a pak mě hodí přes palubu.“

„Ale nezdá se, že bys měl strach.“

„Hodlám ho naprosto zničit.“

„Ale jak to chceš udělat? Ten hajzl má kontakty skoro všude.“

„Neboj, já mám taky pár dobrejch známejch. A kromě toho Ingram není jedinej, kdo na lidi něco ví. Ten zatracenej hacker byl tak laskavej, že zkatalogizoval všechny naše registry, abychom si zametli před vlastním prahem.“

„To je trošku ironie osudu, co?“

„To teda jo. Když chytíš jednoho neřáda, pak lehko lapneš i dalšího. Napřed mě to moc nezajímalo, teda přinejmenším ve srovnání s tím, po čem jsme šli. Ale když jsme se na to mrkli trošku důkladněji, tak…“

„Tak co?“

„Tak se ukázalo, že je to naprostá bomba.“

„V jakým smyslu?“

„Nejbližší kolegové Jonnyho Ingrama sbírají nejenom informace o podnikovejch tajemstvích, aby píchli tuzemskejm koncernům, ale občas je taky hodně draze prodávají. A ty prachy, Alono, samozřejmě nikdy neskončí v naší kase, ale…“

„… v jejich kapsách.“

„Přesně tak, a už teď mám dost důkazů, abych mohl poslat Joacima Barclaye a Briana Abbota do lapáku.“

„Panebože!“

„Jenže s Ingramem to bohužel bude kapánek složitější. Dal bych ruku do ohně za to, že hlavou celýho toho svinskýho podniku je zrovna on, jinak by to nedávalo smysl. Jenže žádnýho žolíka v rukávu zatím nemám, což mě štve ze všeho nejvíc, a tím se dost zvyšuje riziko celý operace. Nedá se vyloučit — i když o tom dost pochybuju —, že v tý složce, co si ten hacker stáhl, je něco konkrétnějšího, ale tu stejně nerozlouskneme, je zašifrovaná nějakým beznadějným algoritmem RSA.“

„A co teda hodláš dělat?“

„Zatáhnu kolem Ingrama sítě. Všem dokážu, že jeho vlastní kolegáčci jsou jen banda špinavejch kriminálníků.“

„Jako jsou Spiders.“

„Jo, jako Spiders. Je to stejná pakáž jako regulérní gangsteři. A vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby měli prsty i ve vraždě toho švédskýho profesora. Přinejmenším měli zjevnej důvod k tomu, aby se ho zbavili.“

„Ty si děláš srandu.“

„Ani náhodou. Ten tvůj profesor věděl něco, co jim mohl vmést přímo do ksichtu.“

„Svině zasraný!“

„Asi tak.“

„Takže ty teď jedeš do Stockholmu jako soukromý očko, abys to všechno pročmuchal.“

„Ne jako soukromý očko, Alono. Mám skvělý zázemí, a když se mi zadaří, tak tý naší hackerce dám takovou sodu, že na to nadosmrti nezapomene.“

„Já jsem se asi přeslechla, Ede. Říkal jsi hackerce?“

„Jo, moje milá, říkal jsem hackerce. Je to tak!“

Augustovy kresby zavedly Lisbeth zpět do minulosti a ona v duchu znovu uviděla onu osudnou pěst, jak rytmicky a bez přestání buší do matrace.

Vzpomínala na dunivé nárazy, na chrčení a pláč, které se ozývaly za zdí jejich pokojíku. Vzpomínala na doby prožité na Lundské ulici, kdy jejím jediným únikem byly komiksy a sny o pomstě. Ale pak se vzpamatovala, vymyla a převázala si ránu a nakonec zkontrolovala, jestli je pistole nabitá. Poté použila veřejný klíč PGP a poslala zprávu Andreji Zanderovi, který chtěl vědět, jak na tom jsou.

Vichr vztekle lomcoval stromy i keři. Lisbeth si lokla whisky, snědla dílek čokolády a vyšla na verandu. Poté zamířila z kopce dolů a pečlivě rekognoskovala terén, především skalní rozsedlinu, která se nacházela o něco níž ve svahu. Dokonce si pečlivě odkrokovala vzdálenost a celé okolí si do posledního detailu uložila do paměti.

Když se vrátila, zjistila, že August nakreslil další obrázek Lasseho Westmana a onoho neznámého Rogera. Asi to ze sebe potřebuje dostat. Stále však nevyplodil nic, co by se týkalo vraždy, ani jedinou čárečku. Co když v sobě má nějaký psychický blok?

Lisbeth si s úzkostí uvědomila, že čas rychle utíká, a znepokojeně pohlédla na Augusta, na jeho nový obrázek i na závratně vysoká čísla, která načmáral vedle něj. Po zhruba minutovém soustředění náhle objevila číselnou řadu, jež mezi ostatní zdánlivě nepatřila.

Byla relativně krátká — 2 305 843 008 139 952 128 — a Lisbeth se ihned rozbřesklo. Tohle už není žádné prvočíslo, ale spíš — Lisbeth se rozzářila — takzvané dokonalé číslo, které je tvořeno součtem všech svých kladných dělitelů, vyjma čísla samotného. Jako například šestka, protože je dělitelná mimo sebou samou právě trojkou, dvojkou a jedničkou, a přitom je zároveň i jejich součtem: 3 + 2 + 1 = 6. Lisbeth se usmála a připadla na podivnou myšlenku.

„To mi musíš vysvětlit,“ řekla Alona.

„Taky že jo,“ odpověděl Ed. „Ale i když vím, že je to zbytečný, chci, abys mi na svou čest a svědomí slíbila, že si to necháš pro sebe.“

„Slibuju, ty trubko!“

„Prima, takže věc se má takhle: i když jsem na Jonnyho Ingrama leccos zařval, teda hlavně naoko, vlastně jsem mu dal za pravdu. Dokonce jsem se tvářil, že jsem mu vděčnej, že to vyšetřování stopnul. Řekl jsem mu, že dál bysme se určitě nedostali, a svým způsobem to byla pravda. Z čistě technickýho hlediska jsme všechny naše možnosti vyčerpali. Udělali jsme, co jsme mohli, a ještě trochu víc, ale stejně to k ničemu nebylo. Ten hacker nám do každýho koutku narafičil falešný stopy a každá z nich nás zavedla na nějaký další scestí nebo do novýho bludiště. Jeden z mejch kluků dokonce prohlásil, že i kdybysme se dopracovali ke správnýmu výsledku, tak bysme tomu stejně nevěřili a mysleli si, že je to nějaká další past. Od toho hackera se dalo čekat prakticky cokoli, cokoli kromě nedostatků a slabin. Takže klasickou cestu jsme vzdali.“

„Ale ty obvykle na klasický cesty moc nevěříš.“

„Máš pravdu, já dám spíš na postranní cestičky. Ve skutečnosti jsme to totiž vůbec nevzdali. Rozhodil jsem sítě a promluvil si s našima kontaktníma osobama mezi hackerama a kámošema ze softwarovejch firem. Podnikli jsme rozsáhlý pátrání, odposlechy i hacking. Pochop, při takhle komplikovaným útoku si vždycky děláme vlastní šetření. Pokládáme jistejm lidem určitý otázky, navštěvujeme jistý stránky a nakonec vždycky něco zajímavýho vyčmucháme. Ale co je hlavní, Alono, jedna věc nám hodně usnadnila pátrání, totiž talent toho hackera. Ten nám značně zužuje okruh pachatelů. Jako kdyby někdo uběhl stovku za míň než 9,7 vteřin — to pak s jistotou víš, že to musel být Bolt nebo někdo z jeho konkurentů, chápeš?“

„Takže je to až takováhle klasa?“

„Jo, nad některýma detailama toho útoku mi doslova spadla čelist a hned mi bylo jasný, že jsem toho už viděl dost. Proto jsme většinu energie věnovali komunikaci s profíkama v týhle branži a vyzvídali jsme, kdo by podle nich byl schopnej něčeho skutečně velkýho. Kdo jsou dnes opravdový hackerský hvězdy? Samozřejmě jsme se museli vyptávat mazaně, aby nikoho netrklo, co se nám stalo. Dlouho jsme přešlapovali na místě, bylo to jako střílení do vzduchu — jako výkřiky do tmy. Nikdo nic nevěděl nebo dělal, že nic neví. Pár jmen samozřejmě padlo, ale žádný z nich nebylo to pravý. Jednu chvíli jsme měli na mušce Rusa Jurije Bogdanova. Je to bejvalej feťák a zloděj se zázračnýma prstama, kterej se dostane, kam si jen zamane. Umí hacknout úplně kohokoli. Už v době, kdy žil v Petrohradě jako ubohej bezdomovec, co vykrádal auta a i s chlupama vážil sotva čtyřicet kilo, ho lanařily různý bezpečnostní firmy. Dokonce i tajná policie se ho snažila dostat na svou stranu dřív, než se to podaří nějakejm gangsterům. Ale tuhle bitvu samozřejmě prohráli a dnes je Bogdanov čistej, úspěšnej a váží i s chlupama celejch padesát kilo. S velkou pravděpodobností patří k tý tvý bandě, Alono, a to je taky jeden z důvodů, proč nás zajímal. Hned nám došlo, že mezi Spiders a tím čmucháním v naší síti existuje nějaká souvislost, ale pak…“

„Pak vám nešlo na rozum, proč by vám někdo z jejich vlastních lidí strkal přímo pod nos nový vodítka a souvislosti.“

„Přesně tak, takže jsme pátrali dál a po nějaký době jsme objevili ještě jednu zajímavou partu.“

„Jakou?“

„Říkají si Hackerská republika a tahle Hackerská republika má naprosto skvělou reputaci. Skládá se z těch největších es a všichni si dávají zatracenýho bacha a používají šifry. A musím dodat, že plným právem. My i spousta dalších se je neustále pokoušíme infiltrovat, zajímá nás, co pečou, ale taky bysme měli zájem o spolupráci. Ty nejlepší hackerský esa jdou doslova na dračku.“

„Jo, takže jsme prakticky všichni kriminálníci.“

„Haha, no, možná. Ale ať je to jak chce, ta Hackerská republika má obrovskej potenciál. Našli jsme spoustu zajímavejch svědectví. Ale nejen to, taky se proslýchá, že měli v pácu něco velkýho, ale hlavně — nějakej Bob the Dog, kterej k nim podle všeho taky patří, se zřejmě vyptával na jednoho kluka od nás, na Richarda Fullera, znáš ho?“

„Ne.“

„Takovej samolibej náfuka s bipolární poruchou, už dlouho mi dělal starosti. Když se dostane do manický fáze, naprosto ztratí rozum a fláká bezpečnostní opatření, prostě klasický riziko. Pro Hackerskou republiku je to ideální týpek, ale k tomu, aby to někdo zjistil, potřebuje dost zasvěcený informace. Se svou diagnózou se Fuller nikde zrovna nechlubí, zřejmě o ní nemá šajn ani jeho vlastní matka. Ale teď už skoro jistě vím, že přes něho se k nám nenabourali; proklepli jsme si každou složku, kterou Richard v poslední době dostal, a nikde nic. Důkladně jsme si na něj posvítili, ale podle mýho si ho jen tak předběžně oťukávali a pak se rozhodli jinak. Nemám sice žádný důkazy, ani ten nejmenší, ale čuch mi říká, že za tím útokem jsou oni, tím spíš, že dneska můžeme prakticky vyloučit jakoukoli cizí mocnost.“

„Říkal jsi, že je to holka.“

„Přesně tak. V rámci možností jsme si tu bandu co nejlíp proklepli, i když nebylo úplně snadný odlišit fámy a mýty od faktů. Ale jedna věc se neustále vynořovala s takovou pravidelností, že jsem nakonec neměl důvod o ní dál pochybovat.“

„A co to je?“

„Že největší hvězdou Hackerský republiky je někdo, kdo si říká Wasp.“

„Wasp?“

„Jo, ale žádnýma technickýma podrobnostma tě unavovat nehodlám. Ta Wasp je v jistejch kruzích tak trochu legenda, hlavně díky tomu, že dokáže naprosto převrátit na hlavu všechny vyzkoušený metody. Někdo se zmínil, že Wasp se dá v hackerským útoku poznat stejně dobře jako Mozart v nějaký melodii. Wasp má svůj vlastní nezpochybnitelnej styl a to byla vlastně první věc, kterou jeden z mejch kluků řekl, když ten útok analyzoval: že se liší od všeho, s čím se zatím setkal, že je naprosto originální, šílenej a překvapivej, ale přesto cílenej a efektivní.“

„Takže génius.“

„Bezpochyby, a proto jsme začali na netu sondovat, co je ta Wasp zač, zkusili jsme zjistit, kdo se za tou přezdívkou schovává, ale vůbec nás nepřekvapilo, když jsme neuspěli. Takový chyby by jejímu naturelu vůbec neodpovídaly. Ale víš, co jsem udělal?“ zeptal se hrdě Ed.

„To teda nevím.“

„Zkusil jsem si proklepnout tu její přezdívku.“

„Myslíš v jiným než v doslovným významu — vosa?“

„Jo, přesně tak, ačkoli ani já, ani nikdo jinej jsme si od toho moc neslibovali. Ale jak jsem říkal, když to nejde po hlavní silnici, musíš to zkusit oklikama. Člověk nikdy neví, na co narazí, a samozřejmě se ukázalo, že Wasp může znamenat všechno možný. Je to britskej vrtulník z druhý světový války, krátkej film z roku 1915, satirickej časopis ze San Franciska z devatenáctýho století a pak samozřejmě zkratka pro bílý anglosaský protestanty. Vosy je taky název jedné Aristofanovy komedie plus spousta dalšího. Ale na geniálního hackera mi tyhle odkazy přišly moc nóbl, do týhle kultury prostě nějak nepasujou. Ale víš, co do ní pasuje?“

„Ne.“

„To, na co tahle Wasp na netu odkazuje nejčastěji: na superhrdinku z Marvelových komiksů, jednu ze zakladatelů týmu Avengers.“

„Bylo to i zfilmovaný.“

„Přesně, v tom týmu byl Thor, Iron Man, Kapitán Amerika a spousta dalších. V jednom z původních dílů byla Wasp dokonce jejich vůdkyní. Wasp je docela sympatická seriálová postava, vypadá trochu jako rebelka a rockerka, nosí žlutočerný oblečení s křídlama, má krátký černý vlasy a je to drsná holka, která se vždycky dostane z každý bryndy a má schopnost se zmenšovat nebo zvětšovat. Všechny zdroje, se kterýma jsme mluvili, si myslí, že jde právě o tuhle Wasp. Samozřejmě, dnes už osoba s přezdívkou Wasp nemusí mít s Marvelovýma komiksama nic společnýho, ale jelikož ten nick užívá už dlouho, nedá se vyloučit, že je to jen takový ohlídnutí do minulosti, vzpomínka z dětství, která pro ni dneska už moc neznamená… Třeba jako já jsem svýho kocoura pojmenoval Petr Pan, což bych těžko udělal, kdybych tu divokou postavičku, co nechce zestárnout, neměl rád. Ale přesto…“

„No?“

„Přesto nemůžu popřít, že ta zločinecká banda, po které Wasp pátrala, používá kódový slova z Marvelových komiksů nebo co je to vlastně zač. Někdy si přece říkají The Spider Society, nebo ne?“

„Jo, i když mně to spíš připadá jako nějaká hra, jako provokace pro ty, kdo je odposlouchávají.“

„Jasně, to jo, s tím souhlasím, ale i hra může člověku poskytnout nějaký vodítko nebo v sobě skrývat něco podstatnýho. Víš, čím se vyznačuje The Spider Society v Marvelových komiksech?“

„Ne.“

„Tím, že válčí se Sesterstvem Wasp.“

„Jasně, to je zajímavej detail, ale nechápu, kam by nás to mohlo posunout.“

„Jen počkej, všechno se dozvíš. Co říkáš, nemáš chuť mě doprovodit k autu? Za chvíli musím vyrazit na letiště.“

Mikaelu Blomkvistovi zacukala víčka. Nebylo ještě moc pozdě, ale celé tělo mu začalo stávkovat. Musí jít domů, aspoň pár hodin se prospat a v noci nebo brzy ráno se do toho může znovu pustit. Možná by neškodilo zastavit se cestou na pár piv. Bolest z nevyspání mu tupě bušila do spánků a on potřeboval vyhnat z hlavy dotěrné vzpomínky a strach. Co kdyby s sebou vzal Andreje? Mikael pohlédl na kolegu.

Andrej vypadal tak mladě a měl tolik energie, že by mu bohatě stačila i polovina. Seděl u počítače, občas horečně zalistoval ve svých poznámkách a psal, jako by právě dorazil, přestože seděl v redakci už od pěti hodin od rána. Teď bylo šest večer a moc přestávek si určitě neudělal.

„Andreji, co bys řekl tomu, kdybysme zaskočili na jedno, dali si něco menšího k jídlu a probrali tu naši reportáž?“

Zprvu se zdálo, že Andrej otázku vůbec nepochopil, ale pak zvedl hlavu a náhle už tak energicky nevypadal. Bolestně zkřivil obličej a začal si masírovat rameno.

„Cože… jo… možná,“ řekl zdrženlivě.

„Takže to beru jako souhlas,“ řekl Mikael. „Co bys řekl Lidové opeře?“

Lidová opera byla restaurace s barem, kde se obvykle scházeli novináři a umělci.

„Jde jen o to, že…“ soukal ze sebe Andrej.

„O co?“

„Že musím udělat medailonek toho obchodníka s uměním z aukční síně Bukowskis, kterej na hlavním nádraží v Malmö nastoupil do vlaku a už se nikdy nevrátil. Erika říkala, že by se to dobře hodilo do mixu krátkých zpráv.“

„Panebože, ta ženská s tebou doslova orá.“

„Ani bych neřekl. Jenže mně se to vůbec nedaří, je to strnulý a vyumělkovaný.“

„Mám se ti na to mrknout?“

„To budu rád, ale napřed na tom musím ještě trochu zapracovat. V tomhle stavu bych se styděl to někomu ukázat.“

„Jak myslíš. Ale no tak, Andreji, pojďme se aspoň najíst, pak se můžeš vrátit a pokračovat, když jinak nedáš,“ řekl Mikael a pohlédl na Andreje.

Na tuhle chvíli bude dlouho vzpomínat. Andrej měl na sobě hnědé kostkované sako a bílou košili, zapnutou až ke krku. Vypadal jako filmový herec, každopádně se ještě víc než kdy jindy podobal mladému Antoniu Banderasovi. Nejistému Antoniu Banderasovi.

„Já bych tu přece jen radši zůstal a dal to do pořádku,“ řekl váhavě. „Mám jídlo v ledničce, můžu si ho ohřát v mikrovlnce.“

Mikael chvíli uvažoval, jestli by Andrejovi nemohl ze své seniorské pozice nařídit, aby s ním šel na pivo, ale pak řekl:

„Fajn, uvidíme se zítra. A jak se jim na venkově daří? Zatím žádný obrázek vraha?“

„Vypadá to, že ne.“

„Třeba zítra vymyslíme nějaký jiný řešení. Tak se opatruj,“ řekl Mikael, vstal a oblékl si kabát.

Lisbeth si vzpomněla, že kdysi dávno četla něco o savantech v časopise Science. Italský matematik Enrico Bombieri se v jednom článku odvolával na epizodu z knihy Olivera Sackse Muž, který si pletl manželku s kloboukem, v níž si dvě autistická a mentálně zaostalá dvojčata vzájemně vyměňovala obrovská prvočísla, jako by měla před očima jakousi neviditelnou matematickou krajinu nebo jako by odhalila skrytý přístup k jejich záhadě.

Skutečnost však byla taková, že schopnost dvojčat a Lisbetin záměr byly dvě různé věci. Přesto mezi nimi tušila jakousi spřízněnost a rozhodla se ten nápad vyzkoušet, i když si od toho moc neslibovala. Otevřela zašifrovanou složku z NSA a svůj program faktorizace pomocí eliptických křivek a pak se znovu obrátila k Augustovi. Chlapec kýval horní částí těla sem a tam.

„Prvočísla. Máš rád prvočísla,“ začala Lisbeth.

August se na ni ani nepodíval a dál kolébal trupem.

„Já je mám taky ráda,“ pokračovala Lisbeth. „Ale teď mě hlavně zajímá jedna konkrétní věc. Říká se jí faktorizace. Víš, co to je?“

August se kýval, zíral do stolu a nezdálo se, že by něco chápal.

„Prvočíselná faktorizace spočívá v tom, že nějaké číslo rozložíme na prvočísla, na součin jeho prvočíselných faktorů. Rozumíš?“

August nepohnul ani brvou a Lisbeth si řekla, že by měla radši držet hubu.

„Podle základní věty aritmetiky se dá každý přirozený číslo jednoznačně rozložit na prvočinitele a to je podle mě naprosto úžasný. Třeba takový obyčejný číslo jako 24 se dá zapsat několika různými způsoby, například jako součin 12 × 2, 3 × 8, nebo 4 × 6, ale přesto existuje jen jediný způsob prvočíselné faktorizace, a sice rozklad na součin prvočísel 2 × 2 × 2 × 3. A každý přirozený číslo jde takto jednoznačně rozložit, rozumíš? Problém je jen v tom, že vynásobit prvočísla a získat vysoký přirozený číslo je snadný, ale přitom je naprosto beznadějný postupovat opačným směrem a dostat se zpátky k prvočíslům, a jeden pitomec právě tohohle využil ve svý tajný zprávě. Chápeš? Jako když sliješ dohromady dvě různý šťávy nebo uděláš nějakej drink: smíchat složky jde snadno, ale zpětně je oddělit je prakticky nemožný.“

August neřekl ani slovo, ale aspoň se přestal kolébat.

„Tak teď zkusíme, jestli jsi dobrej i v prvočíselný faktorizaci, Auguste. Co ty na to?“

Chlapec se ani nehnul.

„Takže to beru jako souhlas. Začneme s číslem 456.“

August měl skelný, nepřítomný pohled a Lisbeth si ještě jasněji uvědomila, že celý ten nápad je čiré bláznovství.

Venku byla zima a větrno, ale Mikaelovi dělal chlad dobře. Alespoň ho trošku probral z otupělosti. Ulice zely prázdnotou a on si znovu vzpomněl na svou dceru Pernillu, na její slova, že hodlá „doopravdy psát“, a taky samozřejmě na Lisbeth a toho chlapce. Co asi dělají? Cestou do kopce na Hornově ulici zašilhal po fotce ve výkladní skříni.

Obrázek ukazoval šťastné, bezstarostné lidi na večírku, a přestože to určitě nebyla pravda, Mikaela náhle přepadl pocit, že od chvíle, kdy on sám takhle postával s drinkem v ruce, uplynula už celá věčnost. Na kratičký okamžik zatoužil být někde daleko odsud. Pak se otřásl, protože mu připadalo, že ho někdo sleduje. Obrátil se a hned mu bylo jasné, že to byl falešný poplach, který zřejmě zapříčinily překotné události posledních dnů.

Za ním stál jeden jediný člověk: oslnivě krásná žena v červeném kabátě s rozpuštěnými, světle medovými vlasy, která se na něj plaše a nejistě usmála. Mikael jí úsměv vyčkávavě oplatil a chystal se pokračovat v cestě, ale přesto neodolal a spočinul na ní pohledem, možná dokonce trošku překvapeně, jako by čekal, že se promění v někoho jiného, v někoho trochu obyčejnějšího.

Žena však byla každou vteřinou ještě úchvatnější a zářivější, vypadala jako královna, jako hvězda, která nedopatřením spadla na Zemi mezi běžné smrtelníky, a Mikael ji v prvotním okouzlení vůbec nevnímal, nedokázal by popsat jediný její specifický rys. Působila jako klišé, jako přelud z nějakého módního časopisu.

„Můžu vám s něčím pomoct?“ zeptal se.

„Ne, ne,“ odpověděla žena a zdálo se, že je na rozpacích, ačkoli její nejistota byla až příliš šarmantní.

Tohle nebude žádná stydlivka. Spíš se tvářila, jako by jí patřil celý svět.

„Dobře, tak hezký večer,“ řekl Mikael a obrátil se, ale žena ho nervózním zakašláním zdržela.

„Nejste náhodou Mikael Blomkvist?“ zeptala se ještě nejistěji, s pohledem upřeným na kočičí hlavy.

„Ano, to jsem,“ odvětil Mikael a zdvořile se usmál.

Snažil se o běžný zdvořilý úsměv, jaký by věnoval komukoli jinému.

„Jen vám chci říct, že jsem vás vždycky obdivovala,“ pokračovala kráska, zvedla hlavu a zabodla do něj temné oči.

„To mě těší, ale od chvíle, kdy jsem naposledy napsal něco rozumného, už uplynulo hodně vody. A kdo jste vy?“

„Jmenuju se Rebecka Svenssonová,“ odpověděla žena. „Žiju ve Švýcarsku.“

„A teď jste přijela na návštěvu domů?“

„Bohužel jen nakratičko. Švédsko mi moc chybí. Dokonce i stockholmský listopad.“

„Tak to na tom musíte být dost špatně.“

„Cha, to tedy ano! Ale tak už to se steskem po domově bývá, ne?“

„Jak to myslíte?“

„Že je člověku smutno i po tom nepříjemném.“

„Asi máte pravdu.“

„A víte, jak se léčím? Sleduju švédský tisk. Myslím, že v posledním roce mi v Miléniu neutekl jediný článek,“ pokračovala žena. Mikael si ji znovu prohlédl a tentokrát si všiml každičkého kousku oblečení od černých lesklých bot na vysokém podpatku až po modře pruhovanou kašmírovou šálu. Všechno bylo drahé a exkluzivní.

Rebecka Svenssonová na typickou čtenářku Milénia rozhodně nevypadala, ale na druhou stranu neměl důvod nahlížet na bohaté Švédy žijící v zahraničí s takovýmito předsudky.

„Pracujete?“ zeptal se.

„Jsem vdova.“

„Rozumím.“

„Někdy se strašně nudím. Kam máte namířeno?“

„Zrovna jsem se chystal něco pojíst a zajít si na skleničku,“ odpověděl Mikael a ihned mu došlo, že to nebyla nejvhodnější replika. Byla příliš vyzývavá a otřepaná, ale aspoň to byla pravda. Skutečně si chtěl někam zajít na skleničku a dát si něco k jídlu.

„Mohla bych vám dělat společnost?“ otázala se Rebecka.

„Bude mi potěšením,“ řekl váhavě Mikael a v tu chvíli se žena letmo dotkla jeho ruky — pravděpodobně neúmyslně, tedy přinejmenším tomu chtěl věřit. Stále se tvářila nesměle. Pomalu stoupali do kopce a míjeli řadu galerií.

„To je moc příjemná procházka,“ řekla žena.

„Dost mě zaskočila.“

„Když jsem se ráno vzbudila, nic podobného mi vůbec nepřišlo na mysl.“

„A co jste čekala?“

„Že to bude stejná otrava jako obyčejně.“

„Nevím, jestli dnes budu nejzábavnější společník,“ řekl Mikael. „Zrovna pracuju na jedné reportáži a jsem v tom až po uši.“

„Nepřeháníte to s prací?“

„Možná.“

„Pak by vám určitě neškodilo udělat si menší přestávku,“ řekla žena a věnovala mu neodolatelný úsměv, v němž probleskla jakási touha nebo tajemný příslib, a Mikael měl náhle pocit čehosi povědomého, jako by ten úsměv už někdy viděl, ačkoli v jiné podobě, jak to bývá v křivém zrcadle.

„Nesetkali jsme se už někdy?“ zeptal se.

„To sotva. Tedy já jsem vás viděla asi tisíckrát na fotce a v televizi.“

„Žila jste někdy ve Stockholmu?“

„Jen jako malá holka.“

„A kde jste tehdy bydlela?“

Žena neurčitě pokynula k Hornově ulici.

„Byly to hezké časy,“ řekla. „Staral se o nás tatínek. Občas na to vzpomínám. Chybí mi.“

„Už nežije?“

„Zemřel hodně mladý.“

„To je mi líto.“

„Ano, občas ho postrádám i dnes. Kam jdeme?“

„Vlastně ani nevím,“ odpověděl Mikael. „Zrovna tady je jeden prima podnik, jmenuje se Bishops Arms. Znám se s majitelem. Je to moc příjemné místo.“

„Určitě…“

V ženině tváři se znovu objevil onen rozpačitý, stydlivý rys a její ruka opět zašátrala po jeho prstech. Mikael si ani tentokrát nebyl jistý, jestli to bylo úmyslné, či ne.

„Nebo vám nepřipadá dostatečně na úrovni?“

„Ale ano, jistě,“ řekla omluvně Rebecka, „jenže v restauracích mám pocit, že mě všichni okukují. Už jsem narazila na spoustu hnusáků.“

„To věřím.“

„Nevadilo by vám…“

„Copak?“

Žena znovu sklopila oči a zrudla — ano, a Mikael si v první chvíli řekl, že ho snad šálí zrak. Copak dospělí se takhle červenají? Ale Rebecka Svenssonová ze Švýcarska, kterou odhadl na takových sedm milionů dolarů, opravdu zrudla jako školačka.

„A co kdybychom si raději dali skleničku nebo dvě u vás doma?“ pokračovala. „Bylo by to příjemnější.“

„Jo…“

Mikael zaváhal.

Potřeboval se vyspat a zítra ráno být naprosto fit. Přesto váhavě odpověděl:

„Proč ne, samozřejmě. Mám doma láhev barola,“ a na okamžik zadoufal, že ho návštěva trošku rozptýlí, že ho čeká malé vzrušující dobrodružství.

Nedokázal se však zbavit pochybností. Jindy v podobných situacích žádné přehnané zábrany nemíval a upřímně řečeno, na ženský zájem byl rovněž zvyklý. Všechno šlo sice hrozně rychle, ale ani to ho nijak nerozhodilo a obyčejně k takovému vývoji událostí přistupoval bez jakékoli sentimentality. Takže to nebyla jen rychlost: spíš se mu něco nezdálo na samotné Rebecce Svenssonové.

Byla příliš mladá a krásná na to, aby pronásledovala upoceného, sedřeného, stárnoucího novináře. V jejím pohledu bylo cosi podivného, zarážely ho neustálé přechody mezi studem a odvahou i zdánlivě nevinné dotyky jejích prstů. Vše, co se mu zpočátku zdálo tak neodolatelné, mu nyní připadalo plánované a vykalkulované.

„To je fajn, nebudu vás dlouho zdržovat, abych vám nepokazila reportáž,“ řekla Rebecka.

„Za svoje reportáže samozřejmě nesu plnou odpovědnost,“ odvětil Mikael a snažil se jí úsměv oplatit.

Moc přirozenosti v něm ovšem nebylo a Mikael si všiml, že jí v očích zakmitlo něco děsivého a zavanul z nich ledový chlad, který se však ve vteřině proměnil v pravý opak, ve vřelou něhu, jako když velká herečka dává na odiv své umění, a on stále silněji cítil, že něco není v pořádku. Dosud však nevěděl, co to je, a taky před ní nechtěl — alespoň prozatím — dát najevo své pochybnosti. Toužil té záhadě přijít na kloub. Co se to děje? Nedokázal se zbavit pocitu, že je to důležité.

Společně kráčeli po Bellmanově ulici, ale Mikael už neměl v úmyslu zvát Rebecku k sobě domů, potřeboval jen čas, aby si vše důkladně promyslel. Znovu na ni pohlédl. Opravdu byla nádherná, přesto ho však nezaujala její krása, ale spíš něco jiného, něco skrytého, na hony vzdáleného světu elegance a módních žurnálů. V tom okamžiku považoval Rebecku Svenssonovou pouze za záhadný oříšek, který chtěl rozlousknout.

„Tohle je příjemná čtvrť,“ prohodila Rebecka.

„Není nejhorší,“ odvětil zamyšleně Mikael a pohlédl nahoru k Bishops Arms.

Šikmo před hostincem na křižovatce s Tavastskou ulicí stál vytáhlý hubený muž s černou kšiltovkou a tmavými brýlemi a díval se do mapy. Vypadal jako turista. V ruce nesl cestovní tašku, na sobě měl bílé tenisky a černou koženou bundu s velkým ohrnutým kožešinovým límcem a Mikael by si ho za běžných okolností určitě vůbec nevšiml.

Nyní však už nebyl jen nezúčastněným pozorovatelem a mužovy pohyby mu připadaly příliš nervózní a křečovité. Samozřejmě to mohl být jen důsledek Mikaelovy podezíravosti, ale chlapíkovo roztržité zacházení s mapou bylo evidentně hrané. Muž zvedl hlavu a pohlédl na Mikaela a jeho společnici.

Několik vteřin je se zájmem sledoval a pak znovu sklopil oči k mapě, ale příliš úspěšně si nepočínal. Zjevně byl poněkud nesvůj, navíc se zdálo, že skrývá tvář pod kšiltem čepice, a cosi v jeho postoji — v obezřetném sklonu hlavy — Mikaelovi něco připomnělo. Pak znovu pohlédl do temných očí Rebecky Svenssonové.

Dlouho a pronikavě si ji měřil a ona po něm ostýchavě pokukovala. Mikael ji však nadále probodával tvrdým, soustředěným pohledem, a když Rebecce ztuhl obličej, Mikael se na ni poprvé upřímně usmál.

Usmál se, protože náhle všechno dokonale pochopil.

KAPITOLA 22

Večer 23. listopadu (švédského času)

Lisbeth Salanderová vstala od kuchyňského stolu, aby Augusta nerušila. Chlapec má beztak vlastního trápení dost a kromě toho byl její nápad naprosto uhozený.

To je klasika — člověk od těch chudáků savantů vždycky očekává hotové zázraky, ačkoli i Augustův dosavadní výkon je více než obdivuhodný. Lisbeth znovu vyšla na verandu a opatrně si ohmatávala ránu, která ji stále bolela, když vtom zaslechla škrábání tužky po papíře. Otočila se, vrátila se do kuchyně a v dalším okamžiku se usmála.

August napsal:

23 × 3 × 19

Lisbeth se svezla na židli, ale tentokrát se na chlapce ani nepodívala a pochválila ho:

„Prima! Jsi šikula. Teď zkusíme něco trochu těžšího. Třeba 18 206 927.“

August se přikrčil a Lisbeth si řekla, že tohle je už opravdu moc: copak na něj může zničehonic vychrlit osmiciferné číslo? Ale pokud chtějí mít alespoň malinkou naději na úspěch, musejí se dostat ještě mnohem výš. August se znovu začal nervózně pohupovat nad stolem, ale přesto se sklonil k papíru a napsal:

9419 × 1933

„Bezva, a co třeba 971 230 541?“

983 × 991 × 997, napsal August.

„Prima,“ řekla Lisbeth a pokračovala dál.

Před černou krychlí se zrcadlovými stěnami, kde sídlila hlavní budova Fort Meade, na frekventovaném parkovišti v blízkosti velkého radaru obaleného satelitními anténami stála Alona s Edem. Ed nervózně žmoulal klíčky od auta a upíral pohled ke vzdálenému elektrickému plotu, oddělujícímu areál od okolního lesa. Ed měl opravdu nejvyšší čas vyrazit na letiště, ale Alona ho nechtěla pustit. Položila mu ruku na rameno a kroutila hlavou.

„To je zlej sen.“

„Jo, máš pravdu, je to přinejmenším pozoruhodný.“

„Takže každičký z kódových slov, co jsme zachytili u těch Spiders — Thanos, Enchantress, Zemo, Alkhema, Cyclone a další —, všechny ty postavy se vyznačujou hlavně tím, že jsou…“

„… že jsou v tom komiksu nepřáteli Wasp.“

„To je padlý na hlavu.“

„Jo, psycholog by z toho určitě vydedukoval něco zajímavýho.“

„Musí to být nějaká chorobná posedlost.“

„Bezpochyby. Skoro bych řekl, že nenávist,“ prohlásil Ed.

„Koukej na sebe dávat velkej pozor.“

„Nezapomínej, že jsem bejval hodně vostrej kluk.“

„To už je dávno, Ede, a od tý doby jsi pořádně přibral.“

„S kilama to nemá co dělat. Vždyť víš, co se říká: Kluka můžeš dostat z ghetta…“

„… ale ghetto z kluka nedostaneš nikdy.“

„Toho se člověk nezbaví. Navíc mi ve Stockholmu pomůže Úřad rádiovýho zpravodajství. Mají stejnej zájem jako já, taky chtěj tu hackerku jednou provždy důkladně klepnout přes prsty.“

„A co když to zjistí Jonny Ingram?“

„To by nebylo nejlepší. Ale určitě je ti jasný, že jsem si taky trošku připravil terén, mimo jiný jsem ztratil pár slov s O’Connorem.“

„Já to tušila. A může pro tebe něco udělat?“

„Jasně.“

„Tak to je bomba.“

„Zdá se, že banda Jonnyho Ingrama má dokonalej přehled o průběhu švédskýho vyšetřování.“

„Máš podezření, že se napíchli na švédskou policii?“

„Možná, nebo mají jinej zdroj, třeba nějakýho kariéristickýho zmetka u tajný služby. Dám ti kontakt na dva svý nejlepší hackery, takže v tom budeš moct taky trošku zašťourat.“

„To zní dost nebezpečně.“

„Fajn, tak na to zapomeň.“

„Ale ne, docela se mi to zamlouvá.“

„Díky, Alono. Dám ti vědět.“

„Tak šťastnou cestu,“ popřála mu Alona. Ed se vzdorně usmál, sesul se na sedadlo a vyrazil na cestu.

Mikael sám sobě nedokázal vysvětlit, jak se mu podařilo rozluštit záhadu Rebecky Svenssonové. Možná ho zarazilo cosi cizího, a přitom důvěrně známého v její dokonale harmonické tváři, co zároveň odkazovalo na vlastní pokroucený obraz v křivém zrcadle, možná k tomu přispěly i předtuchy a podezření, jež se postupně objevovaly při práci na reportáži. Dlouho podvědomě cítil, že něco není v pořádku, ale pravda mu neustále unikala.

Muž na křižovatce s mapou a hnědou taškou v ruce se už vydal svou cestou. Bezpochyby to byl tentýž výtečník, jehož zachytily bezpečnostní kamery na Saltsjöbadenu, a jejich setkání na tomto místě je tudíž natolik nepravděpodobné, že ho lze sotva považovat za náhodu. Mikael se na několik vteřin zastavil a přemýšlel. Pak se obrátil k ženě, jež si říkala Rebecka Svenssonová, a sebejistě jí řekl:

„Váš kamarád už odchází.“

„Můj kamarád?“ prohlásila nanejvýš překvapeně žena. „Co tím myslíte?“

„Tamhle ten,“ pokračoval Mikael a ukázal na mužova hubená záda, kymácející se směrem k Tavastské ulici.

„Děláte si legraci? Nikoho ve Stockholmu neznám.“

„Co po mně chcete?“

„Jen jsem se s vámi chtěla seznámit, Mikaeli,“ řekla žena a ruka jí sjela k halence, jako by si chtěla rozepnout knoflíček.

„Nechte toho!“ přerušil ji ostře Mikael, a zrovna když jí chtěl povědět své mínění, žena na něj vrhla ublížený a nešťastný pohled, který ho zprvu nadobro vykolejil, a on na okamžik skutečně znejistěl, jestli se přece jen nezmýlil.

„Vy se na mě zlobíte?“ zeptala se utrápeně kráska.

„Ne, ale…“

„Copak?“

„Nevěřím vám,“ řekl Mikael mnohem příkřeji, než zamýšlel. Žena se na něj rozpačitě usmála a řekla:

„Zdá se, že dnes opravdu nejste ve své kůži, Mikaeli. Necháme to na jindy, co říkáte?“

Jemně a rychle ho políbila na tvář, a než ji stačil zadržet, koketně mu zamávala a sebevědomě odklapala na vysokých podpatcích do kopce. Kráčela s nezlomnou cílevědomostí, jako by ji nic na světě nedokázalo vyvést z míry. Mikael vteřinu zvažoval, jestli ji nemá dohonit a podrobit křížovému výslechu, ale zřejmě by to k ničemu nebylo. Rozhodl se, že ji bude sledovat.

Uvědomoval si, že je to šílenství, ale nic lepšího ho nenapadlo. Vyčkal, dokud nezmizela za vrškem, a pak se vydal za ní. Přeběhl přes křižovatku a byl si naprosto jistý, že ji za chvilku dostihne. Když však došel na kopec, po Rebecce nebylo nikde ani památky. Jako by se po ní slehla zem. Kromě černého BMW, které parkovalo o kousek dál vedle jiného vozu, a mladíka s kozí bradkou v nemoderním beraním kožichu, přicházejícího z druhé strany, byla ulice zcela liduprázdná.

Kam mohli zmizet? Vždyť tu nikde nejsou žádné odbočky, žádné skryté únikové cesty. Nezašli do nějakého vchodu? Mikael pokračoval dolů k ulici Torkela Knutssona a rozhlížel se napravo i nalevo. Nikde nikdo. Minul jejich bývalou oblíbenou redakční štaci Samirův hrnec, z něhož se nyní stala libanonská restaurace Tabbouli. I ta jim samozřejmě mohla poskytnout útočiště.

Ale jak to mohli stihnout? Vždyť jí byl celou dobu v patách. Kde ta ženská ksakru vězí? Co když s tím chlápkem někde stojí a pozorují ho? Dvakrát se rychle obrátil v marné naději, že se za ním oba vynoří, a znovu jím projel ledový strach, že ho odněkud sledují puškohledem. Ale pak si řekl, že určitě dělá z komára velblouda.

Po muži ani ženě však nebylo nikde ani stopy. Mikael nakonec pátrání vzdal, zamířil domů a měl pocit, jako by vyvázl z velkého nebezpečí. Samozřejmě nevěděl, do jaké míry jsou jeho obavy opodstatněné, ale srdce mu bušilo až v hrdle. Obvykle míval pro strach uděláno, ale teď se klepal hrůzou na liduprázdné ulici. Nechápal to.

Zato ihned pochopil, s kým si musí promluvit: s Lisbetiným bývalým poručníkem Holgerem Palmgrenem. Ale napřed musí splnit svou občanskou povinnost: pokud je muž s mapou skutečně totožný s osobou na záběrech z bezpečnostních kamer Franse Baldera a on nemá nejmenší šanci ho chytit, musí o tom vyrozumět policii. Proto hned zavolal Janu Bublanskému, ale přesvědčit komisaře nebylo právě snadné.

Vždyť i jemu chvíli trvalo, než přesvědčil sám sebe. Snad k němu komisař ještě neztratil důvěru, ačkoli se Mikael v poslední době při výsleších vytáčel. Bublanski mu řekl, že na místo vyšle zásahovku.

„Z čeho soudíte, že se ten člověk nachází ve vaší čtvrti?“

„Jistě to nevím, ale rozhodně by neškodilo, kdybyste se po něm poohlédli.“

„To tedy ne.“

„Pak vám přeju hodně štěstí.“

„Je zatraceně nepříjemné, že pořád nevíme, kde se nachází August Balder,“ řekl Bublanski s jistou výčitkou v hlase.

„A taky je zatraceně nepříjemné, že od vás unikly informace,“ opáčil Mikael.

„Můžu vám prozradit, že únik informací z našich řad už jsme vyřešili.“

„Vážně? To je úžasné.“

„Obávám se, že tak úžasné to zase není. Slabých míst bude zřejmě víc, my jsme zneškodnili jen to nejmenší zlo.“

„Tak na tom budete muset ještě zapracovat.“

„Děláme, co můžeme. Ale začínám mít podezření…“

„Jaké?“

„Ale nic…“

„Fajn, nemusíte mi to vykládat.“

„Žijeme ve zvráceném světě, Mikaeli.“

„Vážně?“

„Ve světě, kde paranoidní jedinci mají víc rozumu než ti normální.“

„V tom asi máte pravdu. Dobrou noc, komisaři.“

„Dobrou noc, Mikaeli. Hlavně nedělejte žádné hlouposti.“

„Vynasnažím se,“ odvětil Mikael.

Mikael přeběhl přes Kruhovou ulici, sešel dolů do metra a odjel po červené trase do Norsborgu. Vystoupil v Liljeholmenu, kde v malém, moderně zařízeném bezbariérovém bytě už několik let bydlel Lisbetin bývalý poručník Holger Palmgren. Když starý pán uslyšel v telefonu Mikaelův hlas, zjevně se vyděsil, ale jakmile ho Mikael ujistil, že Lisbeth je v pořádku — a sám doufal, že je to pravda —, Holger byl hned vstřícnější.

Penzionovaný advokát Holger Palmgren se o Lisbeth staral od jejích třinácti let, kdy ji propustili z uzavřené psychiatrické kliniky Svatého Štěpána v Uppsale. Dnes byl z Holgera vetchý stařeček, který měl za sebou dvě nebo tři mozkové příhody. Jednu dobu se pohyboval jen s chodítkem, a někdy dokonce ani to ne.

Holgerovi ochrnula levá část obličeje a levá ruka, ale mozek mu sloužil skvěle, a navíc vynikal dlouhodobou pamětí — obzvláště ve všem, co se týkalo Lisbeth Salanderové. Nikdo neznal Lisbeth tak dokonale jako tento starý pán.

Holger Palmgren uspěl tam, kde selhali psychiatři i psychologové — ačkoli ti se o to možná zas až tak nesnažili. Dívenka prožila pekelné dětství a naprosto ztratila důvěru k dospělým i k veškerým institucím. Pak se jí ujal Holger Palmgren, kterému se podařilo ji přimět, aby se mu otevřela. Mikaelovi to připadalo jako malý zázrak. Lisbetina mlčenlivost byla postrachem všech terapeutů, Holgerovi se však svěřila se všemi bolestnými životními událostmi. Právě z toho důvodu nyní Mikael vyťukal domovní kód na Liljeholmském náměstí 96, vyjel výtahem do pátého patra a zazvonil.

„Starý příteli,“ pozdravil ho Holger a pootevřel dveře. „Hrozně rád vás zase vidím. Nejste nějaký pobledlý?“

„Špatně spím.“

„To se ani nedivím, když po vás někdo střílel. Četl jsem o tom v novinách. Je to strašlivé neštěstí.“

„Velmi mírně řečeno.“

„Stalo se ještě něco?“

„Všechno vám povím,“ řekl Mikael, posadil se na pohodlnou pohovku se žlutým látkovým potahem, umístěnou vedle balkonu, a čekal na Holgera, který se obtížně svezl do kolečkového křesla vedle něj.

Mikael mu v hrubých obrysech nastínil celý příběh, a když dospěl k podivné předtuše, jež se ho zmocnila na kamenném dláždění Bellmanovy ulice, starý pán ho ihned přerušil:

„A kdo to podle vás byl?“

„Myslím, že Kamila.“

Holger vypadal naprosto ohromeně.

„Kamila?“

„Přesně tak.“

„Panebože,“ vydechl Holger. „Co se stalo?“

„Zmizela. A mně pak začal šrotovat mozek na plné obrátky.“

„To plně chápu. A já jsem si myslel, že po Kamile se jednou provždy slehla zem.“

„Já jsem taky úplně zapomněl, že byly dvě.“

„Ano, byly, a to doslova: dvojčata, která se smrtelně nenáviděla.“

„O tom všem jsem samozřejmě věděl,“ pokračoval Mikael. „Ale pořád mi to nedocházelo a potřeboval jsem pořádně nakopnout, než se mi konečně rozbřesklo. Neustále mi vrtalo hlavou, proč se Lisbeth v téhle věci tak angažovala. Proč by se taková superhackerka zabývala nějakým obyčejným nabouráním do počítače?“

„A po mně teď chcete, abych vám pomohl do situace vnést trochu víc světla.“

„Asi tak.“

„Dobře,“ souhlasil Holger. „Základní příběh znáte, ne? Jejich matka Agneta Salanderová byla samoživitelka, pracovala jako pokladní v samoobsluze na Zinkenské ulici a vlastně si všechny tři mohly žít docela pěkně: moc peněz sice neměly — Agneta byla velice mladá a neměla možnost se dále vzdělávat —, ale byla pozorná a laskavá a skutečně se snažila dcerkám vytvořit hezký, klidný domov. Jenže problém byl v tom…“

„… že občas zaskočil na návštěvu jejich otec.“

„Ano, čas od času se objevil jejich táta Alexander Zalaščenko a jeho návštěva pokaždé skončila stejně: zamkl holčičky do dětského pokoje, odkud slyšely, jak znásilňuje a mlátí jejich matku. Jednoho dne našla Lisbeth mámu v bezvědomí na podlaze.“

„A tehdy se mu pomstila poprvé.“

„Podruhé — poprvé Zalaščenka řízla nožem do ramene.“

„Ovšem, a tentokrát po něm hodila do auta krabici od mléka naplněnou benzinem a zapálila ho.“

„Máte pravdu. Zalaščenko vzplanul jako pochodeň, utrpěl těžké popáleniny a přišel o nohu. Lisbeth skončila na uzavřeném oddělení na dětské psychiatrii.“

„A její matka v nemocnici v Äppelvikenu.“

„Ano, a to bylo pro Lisbeth ze všeho nejbolestnější. Její matce bylo tehdy teprve devětadvacet let, ale z následků týrání se už nikdy nevzpamatovala: utrpěla vážné poranění mozku a čtrnáct let prožila v ústavu. V některých obdobích vůbec nikoho nepoznávala. Lisbeth za ní chodila tak často, jak jen mohla, a snila o tom, že se máma jednoho dne uzdraví, že si budou moct promluvit a vzájemně se o sebe budou starat. Ale to se bohužel nestalo, a právě tohle je jedna z nejtemnějších událostí Lisbetina života. Viděla, jak máma postupně ztrácí síly a jak zaživa umírá.“

„Já vím, je to příšerné, ale nikdy jsem nepochopil, jakou úlohu v tom hrála Kamila.“

„To je trochu složitější a já se domnívám, že ji musíme svým způsobem omluvit. Vždyť i ona byla tehdy ještě malá holka, a než si stačila uvědomit, co se děje, stala se figurkou na šachovnici.“

„Jak to?“

„Dá se říct, že každá ze sester se postavila na jinou stranu. Ovšem, jsou to dvojvaječná dvojčata, od samého začátku se lišila jak vzhledem, tak i povahou. Lisbeth přišla na svět jako první, Kamila o dvacet minut později a všichni si ji okamžitě zamilovali. Lisbeth byla vzteklé, vzpurné dítě, ale nad Kamilou se všichni rozplývali, jaká je to nádherná princeznička, a dokonce i Zalaščenka časem zaujala. Říkám zaujala, protože když byly dívky malé, tak ho vůbec nezajímaly. Agneta pro něj byla jen děvka, a její potomci tudíž byli obyčejní parchanti, zmetci, kteří mu jen stáli v cestě. Ale přesto…“

„Ano?“

„Ani jemu neušlo, že jedno z dětí je mimořádně krásné. Lisbeth občas říkávala, že v její rodině se vyskytuje nějaká genetická porucha, a ačkoli z vědeckého hlediska by tato teorie asi neobstála, nelze popřít, že všichni Zalaščenkovi potomci se skutečně v něčem odchylovali od normálu. Lisbetina nevlastního bratra Ronalda jste přece viděl, ne? Blonďatý obr trpící chorobou zvanou kongenitální analgezie, který necítil bolest, a proto se z něj stal ideální gangster a vrah. Zato Kamila… v jejím případě se ona genetická porucha projevila naprosto výjimečnou, nadpřirozenou krásou, no a postupem času to s ní šlo stále víc z kopce. Záměrně říkám z kopce, protože jsem pevně přesvědčený, že právě krása, kterou přítomnost její vzteklé a věčně naštvané sestřičky ještě podtrhávala, byla pro Kamilu svým způsobem i neštěstím. Nad Lisbeth všichni kroutili hlavou, ale jakmile uviděli Kamilu, rozzářili se a byli z ní úplně paf. Umíte si představit, jak ji to poznamenalo?“

„Muselo to být těžké.“

„Nemám na mysli Lisbeth, u té jsem si nikdy nevšiml ani stopy po nějaké závisti, sestřin půvab ji rozhodně netrápil. Myslel jsem Kamilu. Dovedete si představit, co udělá nekritický obdiv a neustálé lichotky s malým dítětem, které nevyniká žádnou zvláštní empatií?“

„Stoupne mu to do hlavy.“

„A získá pocit moci. Když se usměje, každý hned roztaje. Když se neusměje, člověk má pocit, že upadl v nemilost, a udělal by cokoli, aby ji rozveselil. Kamila se toho velmi záhy naučila zneužívat. Dokázala mistrovsky manipulovat se svým okolím. Měla velké, výrazné kočičí oči.“

„Ty má pořád.“

„Lisbeth mi povídala, že Kamila proseděla celé hodiny před zrcadlem a nacvičovala si ten správný pohled, protože věděla, že oči jsou její nejsilnější zbraň. Dovedla jimi každého úplně očarovat, nebo naopak zmrazit — děti i dospělé. Jeden den v člověku vzbudila pocit, že je vyvolený a úžasný, a další den ho nemilosrdně odmrštila a zatratila. Byl to neblahý dar. Určitě je vám jasné, jak byla ve škole oblíbená. Všichni jí nadbíhali a ona toho všemožně zneužívala. Spolužáci jí denně nosili nějaké malé pozornosti: kuličky, bonbony, drobné peníze, korálky, brože — a tomu, kdo nic nepřinesl nebo se nechoval podle jejího gusta, ani neřekla ahoj, vlastně jí nestál za jediný pohled. Každého, kdo se někdy ocitl na výsluní její přízně, její chlad krutě zasáhl. Spolužáci se mohli přetrhnout, aby si to u ní nerozházeli. Podlézali jí — samozřejmě až na jedinou výjimku.“

„Na její sestru.“

„Přesně tak, a proto Kamila štvala spolužáky proti Lisbeth. Zosnovala přímo ďábelskou šikanu, kdy spolužáci strkali Lisbeth hlavu do záchodové mísy, nadávali jí do kreténů, debilů a kdovíčeho ještě. A takhle to pokračovalo, dokud jim nedošlo, s kým mají tu čest, ale to už je jiný příběh. A ten už znáte.“

„Lisbeth opravdu není ten typ, který by nepříteli nastavil druhou tvář.“

„To rozhodně ne. Z psychologického hlediska je ale zajímavé, že ačkoli Kamila dokonale ovládala své okolí a po libosti s ním manipulovala, u dvou nejdůležitějších osob neuspěla: u Lisbeth a u svého otce. Zlobilo ji to, a tak se usilovně snažila zvítězit i na těchto dvou frontách a využívala k tomu různých strategií. Lisbeth však na svou stranu nedostala, a proto se o ni přestala zajímat. V jejích očích to byla jen divná a protivná holka. Ale otec…“

„Byl to hotový zloduch.“

„Ano, byl to zloduch, ale právě on byl středobodem celé rodiny, kolem kterého se všechno točilo, i když se doma moc neohřál. Nepřítomní rodiče nezřídka nabudou v dětských očích přímo mystických rozměrů, ale tady to zašlo ještě mnohem dál.“

„Jak to myslíte?“

„Myslím tím, že Kamila a Zalaščenko byli nešťastná kombinace. Sama Kamila z toho tehdy ještě neměla rozum, ale zajímala ji jen jediná věc: moc. A jejímu otci, no, přestože to byl případ sám pro sebe, moc rozhodně nechyběla — živoucím důkazem byli mimo jiné i ti nešťastníci od tajné služby: na dálku na něj tlačili a kladli si požadavky, ale jakmile se mu ocitli tváří v tvář, byli takhle malincí. Ze Zalaščenka vyzařovala neskutečná arogance — tím spíš, že na něj nikdo nemohl — a nemělo smysl hlásit něco na sociálku nebo kamkoli jinam, protože měl neustále v patách své ochránce od bezpečnostní policie. Lisbeth to samozřejmě časem došlo a právě to ji přimělo vzít věci do vlastních rukou. Jenže Kamila byla úplně jiná.“

„Chtěla se mu podobat.“

„Ano, asi to tak bylo. Otec pro ni představoval jakýsi ideál — chtěla, aby z ní vyzařovala stejná síla a nedotknutelnost jako z něj. Ale ze všeho nejvíc chtěla získat jeho přízeň, toužila po tom, aby ji skutečně považoval za svou dceru.“

„Vždyť musela vědět, jak otřesně se chová k její matce.“

„Ovšemže ano, ale přesto si vybrala otce. Dalo by se říct, že se postavila na stranu moci a síly. Už jako malé holčičce se jí hnusili slabí lidé.“

„Takže se jí hnusila i vlastní matka?“

„Bohužel se domnívám, že to tak bylo. Jednou mi Lisbeth pověděla něco, na co jaktěživ nezapomenu.“

„A co?“

„Ještě nikdy jsem to nikomu neřekl.“

„Možná už je načase…“

„Ano, snad, ale potřebuju se na to trochu posilnit. Co byste řekl dobrému koňaku?“

„To není špatný nápad. Jen seďte, já láhev i skleničky přinesu,“ nabídl se Mikael a poodešel k barové skříňce z mahagonového dřeva, stojící v rohu u dveří do kuchyně.

Právě když začal pátrat mezi láhvemi, zazvonil mu iPhone. Byl to Andrej Zander — tedy přinejmenším číslo na displeji patřilo Andrejovi. Mikael hovor přijal, ale nikdo se neozval. Zaraženě nalil do dvou skleniček koňak Rémy Martin a znovu se posadil vedle Holgera Palmgrena.

„Tak povídejte.“

„Vlastně nevím, čím bych měl začít. Ale pokud si vzpomínám, byl krásný letní den a Kamila s Lisbeth seděly zamčené ve svém pokojíku.“

KAPITOLA 23

Večer 23. listopadu

August opět strnul. Tenhle úkol byl nad jeho síly. Čísla byla příliš vysoká a chlapec nepopadl tužku jako obvykle, ale pevně sepnul ručky, až mu zbělely klouby, a dokonce uhodil hlavou o desku stolu. Lisbeth by se ho měla pokusit nějak uchlácholit nebo se aspoň postarat, aby si neublížil.

Ale ona chlapce vůbec nevnímala. Myslela na zašifrovanou složku a bylo jí jasné, že touto cestou se nikam nedostane. Není divu — jak by August mohl uspět tam, kde selhaly i superpočítače? Od začátku to byly jen bláznivé iluze. August předvedl úžasný výkon, ale Lisbeth se nedokázala ubránit zklamání. Vyšla ven do tmy a zadívala se na pustou kamenitou krajinu, porostlou plevelem, na příkré návrší, pod nímž ležela pláž a zasněžený plácek s opuštěným přístřeškem.

V létě tu určitě musí být nádherně, ale teď všechno zelo prázdnotou. Čluny odpočívaly na břehu, nikde nebylo vidět živou duši. Okna na druhé straně jezera byla temná a znovu začalo prudce fučet. Lisbeth se to místo zamlouvalo — tedy přinejmenším jako skrýš na konci listopadu.

Nebylo příliš pravděpodobné, že uslyší vrčení motorového člunu. Jediné parkoviště se nacházelo pod svahem vedle koupaliště, a pokud by se někdo chtěl dostat do domu, musel by se vyškrábat po strmých dřevěných schodech nahoru. Pod rouškou tmy by se k nim samozřejmě mohl nenápadně přikrást, ale Lisbeth doufala, že se v noci vyspí. Potřebovala to. Rána ji stále bolela, a možná právě proto ji tak zkrušil Augustův neúspěch, ačkoli ke svým pokusům od začátku přistupovala dost skepticky. Ale když se vrátila do chaty, všechno bylo jinak.

„Víte, za běžných okolností se Lisbeth o počasí ani o své okolí vůbec nezajímá,“ vyprávěl Holger Palmgren. „Vidí jen to podstatné, ostatní z hlavy rovnou vymaže. Ale tentokrát se zmínila, že na Lundskou ulici a do Skinnarvikského parku svítilo slunce. Slyšela dětský smích. Snad tím chtěla říct, že lidé venku za oknem byli šťastní. Chtěla zdůraznit ten kontrast. Děti lízaly zmrzlinu, pouštěly draky a hrály si s míčem, zatímco Kamila a Lisbeth seděly zamčené v dětském pokoji a poslouchaly, jak otec znásilňuje a mlátí jejich mámu. Myslím, že se to stalo těsně předtím, než mu to Lisbeth tak nelítostně oplatila. Ale já pořád přeskakuju z jedné věci na druhou. Týrání u nich bylo prakticky na denním pořádku a vždycky postupovalo podle stejného scénáře: Zala se obvykle vynořil někdy odpoledne nebo večer, vždycky pořádně pod parou, prohrábl Kamile vlasy a prohodil: ‚Jak může taková hezká holčička mít tak hnusnou sestru?‘ Pak obě děvčata zavřel do pokoje, usídlil se v kuchyni a pokračoval v pití. Lil do sebe čistou vodku a zpočátku obvykle mlčel, jen si pomlaskával jako hladová šelma. Po chvíli zamumlal: ‚Copak dneska dělá ta moje kurvička?‘, což na jeho poměry znělo skoro láskyplně. Ale potom Agneta udělala nějakou chybu — nebo lépe řečeno Zalaščenko si nějakou vymyslel — a vzápětí přišla první rána, pořádný políček s poznámkou: ‚Myslím, že dnes moje kurvička moc hodná nebyla.‘ Pak Agnetu zatáhl do ložnice, kde ji dál fackoval, a po nějaké době došlo na pěsti. Lisbeth to poznala podle zvuku. Při každé ráně přesně věděla, jak daleko to zašlo. Následovaly kopance. Zala do mámy kopal, mlátil s ní o zeď a neustále jí nadával do cour, špindír a děvek a to ho vzrušovalo. Její utrpení do něj vlilo nový elán. Jakmile ležela do krve zmlácená na zemi, znásilnil ji, a když byl v nejlepším, řval na ni ještě větší nechutnosti. Pak bylo chvíli ticho, tedy kromě Agnetiných zdušených vzlyků a jeho funění. Potom vstal, dal si další lok vodky, vrčel, nadával a plival na podlahu. Občas odemkl dveře do dětského pokoje a zachroptěl, že máma už je zase hodná. Nakonec vypadl a práskl za sebou dveřmi. To byl klasický průběh jejich soužití, ale jednoho dne se něco stalo.“

„Co?“

„Dětský pokoj byl hodně malý, postele stály blízko u sebe, ačkoli se holky snažily být jedna od druhé co nejdál. Při otcových návštěvách seděly každá na své posteli přímo naproti sobě. Obvykle mezi nimi nepadlo ani slovíčko a vyhýbaly se vzájemným pohledům. Tentokrát se Lisbeth povětšinou dívala z okna na Lundskou ulici, a proto jí tak silně utkvělo v hlavě krásné léto a hrající si děti. Ale pak se obrátila k sestře a tehdy to uviděla.“

„Co?“

„Kamilinu pravou ruku. Úmyslně bušila pěstí do matrace a na první pohled na tom vlastně nebylo nic divného, mohly to být jen nervózní nutkavé pohyby a Lisbeth to tak zprvu také pochopila. Ale pak si všimla, že ruka bije ve stejném rytmu s ranami, které se ozývaly z ložnice, a podívala se Kamile do obličeje. Oči jí vzrušeně svítily, a co bylo ze všeho nejodpornější — v tu chvíli se podobala Zalovi. Lisbeth tomu napřed nechtěla věřit, ale pak jasně viděla, že se Kamila usmívá. Byl to jen letmý úsměšek, ale Lisbeth hned došlo, že Kamila je na otcově straně, že tu jeho neskutečnou bohorovnost obdivuje, a co hůř, že s jeho ranami souhlasí, že mu fandí.“

„To zní šíleně.“

„Ale bylo to tak, a víte, co udělala Lisbeth?“

„Ne.“

„Zachovala naprostý klid, posadila se vedle Kamily a skoro něžně ji vzala za ruku. Hádám, že Kamila nic netušila. Možná si myslela, že u ní sestra hledá útěchu a porozumění, koneckonců se už staly i podivnější věci. Lisbeth jí vyhrnula rukáv od blůzičky a v dalším okamžiku…“

„Ano?“

„… jí zaryla nehty do masa až na kost a hrozivě ji drápla. Na postel vystříkla krev a potom Lisbeth strhla Kamilu na zem a pohrozila, že ji i s fotrem zabije, jestli to týrání a znásilňování neskončí. Kamila pak vypadala, jako by unikla z drápů bengálskému tygrovi.“

„Proboha!“

„Dovedete si představit, jak se ty holky nenáviděly. Agneta i sociální pracovnice se obávaly, aby to neskončilo ještě hůř, a tak je držely co nejdál od sebe. Dokonce Kamile na nějakou dobu zajistily i náhradní domov, přesto bylo jasné, že na sebe dřív či později někde narazí, ale kupodivu k tomu nedošlo. Zato se stalo něco jiného. Agneta utrpěla vážné poranění mozku, Zalaščenko skoro uhořel a Lisbeth skončila na psychiatrii. Pokud vím, sestry se od té doby viděly jen jednou — už je to několik let — a dopadlo to dost špatně, i když podrobnosti neznám. Dnes je Kamila už dlouho nezvěstná. Poslední stopu představuje pěstounská rodina z Uppsaly, u které žila, jmenovali se Dahlgrenovi. Jestli chcete, seženu vám na ně telefon. V osmnácti nebo devatenácti letech si sbalila tašku, odjela do ciziny a od té doby jsem o ní neslyšel. Proto jsem od toho okamžiku, kdy jste mi pověděl, že jste se s ní setkal, jako na jehlách. Dokonce ani Lisbeth s tím svým detektivním talentem ji nevyčmuchala.“

„Copak ona se o to pokoušela?“

„Ano, během dědického řízení po otcově smrti.“

„To jsem nevěděl.“

„Lisbeth se o tom zmínila jen tak mimochodem. Samozřejmě po Zalovi nechtěla ani korunu, bylo jí jasné, že to jsou všechno špinavé peníze, ale hned ji trklo, že v tom něco nehraje. Celkově šlo o majetek v hodnotě čtyř milionů korun; zahrnoval statek v Gosseberze, část cenných papírů, polozbořenou fabriku v Norrtälje a nějakou chatu. Není to málo, to rozhodně ne, ale…“

„… ale mělo by toho být mnohem víc.“

„Ano, a Lisbeth věděla lépe než kdo jiný, že její otec řídil zločinecké impérium, takže čtyři miliony pro něj byly pouhý pakatel.“

„Proto ji zajímalo, jestli hlavní podíl nepřipadl Kamile.“

„Myslím, že přesně tohle ji trápilo, nesnesla pomyšlení, že by se ty peníze staly příčinou dalšího zla. Ale nikam se nedostala.“

„Kamila určitě změnila totožnost.“

„Předpokládám, že ano.“

„Myslíte, že Kamila převzala otcův obchod s bílým masem?“

„Možná ano, možná taky ne. Nebo se pustila do něčeho zbrusu nového.“

„Do čeho třeba?“

Holger Palmgren zavřel oči a důkladně si přihnul koňaku.

„To samozřejmě nevím, Mikaeli, ale když jste mi vyprávěl o Fransi Balderovi, něco mě napadlo. Víte, proč je Lisbeth takový machr přes počítače? Víte, jak to všechno začalo?“

„Nemám zdání.“

„Tak já vám to povím: něco mi totiž říká, jestli se právě v tom neskrývá klíč k celé záhadě.“

Když se Lisbeth vrátila z verandy a uviděla Augusta, jak se křečovitě a nepřirozeně choulí u stolu, vzpomněla si na své vlastní dětství.

Přesně tak se na Lundské ulici cítila, dokud si jednoho dne neuvědomila, že musí předčasně dospět, aby se mohla otci pomstít. To jí situaci samozřejmě neusnadnilo: pro malé dítě to bylo hrozné břemeno, ale její tehdejší rozhodnutí přesto stálo na počátku skutečného a smysluplného života. Žádnej zasranej všivák, jako byl Zalaščenko nebo vrah Franse Baldera, si nebude jen tak beztrestně běhat po světě. Žádnej takovej prevít neujde trestu. Proto popošla k Augustovi a slavnostně mu přikázala:

„Teď si půjdeš pěkně lehnout, a až se vzbudíš, nakreslíš toho hajzla, co ti zabil tátu. Zapiš si to za uši!“

Chlapec přikývl a odvlekl se do ložnice. Lisbeth otevřela notebook a pustila se do pátrání po Lassem Westmanovi a jeho kumpánech.

„Nevěřím, že by se Zalaščenko nějak zvlášť zajímal o počítače,“ vykládal Holger Palmgren. „Přece jen byl ze starší generace. Možná si jen potřeboval vést nějaké pokoutní účetnictví, aby mu do něho neviděli ti jeho komplici. Jednoho dne si na Lundskou přivezl počítač značky IBM a postavil ho na psací stůl k oknu. Pochybuju, že do té doby někdo z rodiny viděl počítač na vlastní oči, Agneta na podobné extravagance peníze rozhodně neměla. Zalaščenko pod nejkrutějšími pohrůžkami všem zakázal se k počítači byť jen přiblížit, ovšem z čistě pedagogického hlediska to byl možná dobrý tah: jen tím podnítil Lisbetinu zvědavost.“

„Zakázané ovoce chutná nejlíp.“

„Lisbeth tehdy bylo asi jedenáct. Stalo se to předtím, než podrápala Kamile pravačku a než otce bodla nožem a hodila po něm zápalnou bombu — zkrátka a dobře ještě předtím, než se z ní stala ta Lisbeth, kterou známe. Kromě vymýšlení plánů na zneškodnění Zalaščenka se většinou nudila, protože neměla žádné kamarády. Nejen proto, že ji Kamila před ostatními dětmi neustále očerňovala a pečlivě dbala na to, aby se sestrou nikdo ani nepromluvil, ale taky proto, že byla jiná než ostatní. Lisbeth byla mimořádně inteligentní, ale těžko říct, jestli si to tehdy uvědomovala. Učitelé její nadání neodhalili, ačkoli právě ono bylo příčinou její odlišnosti. Škola pro ni znamenala jen nebetyčnou otravu, učení jí připadalo snadné a samozřejmé. Všechno pochopila pouhým mrknutím oka, a tak tam většinou jen seděla, zarytě mlčela a v myšlenkách se toulala bůhvíkde. Myslím, že už tehdy měla nějaké koníčky — učebnice matematiky pro starší děti a podobně, ale v podstatě byla intelektuálně vyprahlá. Většinou jen vysedávala nad Marvelovými komiksy, které sice byly hluboko pod její úroveň, ale zřejmě plnily jistou terapeutickou funkci.“

„Jak to myslíte?“

„Nerad Lisbeth podrobuju nějakému psychologickému rozboru — ta by mi dala, kdyby to slyšela. Ale komiksy se přímo hemžily superhrdiny, kteří bojovali s různými padouchy a brali spravedlnost do vlastních rukou, takže v tomto smyslu to nepochybně byla vhodná četba, protože právě oni ji do určité míry nasměrovali.“

„Domnívala se, že se taky musí stát superhrdinkou?“

„Svým způsobem ano, i když pouze ve svém vlastním omezeném dětském světě. V té době samozřejmě nevěděla, že Zalaščenko je bývalý špičkový sovětský špion, který díky důležitým státním tajemstvím získal zcela unikátní společenské postavení, a stejně tak neměla nejmenší zdání o existenci nějaké zvláštní sekce v rámci bezpečnostní policie, která nad ním držela ochrannou ruku. Ovšem podobně jako Kamila vytušila, že ho obestírá jakási aureola nedotknutelnosti. Čas od času se u nich objevil jistý pán v šedém kabátě a naznačoval, že jejich otci se nesmí přihodit nic zlého, že nesmí být vystaven žádným nepříjemnostem. Lisbeth brzy vytušila, že proti Zalaščenkovi nezmůže nic ani policie, ani jiné instituce. Kdyby ho někde nahlásila, skončilo by to jen další návštěvou dědka v šedém převlečníku.

Ne, Lisbeth o Zalově minulosti nic nevěděla, stejně tak nevěděla o zpravodajských službách ani o zastíracích manévrech. Ale v hloubi duše cítila strašlivou bezmoc a to ji nesmírně bolelo. Bezmoc, Mikaeli, může mít na psychiku člověka naprosto zhoubný vliv, a než Lisbeth dostatečně vyspěla, aby jí dokázala čelit, potřebovala místo, kde by se mohla ukrýt a nabrat síly. A takovým místem pro ni byl svět superhrdinů. Mnoho mých vrstevníků by se mi samozřejmě vysmálo, ale já dobře vím, že literatura — ať už jde o komiksy, nebo o uznávané klasické romány — má pro vývoj člověka velký význam, a taky vím, že Lisbeth se obzvlášť upnula na jednu mladou hrdinku, která se jmenovala Janet van Dyne.“

„Van Dyne.“

„Ano, byla to dcera bohatého vědce, kterého zavraždil nějaký mimozemšťan, pokud si dobře pamatuju, a Janet pak vyhledala jednoho z tátových kolegů, který pro ni v laboratoři vyrobil speciální výbavu: implantoval jí křídla a dal jí schopnost se podle potřeby zvětšovat nebo zmenšovat. No prostě to byla nepřekonatelná dobrodružka, která nosila černožluté oblečení jako vosa, a proto si říkala Wasp. A hlavně byla naprosto neporazitelná.“

„Haha, to jsem nevěděl. Tak odtud je ta její přezdívka!“

„Myslím, že nejde jen o přezdívku. O tomhle jsem samozřejmě nic nevěděl — já jsem byl jen natvrdlý páprda, který Fantomovi pořád říkal postaru Dragos. Ale když jsem poprvé uviděl obrázek Wasp, dočista jsem zkoprněl, prostě to byla celá Lisbeth — a svým způsobem je taková i nadále. Myslím, že značnou část svého stylu převzala právě od téhle postavičky, i když to nechci zbytečně zveličovat: Wasp byla jen komiksová hrdinka, zatímco Lisbeth je naprostá realistka, ale velice ji zajímal přerod, kterým Janet van Dyne musela projít, než se z ní stala Wasp. Niterně cítila, že ji čeká stejně drastická proměna: z dítěte a oběti se musí přeměnit v drsnou holku, která dokáže zneškodnit špičkového špiona a naprosto bezohledného parchanta.

Podobné myšlenky ji pronásledovaly ve dne v noci a v této přechodné fázi pro ni byla důležitou inspirací právě Wasp. Jenže pak na to přišla Kamila — ta holka dokázala neuvěřitelným způsobem vyslídit lidské slabosti. Jako by měla citlivá tykadla, kterými uměla vyhmátnout zranitelná místa a vzápětí do nich udeřila. Okamžitě začala Wasp všemožně zesměšňovat, ale to nebylo všechno: dokonce si zjistila jména Waspiných nepřátel a začala používat jejich jména, jako třeba Thanos.“

„Říkal jste Thanos?“ zbystřil náhle Mikael.

„Myslím, že se takhle jmenoval. Byla to mužská postava, zrádce, ničitel, který se zamiloval do Paní Smrti a chtěl dokázat, že je jí hoden. Kamila se za něj vydávala, aby Lisbeth vyprovokovala. Dokonce svou partu nazvala The Spider Society, protože to byli úhlavní nepřátelé Sesterstva Wasp.“

„Opravdu?“ zeptal se zamyšleně Mikael.

„Ano, zdánlivě jde o dětskou hru, ale ve skutečnosti to tak nevinné rozhodně nebylo. Sestry se bytostně nesnášely, a proto pro ně i jména komiksových hrdinů měla obrovský význam. Byla to tvrdá válka a za zdánlivě bezobsažnými přezdívkami se skrývala smrtelná nenávist.“

„Mohlo by to pro ně mít význam i dnes?“

„Myslíte ta jména?“

„Ano, možná.“

Mikael nevěděl, co má vlastně na mysli, jen se ho zmocnila temná předtucha, že je na stopě něčemu důležitému.

„Nevím,“ odpověděl Holger Palmgren. „Dnes jsou to dospělé ženy, ale samozřejmě se nedá pominout, že šlo o rozhodující období jejich života, a i ty nejmenší detaily tudíž mohly časem nabýt osudového významu. Lisbeth sice ztratila matku a skončila na uzavřeném psychiatrickém oddělení, ale i Kamile se zhroutil svět: přišla o domov a její otec, kterého tak bezmezně obdivovala, zůstal po Lisbetině bombovém útoku nadosmrti zmrzačený. Kamila se ocitla v pěstounské rodině daleko od svého dosavadního malého království. I pro ni to muselo být strašné a já ani za mák nepochybuju o tom, že od té doby Lisbeth nenávidí až za hrob.“

„Rozhodně to tak vypadá,“ souhlasil Mikael.

Holger Palmgren znovu upil koňaku.

„Jak už jsem říkal, v tak kritickém období nelze nic podceňovat. Mezi sestrami zavládl válečný stav a obě ve skrytu duše věděly, že to zdaleka není konec. Dokonce si myslím, že se na to připravovaly.“

„Ale každá jinak.“

„Ano, Lisbeth byla neuvěřitelně inteligentní a hlavou se jí neustále honily ďábelské plány a různé bojové strategie. Kamila nijak zvlášť chytrá nebyla, tedy ne v tradičním slova smyslu. Nikdy neměla hlavu na učení a abstraktní pojmy jí nic neříkaly. Ale dovedla manipulovat s lidmi, dokázala si každého dokonale omotat kolem prstu a využít ho pro své záměry, a proto na rozdíl od Lisbeth nikdy nebyla osamělá. Vždycky kolem sebe měla někoho, kdo za ni udělal špinavou práci. Když zjistila, že Lisbeth vyniká v něčem, čím by ji mohla ohrozit, nepokoušela se jí vyrovnat, a to z jednoho prostého důvodu — věděla, že nemá nejmenší šanci.“

„A co tedy dělala?“

„Našla si poskoka, nebo lépe řečeno několik poskoků, s jejichž pomocí mohla sestře úder oplatit. Vždycky měla kamarády a kamarádky, kteří by pro ni skočili do ohně. Ale promiňte, už zase předbíhám událostem.“

„Ano. Chtěl jste mi vyprávět, co se stalo s tím Zalaščenkovým počítačem.“

„Jak už jsem říkal, Lisbeth chyběla jakákoli stimulace. Celé noci probděla a strachovala se o mámu. Agneta po těch Zalaščenkových eskapádách často krvácela, ale k doktorovi nikdy nešla, zřejmě se styděla. Pravidelně upadala do těžkých depresí, kdy nebyla schopná chodit do práce ani se postarat o dcerky, a Kamile se hnusila ještě víc než předtím. Říkala, že máma je jen odporná slaboška. V jejím světě to byla ta nejhorší urážka. Naproti tomu Lisbeth…“

„Co?“

„Viděla utrpení člověka, kterého milovala — jediného člověka, kterého kdy milovala —, viděla tu strašlivou nespravedlnost a nedokázala myslet na nic jiného. Jistě, svým způsobem byla ještě dítě, přesto však byla stále pevněji přesvědčená, že nikdo jiný než ona mámu před umlácením nezachrání. Právě tohle se jí tehdy v noci honilo hlavou, a ještě spousta dalšího. Nakonec vstala — potichounku jako myška, aby nevzbudila Kamilu. Možná se chtěla poohlédnout po něčem na čtení, možná jen nedokázala vydržet s vlastními myšlenkami, to ale není důležité: důležité je, že jí pohled padl na počítač na psacím stole u okna do Lundské ulice.

Tehdy ho ještě neuměla ani zapnout, ale nakonec se jí to přece jen podařilo a náhle ji polila horkost. Měla pocit, jako by jí počítač šeptal: ‚Odhal moje tajemství!‘ Ale to víte… daleko se nedostala, aspoň ne zpočátku. Bylo potřeba znát heslo a ona trpělivě zkoušela jedno po druhém. Otci přece říkali Zala, tak samozřejmě zkusila zadat Zala666 a spoustu podobných kombinací, jenže nic nefungovalo. Myslím, že se s tím trápila dvě nebo tři noci a zdřímla si leda při vyučování nebo odpoledne doma na pohovce.

Ale jednou v noci si všimla věty, kterou otec německy napsal na papírek v kuchyni: Was mich nicht umbringt, macht mich stärker, neboli: Co tě nezabije, to tě posílí. Nic jí to neříkalo, ale bylo jí jasné, že ta věta je pro otce nějak důležitá, a proto to zkusila s ní. Ani to nevyšlo — věta obsahovala příliš mnoho písmen. Pak zadala jméno autora citátu — Nietzsche — a najednou se stal zázrak: před Lisbeth se otevřel zbrusu nový tajný svět. Později tu chvíli nazvala zlomovým okamžikem, který jí navždy změnil život. Postupně dokázala zdolat všechny bariéry a nahlédnout do míst, která měla zůstat přede všemi utajena, a přece…“

„Ano?“

„Zpočátku ze Zalových poznámek nepochopila ani čárku. Všechno bylo psáno azbukou. Byly tam různé záznamy v ruštině a spousta číslic. Hádám, že šlo o obchodní úspěchy, kterých Zalaščenko při svém kšeftování s bílým masem postupně dosáhl. Dodnes nevím, kolik toho pochopila už tehdy a co jí došlo teprve později, od začátku však věděla, že Zalaščenko neubližuje jen její matce, ale že ničí život i jiným ženám. Právě tohle zjištění ji hrozně rozběsnilo a postupně ji to formovalo, dokud se z ní nestala dnešní Lisbeth: žena, co nenávidí muže, kteří…“

„… nenávidí ženy.“

„Přesně tak. Ale zároveň ji to posílilo a ona pochopila, že cesta zpět už není možná a že musí otce zastavit. Pátrala po něm i v jiných počítačích, mimo jiné ve škole. Po vyučování se obyčejně vplížila k někomu do kabinetu, několikrát dokonce předstírala, že přespala u kamarádů, které samozřejmě neměla, a potají až do časných ranních hodin vysedávala u monitoru. Naučila se všechno o hackingu a programování a podle mého názoru si veškeré znalosti osvojila stejně snadno jako jiné zázračné děti, když narazí na to pravé. Dočista ji to očarovalo. Cítila, že právě k tomuhle byla zrozena, a také si v digitálním světě našla spoustu známých, v dobrém i ve zlém. Někteří ji podporovali a snažili se ji povzbudit, jiní zase naopak, jak už to u starší generace při střetu s mladými talenty bývá. Čekala ji hromada protivenství a hloupých řečí, ledaskoho rozčilovalo, že si dělá věci po svém, zcela jiným způsobem, než jak bylo zvykem, ale na spoustu lidí udělala dojem, a dokonce si získala přátele, mimo jiné i Plaguea. Své první skutečné kamarády si tedy našla přes internet, ale co především — poprvé v životě si připadala svobodná. Řítila se kyberprostorem stejně nespoutaně jako Wasp.“

„A Kamila o tom všem věděla?“

„Přinejmenším něco tušila, ale nevím, nechci se uchylovat k nějakým spekulacím. Občas mě napadlo, že Kamila je něco jako Lisbetina odvrácená tvář, její temný stín.“

„Zlé dvojče.“

„Tak trochu. Nerad o někom říkám, že je zlý, a už vůbec ne o mladých ženách, ale v tomto případě je to pravda. Nikdy jsem však neměl sílu nějak se v tom vrtat, aspoň ne příliš do hloubky, a pokud vás to zajímá, zavolejte Margaretě Dahlgrenové — právě ona se po té katastrofě na Lundské ulici stala Kamilinou pěstounkou. Margareta dnes žije ve Stockholmu, mám dojem, že v Solně. Ovdověla a prožila velice tragický život.“

„V jakém smyslu?“

„I tohle je hodně zajímavé. Její muž Kjell, který pracoval jako počítačový programátor v Ericssonu, se těsně před Kamiliným odchodem oběsil a rok poté spáchala sebevraždu i jejich devatenáctiletá dcera. Podle oficiální verze skočila z trajektu do moře. Dívka měla psychické problémy, připadala si tlustá a ošklivá. Ale Margareta tomu nikdy doopravdy nevěřila, a dokonce si najala soukromého detektiva. Margareta byla Kamilou naprosto posedlá, a mám-li být upřímný, raději jsem se jí vyhýbal, i když se za to trochu stydím. Víte, Margareta se mi ozvala těsně poté, co jste publikoval tu svou reportáž o Zalaščenkovi a mě právě propustili z rehabilitační kliniky v Erstě. Fyzicky i psychicky jsem byl úplně na dně a Margareta do mě hučela horem dolem, byla jako v transu. Když jsem na displeji viděl její jméno, raději jsem dělal mrtvého brouka, ačkoli dnes ji docela chápu. Jsem si jistý, Mikaeli, že by si s vámi velice ráda popovídala.“

„Máte její číslo?“

„Najdu vám ho, jen chvilku počkejte. Víte určitě, že Lisbeth je s tím chlapečkem v bezpečí?“

„Ano, vím,“ řekl Mikael. Tedy přinejmenším v to doufám, pomyslel si, vstal a objal Holgera na rozloučenou.

Když vyšel na Liljeholmské náměstí, opřel se do něj prudký vichr. Mikael si přitáhl kabát těsněji k tělu a myslel na Kamilu, na Lisbeth a z jakéhosi důvodu také na Andreje Zandera.

Rozhodl se, že mu zavolá a zeptá se, jak pokračuje článek o zmizelém obchodníkovi s uměním. Ale Andrej hovor nevzal.

KAPITOLA 24

Večer 23. listopadu

Andrej Zander volal Mikaelovi jen proto, že změnil názor; ovšemže by s ním rád zaskočil na pivo, sám vůbec nechápal, proč jeho pozvání odmítl. Mikael Blomkvist byl jeho idol, vždyť právě kvůli němu se dal na novinařinu. Jenže když Mikael hovor přijal, Andrej zrozpačitěl a zavěsil. Co když si Mikael našel lepší zábavu? Andrej rozhodně nepatřil k lidem, kteří by chtěli někoho zbytečně obtěžovat, a už vůbec ne Mikaela Blomkvista.

Namísto toho pokračoval v práci, ale ať se snažil sebevíc, vůbec se mu to nedařilo. Nemohl s textem hnout, a tak se asi po hodině rozhodl, že si udělá přestávku a zajde si vyvětrat hlavu. Uklidil psací stůl a ještě jednou zkontroloval, zda důkladně vymazal všechny zašifrované zprávy. Pak zašel pozdravit Emila Grandéna, který s ním byl jako jediný v redakci.

Emilovi bylo šestatřicet let, předtím pracoval pro pořad Fakta na TV4 a také pro Svenska Morgon-Posten a získal výroční novinářské ocenění Odhalení roku. Rozhodně to byl skvělý reportér, ale Andrejovi připadalo — i když se ten pocit snažil zaplašit —, že je příliš pyšný a sebejistý, tedy přinejmenším se tak choval k nezkušenému mladíkovi, jakým byl Andrej.

„Jdu na chvíli ven,“ řekl Andrej.

Emil po něm loupl očima, jako by mu zapomněl něco říct. Pak vyčkávavě řekl:

„Jasně.“

Andrej si v té chvíli připadal jako ten největší pitomec, i když sám nechápal proč. Možná to zavinila jen Emilova typická přezíravost, ale nejspíš se cítil pod psa kvůli tomu nešťastnému článku o obchodníkovi s uměním. Proč s tím nemůže hnout? Určitě proto, že by mnohem raději pomáhal Mikaelovi s reportáží o Balderovi. Všechno ostatní se ocitlo na vedlejší koleji. Ale proč je ksakru takový srab? Proč Mikaelovi svůj výtvor ani neukázal?

Nikdo jiný by nedokázal několika škrty pera nebo podtržením pár slov uvést text na pravou míru, ale na tom teď stejně nezáleží. Ráno všechno uvidí v jiném světle a dá Mikaelovi článek přečíst, i kdyby za nic nestál. Andrej zavřel dveře redakce a zamířil k výtahu. Náhle sebou trhl. O něco níž na schodech vypukla jakási potyčka. Napřed nechápal, co se tam vlastně děje: nějaký hubený chlapík se zapadlýma očima obtěžoval krásnou mladou ženu a Andrej zůstal stát jako přimrazený. Z násilí se mu vždycky dělalo nanic. Již od chvíle, kdy ztratil rodiče při atentátu v Sarajevu, se snadno polekal a nesnášel jakékoli rvačky, ale nyní šlo i o jeho sebeúctu. Jedna věc je vzít při obyčejné potyčce nohy na ramena, ale něco jiného je nechat na holičkách jiného člověka. Andrej seběhl po schodech o patro níž a zakřičel:

„Nech toho, pusť ji!“

Zřejmě to byl fatální omyl. Chlap se zapadlýma očima vytáhl nůž a anglicky mumlal nějaké výhrůžky. Pod Andrejem se málem podlomily nohy, přesto sebral poslední zbytky odvahy a zasyčel jako v nějakém béčkovém akčním filmu:

„Get lost! You will only make yourself miserable!“ A opravdu, násilník po několika vteřinách zařadil zpátečku a zmizel. Andrej s cizí ženou osaměl a právě tehdy všechno začalo. I to bylo jako z filmu.

Zpočátku byli oba na rozpacích. Žena byla bledá, vyděšená a mluvila tak tiše, že se k ní Andrej musel sklonit, aby jí porozuměl. Po chvíli pochopil, co se stalo: ta chuděrka prožila v manželství hotové peklo, ale přestože se rozvedla a získala novou totožnost, bývalý manžel ji vypátral a najal si nějakého lotra, aby ji obtěžoval.

„Dnes už mě pronásledoval podruhé,“ svěřila se mu.

„A co děláte tady?“

„Snažila jsem se mu utéct a vyběhla jsem po schodech nahoru, ale nepomohlo to.“

„To je hrůza.“

„Nevím, jak vám mám poděkovat.“

„To nic nebylo.“

„Zlých mužů mám doslova po krk.“

„Ale já jsem hodný,“ vyhrkl překotně Andrej a vzápětí si uvědomil, jak trapně to zní. Žena přirozeně neodpověděla a dál zírala na kamenné schody.

Zastyděl se, že se jí chtěl vlichotit tak lacinou replikou. Ale znenadání — právě ve chvíli, kdy měl pocit, že ho pošle k čertu — zvedla hlavu a plaše se na něj usmála.

„Ano, věřím vám. Jmenuju se Linda.“

„Já jsem Andrej.“

„Moc mě těší, Andreji, a ještě jednou děkuju.“

„Já děkuju vám.“

„A za co?“

„Za to, že…“

Andrej větu nedokončil. Cítil, jak mu buší srdce. S vyschlými ústy se zadíval na schodiště.

„Ano, Andreji?“ zeptala se žena.

„Můžu vás doprovodit domů?“

I téhle fráze mladík vzápětí zalitoval.

Měl strach, aby si ji nevyložila špatně. Ale žena se usmála stejně okouzlujícím, lehce ostýchavým úsměvem jako předtím a řekla, že si s ním bude připadat v bezpečí. Pak společně vyšli na ulici a zamířili ke Stavidlu. Linda mu pověděla, že žije víceméně zavřená ve velké vile na Djursholmu. Andrej odvětil, že ji chápe, a částečně ji snad skutečně chápal, protože kdysi napsal sérii článků o týraných ženách.

„Vy jste novinář?“ zeptala se žena.

„Pracuju v Miléniu.“

„Ach,“ vydechla Linda. „Opravdu? Milénium je obdivuhodný časopis.“

„Vykonal spoustu užitečné práce,“ přisvědčil Andrej.

„To tedy ano. Před časem jsem četla skvělý článek o jednom Iráčanovi s válečným zraněním, který dělal uklízeče v jedné hospodě v centru, odkud ho zničehonic vyhodili. Dočista ho to zlomilo, ale dnes je majitelem řetězce restaurací. Když jsem to četla, úplně jsem měla slzy v očích, tak krásně to bylo napsané. Ten článek člověku dodává naději, že vždycky existuje nějaké východisko.“

„Ten jsem napsal já,“ řekl Andrej.

„To snad není možné, opravdu?“ vydechla žena. „Je naprosto úžasný.“

Andrej nebyl právě zvyklý na komplimenty, pokud šlo o jeho novinářské schopnosti, a už vůbec ne od neznámých krasavic. Jakmile někdo začal o Miléniu, všichni chtěli mluvit jen o Mikaelu Blomkvistovi, což Andrej naprosto chápal, ale tajně snil o tom, že si někdo všimne i jeho, a teď mu tahle nádherná Linda nevědomky složila skvělou poklonu.

Andreje zaplavila taková radost a hrdost, že se Lindu odvážil pozvat na skleničku do místní hospody Papagallo, kterou právě míjeli, a ona k jeho překvapení odpověděla, že je to báječný nápad. Pak společně vešli do restaurace. Andrejovi bušilo srdce a ze všech sil se snažil nedívat se jí do očí.

Její pohled ho zbavoval pevné půdy pod nohama. Posadili se ke stolu daleko od baru a Andrej se zalykal štěstím: Linda k němu nejistě natáhla ruku, on ji vzal do své a něco zamumlal, ačkoli ani sám nevěděl co. Pak mu zavolal Emil Grandén, ale Andrej ke svému překvapení hovor nevzal a vypnul hlasité zvonění. Projednou se nikdo nezblázní.

Chtěl se jen dívat na Lindin obličej, utápět se v její kráse. Přestože vypadala něžně a křehce jako opuštěné poraněné ptáče, její neuvěřitelná přitažlivost ho zasáhla jako rána pěstí.

„Nechápu, jak vám někdo může chtít ublížit,“ řekl Andrej.

„Vidíte, a přesto se to děje prakticky neustále,“ odpověděla Linda a Andreje v tu chvíli napadlo, že to možná do jisté míry chápe.

Taková žena je určitě lákadlem pro nejrůznější psychopaty, vždyť nikdo jiný by se k ní ani neodvážil přiblížit, natož ji někam pozvat. Každý normální muž před ní musí trpět komplexem méněcennosti — a jen arogantní všiváci mají tu drzost po ní vyjet.

„Je mi s vámi moc hezky,“ řekl mladík.

„Mně s vámi taky,“ odvětila žena a zlehka ho pohladila po ruce. Pak si objednali po sklence červeného a povídali si. A Andrej si vůbec nevšiml, že se mu rozvibroval telefon, napřed jednou, potom znovu — a poprvé v životě nevzal hovor od Mikaela Blomkvista.

Poté se žena zvedla, vzala ho za ruku a odvedla ho ven. Neptal se, kam jdou. Šel by za ní třeba do horoucích pekel. Byla to ta nejúchvatnější bytost, s jakou se kdy setkal. Občas mu věnovala ostýchavý a zároveň svůdný úsměv a každá dlažební kostka, každý nádech v sobě skrývaly příslib závratné rozkoše. Při takové procházce vlastně člověk prožije celý život, pomyslel si Andrej a vůbec nevnímal zimu ani okolní svět.

Její přítomnost a očekávání dalších slastí ho úplně omámily. Ale možná — to Andrej nevěděl jistě —, možná v něm právě tohle vzbudilo jisté podezření, přestože podobné myšlenky ihned zavrhl jako důsledek své věčné skepse. Nedokázal se však zbavit pocitu, že je to až příliš krásné, než aby to byla pravda.

Znovu si Lindu prohlížel, a už na ní neviděl jen samé klady. Když procházeli kolem Kateřinského výtahu, dokonce mu připadalo, že v jejích očích spatřil jakýsi ledový záblesk, a neklidně pohlédl na rozbouřenou vodu.

„Kam jdeme?“ zeptal se.

„Kamarádka mi půjčila garsonku, je v uličce Mårtena Trotziga. Co kdybychom si tam dali ještě skleničku?“ navrhla Linda a Andrej se na ni usmál, jako by to byl ten nejlepší nápad, jaký kdy slyšel.

Přesto byl stále zmatenější. Předtím měl pocit, že ji chrání, ale teď zjevně převzala iniciativu ona. Mrkl na telefon, a když zjistil, že ho už dvakrát sháněl Mikael Blomkvist, chtěl mu hned zavolat zpátky. Ať se děje cokoli, Milénium zradit nesmí.

„S radostí,“ odpověděl Lindě. „Ale napřed si musím zavolat, zrovna pracuju na jedné důležité reportáži.“

„Dobře,“ řekla Linda, ale netvářila se právě nadšeně.

Vyšli na Železniční náměstí. Navzdory vichřici tu bylo dost lidí a Linda šla se sklopenou hlavou, jako by nechtěla, aby ji někdo poznal. Andrej hleděl doprava na Österlångskou ulici k soše Everta Taubeho. Tento novodobý bard neochvějně stál u zdi s listem popsaným notami v ruce, oči skryté za tmavými brýlemi zíraly na oblohu. Neměl by Lindě radši navrhnout, že se sejdou až zítra?

„Možná…“ vysoukal ze sebe Andrej.

Dál se však nedostal, protože Linda si ho přitáhla k sobě a políbila. Políbila ho tak vášnivě, až se mu zatočila hlava, a pak znovu přidala do kroku. Pevně mu svírala ruku a táhla ho vlevo na Västerlångskou, náhle však zničehonic zabočila do temné uličky vpravo. Nejde za nimi někdo? Ne, ne, to se mu jen zdálo, kroky i hlasy, které zaslechl, byly příliš vzdálené. Kromě něho a Lindy tu nikdo není. Minuli okno s červenými okenními rámy a černými okenicemi a zastavili se u šedých dveří. Linda vytáhla z kabelky klíče a s jistými obtížemi odemkla. Andrej si všiml, že se jí třesou ruce. Že by se ještě pořád bála svého bývalého manžela a jeho poskoka?

Stoupali po zšeřelém kamenném schodišti, jejich kroky se odrážely od stěn. Andrej ucítil pach hniloby. Na schodě ve třetím patře ležela karta, piková dáma, a Andreje to znepokojilo — ale to je určitě jen ta jeho bláznivá pověrčivost. Snažil se zlé předtuchy zapudit a radovat se z nové známosti. Linda těžce dýchala. Pravačku měla zaťatou v pěst. Zvenku se ozýval mužský smích. Snad se ten chlap nesměje jemu? Pitomost! Prostě mu straší ve věži. Přesto měl pocit, že stoupají výš a výš a stále nejsou na místě. Opravdu je ten dům tak hrozně vysoký? Ne, už jsou tady. Její kamarádka bydlela úplně v podkroví.

Na dveřích byla cedulka se jménem Orlov. Linda vytáhla svazek klíčů. Tentokrát se jí ruka nechvěla.

Mikael Blomkvist seděl ve starožitně zařízeném bytě na Proboštské ulici v Solně hned vedle hřbitova. Margareta Dahlgrenová ho okamžitě pozvala domů, přesně jak předpověděl Holger Palmgren. V telefonu mluvila překotně, jako v mánii, ve skutečnosti to však byla štíhlá, elegantní, asi šedesátiletá dáma, nastrojená v apartním žlutém sáčku a černých kalhotách s pečlivě vyžehlenými puky, a na nohou měla střevíčky na vysokém podpatku. Možná se tak vyparádila kvůli němu. Nebýt jejího těkavého pohledu, klidně by ji mohl považovat za psychicky vyrovnanou ženu.

„Zajímá vás Kamila?“ zeptala se.

„Hlavně její život v posledních letech — tedy jestli o něm něco víte,“ odpověděl Mikael.

„Vzpomínám si na to, jak k nám přišla,“ řekla žena, jako by ho přeslechla. „Můj manžel Kjell se domníval, že bychom mohli zabít dvě mouchy jednou ranou — vykonat něco společensky prospěšného a zároveň rozšířit naši malou rodinku. Měli jsme jen jedno dítě, naši ubohou Mou. Tehdy jí bylo čtrnáct a cítila se dost osamělá. Říkali jsme si, že kdybychom si vzali do pěstounské péče stejně starou dívku, mohlo by jí to jedině prospět.“

„Věděli jste, k čemu v rodině Salanderových došlo?“

„Všechno jsme samozřejmě nevěděli, ale bylo nám jasné, že to muselo být hrozné trauma — otec těžce popálený, matka v ústavu. Hluboce se nás to dotklo a čekali jsme zhroucené děvče, které bude potřebovat obrovské množství lásky a péče. Ale víte, kdo k nám přišel?“

„Ne?“

„Ta nejúžasnější dívenka, jakou jsme kdy viděli. Nejenže byla krásná, ale navíc i rozumná a zralá. Ach, měl jste ji slyšet, když nám vyprávěla srdceryvné historky o své choromyslné sestře, která prý terorizovala celou rodinu. Ano, dnes už vím, že to s pravdou nemělo nic společného, ale copak jsme o tom tehdy mohli pochybovat? Oči jí přesvědčivě zářily, a když jsme ji politovali, hned odpověděla, že to bylo moc těžké, ale že se na sestru nezlobí, protože je nemocná, a teď jí v nemocnici určitě pomůžou. Znělo to dospěle a chápavě, až nám v jednu chvíli připadalo, že se stará spíš ona o nás. Všichni jsme doslova rozkvetli, jako bychom se ocitli na výsluní, všechno se rozzářilo, především naše Moa. Začala pečovat o svůj vzhled, a dokonce i ve škole byla o něco oblíbenější. Já bych tehdy pro Kamilu udělala první poslední a můj muž Kjell, no, ten byl úplně jako vyměněný. Zpočátku se neustále smál a žertoval, dokonce jsme spolu znovu začali spát — promiňte, že jsem tak upřímná —, ačkoli jsem měla spíš zpozornět. Jenže já jsem se z celého srdce radovala, že v naší rodině všechno klape. Jednu dobu jsme byli opravdu šťastní, jako ostatně každý, kdo se s Kamilou setká. Zpočátku člověk zažívá radost, ale pak… pak se mu chce jen umřít. Po nějaké době naprosto ztratí chuť žít.“

„Opravdu je to tak zlé?“

„Ano, je to tak zlé.“

„Co se stalo?“

„Kamila u nás postupně otravovala vzduch a pomalu nás všechny ovládla. Jako když člověk vystřízliví po flámu a neví, kdy skončil večírek a kdy začala noční můra. Došlo k tomu postupně a nepozorovaně, a když jsme se nakonec probrali, uvědomili jsme si, že je všechno v troskách: naše důvěra, bezpečí, celá naše rodina. Moino sebevědomí, které zpočátku trošku stouplo, kleslo skoro na nulu. Celé noci probděla a proplakala: prý je šeredná ohyzda a nemá právo žít. A po nějaké době jsme zjistili, že jí z konta zmizely peníze. Dodnes nevím, co přesně se tehdy stalo, ale jsem si jistá, že ji Kamila vydírala — vydírání pro ni bylo stejně přirozené jako dýchání. Na každého si našla nějakou páku. Dlouho jsem se domnívala, že si píše obyčejný deník, ale byla to snůška těch nejubožejších podlostí, které vyčmuchala na lidi kolem sebe a pak si je důkladně zkatalogizovala. A Kjell… ten zatracenej mizera Kjell… Víte, já jsem mu věřila, když mi tvrdil, že trpí nespavostí a že se na nějakou dobu přestěhuje do hostinského pokoje v suterénu. Samozřejmě to byla jen výmluva, aby se mohl pelešit s Kamilou. Od svých šestnácti let za ním lezla každou noc a zkoušela na něm naprosté zvrácenosti. Říkám zvrácenosti, protože od chvíle, kdy jsem zjistila, že Kjell má na prsou škrábance, jsem se nemohla zbavit podezření a jeho neustálé hloupé výmluvy moje tušení ještě posílily. A víte, jak to bylo? Kjell nakonec přiznal barvu: Kamila ho svázala a pořezala nožem. Prý ji to vzrušovalo. Občas jsem skoro doufala, že to je pravda. Možná to zní divně, ale bylo by mi milejší, kdyby z toho aspoň něco měla, než kdyby ho jen chtěla týrat a zničit mu život.“

„Vydírala ho?“

„Určitě, ale i tady zůstala spousta otazníků. Kamila ho tak hluboce ponižovala, že se mi nedokázal svěřit ani poté, co to skončilo. Kjell byl pro celou naši rodinu taková pevná skála; když jsme někde zabloudili, když nás zatopila povodeň, když někdo z nás onemocněl, vždycky zachoval klid, vždycky uměl člověku poradit a povzbudit ho. Utěšoval nás, že se to zase spraví, a já na ten jeho laskavý tón nikdy nezapomenu. Ale po pár letech s Kamilou se z něj stala troska, sotva se odvážil přejít ulici. Stokrát se rozhlížel napravo nalevo a taky ztratil veškerou chuť do práce, jen seděl s hlavou v dlaních. Jednou mi zavolal Mats Hedlund, jeden z jeho nejbližších kolegů, a důvěrně mi prozradil, že v podniku probíhá interní audit, protože Kjell zřejmě prodal firemní tajemství. Znělo to naprosto šíleně, vždyť Kjell byl jeden z nejčestnějších lidí, co znám. A pokud něco prodal, tak kde potom skončily ty peníze? Byli jsme na tom hůř než kdy předtím. Jeho účet zel prázdnotou, a stejně tak i náš společný.“

„Jak zemřel?“

„Bez jediného slova na vysvětlenou se oběsil. Jednou jsem ho po návratu z práce našla v hostinském pokoji v suterénu, ano, v tom stejném pokoji, kde se na něm ukájela Kamila. Pracovala jsem na vysokém šéfovském postu ve finanční sféře a měla jsem před sebou slibnou kariéru. Jenže potom se mně i Moe zhroutil celý svět, ale to teď nebudu rozebírat. Chtěl jste vědět, co se stalo s Kamilou. Neštěstí nebrala konce. Moa se začala sebepoškozovat, řezala se nožem a úplně přestala jíst. Jednou se mě zeptala, jestli si taky myslím, že je ten největší hnus. ‚Proboha, srdíčko, jak jsi na to přišla?‘ vyhrkla jsem. ‚Jak tě to vůbec napadlo?‘ A ona odpověděla, že jí to řekla Kamila. Všichni prý tvrdí, že Moa je ten nejodpornější hnus, s jakým se kdy setkali. Zkoušela jsem veškerou odbornou pomoc, psychology, doktory, chytré kamarádky, prozac, ale nepomohlo vůbec nic. A jednoho krásného jarního dne, kdy celé Švédsko slavilo pitomou výhru v Eurovizi, skočila Moa z trajektu do moře a s ní skončil i můj život, aspoň mně to tak připadá. Vyprchala ze mě veškerá radost a dlouhou dobu jsem byla na nemocenské s těžkými depresemi. Ale pak… nevím… původní ochromení a zármutek se změnily v zuřivost a já jsem tomu všemu potřebovala přijít na kloub. Co se to s mou rodinou vlastně stalo? Jaké zlo se to mezi nás vetřelo? Začala jsem po Kamile pátrat — ne snad proto, že bych ji chtěla vidět, to za nic na světě —, zkrátka jsem chtěla pochopit, co ji k tomu vedlo, podobně jako se rodiče zavražděných dětí snaží dopátrat pachatelova motivu.“

„A co jste zjistila?“

„Zpočátku vůbec nic. Dokonale za sebou zametla všechny stopy. Bylo to jako pronásledovat stín, strašidlo, ani sama nevím, kolik desítek tisíc jsem vyházela za soukromé detektivy a další pochybné lidi, kteří slibovali, že mi pomůžou. Byla jsem tím úplně posedlá. Skoro jsem nespala a nikdo z mých známých už se mnou nemohl vydržet. Byla to strašná doba. Vypadala jsem jako umanutá bláznivá ženská a možná jsem taková pořád, ale to vám určitě řekl i Holger Palmgren. Ale pak…“

„Ano?“

„Pak vyšla ta vaše reportáž o Zalaščenkovi. Jeho jméno mi sice nic neříkalo, ale začala jsem si skládat jedno k druhému, a když jsem se dočetla, že žil ve Švédsku pod jménem Karl Axel Bodin a že spolupracoval s klubem Svavelsjö MC, hned jsem si vybavila všechny ty příšerné večery ke konci Kamilina pobytu u nás. Často mě budil rachot motorek, z ložnice jsem viděla jejich kožené bundy s tím odporným znakem. Vůbec mě nepřekvapilo, že se Kamila stýká s podobnou sebrankou, protože tehdy už jsem si o ní nedělala nejmenší iluze, jen jsem netušila, že je to rodinná záležitost — že hodlá pokračovat v činnosti svého otce.“

„Opravdu?“

„O tom není pochyb: navenek bojovala za ženská práva, tedy přinejmenším za svá vlastní práva, a já vím, že ji spousta holek z klubu velice obdivovala, hlavně Kajsa Falková.“

„To je kdo?“

„Hezká, drsná dívka, která chodila s jedním z jejich vůdců. V posledním roce u nás bývala poměrně často a já jsem si ji oblíbila. Měla velké modré oči a malinko šilhala. Pod tvrdou slupkou se skrývala křehká zranitelná bytost, a tak jsem ji po přečtení vaší reportáže okamžitě vyhledala. O Kamile mi samozřejmě neprozradila ani slovíčko. Nebyla odmítavá, to rozhodně ne, a taky jsem si všimla, že změnila styl oblékání: z motorkářky se stala obchodnice. Ale nic mi neprozradila a já jsem si myslela, že je to jen další slepá ulička.“

„A nebyla?“

„Ne, protože asi rok nato mě Kajsa sama vyhledala a znovu byla jako vyměněná. Z ostré chladné holky se stala vyděšená nervózní troska. Zanedlouho poté ji našli mrtvou, někdo ji zastřelil na stadionu v Brommě, ale ještě předtím mi pověděla o dědickém řízení po Zalaščenkově smrti. Lisbeth, Kamilina sestra, víceméně ostrouhala — ale ona o tu almužnu stejně nestála. Skutečný majetek připadl dvěma Zalaščenkovým synům, kteří žili v Berlíně, a Kamile. Kamila zdědila část obchodu s bílým masem, který jste popsal ve své reportáži, a mně se svíralo srdce. Pochybuju, že Kamilu zajímala ženská práva nebo že by jí na ženách jakkoli záleželo, ale přesto s tímhle druhem podnikání nechtěla mít nic společného: Kajse řekla, že takovýma ubohostma se zabývají jen ty největší nuly. Měla zcela odlišnou, moderní vizi a po tvrdém vyjednávání oba nevlastní bratry vyplatila. Pak se svým kapitálem zmizela v Moskvě a s ní zmizelo i několik jejích blízkých známých, mimo jiné i Kajsa Falková.“

„A víte, do čeho se Kamila chtěla pustit?“

„Kajsa do její činnosti prakticky neviděla, takže mi nic konkrétního povědět nemohla, ale leccos vytušila. Myslím, že Kamila měla prsty v krádeži podnikového know-how Ericssonu: dnes jsem si skoro jistá, že skutečně přinutila Kjella k podvodu, pravděpodobně ho nějak vydírala. Taky jsem zjistila, že už během prvních let u nás se dala dohromady s nějakými počítačovými machry a díky nim se mi napíchla do počítače. Podle Kajsy byla vloupáváním do počítačů naprosto posedlá, ale rozhodně ne proto, aby se něčemu přiučila, kdepak. Ustavičně mlela o penězích, zajímalo ji jen to, jak někomu vybílit účet nebo jak se napíchnout na nějaký server a ukrást důležité informace. Proto si myslím, že v tomto duchu hodlala pokračovat.“

„To by naprosto odpovídalo.“

„Ano, a pravděpodobně loví v hodně bohatých vodách, aspoň podle Kajsy by se určitě s ničím obyčejným nespokojila. Prý hodně rychle pronikla do vlivných moskevských kruhů, mimo jiné se stala milenkou člena ruské dumy, mocného a bohatého člověka, a spolu s ním dala dohromady pochybnou partu špičkových inženýrů a kriminálníků. Kamila si je vmžiku omotala kolem prstu a přitom si moc dobře uvědomovala, v čem je kámen úrazu celé ruské ekonomiky.“

„A v čem?“

„V tom, že Rusko je víceméně pouhá benzinka: vyváží ropu a zemní plyn, ale nic významného nevyrábí. Rusko potřebuje pokročilé technologie.“

„A ona je pro Rusko chtěla získat?“

„Předstírala to, ale přirozeně hájila především svoje vlastní zájmy. Kamila k sobě dokázala neuvěřitelným způsobem připoutat lidi a získat si politické krytí, čímž na Kajsu udělala ohromný dojem. Určitě by jí zůstala věrná až za hrob, kdyby ji něco nevyděsilo.“

„Co se stalo?“

„Kajsa se seznámila s jedním bývalým elitním vojákem, myslím, že to byl major, ale ten prý začal postupně ztrácet pevnou půdu pod nohama. Podle tajných informací měl provést nějaký zásah pro ruskou vládu — stručně řečeno vraždu. Mimo jiné zastřelil i tu proslulou novinářku Irinu Azarovovou, určitě ji znáte. Její knihy a reportáže ruským režimem důkladně otřásly.“

„Ano, byla to skutečná hrdinka. Je to hrůzostrašná událost.“

„To tedy ano. Tehdy na poslední chvíli došlo ke změně plánu: původně se Irina Azarovová měla setkat s kritiky ruského režimu ve svém bytě v zapadlé uličce na jihovýchodním předměstí Moskvy a ten major ji měl zastřelit, jakmile se objeví ve dveřích. Nikdo však netušil, že její sestra dostala zápal plic a že Irina pečuje o dvě malé neteře, o osmi- a desetileté děvčátko. Ve chvíli, kdy s nimi vyšla z bytu, je ten major všechny zastřelil, napálil jim to přímo do obličeje. Pak samozřejmě upadl v nemilost. Na těch dětech nikomu až tak nezáleželo, ale veřejné mínění bylo neúprosné a vláda se obávala, že celá akce vyjde najevo a obrátí se proti ní. Major měl strach, že skončí u soudu, a navíc se potýkal se spoustou osobních problémů. Opustila ho žena a on zůstal sám s pubertální dcerou, dokonce mu hrozil i vyhazov z bytu. Z Kamiliny perspektivy to samozřejmě byla ideální konstelace: bezohledný člověk v ožehavé situaci, kterého mohla využít pro své záměry.“

„Takže k sobě připoutala i jeho.“

„Ano, scházeli se spolu. Kajsa bývala s nimi a kupodivu se na toho člověka nějak zvláštně upnula. Byl úplně jiný, než očekávala, ani v nejmenším se nepodobal zabijáckým primitivům ze Svavelsjö MC. Samozřejmě to byl skvěle vytrénovaný surovec, ale přesto byl kultivovaný a zdvořilý, svým způsobem prý dokonce i citlivý a zranitelný. Kajse připadalo, že mu smrt těch děvčátek není lhostejná. Jistě, byl to vrah, který měl mimo jiné na svědomí i mučení během čečenské války, ale přesto si uchoval jisté morální zásady, a proto se Kajsy nemile dotklo, když se dostal Kamile do spárů, a to doslova! Prý mu nehty jezdila po hrudníku a syčela jako divoká kočka: ‚Chci, abys pro mě zabíjel!‘ Všechny její věty měly sexuální podtext a podivnou erotickou moc. S jakousi ďábelskou chytrostí v něm probouzela sadismus, a čím hrůznější detaily jí o svých vraždách vykládal, tím byla vzrušenější. Dodnes v tom nemám jasno, ale myslím si, že právě tohle Kajsu vyděsilo k smrti: nikoli samotný vrah, ale Kamila, která v něm svou krásou a přitažlivostí probouzela ty nejhorší pudy, takže jeho obvykle smutné oči svítily jako oči krvelačné šelmy.“

„Proč jste to nikdy neohlásila na policii?“

„Neustále jsem se na to Kajsy vyptávala, řekla jsem jí, že vypadá vyděšeně a že potřebuje ochranu. Tvrdila, že se nemá čeho bát, navíc mi zakázala policii cokoli vykládat a já jsem byla tak hloupá, že jsem ji poslechla. Po její smrti jsem vyšetřovatelům všechno pověděla, ale moc mi nevěřili. Všechny informace jsem měla z druhé ruky, navíc šlo o cizího státního příslušníka. Kamila už v našich registrech dávno nebyla a já jsem její novou totožnost nikdy neodhalila. V každém případě to k ničemu nebylo, protože Kajsina vražda zůstala dodnes nevyšetřená.“

„Rozumím,“ řekl Mikael.

„Opravdu?“

„Myslím, že ano,“ dodal a chtěl Margaretu Dahlgrenovou soucitně pohladit po paži.

Přerušil ho však telefon, který mu zabzučel v kapse. Doufal, že je to Andrej, ale byl to Stefan Molde. Mikael si po několika vteřinách uvědomil, že se jedná o člověka z Úřadu rádiového zpravodajství, který je ve spojení s Linusem Brandellem.

„O co se jedná?“ zeptal se Mikael.

„O schůzku s jedním vysoce postaveným úředníkem, který je právě na cestě do Švédska a rád by se s vámi co nejdřív setkal v hotelu Grand.“

Mikael Margaretě Dahlgrenové omluvně pokynul.

„Mám strašně nabitý program,“ řekl do telefonu. „A pokud se mám s někým setkat, rád bych znal alespoň jeho jméno a věděl, o co jde.“

„Jmenuje se Edwin Needham a chce s vámi mluvit o jisté osobě, která má přezdívku Wasp a je podezřelá z páchání závažné trestné činnosti.“

Mikaela zachvátila panika.

„Dobře,“ řekl. „Kdy?“

„Hodilo by se vám to zítra v pět ráno?“

„To má být vtip?“

„Bohužel, o vtip se rozhodně nejedná a rád bych vás požádal o dochvilnost. Pan Needham vás přijme ve svém pokoji. Mobilní telefon prosím nechte na recepci, kde budete muset podstoupit osobní prohlídku.“

„Chápu,“ řekl Mikael se vzrůstajícím neklidem.

Pak vstal, rozloučil se s Margaretou Dahlgrenovou a vyšel na Proboštskou ulici v Solně.

DÍL 03

ASYMETRICKÉ ŠIFRY

24. listopadu až 3. prosince

Někdy je snazší věci spojovat než rozdělovat.

Počítače dokážou bez problémů násobit velká prvočísla s miliony cifer, jedná se však o jednosměrnou funkci, kterou je prakticky nemožné provést v opačném směru. Už u stociferných čísel je rozklad součinu na prvočinitele nesmírně náročný.

Obtížnosti prvočíselné faktorizace často využívají právě asymetrické šifry, jako je například algoritmus RSA. Prvočísla jsou tak blízkými přáteli všech tajemství.

KAPITOLA 25

Noc a ráno 24. listopadu

Lisbeth zanedlouho na internetu našla padoucha z Augustova obrázku, tedy spíše jeho mladší verzi, jež byla k vidění na webovkách takzvaného Revolučního divadla ve Vasově čtvrti. Byl to bývalý herec jménem Roger Winter, který měl pověst agresivního žárlivce. V mládí si zahrál několik významných rolí ve filmu, ale později upadl v zapomnění. Nyní se těšil mnohem větší proslulosti jeho dobrosrdečný bratr Tobias, profesor biologie upoutaný na invalidní vozík, který se prý od Rogera zcela distancoval.

Lisbeth si zapsala Rogerovu adresu a pak se napíchla do počítače NSF MRI. Otevřela svůj program, v němž se snažila vytvořit dynamický systém schopný vyhledat eliptické křivky, jež by při řešení úkolu obstály s minimem iterací, ale navzdory obrovskému úsilí si o smysluplném výsledku mohla nechat jen zdát. Složka z NSA pro ni byla nadále neproniknutelnou záhadou. Nakonec vstala, nakoukla do ložnice, co dělá August, a nespokojeně zamručela. Chlapec seděl na posteli a něco si čmáral na papír na nočním stolku. Když přišla blíž, zjistila, že jde o další prvočíselné faktorizace. Lisbeth cosi zavrčela a pak mu svým monotónním hlasem přísně řekla:

„To nemá smysl, touhle cestou se dál nedostaneme.“

Když August znovu začal nervózně kývat trupem, nakázala mu, aby se uklidnil a koukal rychle chrnět.

Už byla spousta hodin. Lisbeth se rozhodla, že si taky trošku odpočine. Natáhla se na postel vedle něj a snažila se uvolnit, ale bylo to naprosto beznadějné, protože August sebou neustále házel a kňoural ze spaní. Nakonec se Lisbeth navzdory původnímu přesvědčení rozhodla pro další pokus.

„Víš, co jsou to eliptický křivky?“

Žádnou odpověď pochopitelně nedostala. Přesto se chlapci pokusila jednoduše a přehledně vysvětlit, oč se jedná.

„Chápeš to?“ zeptala se.

August samozřejmě ani tentokrát neodpověděl.

„Tak fajn,“ pokračovala Lisbeth. „Vezměme si například číslo 3 034 267. Vím, že ho snadno dokážeš rozložit na prvočinitele. Ale jde to i jinak, pomocí eliptických křivek. Například když si vezmeme křivku y² = x³ − x + 4 a bod na té křivce P = (1,2)…“

Lisbeth chrlila rovnice na papír na nočním stolku, ale zdálo se, že August je úplně mimo. Opět si vzpomněla na ona autistická dvojčata, o nichž četla: nějakým záhadným způsobem dokázala vymýšlet velká prvočísla, ale přesto nezvládla vyřešit ani nejjednodušší rovnici. S Augustem je to možná stejné, nejspíš to bude vysokokapacitní počítací stroj bez zvláštního matematického nadání, ale to už je teď stejně fuk. Znovu ji rozbolela rána v rameni a potřebovala se vyspat. Toužila zahnat temné přízraky svého dětství, které v ní chlapec probudil.

Mikael dorazil domů po půlnoci, a přestože sotva lezl a bylo mu jasné, že musí ráno příšerně brzy vstávat, okamžitě zasedl k počítači a vygooglil si Edwina Needhama. Na světě existovalo hned několik mužů tohoto jména, mimo jiné i jeden úspěšný hráč ragby, který prodělal leukemii a pak se znovu se vší slávou vrátil ke sportu.

Další byl odborníkem na čištění odpadních vod, jiný se dokázal mistrně přichomýtnout k různým skupinkám lidí na fotkách a legračně se u toho pitvořit. Nikdo z nich však neodpovídal chlapíkovi, který by dokázal rozluštit totožnost Wasp a obžalovat ji ze spáchání trestného činu. Našel ještě jednoho počítačového inženýra, který měl doktorát na MIT, a přestože vystudoval správný obor, ani on nevypadal na vhodného kandidáta. Ovšem, dnes byl velkým šéfem v Safeline, jedné ze stěžejních firem zabývajících se ochranou před počítačovými viry, která se o hackery nepochybně zajímala. Ale onen Ed — jak si sám říkal — se v rozhovorech zmiňoval pouze o tržních výhodách a nových produktech a jeho řeči se ani v nejmenším nevymykaly běžným obchodnickým klišé. Stejně nezáživně se vyjadřoval i o svých volnočasových aktivitách — bowlingu a muškaření. Říkal, že miluje přírodu, její neustálý konkurenční boj… Od tohohle chlápka člověku hrozilo jen jediné nebezpečí — že ho svými řečmi unudí k smrti.

Mikael si našel fotku, na které se Ed zubil od ucha k uchu nad pěkným lososem — klasický snímek, jakým by se pochlubilo devadesát procent nadšených rybářů. Byl stejně nudný a nezajímavý jako všechno ostatní, ale Mikaela náhle zaujala právě ta nicneříkající nezáživnost. Znovu si pročetl veškeré materiály a náhle měl pocit, že jde pouze o uměle vytvořenou fasádu, a pomalu, ale jistě nabýval přesvědčení, že trefil do černého. Tak tohle zavání tajnou službou, nejspíš NSA nebo CIA. Mikael si znovu prohlédl záběr s lososem a v tu chvíli spatřil Eda v docela jiném světle.

Jako by před sebou měl vlka v rouše beránčím. Ed stál pevně a neochvějně s rozkročenýma nohama a potutelně se uškleboval, alespoň Mikaelovi to tak připadalo. Pak si znovu vzpomněl na Lisbeth. Neměl by jí o tom povědět? Nechtěl jí však zrovna teď přidělávat starosti, vždyť to jsou stejně jen jeho dohady. Raději si zalezl do postele. Musí se aspoň pár hodin prospat, aby měl ráno na schůzce s Edem Needhamem jasnou hlavu. Zamyšleně si vyčistil zuby, odstrojil se a vlezl si pod peřinu. Byl úplně mrtvý. Ihned usnul jako špalek a zdálo se mu, že ho někdo stáhl do řeky, v níž pózoval Ed se svým úlovkem, a snažil se ho utopit. Nakonec se Mikael ve snu vyškrábal do nějakého člunu, kde se to hemžilo mrskajícími se lososy. Moc toho nenaspal. S trhnutím se probudil a nedokázal se zbavit pocitu, že mu uniklo něco důležitého. Na nočním stolku ležel telefon a Mikael si vzpomněl na Andreje. Po celou dobu podvědomě myslel právě na něho.

Linda zamkla na dva západy, ale na tom samozřejmě nebylo nic divného: žena s její minulostí si musí dávat zatraceně dobrý pozor. Přesto se Andreje zmocnil nepříjemný pocit. Namlouval si, že je to určitě tím bytem. Vypadal docela jinak než byty všech jeho známých. Je to skutečně domov její kamarádky?

Postel byla široká, i když ne moc dlouhá, v hlavách i nohou měla lesklý ocelový rám. Černý přehoz připomínal čerstvě vykopaný hrob a stejně málo se mu líbily obrázky na stěnách. Většinou to byly fotografie ozbrojených mužů. Byt působil neosobně a chladně. Andrejovi připadalo, že v takovém prostředí nemůže bydlet dobrý člověk.

Na druhou stranu si říkal, že je nervózní a všechno přehání. Možná si jen podvědomě hledá důvod, jak odsud utéct. Člověk se vždycky snaží utéct od toho, co miluje — neřekl něco podobného Oscar Wilde? Pohlédl na Lindu. Dosud nikdy neviděl tak okouzlující ženu, ale její krása na něj zároveň působila děsivě. Linda v přiléhavých modrých šatech, jež dávaly vyniknout jejím tvarům, zamířila rovnou k němu, a jako by mu četla myšlenky, zeptala se:

„Ty chceš odejít, Andreji?“

„Mám hrozně moc práce.“

„Chápu,“ řekla a políbila ho. „Samozřejmě bude lepší, když odejdeš, abys tu práci dodělal.“

„Asi to bude nejlepší,“ zamručel Andrej, ale Linda se k němu přitiskla a vášnivě ho políbila, až se mu zatočila hlava.

Oplatil jí polibek a objal ji kolem boků, žena ho však tak prudce odstrčila, až se zapotácel a padl na postel. Na vteřinu se vylekal, ale pak se na ni zahleděl. Usmívala se stejně něžně jako předtím a Andrej měl hned znovu jasno: to je prostě jen taková milostná předehra, určitě po něm touží, chce ho mít tady a teď. Linda se na něj obkročmo posadila, rozepnula mu košili a přejela mu nehty po břiše. Oči jí divoce žhnuly a bujná prsa pod látkou se vzrušeně kolébala. Ústa měla otevřená, na bradu jí stékala slina. Něco mu šeptala. Nejdřív nic neslyšel, ale poté porozuměl:

„Teď, Andreji. Teď!“

„Teď,“ zopakoval nejistě a cítil, jak z něj rve kalhoty. Byla vynalézavější, než předpokládal, a soustředila se pouze na svůj vlastní požitek. S něčím podobným se dosud nesetkal.

„Zavři oči a klidně lež,“ přikázala mu.

Andrej poslechl a ležel bez hnutí, náhle však zaslechl jakési cinknutí. Nechápal, co to je, ale pak se ozvalo ještě cvaknutí a on na zápěstí ucítil dotyk chladného kovu. Otevřel oči a zjistil, že mu žena nasadila pouta. Chtěl se proti tomu ohradit — tohle nebylo podle jeho gusta. Než se zmohl na nějaký protest, dívka mu bleskurychle — jako by s tím měla bohaté zkušenosti — přicvakla ruce k čelu postele. Pak mu provazem svázala nohy a tvrdě jej utáhla.

„Opatrně,“ bránil se Andrej.

„To víš, že jo.“

„Dobře,“ řekl Andrej a dívka se na něj zadívala zcela jinak než předtím, a rozhodně to nebyl láskyplný pohled. Pak mu vážným hlasem něco řekla. Andrej měl dojem, že se přeslechl.

„Cože?“ zeptal se.

„Teď tě trošku pořežu kudličkou, Andreji,“ sdělila mu a velkým kusem lepicí pásky mu přelepila rty.

Mikael se snažil přesvědčit sám sebe, že není třeba zbytečně panikařit. Proč by se Andrejovi mělo něco stát? Kromě něj a Eriky přece nikdo neví, že Andrej má s Lisbetiným úkrytem něco společného. S veškerými informacemi zacházeli nanejvýš opatrně, mnohem opatrněji než kdy předtím. Ale přesto… proč se tomu klukovi nemůže dovolat?

Andrej rozhodně nepatřil k lidem, kteří by nebrali telefon. Naopak, obyčejně se hlásil hned po prvním zazvonění. A teď vůbec není k zastižení… není to divné? Nebo že by snad… Mikael se znovu snažil uklidnit: Andrej prostě jen sedí nad článkem a zapomněl na celý svět nebo v nejhorším případě ztratil mobil. Nic víc v tom určitě není. Ale krucinál… Proč se tu po tolika letech vynořila Kamila? Určitě má něco za lubem a… jak to říkal komisař Bublanski?

Žijeme ve světě, kde paranoidní jedinci mají víc rozumu než ti normální.

Mikael se natáhl po telefonu a zkusil kolegovi znovu zavolat, ale ani tentokrát neuspěl. Rozhodl se, že probudí jejich nového redaktora Emila Grandéna, který bydlel na Červené skále ve Vasově čtvrti kousek od Andreje. Emil sice nejásal nadšením, ale přesto slíbil, že k Andrejovi hned zaběhne a přesvědčí se, jestli je doma. O dvacet minut později zavolal Emil Mikaelovi zpátky a oznámil mu, že bušil na dveře celou věčnost, ale nikdo neotvíral.

„Určitě nebyl doma,“ prohlásil Emil.

Mikael zavěsil, oblékl se, vyrazil z bytu a proletěl liduprázdným, bouří bičovaným Söderem až na Götskou ulici. S trochou štěstí najdu Andreje, jak spí na pohovce v redakci, utěšoval se v duchu. Nebylo by to poprvé, kdy Andrej usnul v práci a neslyšel telefon. Kéž by to bylo takhle jednoduché. Přesto měl Mikael stále chmurnější předtuchy, a když odemkl a vypnul alarm, otřásl se, jako by čekal, že tam uvidí nějakou děsivou scénu. Důkladně prošel celou redakci, ale nikde nebylo ani stopy po něčem neobvyklém a všechny šifrované zprávy byly podle dohody pečlivě vymazané. Všechno bylo v pořádku, až na to, že pohovka zela prázdnotou.

Byla stejně osamělá a omšelá jako obyčejně. Mikael se na ni na chvíli posadil a přemýšlel. Pak znovu zavolal Emilu Grandénovi.

„Emile, moc mě mrzí, že tě terorizuju takhle pozdě v noci, ale celá ta záležitost mě děsí čím dál víc. Asi začínám být paranoidní.“

„To chápu.“

„A proto mi neušlo, žes při našem posledním rozhovoru působil trošku rozpačitě. Nezamlčel jsi mi nic?“

„Nic, co bys sám nevěděl,“ odvětil Emil.

„Co tím chceš říct?“

„Chci tím říct, že s tou dámou z toho úřadu jsi přece mluvil i ty.“

„Cože?“

„Snad mi nechceš říct, že jsi s ní ne…“

„Ne!“ zařval Mikael a ve sluchátku uslyšel Emilův těžký povzdech. Pochopil, že došlo k fatálnímu omylu.

„Tak ven s tím, Emile,“ řekl.

„No, jak bych to…“

„Tak už to vyklop!“

„Zavolala k nám jistá Linda Robertssonová, moc příjemná a profesionální dáma z Úřadu pro ochranu osobních údajů, prý jste spolu už delší dobu v kontaktu. Říkala, že jste se vzhledem k okolnostem dohodli na zvýšení bezpečnostních opatření u tvého počítače, prý došlo k úniku jistých citlivých osobních údajů.“

„A…“

„Lindu moc mrzelo, že ti její rady nebyly nic platné, a říkala, že se za svou neschopnost hrozně stydí. Dosavadní ochrana je prý nedostatečná, a proto se rychle potřebovala spojit s člověkem, který ti zajistil šifrování.“

„A cos jí na to řekl?“

„Že nemám zdání — věděl jsem jen tolik, že na tvém počítači něco psal Andrej.“

„Takže jsi jí doporučil, aby se spojila s Andrejem.“

„Zrovna jsem si odběhl do města, tak jsem jí poradil, aby zavolala Andrejovi, protože určitě ještě trčí v redakci. To je všechno.“

„Do prdele, Emile!“

„Ale ona vážně působila…“

„Kašlu na to, jak působila. Jen doufám, žes o tom jejím telefonátu hned informoval Andreje.“

„Úplně hned to nebylo, dobře víš, jak bojuju s časem.“

„Ale pak jsi mu to doufám řekl!“

„No… než jsem mu to stačil povědět, tak zmizel.“

„Tys mu nezavolal?“

„Samozřejmě, dokonce několikrát. Ale…“

„Ale co?“

„Nebral to.“

„Aha,“ řekl Mikael ledovým hlasem.

Pak hovor ukončil a vytočil číslo Jana Bublanského. Probuzený komisař se ozval po dvou zazvoněních a Mikael neviděl jiné východisko než mu všechno po pravdě vypovědět. Všechno kromě toho, kde se právě nachází Lisbeth s Augustem.

Pak o tom zpravil i Eriku.

Lisbeth Salanderová skutečně usnula, ale přesto byla v neustálé pohotovosti. Lehla si do postele tak, jak byla, ani si nesundala koženou bundu a šněrovací boty. Spala jako na vodě, těžko říct, jestli kvůli skučení bouře, nebo Augustovu kňourání. Budila se a znovu usínala nebo spíš jen upadala do mrákotné dřímoty a hlavou se jí honily útržkovité, podivně reálné sny.

Zdálo se jí o tom, jak otec mlátí její matku, a dokonce pocítila i starou bezmocnou zuřivost, která ji svou prudkostí opět probudila. Bylo teprve tři čtvrtě na čtyři. Na nočním stolku ležely papíry, které spolu s Augustem popsali číslicemi. Venku sněžilo, ale bouře se trošku zklidnila. Kromě šumění větru v korunách stromů nebylo slyšet nic neobvyklého.

Přesto se jí zmocnila zlá předtucha. Zprvu si myslela, že ji vyvolal jen ošklivý sen, ale pak sebou trhla. Vedlejší postel byla prázdná. August byl ten tam. Lisbeth potichoučku vyskočila z postele, vylovila z tašky na podlaze svou berettu a vplížila se do velkého pokoje vedle verandy.

V dalším okamžiku vydechla úlevou. August seděl u kulatého jídelního stolu a něco tam kutil. Lisbeth ho nechtěla rušit, proto se k němu nenápadně přikradla a nakoukla mu přes rameno. Hošík se nezabýval ani prvočíselnou faktorizací, ani novou kresbou svých dvou tyranů. Kreslil šachovnicová políčka odrážející se v zrcadlové skříni, nad nimiž se tyčila výhrůžná postava s napřaženou rukou. No vida, pachatel je konečně na obzoru. Lisbeth se usmála a vrátila se do ložnice.

Posadila se na postel, svlékla si bundu a tričko, sundala obvaz a zkontrolovala střelnou ránu. Nevypadala příliš povzbudivě a Lisbeth byla pořád slabá a malátná. Vzala si další dvě tabletky antibiotika a znovu se natáhla na postel. Zkusí si ještě na chvíli zdřímnout. Pak se jí ve snu na okamžik zjevili Zala a Kamila. Lisbeth se vzápětí probrala a uvědomila si, že něco není v pořádku. Ale co? Připadalo jí, že tu někdo je. Venku se zatřepotal pták. Z kuchyně se ozývalo Augustovo soustředěné funění. Lisbeth se chystala znovu vstát, náhle však vzduch prořízl pronikavý výkřik.

Když Mikael Blomkvist vyšel za časného rána z redakce, aby si chytil taxík do hotelu Grand, po Andrejovi stále nebylo ani vidu, ani slechu. Opět si namlouval, že reagoval zbytečně přehnaně a že mu mladý kolega určitě každou chvíli zavolá. Nejspíš přenocoval u nějaké dívky. Neklid ho však neopustil ani venku na Götské ulici. Znovu začalo chumelit, na chodníku se povalovala dámská bota. Mikael vytáhl samsung a přes RedPhone zavolal Lisbeth.

Nebrala to, což mu také na klidu nepřidalo. Zkusil štěstí ještě jednou a nakonec jí poslal textovou zprávu z aplikace Threema:

Jde po tobě Kamila. Měli byste změnit úkryt!

Pak mávl na taxík sjíždějící z Jestřábí ulice a nasedl do něj. Po chvíli si všiml, že po něm řidič vystrašeně pokukuje. Mikael opravdu vypadal děsivě a nekompromisně a veškeré pokusy o konverzaci okázale ignoroval. Seděl mlčky v šeru na zadním sedadle a oči mu neklidně svítily. Nikde nebylo ani živáčka.

Vichřice se trochu zmírnila, ale na vodě se dosud honily zčeřené vlny. Mikael pohlédl na hotel na druhé straně zálivu a zvažoval, jestli nemá schůzku s Needhamem nechat plavat a místo toho radši vyrazit za Lisbeth nebo k ní aspoň vyslat policejní hlídku. Ale to bez jejího vědomí nemůže udělat. Pokud existuje nějaká skulina, kterou unikají informace, byla by to naprostá katastrofa. Znovu si otevřel Threemu a napsal:

Mám sehnat pomoc?

Zase nic. Lisbeth samozřejmě neodpověděla a brzy poté Mikael zamyšleně zaplatil taxikáři, vystoupil z vozu a prošel otáčivými dveřmi do recepce. Byly teprve čtyři hodiny dvacet, do schůzky mu zbývalo ještě čtyřicet minut. Nepochybně to bylo poprvé, kdy se na schůzku dostavil s čtyřicetiminutovým předstihem. Ale neklid ho štval z místa na místo, a než zamířil k recepci, aby tam odevzdal svůj mobilní telefon, znovu zavolal Erice a požádal ji, aby se pokusila spojit s Lisbeth, eventuálně zavolala na policii — a v urgentním případě jednala podle vlastního uvážení.

„Jakmile zjistíš něco nového, zavolej mi do hotelu Grand a ptej se po panu Needhamovi.“

„Kdo to je?“

„Někdo, kdo se se mnou chce sejít.“

„Takhle brzy?“

„Jo, takhle brzy,“ odvětil Mikael a zamířil k recepci.

Edwin Needham byl ubytovaný v pokoji číslo 654. Mikael zaklepal, dveře se otevřely a na prahu stanul ježatý obr se zavilou buldočí tváří. Z každého póru mu doslova tryskal pot a zuřivost. Rybářské fotografii na internetu se podobal asi tolik, jako se čerstvě zvolený, radostí opojený diktátor podobá své stylizované soše. V ruce držel drink.

„Mr. Needham?“ zeptal se Mikael.

„Říkejte mi Ede,“ odvětil Needham. „Nerad vás otravuju v takovouhle nekřesťanskou hodinu, ale jedná se o akutní záležitost.“

„Vypadá to tak,“ podotkl suše Mikael.

„Máte tušení, o co jde?“ zeptal se Ed.

Mikael zavrtěl hlavou a sesunul se do křesla vedle psacího stolu, na němž stála láhev ginu a tonik Schweppes.

„Jak byste taky mohl,“ souhlasil Ed. „Na druhou stranu, u chlápků jako vy člověk nikdy neví. Samozřejmě jsem si vás proklepl, a přestože nesnáším sladký lichometný řečičky — který stejně vždycky brzo zhořknou —, zjistil jsem, že jste ve svým oboru jednička.“

Mikael se nervózně usmál.

„Budu rád, když přejdete rovnou k věci.“

„Jasně, klídek, budu mluvit na rovinu. Předpokládám, že víte, kde pracuju.“

„Nejsem si úplně jistý,“ řekl zdvořile Mikael.

„V Puzzle Palace v SIGINT City. V tom nejopovrhovanějším místě na světě.“

„V NSA.“

„Přesně tak, a nemáte zdání, jak zatočíme s každým prevítem, kterej si s náma zahrává, Mikaeli Blomkviste.“

„Zřejmě si to dovedu představit,“ řekl Mikael.

„A víte, kam ta vaše kámoška podle mě vlastně patří?“

„Ne.“

„Za mříže. Nadosmrti!“

Mikael se ušklíbl a doufal, že to byl klidný, sebevědomý úsměv, ale v hlavě mu vířily ledasjaké myšlenky. Uvědomil si, že za žádnou cenu nesmí dělat ukvapené závěry. Vzápětí ho však napadlo: snad Lisbeth nehackla samotnou NSA? Při pouhém pomyšlení na něco takového mu naskočila husí kůže. Jako by nestačilo, že se ukrývá před vrahem — teď bude mít v patách ještě celou americkou rozvědku. To zní… jak vlastně? Absurdně.

Dobře však věděl, že Lisbeth nikdy nedělá nic bez důkladné předběžné konsekvenční analýzy. Nikdy nejedná ukvapeně nebo nerozvážně, a proto nevěřil, že by se dopustila takové pošetilosti a napíchla se do NSA, pokud by hrozilo sebemenší riziko, že ji vystopují. Je pravda, že občas podniká husarské kousky, ale vždy zvážila možné nebezpečí oproti případným výhodám, a proto odmítal uvěřit, že by se nabourala do NSA jen proto, aby se nechala načapat tímhle žlučovitým buldokem.

„Myslím, že jste dospěli k ukvapeným závěrům,“ řekl.

„Klidně si dělejte iluze, chlapče, ale určitě jste slyšel, že jsem použil slovo vlastně.“

„Ano, to jsem slyšel.“

„To je lišácký slovo, viďte? Hodí se na každou situaci. Po ránu vlastně nikdy nepiju, ale přesto mám před sebou drink, haha! Ale chtěl jsem vám tím naznačit, že byste tu svou kámošku mohl zachránit, ovšem jen za předpokladu, že by mi s jistejma věcma vypomohla.“

„Poslouchám.“

„To je od vás hezký. Takže pro začátek požaduju, abyste mi zaručil ochranu zdroje.“

Mikael na něj překvapeně pohlédl. Tohle nečekal.

„Jste snad nějakej práskač?“

„Proboha, to ne. Já jsem starej věrnej čmuchal.“

„Ale tady nejednáte oficiálně jménem NSA.“

„Dá se říct, že v týhle chvíli si hrabu tak trochu na vlastním písečku, takže nejspíš jednám sám za sebe. Tak co bude s tou ochranou?“

„Tak dobře, zaručuju vám ochranu zdroje.“

„Fajn, a taky se chci ujistit, že všechno, co vám povím, zůstane jen mezi náma, i když je to trochu padlý na hlavu. Proč proboha vykládám takovou fantastickou historku investigativnímu novinářovi a pak po něm chci, aby držel klapačku?“

„To asi sám víte nejlíp.“

„Mám k tomu svoje důvody, i když věřím, že o tom stejně pomlčíte. Je mi naprosto jasný, že budete svou kámošku krejt, a navíc vás zajímá něco úplně jinýho. Nevylučuju, že vám s tím trošku píchnu, když budete ochotnej spolupracovat.“

„To se ještě uvidí,“ řekl příkře Mikael.

„Takže, před pár dny se nám někdo naboural do intranetu, obecně zvanýho NSANet — hádám, že víte, co to je?“

„Tak trochu.“

„Po jedenáctým září NSANet ještě zdokonalili kvůli lepší koordinaci mezi národníma rozvědnejma službama a špionážníma organizacema anglofonní aliance v anglosaskejch zemích, dohromady se jim říká Five Eyes. Je to uzavřenej systém, co má svý vlastní routery, porty a mosty, který jsou naprosto izolovaný od běžný sítě. Právě na něm prostřednictvím satelitů a optickejch kabelů administrujeme a třídíme tajný materiály, přechováváme tam svoje velký databanky a provádíme na něm veškerý bezpečnostní analýzy od nejběžnějšího Moraye až po ty nejtajnější, zvaný Umbra Ultra Top Secret, který nesmí vidět ani prezident. Veškerá administrace systému je soustředěná v Texasu, což je naprosto idiotskej nápad, a po posledních aktualizacích a prověrkách si ho hlídám jako vlastní mimino. Podívejte, Mikaeli, makám jako šroub a málem jsem se udřel k smrti, aby náš systém nikdo nezneužil, o napíchnutí ani nemluvě, a dnes stačí sebemenší odchylka od normálu, sebemenší chybička, a okamžitě se spustí alarmy. A nemyslete si, že jsem na to sám, mám k dispozici celej tým nezávislejch odborníků. V týhle chvíli člověk nemůže udělat na netu ani krok, aby po sobě nezanechal stopy, teda aspoň by to tak mělo bejt. Všechno registrujeme a vyhodnocujeme. Stačí se jen dotknout klávesnice a my o tom hned víme. Ale stejně…“

„… stejně se to někomu podařilo.“

„Jo, a já bych to snad i byl ochotnej akceptovat. Vždycky existujou slabiny. Slabiny jsou proto, abysme je našli a vyspravili. Slabiny udržujou naše mozky v bdělosti a neustálý pohotovosti. Jenže v tomhle případě nešlo ani tak o samotný napíchnutí, ale o to, jakým způsobem to ta holka udělala. Zmocnila se našeho serveru, vytvořila si pokročilej most a prostřednictvím jednoho z našich systémovejch administrátorů se dostala na intranet. Už jen tahle část operace byl hotovej majstrštyk. Jenže to ještě zdaleka nebyl konec. Z tý potvory se stal hotovej ghost user.“

„Cože?“

„Přízrak, strašidlo, který se tam volně pohybovalo, ale my jsme si ničeho nevšimli.“

„Takže vaše alarmy nereagovaly.“

„Ta geniální mrcha na nás vymyslela špionskej virus, kterej musel bejt naprosto odlišnej od všeho, co známe, protože jinak by ho náš systém okamžitě identifikoval, a ten virus pořád zvyšoval její status. Získávala si čím dál tím větší pravomoci a nakonec se dostala k těm nejtajnějším heslům a kódům, začala procházet naše registry a databanky a najednou bingo!“

„Jaký bingo?“

„Našla to, co hledala, a od tý chvíle už přestala bejt duch, naopak, chtěla nám ukázat, co objevila, a zrovna tehdy se poprvé spustily alarmy. Spustily se přesně ve chvíli, kdy to chtěla ona.“

„A co objevila?“

„Objevila naše pokrytectví, Mikaeli, naši falešnou hru, a proto tu taky s váma teď sedím, neválím si ten svůj špekatej zadek v Marylandu a nemobilizuju námořní pěchotu. Počínala si jako zloděj, kterej se do domu vloupá jen proto, aby majitelům ukázal, co v něm mají za cennosti, a jakmile jsme na to přišli, jistý šéfové začali čout opravdový nebezpečí. Tak velký nebezpečí, že ji chtěli nechat běžet.“

„Ale vy ne.“

„Ne, já teda fakt ne. Já bych ji s velkou chutí roztrhal na kusy. Donutili mě hon přerušit, což mě hrozitánsky vytočilo, Mikaeli. Možná na první pohled vypadám, že jsem v pohodě, ale vlastně… vlastně…“

„Vlastně jste vzteky bez sebe.“

„Přesně tak, a proto jsem vás sem vytáhnul takhle brzo. Chci Wasp chytit dřív, než zdrhne ze země.“

„Proč by to dělala?“

„Protože dělá jednu kravinu za druhou, nezdá se vám?“

„To nevím.“

„Ale víte.“

„A podle čeho soudíte, že právě ona je ten váš hacker?“

„Právě to jsem vám, Mikaeli, chtěl povědět.“

Ale dál už se nedostali.

V pokoji zazvonila pevná linka a Ed telefon rychle vzal. Byl to recepční a hovor byl určen pro Mikaela Blomkvista. Ed mu předal sluchátko a velmi záhy pochopil, že novinář dostal nějakou poplašnou zprávu. Proto ho ani v nejmenším nepřekvapilo, že ten Švéďák zamumlal nezřetelnou omluvu a vyletěl z pokoje. Nepřekvapilo ho to, ale odmítl se s nastalou situací smířit, a tak z věšáku strhl kabát a vyrazil za Mikaelem.

Mikael se hnal po chodbě jako sprinter, a přestože Ed netušil, oč jde, vycítil, že poplach nějak souvisí s jeho případem, a chtěl být u toho. Jestli se jedná o Wasp a Baldera, nehodlá si to nechat ujít. Ale protože ten bláznivej novinář nepočkal na výtah a běžel jako splašenej po schodech, Edovi nezbylo než se s funěním pustit za ním. Když dorazil do přízemí, Mikael Blomkvist si právě vyzvedl v recepci mobil a s přístrojem u ucha utíkal k otáčivým dveřím vedoucím na ulici.

„Co se stalo?“ zeptal se Ed, když se reportér pokoušel o kus dál u vody sehnat taxík.

„Mám problém!“ vykřikl Mikael.

„Hodím vás, kam potřebujete.“

„Nikam mě hodit nemůžete. Vždyť jste pil.“

„Tak si aspoň můžeme vzít moje auto.“

Mikael na okamžik zpomalil a vyvalil na Eda oči.

„Co vlastně chcete?“ zeptal se.

„Chci, abysme si vzájemně vyšli vstříc.“

„Ale tu svou hackerku si musíte chytit sám.“

„Já už k chytání kohokoli stejně žádnej mandát nemám.“

„Fajn, kde máte to auto?“

Pak se společně rozběhli k Edovu pronajatému vozu, který parkoval o kus dál u Národního muzea, a Mikael Blomkvist Edovi v krátkosti vysvětlil, že pojedou do stockholmských šér na ostrov Ingarö. Během jízdy dostane přesný popis cesty. S žádnými rychlostními omezeními si hlavu rozhodně lámat nehodlal.

KAPITOLA 26

Časně ráno 24. listopadu

August vykřikl a v téže chvíli Lisbeth zaslechla kroky, rychlé kroky kolem příčné obvodové zdi. Znovu popadla pistoli a vstala. Bylo jí hrozně zle, ale na přemýšlení nebyl čas. Vběhla do pootevřených dveří a přímo před ní se na verandě objevil obrovský svalovec. Zprvu měla pocit, že je ve výhodě, že má vteřinu k dobru. Jenže pak se situace dramaticky změnila.

Vetřelec se nezastavil, skleněné dveře pro něj nebyly žádnou překážkou: proběhl jimi s vytasenou zbraní a bleskově vypálil po chlapci. Lisbeth vystřelila ve stejném momentě jako on, možná dokonce o trošičku dřív.

Bezmyšlenkovitě se rozběhla přímo proti vetřelci a věděla jen tolik, že vzápětí došlo ke strašlivé srážce a oba se svalili na zem. Když se probrala, ležela na neznámém muži přímo před kulatým stolem, u něhož ještě před chvílí seděl hošík. Bez váhání tomu všivákovi tvrdě práskla hlavou do obličeje.

Byla to taková rána, až se jí před očima roztančily hvězdičky. Pak se tápavě postavila na nohy. Celý pokoj se s ní točil, na tričku měla krev. Dostala další kulku? To je teď stejně fuk. Kde je August? Na osiřelém stole ležely jen pastelky a papíry s obrázky a prvočísly. Kde ten kluk krucinál vězí? Pak se od lednice ozvalo zaúpění. Byl to August, choulil se za ledničkou s koleny přitaženými k bradě. Naštěstí se mu podařilo zavčas uskočit.

Lisbeth se právě chystala vyrazit za ním, když vtom zaslechla další znepokojivé zvuky, zdušené hlasy a praskot větviček. Takže sem míří několik lidí, což znamená, že sebou musí setsakramentsky hodit. Oba odsud musejí co nejrychleji vypadnout. Pokud je to její sestra, určitě má s sebou doprovod, jako ostatně vždycky. Lisbeth pokaždé stála sama proti celé Kamilině partě, a proto jí nezbývalo než zapojit do boje svou mrštnost a důvtip. Jako ve světle blesku si vybavila okolní terén a v dalším okamžiku vyrazila k Augustovi. „Pojď!“ přikázala mu, ale chlapec seděl na místě jako přimrazený. Lisbeth ho rázně popadla za ruku a tvář svraštila bolestí. Každý pohyb pro ni znamenal hotové utrpení. Ale hošík se zřejmě dovtípil, že mají opravdu namále, vstal a rozběhl se. Lisbeth skočila ke stolu, strhla z něj počítač a řítila se s Augustem k vysklené verandě. Muž pod stolem se tápavě zvedal a snažil se popadnout Augusta za nohu.

Lisbeth zvažovala, jestli nemá útočníka zabít, ale pak ho jen surově kopla do krku a do břicha, odhodila zbraň z jeho dosahu a spolu s Augustem se rozběhla ke skalám na úbočí kopce. Náhle se však zastavila. Vzpomněla si na chlapcův obrázek. Vlastně se ani nestačila podívat, jak daleko s ním August pokročil. Neměla by se pro něj vrátit? Ne, vždyť se tu můžou každou chvíli objevit. Musí s Augustem utéct. Jenže… i ta kresba je přece svým způsobem zbraň a právě ona je hlavní příčinou celého tohohle masakru. Lisbeth strčila počítač i Augusta na skalní převis, který si předchozího večera vyhlédla, pak znovu vyběhla do kopce, vrazila do domu a pohlédla na stůl. Napřed nic neviděla. Všude se válely jen obrázky toho zatracenýho Lasseho Westmana a mraky prvočísel.

Ale tamhle — to je on. Nad šachovnicovými políčky a zrcadly se tyčila bledá postava s výraznou jizvou na čele, kterou Lisbeth okamžitě poznala. Byl to tentýž muž, který právě skučel pod stolem. Lisbeth vytáhla mobil, obrázek si vyfotila a mailem ho poslala Janu Bublanskému a Sonje Modigové. Dokonce si ofotila i řádek na spodním okraji papíru, ale vzápětí si uvědomila, že to byla chyba.

Mezitím ji obklíčili.

Lisbeth poslala Mikaelovi na jeho samsung totéž slovo jako Erice: KRIZE. To si člověk těžko může mylně vykládat, a už vůbec ne v případě Lisbeth Salanderové. I když se Mikael zoufale snažil vymyslet nějaké jiné vysvětlení, bylo mu nad slunce jasné, že je vypátral pachatel, a možná na Lisbeth dokonce zaútočil právě ve chvíli, kdy vyslala nouzový signál. Mikael za Stadsgårdským molem sešlápl plyn až k podlaze a ve stříbrném Audi A8 vyrazil na dálnici do Värmdö.

Vedle něj seděl Ed Needham, tvářil se rozmrzele a občas si něco cvakal na mobilu. Mikael nechápal, proč ho vlastně vzal s sebou. Asi chtěl zjistit, co ten Američan o Lisbeth ví. Ba ne, bylo v tom ještě něco jiného. Možná by mu Ed mohl být užitečný. Každopádně nemá v úmyslu zhoršovat situaci, která je už beztak dost vyhrocená. Mikael zburcoval policii, ale vzhledem k tomu, že měl jen kusé informace, žádné zázraky neočekával. Veškeré podrobnosti znala pouze Erika. To ona věděla, kam mají jet, a Mikael nutně potřeboval její pomoc. Potřeboval jakoukoli pomocnou ruku.

Zamířil k Danvikenskému mostu. Ed Needham něco řekl, ale Mikael ho nevnímal. Myšlenkami byl úplně jinde. Myslel na Andreje — co mu asi udělali? Mikael měl stále před očima jejich poslední setkání v redakci, kdy se Andrej tvářil zamyšleně a nerozhodně a vypadal jako mladý Antonio Banderas. Proč jen s ním proboha nešel na pivo? Mikael mu znovu zavolal. Pak zkusil Lisbeth, ale ani u jednoho neuspěl. Potom se znovu ozval Ed.

„Chcete vědět, co jsme vyčenichali?“ zeptal se.

„Jo… snad… povídejte,“ řekl Mikael.

Ale ani tentokrát se nikam nedostali, protože Mikaelovi zazvonil telefon. Byl to Jan Bublanski.

„My dva si budeme muset důkladně promluvit, to jistě chápete, a už předem můžete počítat s tím, že ta záležitost bude mít právní dohru.“

„To je mi jasné,“ řekl Mikael.

„Ale teď bych potřeboval nějaké bližší informace. Zatím víme jen tolik, že ve 4.22 byla Lisbeth Salanderová naživu. Bylo to předtím, nebo potom, co se vám ozvala?“

„Předtím, těsně předtím.“

„Dobře.“

„Jak jste k tomu časovému údaji dospěl?“

„Salanderová nám totiž poslala něco nanejvýš zajímavého.“

„A co?“

„Obrázek. A musím říct, Mikaeli, že naprosto předčil naše očekávání.“

„Takže Lisbeth toho chlapce přece jen přiměla, aby nakreslil tátova vraha?“

„Ano. Zatím samozřejmě nevím, jestli takové svědectví obstojí jako materiální důkaz a jaké námitky proti němu může vznést šikovný advokát, ale já osobně ani v nejmenším nepochybuju, že je to vrah. Ta kresba je neskutečně věrná, vyvedená s dokonalou matematickou přesností. Úplně dole je navíc napsaná jakási rovnice o dvou neznámých a nějaké souřadnice, ale nemám zdání, jak to s tím obrázkem souvisí. Poslal jsem tu kresbu Interpolu, aby ho projeli databází obličejů. Pokud toho člověka mají v registru, už nám neuteče.“

„Hodláte jeho tvář zveřejnit v tisku?“

„Zvažujeme to.“

„Kdy budete schopni dorazit na místo?“

„Co možná nejdřív… počkejte chvilku!“

Mikael slyšel, že komisaři zvoní další telefon, a když se Bublanski po několikaminutové odmlce vrátil ke sluchátku, stručně mu sdělil:

„Právě jsem dostal zprávu, že na místě došlo k přestřelce. Obávám se, že to nevypadá moc dobře.“

Mikael zhluboka vzdychl.

„A o Andrejovi žádné zprávy nemáte?“

„Už jsme vypátrali jeho mobil přes ústřednu na Starém Městě, ale dál jsme se nedostali; od jistého okamžiku nevysílá žádné signály, jako by ho měl buď vypnutý, nebo rozbitý.“

Mikael ukončil hovor a znovu přidal plyn. V jednu chvíli dokonce překročil stokilometrovou rychlost. Zpočátku byl na slovo skoupý a pouze Edu Needhamovi v kostce vyložil, co se stalo, ale nakonec to nevydržel. Potřeboval všechny ty hrozné předtuchy aspoň na chvíli vyhnat z hlavy.

„No tak mi řekněte, co jste vyslídili.“

„O Wasp?“

„Ano.“

„Dlouho jsme neměli ani ň a byli jsme přesvědčení, že dál už se nedostaneme,“ vykládal Ed. „Udělali jsme všechno, co bylo v našich silách, a ještě mnohem víc, pročmuchali jsme každou stopu, ale stejně nám to bylo prd platný. Já jsem si ale v hloubi duše říkal, že je to vlastně naprosto logický.“

„Jak to?“

„Hacker, kterej má dost filipa na to, aby podnikl takovejhle útok, po sobě taky umí důkladně zamést všechny stopy. Brzo mi došlo, že klasickou cestou se nikam nedostaneme, ale nevzdal jsem to, i když běžný ohledání místa činu jsem nechal plavat. Spíš jsem si rovnou položil zásadní otázku: Kdo by dokázal provést takovouhle operaci? Už tehdy jsem věděl, že tohle je naše jediná šance. Ten útok byl na tak špičkový úrovni, že by se na něj moc hackerů nezmohlo, a v tomhle smyslu se talent obrátil proti tomu chytrákovi. Kromě toho jsme provedli analýzu toho špionskýho viru a…“

Ed Needham znovu pohlédl na telefon.

„Ano?“

„Byl to výtvor hodnej umělce, což samozřejmě nevěstilo nic dobrýho. Musím přiznat, že jsme před sebou měli hotový umělecký dílo, který se vyznačovalo nanejvýš osobitým stylem. Nebylo ho možný nijak vystopovat, takže nám nezbývalo než najít přímo jeho autora. Začal jsem se vyptávat v hackerský komunitě a brzo jsem narazil na přezdívku, která tam zaznívala pořád dokola. Jestlipak víte, jaká to byla?“

„Možná.“

„Byla to Wasp! Samozřejmě zazněla i spousta dalších jmen, ale tahleta Wasp mě zajímala čím dál víc, možná i proto, co se v tý její přezdívce skrývalo… no, ale to je dlouhá historie, se kterou vás teď nebudu unavovat. Ale to jméno…“

„… patří ke stejné komiksové hantýrce, kterou užívá organizace, co stojí za vraždou Franse Baldera.“

„Přesně tak, takže vy to víte?“

„Ano, a taky vím, že tahle spojitost může být iluzorní a zavádějící. Kdo hledá, vždycky něco najde.“

„Jo, o tom taky víme svoje. Radujeme se nad souvislostma, který nic neznamenají, a to podstatný nám uniká. Ne, ne, takovou váhu jsem tomu zase nepřikládal. Vždyť Wasp může znamenat všechno možný. Ale v tý chvíli jsme se neměli po čem pustit, a navíc jsem o ní slyšel hotový mystický zkazky, takže jsem chtěl za každou cenu zjistit, co je zač. Proto jsme zašťárali hodně hluboko do minulosti, rekonstruovali jsme starý dialogy na hackerskejch stránkách a pročetli každičký slovíčko, který ta Wasp kdy napsala, prostudovali jsme si každičkou operaci, kterou mohla mít na triku, a za nějakou dobu jsme ji poznali trošku líp. Bylo nám jasný, že je to holka, i když se nijak zvlášť žensky neprojevovala, a taky jsme zjistili, že je to Švédka. Většina starších příspěvků byla psaná švédsky, i když ani to by samo o sobě tolik neznamenalo, ale když jsem vzal v úvahu, že organizace, po které jdeme, má návaznost na Švédsko, a k tomu jsem ještě připočetl, že i Frans Balder byl Švéd, byla to přímo žhavá stopa. Spojil jsem se s vašima profíkama z Úřadu rádiovýho zpravodajství, ti taky zapátrali ve vlastních registrech a tehdy…“

„Co?“

„Tehdy došlo k opravdovýmu průlomu. Úřad rádiovýho zpravodajství totiž před pár lety prověřoval hackerský útoky, který někdo podnikal právě pod touhle přezdívkou. Bylo to už hodně dávno a tehdy Wasp v šifrování zrovna moc nevynikala.“

„Co se stalo?“

„Lidi z Úřadu rádiovýho zpravodajství si všimli, že někdo s nickem Wasp se pídil po informacích o přeběhlících ze zahraničních rozvědek, a okamžitě zbystřili. Pustili se po stopě a dostali se až k počítači na dětský psychiatrický klinice v Uppsale, co patřil primářovi oddělení, doktoru Teleborianovi. Z nějakýho důvodu — pravděpodobně proto, že Teleborian švédský rozvědce prokázal jistý služby — ho velkoryse přešli a namísto něj se zaměřili na několik ošetřovatelů z toho ústavu, kteří jim připadali podezřelí, evidentně proto, že to byli… no, prostě přistěhovalci. Ti detektivové byli pitomí omezenci a samozřejmě uvízli na mrtvým bodě.“

„To si dovedu představit.“

„No, ale před nějakou dobou jsem se na ten váš slavnej Úřad rádiovýho zpravodajství obrátil a požádal je, aby mi poslali všechny starý materiály, a my jsme si je proklepli svejma metodama. Víte, dobrej hacker nemusí bejt velkej namakanej fousatej borec — už jsem narazil na dvanácti- nebo třináctiletý puberťáky a byli to naprostý machři. Proto jsem si proklepnul každičký dítě, který na tu kliniku tehdy přijali. V materiálech byl celej seznam a já jsem nasadil svoje tři kluky, aby ho obrátili vzhůru nohama, a víte, co zjistili? Jedním z pacientů byla dcera toho špiona a prašivce Zalaščenka, o kterýho se v tý době naši kolegové od CIA hodně zajímali, a to nás okamžitě nažhavilo. Jak asi sám víte, existuje několik styčnejch bodů mezi tím starým Zalaščenkovým podnikem a zločineckou bandou, po který ta hackerka slídila.“

„To ještě nemusí znamenat, že se vám do systému nabourala zrovna Wasp.“

„To rozhodně ne, ale trošku jsme se jí podívali na zoubek, a co vám budu povídat, má dost zajímavou minulost, a i když značná část informací z veřejnejch zdrojů záhadně zmizela, přece jen jsme našli, co jsme potřebovali. Možná se pletu, ale můj instinkt mi říká, že za vším je nějaká dávná událost, nějaký prastarý trauma. Mrňavej byt ve Stockholmu, matka samoživitelka, co pracuje jako pokladní v samoobsluze a stará se o dvě dcery, dvojčata, a musí se pořádně ohánět, aby nějak vyšla. Svým způsobem se pohybujeme v malým soukromým světě, na hony vzdáleným od světa velký politiky…“

„… ale zase ne tak úplně.“

„Ne, třeba když na návštěvu přijde otec, bytem hned provane ledovej východní vítr. Vždyť vy mě vlastně vůbec neznáte, Mikaeli.“

„To je pravda.“

„Ale já moc dobře vím, jaký to je, když je člověk malej a bezmocnej a prakticky pořád kolem sebe vidí násilí.“

„Vy jste to zažil?“

„Jo, a stejně tak dobře vím, jaký to je, když viníky nikdo nepotrestá. Bolí to, milej zlatej, zatraceně to bolí, a mě ani v nejmenším nepřekvapuje, že většina dětí s podobnou zkušeností se ocitne na šikmý ploše. Ty destruktivní sklony si člověk v sobě nese celej život.“

„To je bohužel pravda.“

„Ale někteří z nich se tomu nepoddají, stanou se silní jako medvědi a nikomu nezůstanou nic dlužní. A Wasp je přesně tenhle případ, že jo?“

Mikael zamyšleně přikývl a opět sešlápl pedál.

„Zavřeli ji do cvokárny a neustále se ji pokoušeli zlomit, jenže ona se z toho vždycky vylízala. A víte, co si myslím?“ pokračoval Ed.

„Ne.“

„Že ji to pokaždý posílilo. Každá překážka pro ni znamenala jen další výzvu a dodala jí síly. Věřím, že dokáže bejt zatraceně nebezpečná, a taky jsem skálopevně přesvědčenej, že nikdy nikomu nic nezapomněla. Všechno se do ní doslova zažralo, že jo? Možná celou tuhle lavinu spustila právě ta hrůza, kterou prožila v dětství.“

„Ano, to je možné.“

„No, takže tu máme dvě sestry, který ten hnus ovlivnil naprosto odlišným způsobem. Staly se z nich zarytý nepřítelkyně. Ale zásadní moment nastal ve chvíli, když došlo na pozůstalost po otci, na vládu nad skutečným zločineckým impériem.“

„Lisbeth z něj vůbec nic nechtěla, ona nenávidí všechno, co nějak souvisí s jejím otcem.“

„To vím taky, Mikaeli. Jenže co se s tím dědictvím stalo? A nepátrá právě po něm? Nechce ho zničit stejným způsobem, jakým zničila jeho původce?“

„O co vám vlastně jde?“ zeptal se ostře Mikael.

„Možná o to samý jako Wasp. Chci dát všechno do pořádku.“

„A přitom lapnout tu vaši hackerku.“

„Chci se s ní setkat, pořádně jí vynadat a důkladně zalepit každou bezpečnostní skulinu, ale hlavně chci potopit jistý osoby, který mi nedovolily ten úkol dokončit, protože z Wasp dostali pořádnej vítr. A proto věřím, že mi v tom pomůžete.“

„A pročpak?“

„Protože jste dobrej reportér a dobří reportéři nemají ve zvyku nechávat ležet ladem báječný historky o padouších.“

„A Wasp?“

„Wasp bude zpívat — bude zpívat tak jako nikdy předtím. A k tomu mi dopomůžete i vy.“

„A co když ne?“

„V tom případě najdu způsob, jak ji dostat do lapáku a udělat jí ze života peklo, na to vemte jed.“

„Ale v téhle chvíli s ní chcete jen mluvit.“

„Do mýho systému nebude žádnej šmejd strkat rypák, Mikaeli, a proto chci znát přesnej postup. Je na vás, abyste jí to navrhl. Jsem ochoten vaši kámošku nechat běžet, ale jen pod podmínkou, že si se mnou sedne a všechno mi dopodrobna vysvětlí.“

„Dobře, navrhnu jí to. Můžeme jen doufat, že…“ začal Mikael.

„… že je naživu,“ doplnil ho Ed a pak prudce zabočili vlevo k ingaröské pláži.

Hodinky ukazovaly 4.48. Od Lisbetina volání o pomoc uplynulo dvacet minut.

Jan Holtser se jen zřídkakdy tolikrát za sebou mýlil.

Už se kochal romantickou představou, že brzy bude po všem — stačí, když dojde na přestřelku nebo fyzický souboj. Proto ho také na rozdíl od Orlova a Bogdanova nezklamalo, že plán s Mikaelem Blomkvistem selhal. Kolegové byli sice pevně přesvědčení, že Kiře žádný muž na světě neodolá, ale Holtser — poté co novináře zdálky letmo zahlédl na Saltsjöbadenu — měl jisté pochybnosti. Mikael Blomkvist bude hodně tvrdý oříšek. Rozhodně nevypadal na člověka, který se nechá lehce obalamutit nebo zlomit, a dosud se nestalo nic, co by Jana přimělo změnit názor.

Zato s tím mladým cucákem z redakce to půjde jedna radost, vždyť to byl přímo prototyp zranitelného slabocha. Přesto se Jan Holtser naprosto zmýlil. Andrej Zander vzdoroval jeho rafinovanému mučení déle než kdokoli jiný. Nezlomila ho ani strašlivá bolest. Z očí mu svítila neochvějná zarputilost, jako by se opíral o nějaký vyšší princip, a Jan se dlouho obával, že to budou muset vzdát, že Andrej Zander je ochoten podstoupit jakékoli utrpení. Jazyk se mu rozvázal až ve chvíli, kdy mu Kira svatosvatě přísahala, že jestli nebude mluvit, čeká Eriku a Mikaela z Milénia totéž co jeho.

Bylo půl čtvrté ráno. V takových okamžicích si Jan vždycky říkal, že se musí vzchopit. Na šikmá střešní okna se snášel sníh. Mladík měl sinalý obličej a zapadlé oči. Krev mu stekla z hrudníku na ústa a tváře. Rty, jež měl dlouho přelepené páskou, byly popraskané a rozkousané. Zbyla z něj troska, přesto bylo dosud patrné, že je to krásný mladý muž, a Jan si vzpomněl na Olgu. Co by si o něm asi pomyslela, kdyby se to dozvěděla?

Není tenhle pisálek taky takový vzdělaný idealista, co bojuje proti nespravedlnosti a zastává se žebráků a podobných pochybných existencí? Janovi se honilo hlavou všechno možné. Pak se přežehnal křížem — tím pravoslavným, jehož jedno břevno ukazuje do nebe a druhé do pekla — a zašilhal po Kiře. Byla krásnější než kdy předtím.

Oči jí plály vzrušením. Seděla na stoličce vedle postele, na sobě měla luxusní modré šaty, které kupodivu nebyly ani trošku postříkané krví, a něco Andrejovi řekla švédsky, něco opravdu něžného. Pak ho vzala za ruku. Mladík její stisk opětoval. Beztak jinou útěchu neměl. Venku skučela meluzína. Kira přikývla a usmála se na Jana. Na okno se snášely stále nové sněhové vločky.

Pak všichni odjeli vozem značky Range Rover na Ingarö. Jan cítil podivnou prázdnotu, dosavadní vývoj událostí se mu nelíbil. Vycházel však ze skutečnosti, že je sem zavedla jeho vlastní chyba, a proto povětšinou mlčel a poslouchal Kiru, která s podivně planoucí nenávistí mluvila o ženě, již pronásledovali. Janovi to nepřipadalo jako šťastné znamení, a kdyby bylo po jeho, poradil by jí, aby udělala čelem vzad a uprchla ze země.

Ale raději držel jazyk za zuby. Vůz se řítil tmou a chumelenicí vpřed. Občas pohlédl na Kiru, jejíž jiskřivě ledové oči ho děsily, hned ale podobné myšlenky zaplašil, protože věděl, že jí přinejmenším v jedné věci musí dát za pravdu. S neuvěřitelnou jasnozřivostí všemu ihned přišla na kloub.

Nejenže věděla, kdo se na Sveině třídě vrhl na Augusta Baldera a zachránil mu život, ale také vytušila, kdo by mohl vědět, kam se ta ženská s klukem vypařili: sám Mikael Blomkvist. Nikdo nechápal, jak to zjistila. Proč by uznávaný švédský novinář skrýval osobu, která se vynořila bůhvíodkud a unesla z místa činu dítě? Ale čím víc o její teorii přemýšlel, tím se mu zdála pravděpodobnější. Ukázalo se, že ta žena — jmenovala se Lisbeth Salanderová — měla k reportérovi blízký vztah. A zároveň se něco chystalo v redakci Milénia.

Ráno po vraždě na Saltsjöbadenu Jurij hacknul Blomkvistův počítač, aby zjistil, proč si ho k sobě v noci zavolal Frans Balder, a tehdy to nebyl žádný problém. Ale včera odpoledne už Jurij se svým umem neuspěl. Copak Jurij v tomto ohledu někdy selhal, copak se mu někdy nepodařilo prolomit e-mailový účet? Pokud Jan věděl, tak nikdy. Mikael Blomkvist byl náhle mnohem opatrnější a jako z udělání k tomu došlo těsně poté, co se ta ženská s klukem propadli do země.

Samozřejmě neměli žádné záruky, že novinář o jejich úkrytu skutečně něco ví, ale čas dával Kiřinu podezření za pravdu. Ale na tom už stejně nezáleží, Kira žádné další důkazy nepotřebuje a rozhodla se přitlačit Blomkvista ke zdi. Kdyby se cukal, chtěla to zkusit s někým jiným z redakce. Byla tím úplně posedlá, zajímala ji jen jediná věc — kde se ta žena s dítětem skrývají. Už to bylo zlé znamení, ale Jan jí přesto byl svým způsobem vděčný.

Možná zcela nepochopil Kiřiny pohnutky, ale to dítě chtěla určitě zabít jen kvůli němu, což mu připadalo úžasné. Klidně ho mohla hodit přes palubu, ale přesto se pro jeho záchranu rozhodla podstoupit nemalé riziko. Jana to hřálo u srdce, ačkoli nyní v autě propadal jisté skepsi.

Snažil se načerpat sílu ze vzpomínek na Olgu. Ať se stane cokoli, nikdy nesmí najít tátův portrét na prvních stránkách novin. Jan se neustále utěšoval, že dosud byli ve všem úspěšní a to nejhorší už mají za sebou. Když teď z Andreje Zandera konečně vymlátili adresu jejich úkrytu, mělo by jít všechno hladce. Do akce se chystali tři po zuby ozbrojení muži — s Jurijem dokonce čtyři, ale ten se jako obvykle zabýval především počítačem.

V autě seděli Jan, Jurij, Orlov a Dennis Wilton, gangster a bývalý člen klubu Svavelsjö MC, který Kiře pravidelně prokazoval různé služby týkající se jejích švédských aktivit. Takže tři nebo čtyři ozbrojení chlapi a k tomu Kira — a jejich protivníkem je jen jediná žena, která pravděpodobně spí, a ještě musí pečovat o dítě. S tím by neměl být sebemenší problém. Musejí střelhbitě zaútočit, započatý úkol urychleně dokončit a pak uprchnout ze země. Ale Kira neustále mlela jako umanutá:

„Nesmíte Salanderovou podcenit!“

Opakovala to tolikrát, až tím popudila dokonce i Jurije, který s ní býval vždycky zajedno. Samozřejmě, i Jan na Sveině třídě viděl, že ta holka má slušný trénink a je rychlá a neohrožená, ale Kira o ní mluvila jako o nějaké nadpřirozené bytosti. Bylo to směšné. Jan ještě nikdy nenarazil na ženu, která by v boji s ním nebo s Orlovem obstála. Přesto Kiře slíbil, že bude opatrný: napřed vylezou na kopec, prozkoumají terén a vymyslí válečnou strategii. Nesmějí to uspěchat, nesmějí se nechat vlákat do pasti. Stále dokola se dušoval, že bude postupovat podle dohody, a když konečně zaparkovali u opuštěného lodního můstku v malém zálivu pod skalnatým návrším, neprodleně se ujal velení. Ostatním přikázal, aby se připravili a počkali v autě, zatímco on sám se vydá na obhlídku, aby zjistil, kde přesně se dům nachází. Nepochybně ho najde velice snadno.

Jan Holtser měl rád časná jitra, měl rád ticho a pocit změny, který se vznášel v ovzduší. V mírném předklonu vykročil ke kopci a naslouchal. Kolem vládlo uklidňující šero, nikde nebyla živá duše, jediné okno nesvítilo. Minul přístavní molo a úpatí kopce a pak došel k dřevěnému plotu s omšelou brankou, nacházející se těsně vedle smrku a divokého jalovce. Otevřel branku a pokračoval po strmých dřevěných schodech, opatřených na pravé straně zábradlím. Po chvilce zpozoroval dům.

Schovával se za borovicemi a osikami a všude byla tma jako v pytli. Na jižní straně stála veranda s prosklenými dveřmi, které nebude těžké zdolat. Při zběžné prohlídce Jan neobjevil žádné větší obtíže: rychle proběhne prosklenými dveřmi a nepřítele zneškodní. To půjde jako po másle. Pohyboval se tiše jako stín a na vteřinu zvažoval, jestli nemá operaci dokončit sám. Možná je to svým způsobem jeho morální povinnost. To on je do téhle situace dostal, proto by ji měl taky sám vyřešit. Nebude to o nic náročnější než jeho běžné úkoly, spíš naopak.

Tady nevartují žádní policajti a strážní jako u Balderovy vily ani tu nikde není žádný alarm. Pravda je, že u sebe nemá samopal, ale to nebude potřeba. Kira to strašně přehání. Má u sebe svou pistoli, remingtonku, a ta mu bohatě postačí. Vtom Jan podlehl náhlému popudu, své pečlivé plány úplně hodil za hlavu a vyrazil do akce se stejným nasazením jako obvykle.

Neuvěřitelně rychle se přemístil kolem vnější zdi domu k verandě s prosklenými dveřmi. Náhle však strnul. Zprvu nechápal proč. Mohlo to být cokoli, nějaký zvuk, pohyb, nebezpečí, které podvědomě zaregistroval. Rychle pohlédl k obdélníkovému oknu, ale ze svého stanoviště nic neviděl. Přesto znejistěl. Co když si spletl dům?

Rozhodl se, že o kousek popojde a nahlédne dovnitř, a vtom… Zůstal stát jako solný sloup. Někdo ho sleduje. Od kulatého stolu na něj zíraly strnulé oči, které již jednou viděl. Jan měl okamžitě zareagovat. Měl ihned skočit do místnosti a vystřelit. Měl zmobilizovat veškerý svůj zabijácký instinkt, ale přesto opět zaváhal. Ani nestačil vytáhnout zbraň. Ten pohled ho doslova hypnotizoval, a možná by Jan dokonce zůstal nečinně trčet na místě, kdyby chlapec neudělal něco zcela nečekaného.

Hoch ze sebe vyrazil divoký hrdelní skřek, při němž se otřásla okna. Jan se probral z ochromení, vyběhl na verandu, bez rozmýšlení proletěl skleněnými dveřmi do místnosti a vypálil. Podle svého mínění mířil velmi přesně, ale než zjistil, jestli zasáhl cíl, něco se stalo.

Proti němu se vynořila přízračná postava a vrazila do něj takovou rychlostí, že se ani nestačil otočit nebo zaujmout vhodnější pozici. Uvědomoval si, že znovu vystřelil a kdosi palbu opětoval. Pak se mu akce doslova vymkla z rukou: v dalším okamžiku se natáhl jak široký tak dlouhý na podlahu a na něj se svalila ta mladá ďáblice. Oči jí plály takovou zuřivostí, jakou v životě neviděl, a on instinktivně zareagoval se stejnou záští. Znovu se pokusil vystřelit, ale ta žena byla jako divoká kočka. Sedla si na něho, zvedla hlavu a pak… Bum! Naprosto nechápal, co se stalo. Musel ztratit vědomí.

Když se znovu probral, cítil v ústech pachuť krve a pod tričkem ho studilo cosi vlhkého a lepkavého. Určitě schytal kulku. Právě v tu chvíli ta dračice s tím fakanem proběhli kolem něj a on se pokusil chytit kluka za nohu, nebo si to aspoň myslel. Jenže vtom znovu zaútočila. Jan prudce zalapal po dechu.

Potom už nechápal vůbec nic. Bylo mu jasné jen to, že ho někdo přemohl a zničil, a ještě víc než utržené rány ho pálilo pomyšlení, že ho takhle pokořila nějaká vyzáblá mladá žába. Se zavřenýma očima ležel na podlaze mezi skleněnými střepy v kaluži vlastní krve, ztěžka dýchal a doufal, že už to brzy skončí. Ale pak opět něco zaslechl: zvenčí se ozvaly hlasy, a když otevřel oči, ke svému překvapení znovu spatřil tu vychrtlou potvoru. Byla pořád tady. Copak před chvílí neutekla? Ne, její hubené chlapecké nohy stály těsně vedle jídelního stolu a ona tam cosi kutila. Jan se s vypětím všech sil trochu zmátořil, zbraň však nikde neviděl. Podařilo se mu posadit a v tom okamžiku zahlédl v okně Orlova. Znovu se na ni pokusil zaútočit, ale ani tentokrát neuspěl.

Ta holka byla neuvěřitelně hbitá, přinejmenším Janovi to tak připadalo. Popadla několik papírů, jako raketa vystřelila na verandu a řítila se podél lesa. Náhle ve tmě třeskl výstřel a Jan bezmocně zamumlal: „Odpráskni ty dva hajzly!“ Jinak však k akci za oknem nemohl ničím přispět: sotva se dokázal vyškrábat na nohy. Potácel se jako opilec a jen doufal, že Orlov s Wiltonem tu hroznou bestii s tím spratkem dostali. Snažil se na věc nahlížet pozitivně, vždyť je to správné řešení. Ze všech sil se držel stolu a tupě civěl před sebe.

Na stole ležela spousta pastelek a papírů. Jan na ně zprvu hleděl naprosto nechápavě, ale pak jako by mu srdcem projela ledová jehla. Spatřil sám sebe, nebo lépe řečeno — zprvu uviděl pouze zloducha, démona s bledým obličejem a zdviženou rukou připravenou zabíjet. Teprve po několika vteřinách pochopil, že tím démonem je on sám, a zděšeně se zapotácel.

Přesto od kresby nedokázal odtrhnout oči, doslova ho uhranula. Úplně dole byla jakási rovnice, ale Jana mnohem víc zaujala nedbale naškrábaná věta nad obrázkem.

Stálo tam:

Mailed to police 04.22!

KAPITOLA 27

Ráno 24. listopadu

Když Aram Barzání ze švédské zásahové jednotky vtrhl ve 4.52 ráno do chaty Gabrielly Graneové, uviděl na podlaze vedle kulatého jídelního stolu ležet mohutného, černě oděného muže.

Aram se k němu opatrně přiblížil. Zdálo se, že v domě nikdo není. Přesto nechtěl zbytečně riskovat. Před chvílí dostal hlášení, že tu proběhla dlouhá přestřelka, a od okolních skal se odrážely vzrušené hlasy jeho kolegů.

„Tady!“ křičeli. „Tady!“

Aram nechápal, co tím myslí, a na vteřinu zaváhal. Měl by běžet za nimi, ale pak se rozhodl, že ještě chvíli zůstane uvnitř a zjistí, v jakém stavu je muž pod stolem. Všude kolem byla spousta krve a rozbitého skla. Na stole se povaloval nějaký roztrhaný obrázek a zpřelámané pastelky. Muž ležel na zádech a chabými pohyby se křižoval. Teď si něco zamumlal. Asi se modlí. Znělo to jako ruština a Aram zaslechl slovo Olga. Hned muže uklidnil, že sanitka už je na cestě.

„They were sisters,“ odvětil muž.

Mluvil však tak zmateně, že Aram jeho slovům nepřikládal žádnou váhu. Namísto toho zraněného prošacoval a zjistil, že není ozbrojený, a navíc má kulku v břiše. Mikinu měl prosáklou krví a byl bledý jako smrt. Aram se ho neustále na něco vyptával, ale odpovědi se nedočkal, alespoň ne zpočátku. Pak následovala další podivná anglická věta:

„My soul was captured in a drawing,“ vydechl muž a ztratil vědomí.

Aram se uvnitř zdržel ještě několik minut, aby se ujistil, že je ten chlapík nemůže nijak ohrozit. Když zaslechl záchranáře, nechal zraněného být a vyběhl na skálu. Chtěl zjistit, co na něj volali kolegové. Sněžilo, země pod nohama byla namrzlá a kluzká. Z nedalekého údolí se ozývaly hlasy a motory přijíždějících vozů. V šeru byla špatná viditelnost. Krajina působila dramaticky — všude jen samé kamení a ježaté jehličnaté stromy. Návrší se prudce svažovalo dolů. Nebyl to právě příhodný terén na boj a Arama se zmocnilo neblahé tušení. Překvapilo ho podivné ticho a nechápal, kam se poděli jeho kolegové.

Přesto byli kousek od něj, skryti za velkou olší těsně vedle strmého srázu. Když je Aram spatřil, trhl sebou. To se mu vůbec nepodobalo. Vyděsily ho jejich vážné sklopené pohledy. Co to tam hergot mají? Snad není ten malý autista mrtvý?

Pomalu se k nim vlekl a myslel přitom na své vlastní synky, šestiletého a desetiletého. Oba byli blázni do fotbalu, nic jiného je nezajímalo, o ničem jiném nemluvili. Jmenovali se Björn a Anders. Aram s Dilvan se rozhodli dát chlapcům švédská jména, protože se domnívali, že jim to usnadní život. Jak může někdo zabít malé dítě? Arama se náhle zmocnila zuřivost a zavolal na kolegy. V příštím okamžiku vydechl úlevou.

Na zemi neležel chlapeček, nýbrž dva dospělí muži, kteří zjevně dostali zásah do břišní dutiny. Jeden z nich — podsaditý surovec se zjizvenou pokožkou a zploštělým boxerským nosem — se pokoušel vstát, ale hned se zase svezl na zem. V obličeji se mu překvapivě zračilo ponížení. Pravačka se mu chvěla — možná bolestí, možná vzteky. Druhý padouch, oblečený v kožené bundě a s vlasy staženými do ohonu, na tom byl ještě hůř: bez hnutí ležel na skále a otřeseně zíral na temnou oblohu.

„Našli jste nějaké stopy po tom dítěti?“ zeptal se Aram.

„Nikde nic,“ odpověděl kolega Klas Lind.

„A co ta žena?“

„Taky nikde není.“

Aram si nebyl jistý, zda je to dobré znamení, a položil jim ještě několik otázek. Ani jeden z kolegů však netušil, co se vlastně stalo. S jistotou věděli jen to, že asi čtyřicet metrů pod srázem našli dva samopaly značky Barrett REC7. Zdá se, že patřily zraněným mužům, nikdo však nechápal, jak se ocitly pod kopcem. Vyptával se i zraněných lotrů, ale ten zjizvený na něho jen cosi nesrozumitelného zasyčel.

Během dalších patnácti minut Aram a jeho muži propátrali okolí, ale žádné další známky boje nenašli. Mezitím na místo dorazila spousta lidí: záchranáři, kriminální inspektorka Sonja Modigová, dva nebo tři kriminalističtí technici, množství policistů a novinář Mikael Blomkvist s jakýmsi obrovským Američanem, který ve všech okamžitě vzbudil značný respekt. V 5.25 Aramovi zavolal Klas Lind, že dole na pláži čeká na výslech svědek jménem Karl-Gustaf Matzon. Prý ho mají oslovovat KG. Je to soused, nedávno zdědil jednu novější nemovitost u vody. Podle Klase Linda musejí svědka brát trošku s rezervou:

„Ten děda si potrpí na historky o lupičích.“

Sonja Modigová a Jerker Holmberg už stáli na parkovišti a snažili se zjistit, k čemu zde došlo. Celkový obrázek byl stále poněkud roztříštěný a oni doufali, že jim KG Matzon pomůže vnést do průběhu událostí alespoň trošku světla.

Když však uviděli svědka, jak k nim přichází po pláži, značně znejistěli. KG měl nefalšovaný tyroláček, zelené kostkované pumpky, nakroucený knírek a červenou bundu značky Canada Goose. Přímo překypoval veselostí.

„Pan KG Matzon?“ zeptala se Sonja Modigová.

„Osobně,“ odvětil chlapík a bez vyzvání — možná proto, že si potřeboval vylepšit reputaci — jim vyložil, že je ředitelem nakladatelství True Crimes, které vydává skutečné příběhy o zajímavých zločinech.

„To je báječné, ale tentokrát nám jde jen o věcné svědectví, rozhodně ne o propagaci nějaké další knihy,“ řekla pro jistotu Sonja Modigová a KG Matzon dotčeně opáčil, že to chápe.

Vždyť on je přece naprosto seriózní osoba. Prý se dnes vzbudil nesmyslně brzo a užíval si ticha a klidu. Ale těsně před půl pátou se ozvala rána, v níž okamžitě poznal výstřel z pistole, a proto se rychle oblékl a vyšel na verandu, odkud má dobrý výhled na pláž, protější svah a parkoviště, na němž právě stojí.

„A co jste viděl?“

„Nic. Všude bylo příšerné ticho. Ale pak vzduch doslova explodoval, jako by vypukla válka.“

„Slyšel jste výstřely?“

„Práskaly do skály na protější straně zálivu, já jsem z toho byl úplně perplex a pak… Už jsem vám říkal, že pozoruju ptáky?“

„Ne, to jste neříkal.“

„Pochopte, trénuju si tím oči, mám zrak jako ostříž. Na velkou vzdálenost rozpoznám i drobné detaily, a zřejmě proto mě zaujala ta malá tečka tam nahoře, vidíte? Je to takový převis na skále, vypadá trochu jako kapsa.“

Sonja pohlédla na svah a přikývla.

„Napřed mi nedocházelo, co to tam je,“ pokračoval KG Matzon. „Ale pak jsem si uvědomil, že je to dítě, chlapec. Seděl tam na bobku a klepal se, teda aspoň mně to tak připadalo, a pak najednou… panebože, na to jaktěživ nezapomenu.“

„Na co?“

„Na skálu vyběhla nějaká mladá žena a vrhla se přímo na ten převis. Byla to hrozná pecka, takže jsem si myslel, že se zřítí dolů, ale zvládla to. Potom se tam krčili spolu, ona a ten chlapeček, asi čekali na nejhorší, a pak…“

„Co se stalo?“

„Pak se vynořili dva chlápci se samopalem a určitě chápete, že jsem se okamžitě stáhl dovnitř. Měl jsem strach, abych to taky neschytal, ale přesto jsem neodolal a sledoval je. Já jsem tu ženskou s klukem viděl odtud z chaty jako na dlani, ale pro ty chlápky nahoře na skále byli dobře schovaní, teda aspoň v tu chvíli, ale mně bylo jasný, že je jen otázka času, kdy je ti lotři zmerčí, a pak s nimi bude amen. Nesměli se ani pohnout, protože ti vrahouni by je hned uviděli a zabili. Byla to beznadějná situace.“

„Ale chlapce ani tu ženu jsme nahoře nenašli,“ namítla Sonja.

„K tomu se hned dostanu! Ti chlapi došli skoro až k nim, takže ti dva museli slyšet i jejich dech. Stáli tak blízko, že by jim stačilo se jen malinko naklonit a hned by tu holku s klukem našli, jenže pak…“

„Ano?“

„Nebudete mi věřit — ten chlapík ze zásahovky mi taky nevěřil…“

„Radši nám všechno povězte a my to pak posoudíme sami.“

„Ti chlapi se zastavili — asi aby se zaposlouchali do okolních zvuků, protože věděli, že jim nemohli utéct daleko — a vtom se ta holka vymrštila a po obou vypálila. Bum, bum! Pak vyskočila nahoru na skálu, vytrhla jim zbraně a shodila je z kopce dolů. Byla to rychlovka, jako v akčním filmu, a potom s tím prckem seběhla, teda spíš se skutálela k BMW, co stálo dole na parkovišti. A když nastupovali do auta, všiml jsem si, že má něco v ruce, nějakou tašku nebo možná počítač.“

„Takže oni odjeli v BMW?“

„Doslova odtamtud vystřelili. Ale kam, to nevím.“

„Aha, no dobrá.“

„Jenže to ještě není všechno.“

„Jak to?“

„Stálo tam ještě jedno auto, myslím, že to byl Range Rover, bylo velký a černý, novej model.“

„A co se stalo s ním?“

„O tom jsem vůbec neuvažoval, soustředil jsem se na telefon — volal jsem na tísňovou linku. Ale právě když jsem chtěl hovor ukončit, všiml jsem si, jak po schodech scházejí dva lidi, nějaký vysoký chlápek se ženskou, a ačkoli jsem na ně moc dobře neviděl, o té dámě můžu říct dvě věci.“

„A jaké?“

„Byla to superkost, a kromě toho hrozně zuřila.“

„Co tím myslíte, že to byla superkost?“

„Že to byla naprosto luxusní kočička. To bylo vidět i na dálku. Ale taky se nepříčetně vztekala. Když nastupovala do roveru, tak tomu chlápkovi vlepila facku a on se nezmohl vůbec na nic, jen svěsil hlavu, jako by si to zasloužil. Pak odtamtud vyrazili jako šílení. Řídil ten chlápek.“

Sonja Modigová si všechno zaznamenala a uvědomila si, že musí co nejrychleji vyhlásit celostátní pátrání po Range Roveru a po BMW.

Gabriella Graneová popíjela cappuccino ve své kuchyni na Vilové ulici, a ačkoli se ze všech sil snažila vzchopit, stále byla hluboce otřesená.

V osm hodin se má v kanceláři sejít s Helenou Kraftovou. Gabriella předpokládala, že dostane padáka, a navíc ji nepochybně čeká soudní dohra, což znamená, že si na jakoukoli slušnou práci může předem nechat zajít chuť. Ve třiatřiceti má po kariéře.

To však nebylo zdaleka nejhorší. Věděla, že porušila zákon, ačkoli si byla vědoma všech rizik. Ovšem udělala to s nejlepšími úmysly, chtěla ochránit syna Franse Baldera. Nyní na její chatě došlo k přestřelce a policie stále neví, kam se chlapec poděl. Možná je těžce zraněný, nebo dokonce mrtvý. Gabriellu doslova sžíral strašlivý pocit viny — napřed otec, potom syn.

Vstala a pohlédla na hodinky. Čtvrt na osm. Měla by vyrazit s předstihem, aby si před schůzkou s Helenou trošku uklidila stůl. Rozhodla se, že se bude chovat důstojně, nebude se omlouvat ani škemrat, aby směla u policie zůstat. Alespoň navenek si musí zachovat tvář. Zazvonil jí Blackphone. Neměla sílu hovor vzít. Natáhla si kozačky, oblékla kabát značky Prada a na krk si uvázala výstřední červený šátek. Ještě by si měla trošku vylepšit fasádu. Před zrcadlem v předsíni si upravila make-up a se šibeničním humorem na sebe udělala viktorku jako prezident Nixon při svém odstoupení. Pak jí znovu zazvonil Blackphone a Gabriella ho neochotně vzala. Byla to Alona Casalesová z NSA.

„Už jsem to slyšela!“ vyhrkla na ni.

Jakpak by ne.

„A jak se cítíš?“ vyzvídala kolegyně.

„Jak myslíš?“

„Jako ten největší grázl pod sluncem.“

„Tak nějak.“

„Kterej zůstane nadosmrti bez práce.“

„Trefilas do černýho, Alono.“

„Jen jsem ti chtěla říct, že se nemáš za co stydět. Zachovala ses správně.“

„Děláš si ze mě blázny?“

„Na to teď není nejvhodnější doba, zlato. Víš, že mezi sebou máte práskače?“

Gabriella se zhluboka nadechla.

„Kdo je to?“

„Mårten Nielsen.“

Gabriellu zamrazilo.

„Máte důkazy?“

„No jéje, během pár minut ti všechno pošlu.“

„Ale proč nás Mårten zradil?“

„Tipla bych si, že on sám to za zradu nepovažoval.“

„A jak se na to teda díval?“

„Možná jako na spolupráci s Velkým bratrem, co já vím, jako na povinnost vůči vůdci svobodných národů.“

„Takže vám dodával informace.“

„Spíš nám dopomáhal k tomu, abychom si je obstarali sami. Posílal nám údaje o serverech a šifrách a za normálních okolností by to pro nás byla běžná rutina, vždyť odposloucháváme všechno od sousedských drbů až po ministerský předsedy.“

„Ale teď to překročilo únosnou mez.“

„Jo, teď už jsem měla pocit, že se z nás stala nějaká mizerná špinavá stoka. Podívej, Gabriello, já dobře vím, žes nejednala přesně podle pravidel, ale po morální stránce ses zachovala naprosto správně. A taky se postarám, aby se to dozvěděli tvoji nadřízení. Uvědomila sis, že ve vaší organizaci je něco shnilýho, a proto jsi nechtěla jednat jejím jménem, ale přesto ses nezřekla zodpovědnosti.“

„Ale stejně se to všechno podělalo.“

„Občas se něco podělá, i když se člověk snaží sebevíc.“

„Díky, Alono, potěšilas mě. Ale jestli se něco stane Augustu Balderovi, budu si to nadosmrti vyčítat.“

„Ale jdi, Gabriello, vždyť ten kluk je v pořádku. Zrovna ho se slečnou Salanderovou odvážejí do bezpečí, kdyby je náhodou chtěl ještě někdo pronásledovat.“

Gabriella nevěřila vlastním uším.

„Co tím myslíš?“

„Že to všechno dobře dopadlo, holčičko, a navíc policie díky tomu špuntovi identifikovala a zatkla chlapa, kterej zavraždil jeho tátu.“

„Chceš tím říct, že August Balder žije?“

„Přesně tak.“

„Jak to víš?“

„No, jak bych to řekla, mám jeden strategickej zdroj…“

„Alono…“

„No?“

„Jestli je to pravda, tak jsi mi vrátila radost ze života.“

Když Gabriella hovor ukončila, ihned zavolala Heleně Kraftové a trvala na tom, aby se jejich schůzky zúčastnil i Mårten Nielsen. Helena Kraftová na to nepříliš ochotně přistoupila.

V půl osmé ráno sešel Mikael Blomkvist s Edem Needhamem po dřevěném schodišti od chaty Gabrielly Graneové dolů na pláž, kde stálo Edovo pronajaté audi. Krajina byla zapadaná sněhem. Ani jeden z nich nepromluvil. Předtím v půl šesté dostal Mikael esemesku od Lisbeth, jako obvykle nanejvýš stručnou.

August v pohodě. Nějakou dobu se budeme držet stranou.

O svém zdravotním stavu se Lisbeth nezmínila, ale zpráva o chlapci ho nesmírně potěšila. Sonja Modigová a Jerker Holmberg Mikaela podrobili dlouhému výslechu a on jim přesně vylíčil, co spolu s dalšími dvěma zaměstnanci redakce v posledních dnech podnikli. Žádné výrazné nadšení tím ovšem u policistů nevzbudil. Hodinu poté seběhl k molu pod kopcem. O kus dál zmizelo v houští nějaké zvíře. Posadil se za volant a čekal, až k němu dosupí Ed, který se ztěžka vlekl pár metrů za ním. Evidentně ho bolela záda.

Cestou k Brunnu uvízli v nečekané dopravní zácpě a několik minut se nehýbali z místa. Mikael myslel na Andreje. Myslel na něj skoro nepřetržitě, stále však netušil, co se s ním stalo.

„Nemohl byste pustit nějakej uřvanej kanál v rádiu?“ požádal ho Ed.

Mikael naladil frekvenci 107.1 a v autě se ihned rozječel James Brown a chlubil se, jaký je sex machine.

„Dejte mi svoje telefony,“ řekl Ed.

Pak oba přístroje položil dozadu přímo k reproduktorům. Zjevně chtěl mluvit o něčem ožehavém, což Mikaelovi rozhodně nebylo proti mysli. Píše reportáž a rád využije veškerých dostupných zdrojů, ale zároveň si byl plně vědom nebezpečí, které číhá na každého investigativního novináře: musí si dát setsakramentský pozor, aby se nestal nástrojem cizích zájmů.

Nikdo neposkytne novináři informace bez postranních úmyslů. Občas k tomu člověka vedou ušlechtilé motivy: touha po spravedlnosti, dobrá vůle odhalit korupci a různá pochybení, ale většinou jde o mocenskou hru mezi dvěma stranami — o snahu potopit soupeře a současně posílit své vlastní pozice. Proto by si každý reportér měl vždycky položit otázku: Proč mi vlastně dotyčný tohle vykládá?

Je pravda, že i on se do jisté míry stává figurkou ve hře. Každé odhalení nevyhnutelně někoho oslabí a jiného posílí. Jednoho mocného zloducha může záhy nahradit jiný, ještě horší neřád. Každý novinář si musí být této hrozby plně vědom a neustále mít na paměti, že vítězem se nikdy nesmí stát pouze jeden z aktérů.

Zvítězit musí především demokracie a svoboda slova. I když k úniku informací někdy dojde z nečestných motivů — například chamtivosti nebo touhy po moci —, nakonec to může vést k pozitivnímu výsledku: k odhalení temných pohnutek a následné nápravě. Novinář musí chápat veškeré zákulisní mechanismy a v každém řádku, v každé otázce, při každém ověřování faktů musí zápasit o svou vlastní integritu. Přestože Mikael pociťoval vůči Edu Needhamovi určité sympatie a do jisté míry oceňoval i jeho osobitý zachmuřený šarm, ani na vteřinu mu nevěřil.

„Poslouchám,“ řekl.

„Řekl bych to takhle,“ začal Ed. „Existujou jistý znalosti, který člověka svedou na scestí snáz než jiný.“

„Myslíte ty znalosti, co nesou peníze?“

„Přesně tak. Moc dobře víte, že v průmyslový sféře dochází ke zneužívání interních informací prakticky pořád: před zveřejněním pozitivního hodnocení podniku cena akcií obyčejně stoupne, ale vždycky se najde někdo, kdo si to ohlídá a zavčas je nakoupí.“

„To je fakt.“

„U zpravodajskejch služeb jsme před tím byli dost dlouho chráněný, a to z jednoho prostýho důvodu: tajemství, který známe, jsou jiný povahy, jejich hodnota spočívá v něčem jiným. Ale od konce studený války se toho hodně změnilo. Průmyslová špionáž značně pokročila, šmírování osob i podniků zesílilo a přitvrdilo a dnes má tajná služba pod palcem celou hromadu senzací, na kterejch by se dalo zbohatnout, někdy i dost rychle.“

„A těch se podle vás zneužívá?“

„Vždyť kvůli tomu ty informace sháníme: provádíme podnikový špionáže, abysme tak prospěli vlastnímu průmyslu, abysme velkejm domácím koncernům poskytli výhodu tím, že je budeme neustále informovat o síle a slabosti jejich konkurentů. Podniková špionáž je svým způsobem služba vlasti, ale stejně jako veškerá další činnost tajnejch služeb je tak trochu na hraně. Víte, kdy se pomoc vlasti změní v trestnou činnost?“

„Ne. Kdy?“

„V tom je právě ten háček — slídění se vlastně stalo běžnou normou. Věci, který bysme před pár desítkama let považovali za trestný nebo nemorální, jsou dneska společensky přijatelný. Advokáti dokážou veškerý krádeže a porušení zákona zlegalizovat a musím říct, že ani u nás v NSA nejsme o moc lepší, spíš dokonce…“

„Ještě horší.“

„Klídek, klídek, nechte mě to doříct,“ pokračoval Ed. „Přesto si stojím za tím, že i my máme jistou morálku, ale jsme velká organizace s tisícema zaměstnanců, mezi kterejma se samozřejmě vždycky najde nějaká černá ovce, a přesně tohle jsem vám chtěl povědět.“

„Určitě s těmi nejlepšími úmysly,“ odtušil mírně sarkasticky Mikael.

„Haha, ne tak docela. Ale teď poslouchejte. Co se podle vás stane, když pár osob na vysokejch postech začne systematicky překračovat hranice?“

„Nic dobrého z toho nevzejde.“

„Stanou se vážnou konkurencí pro skutečný zločinecký organizace.“

„Jo, stát a mafie vždycky bojovaly ve stejné aréně,“ podotkl Mikael.

„Moje řeč, obě strany prosazujou svou vlastní spravedlnost, prodávají drogy, poskytujou lidem ochranu, a někdy je dokonce i zabíjejí — jako teď v našem případě. Ale skutečnej problém nastane ve chvíli, když spolu obě strany začnou spolupracovat.“

„A to je i tenhle případ?“

„Bohužel jo. Jak víte, v Solifonu je specializovaný oddělení, který vede jistej Zigmund Eckerwald, a jejich úkolem je neustále hlídat, co mají zrovna v pácu jejich konkurenti v oblasti špičkovejch technologií.“

„A nejen to.“

„Ne, kradou informace a pak s nima šmelí dál, což je samozřejmě pro Solifon hodně špatný, a možná to dokonce bude mít negativní dopad i na burzu NASDAQ.“

„A taky na vaši organizaci.“

„Máte recht, vyšlo totiž najevo, že několik našich prevítů — hlavně dva vysoký šéfové z toho oddělení, kde provádějí průmyslovou špionáž, mimochodem jmenujou se Joacim Barclay a Brian Abbot… ale detaily si necháme na pozdějc… Tak tihle dva výtečníci a jejich poskoci dostávali informace od Eckerwalda a tý jeho bandy a na oplátku jim zase pomáhali s pokročilým šmírováním. Solifon jim vždycky dá echo, kde se rýsuje nějaká zajímavá inovace, a ty naši zatracený idioti obstarají výkresy a technický detaily.“

„A získané peníze neskončí vždycky ve státní pokladně.“

„Je to ještě horší, kamaráde. Pokud se něčeho takovýho dopustí státní zaměstnanec, je hrozně zranitelnej, hlavně když se spunktuje s bandou drsnejch kriminálníků, jak to udělal Eckerwald, i když ze začátku asi sám nevěděl, s kým má tu čest.“

„Ale byli to zločinci.“

„No to bych řek, a rozhodně to nebyli žádný diletanti. Mají špičkový hackery, o jakejch si my můžeme nechat jenom zdát, a jejich hlavní obživou je zneužívání informací, takže si asi dovedete představit, jak zajásali, když zjistili, co ti naši kujóni načerno provádějí: chytili na udici zlatou rybku.“

„Takže je vydírali.“

„Měli je doslova zaháčkovaný a samozřejmě toho dokonale využívali. Ti naši holomci neokrádali jen velký koncerny, vybílili taky pár menších rodinnejch firem, dokonce občas vyfoukli nápad i samotnejm inovátorům, kteří mimochodem stejně většinou ostrouhají. Kdyby to prasklo, byl by z toho hroznej průšvih, a oni se tak dostali do nezáviděníhodný situace, kdy museli spolupracovat jak s Eckerwaldem, tak i s těma kriminálníkama.“

„Myslíte se Spiders?“

„Přesně tak, a jednu dobu byli možná docela spokojený. Je to velkej byznys, všichni si mohli přijít na obrovský prachy. Ale pak se objevil jeden potrhlej génius, jistej profesor Balder, začal se v tom vrtat a počínal si stejně chytře jako ve všem ostatním — nebo aspoň ve většině ostatních věcí. Všichni byli podělaný strachy a bylo jim jasný, že to nemůžou nechat jen tak, i když o konečným řešení zatím nemám úplně jasno. Podle mýho doufali, že se z toho vylížou s pomocí mazanejch advokátů a nějakejch výhrůžek. Jenže Spiders používají trochu drsnější metody, neštítí se dokonce ani vraždy, a nakonec do toho zatáhli i naše lidi, aby si je k sobě ještě víc připoutali.“

„Proboha!“

„Máte recht, ale byl to jen takovej ojedinělej zhnisanej vřed. Hned jsme si důkladně proklepli ostatní aktivity naší organizace a musím říct, že…“

„… že jsou určitě vysoce morální,“ přerušil ho jízlivě Mikael. „Ale na to kašlu. Tady mluvíme o lidech, kteří se nezastaví vůbec před ničím.“

„Násilí má svou vlastní logiku a člověk se jí musí od samýho začátku řídit. Víte, co je na tom všem legrační?“

„Já na tom nic legračního nevidím.“

„Legrační je ten paradox: já sám bych se o tomhle všem nikdy nedozvěděl, kdyby se nám na intranet nedostala ta hackerka.“

„To je další důvod, proč byste ji měl nechat na pokoji.“

„Vždyť jo, jen mi musí říct, jak to udělala.“

„Proč je to pro vás tak důležité?“

„Protože už nikdy nedopustím, aby se někdo hrabal v mým systému. Chci přesně vědět, jak to udělala, abych mohl podniknout účinný opatření. Pak ať ji vezme čert.“

„Nevím, jestli se vašim slibům dá věřit, ale zajímala by mě ještě jedna věc,“ řekl Mikael.

„Ven s tím!“

„Zmínil jste dvě jména, Barclay a Abbot, je to tak? Víte jistě, že zůstane pouze u nich? Kdo je šéfem toho oddělení průmyslové špionáže? To přece musí být jeden z hlavních pilířů NSA!“

„Jméno vám zatím bohužel prozradit nemůžu, případ podléhá utajení.“

„Aha, potom se s tím musím smířit.“

„To jo,“ souhlasil neochvějně Ed a v té chvíli si Mikael všiml, že se kolona rozjela.

KAPITOLA 28

Odpoledne 24. listopadu

Profesor Charles Edelman stál na parkovišti před Karolínskou nemocnicí a přemýšlel, k čemu se to ksakru právě upsal. Příliš moudrý z toho nebyl, a navíc jednal pod časovým tlakem. Ale dané slovo už se nedá vzít zpět, takže bude muset odvolat a zrušit řadu schůzek, přednášek a konferencí.

Přesto cítil podivnou rozjařenost. Byl jako očarovaný, a to nikoli pouze chlapečkem, ale i onou pozoruhodnou mladou ženou, která byla pořádně pomlácená, a přesto dokázala řídit BMW a z jejích slov vyzařovala mrazivá rozhodnost. Charles automaticky odpovídal na všechny její otázky kladně: ano, dobře, to by šlo. Bylo to pošetilé a zbrklé, ale aspoň si zachoval poslední zbyteček nezávislosti tím, že odmítl veškeré nabídky kompenzace.

Prohlásil, že cestu i hotel si zaplatí sám. Zřejmě se cítil provinile: nepochybně chtěl pro chlapce to nejlepší, ale silněji než láska k bližnímu se v něm ozývala profesionální zvědavost. Savant, který dokáže vytvářet fotograficky přesné kresby a k tomu bravurně zvládá prvočíselnou faktorizaci, ho naprosto fascinoval, takže se ke svému vlastnímu překvapení rozhodl, že nechá plavat i účast na slavnostním předávání Nobelovy ceny. Ta mladá žena ho dočista připravila o rozum.

Hanna Balderová seděla v kuchyni na Tórově ulici a kouřila. Připadala si naprosto k ničemu, jen tu zbůhdarma vysedává s úzkostným chuchvalcem v žaludku a potahuje z cigarety. Dostalo se jí sice neobvyklé účasti a podpory, ale o to větší nakládačku schytala od Lasseho Westmana. Herce její strach hrozně popuzoval — zřejmě proto, že nevěnovala dost pozornosti jeho vlastnímu utrpení.

Lasse neustále vybuchoval a řval: „Copak nedokážeš uhlídat ani vlastního spratka?“ a bušil do ní těma svýma obrovskýma prackama, případně s ní někam mrskl jako s kusem hadru. I on byl očividně úplně bez sebe. Dnes Hanna nechtěně rozlila kávu na kulturní stránku Dagens Nyheter s divadelní recenzí, jež Lasseho pobouřila, protože se vyjadřovala příznivě o jeho neoblíbených kolezích.

„Cos to hergot udělala?“ zaječel.

„Promiň,“ omlouvala se chvatně Hanna. „Hned to utřu.“

Lasse zkřivil koutky a Hanně bylo okamžitě jasné, že to omluva nezachrání a že vzápětí přijde rána. Pochopila to ještě dřív, než si to uvědomil sám Lasse. Odevzdaně mlčky čekala, ani neuhnula hlavou. Jen cítila, jak se jí rozbušilo srdce a do očí jí vhrkly slzy. Ale vlastně nešlo jen o facku. Facka byla pouhým spouštěčem. Ráno jí volala policie a informace byly hrozně zmatené: August se prý našel, ale pak zase zmizel a „pravděpodobně“ není zraněný. Hanna nevěděla, jestli se má smát, nebo plakat.

Naprosto ji to vyvedlo z míry. Nyní však od telefonátu uplynulo už několik hodin, a stále neměla žádné zprávy. Zdálo se, že nikdo nic určitého neví. Náhle Hanna vstala, jako by jí na dalších fackách už nezáleželo. Zamířila do obýváku a za sebou slyšela Lasseho supění. Na zemi ležely Augustovy papíry, venku houkala sanitka. Na schodech se ozvaly kroky. Že by k nim někdo šel? Pak se rozezněl zvonek u dveří.

„Neotvírej, určitě je to zas nějakej zasranej novinář,“ zasyčel Lasse.

Ani Hanně se nechtělo otevírat, z jakéhokoli setkání jí naskakovala husí kůže. Přesto jí bylo jasné, že otevřít musí. Co když ji chce znovu vyslechnout policie? Třeba mají nějaké novinky, ať už dobré, či zlé. Hanna zamířila ke dveřím a v tu chvíli si vzpomněla na Franse.

Vybavila si ten okamžik, kdy se u nich objevil, aby si odvedl Augusta. Vzpomínala na jeho oči, na hladce oholenou tvář a zatoužila po starých dobrých časech, jež prožila předtím, než se dala dohromady s Lassem Westmanem, po časech, kdy jí neustále zvonil telefon, kdy se jí hrnuly pracovní nabídky a nesužoval ji věčný plíživý strach. Pak pootevřela dveře na škvíru, jak to dovoloval bezpečnostní řetěz, a zprvu viděla jen výtah a hnědočervené stěny. Pak to ovšem přišlo jako rána z čistého nebe a ona v první chvíli nevěřila vlastním očím. Ale opravdu to byl August! Vlasy měl rozježené jako vrabčí hnízdo, šaty celé zablácené a na nohou příliš velké tenisky, ale díval se na ni se stejným nevyzpytatelným výrazem jako vždycky. Hanna samozřejmě nepředpokládala, že chlapec přišel bez doprovodu, ale přesto sebou trhla. Vedle něj stála drsně vyhlížející mladá žena v kožené bundě, s poškrábaným obličejem a hlavou plnou hlíny a civěla do země. V ruce držela velkou cestovní tašku.

„Přivezla jsem vám zpátky syna,“ řekla se sklopenýma očima.

„Panebože,“ vydechla Hanna. „Panebože!“

Nic jiného ze sebe vypravit nedokázala. Pár vteřin stála v otevřených dveřích jako přimrazená, ale pak se jí roztřásla ramena. Klesla na kolena a vůbec se neohlížela na to, že August objímání nesnáší. Popadla ho do náručí, mumlala stále jen „ty můj chlapečku, ty můj chlapečku“ a pak se rozvzlykala. Nepodivnější však bylo, že se August nebránil. Dokonce se zdálo, že chce něco říct — jako by se ještě ke všemu naučil mluvit, ale než ze sebe stačil něco vypravit, ve dveřích se objevil Lasse Westman.

„Co to krucinál… Tak on už je tady?“ zavrčel a zdálo se, jako by chtěl Hanně znovu jednu ubalit.

Ale pak se ovládl. Svým způsobem to byl dokonalý herec. Ve vteřině se mu tvář rozzářila velkolepým úsměvem, kterým si uměl získat ženská srdce.

„No ne, a dokonce nám kluka doručili až ke dveřím,“ hlaholil. „Prima služby! Je v pořádku?“

„Je v pohodě,“ odvětila mladá žena podivným monotónním hlasem a pak ve svých zabahněných černých křápech a s cestovní taškou v ruce vtrhla přímo do bytu.

„Jistě, pojďte dál,“ dodal kysele Lasse. „Zouvat se nemusíte.“

„Jsem tu proto, abych ti pomohla sbalit tvoje saky paky, Lasse,“ pronesla ledově mladá žena.

Byla to opravdu podivná replika: Hanna měla pocit, že se přeslechla, a Lassemu nevěřícně poklesla čelist.

„Co to meleš?“ zeptal se.

„Že okamžitě zvedneš kotvy.“

„Snažíš se bejt vtipná?“

„Ani náhodou. Koukej z tohohle baráku vypadnout a už nikdy se neopovažuj k Augustovi přiblížit. Dneska ho vidíš naposledy.“

„Tobě vážně úplně přeskočilo!“

„Naopak, jsem na tebe až moc hodná. Původně jsem měla v úmyslu tě odsud vykopat prdelí napřed a pěkně si s tebou pohrát. Přinesla jsem ti tašku, aby sis mohl sbalit nějaký košile a spoďáry.“

„Co je to za zrůdu?“ vyhrkl ohromeně Lasse, výhrůžně se napřímil a zamířil k podivné návštěvnici. Hanna se na okamžik vyděsila, že to děvče taky jednu slízne.

Ale Lasseho cosi zarazilo. Snad to byly ženiny oči, snad skutečnost, že reagovala jinak než ostatní. Neustupovala, netvářila se vyděšeně, jen se chladně ušklíbla. Potom z vnitřní kapsy bundy vytáhla několik pomačkaných papírů a podala je Lassemu.

„A kdybyste i s tím tvým vypečeným kámošem Rogerem čistě náhodou Augusta postrádali, tak se můžete podívat na tohle a připomenout si, jací jste oba šmejdi,“ prohlásila.

Lasse ztuhl uprostřed pohybu. Zmateně listoval papíry a pak se zaškaredil. Hanna to nevydržela a také do nich nakoukla. Byly to Augustovy kresby a ta vrchní představovala… Lasseho, jak mává těma svýma hnusnýma pazourama a tváří se jako psychopat. Najednou se jí rozbřesklo: pochopila, co se u nich odehrávalo, když býval August doma jen s Lassem a Rogerem, a také náhle uviděla svůj vlastní zpackaný život. Viděla ho jasněji a střízlivěji než kdykoli předtím.

Přesně takhle se Lasse díval i na ni, přesně takhle na ni civěl s obličejem zkřiveným záští — naposledy k tomu došlo zhruba před minutou. Hanna si uvědomila, že takové chování je zcela nepřípustné, ať už jde o ni, nebo o Augusta, a otočila se k Lassemu zády, tedy přinejmenším měla ten pocit — a dokonce i ta mladá žena na ni se zájmem pohlédla. Hanna po ní nejistě pokukovala, a přestože k žádným srdceryvným výlevům nedošlo, v jistém smyslu si dokonale porozuměly. Pak se jí ta žena na rovinu zeptala:

„Co vy na to, Hanno, má vypadnout, nebo ne?“

Byla to smrtelně nebezpečná otázka. Hanna vyhýbavě pohlédla na Augustovy veliké tenisky.

„Čí jsou to boty?“

„Moje.“

„A proč nemá svoje vlastní?“

„Ráno jsme potřebovali rychle vyrazit na cestu.“

„A co jste dělali?“

„Skrývali jsme se.“

„Já nic nechápu,“ začala Hanna, ale dál se nedostala. Lasse ji prudce strhl k sobě.

„Koukej tý magorce oznámit, že jedinej, kdo odsud vypadne, bude ona!“ zařval.

„No, ano…“ vykrucovala se Hanna.

„Tak dělej!“

Jenže pak… sama si to nedokázala vysvětlit. Možná to způsobil Lasseho výraz, možná podivná neochvějnost té mladé ženy a její ledový pohled. Náhle uslyšela sebe samu říkat:

„Vypadni, Lasse! A už se sem nikdy nevracej!“

Sotva uvěřila vlastním uším. Měla pocit, jako by jejími ústy promlouval někdo jiný, ale pak to šlo ráz na ráz. Lasse napřáhl ruku k úderu, ale dívka střelhbitě zasáhla: zkušenou boxerskou pěstí mu napálila dvě nebo tři rány přímo do ksichtu a pak mu podkopla nohy.

„Tohle už krucinál přestává…“ zařval Lasse, ale pak zmlkl.

Rozplácl se na podlahu a ta žena se postavila nad něho. Později si Hanna Balderová často připomínala, co jí Lisbeth Salanderová v té chvíli řekla. Hanně připadalo, jako by jí mluvila přímo z duše, a také pochopila, jak dlouho už si zoufale přála, aby Lasse Westman navždy zmizel z jejího života.

Bublanski toužil pohovořit si s rabínem Goldmanem.

Toužil po pomerančové čokoládě Sonji Modigové, po své pohodlné posteli značky Dux a po jiném ročním období. Nyní mu však nezbývalo nic jiného než dotáhnout případ do konce, na všechno ostatní si musí nechat zajít chuť. V jistém smyslu byl s vývojem událostí spokojen. August Balder vyvázl z hrozného dobrodružství bez jediného šrámu a je na cestě k matce.

Vraha jeho otce už také zatkli — právě díky tomu chlapci a Lisbeth Salanderové. Nikdo však zatím s jistotou nevěděl, jestli přežije. Byl těžce zraněný a právě se nacházel na jednotce intenzivní péče v Danderydské nemocnici. Jmenoval se Boris Lebeděv, ale žil v Helsinkách pod falešným jménem Jan Holtser. Býval majorem a elitním vojákem sovětské armády. Již dříve byl několikrát obžalován z vraždy, ale soud mu nikdy nic nedokázal. Oficiálně byl podnikatelem v bezpečnostní oblasti; měl ruské i finské občanství a také bylo evidentní, že se někdo dostal do jeho trestního rejstříku a provedl v něm jisté úpravy.

Na základě otisků prstů se jim podařilo identifikovat i další dvě osoby, jež policie dopadla v okolí chaty na Ingarö: jedním z nich byl Dennis Wilton, starý gangster ze Svavelsjö MC, který si už několikrát poseděl v chládku za závažné loupeže a ublížení na zdraví, a druhým Vladimir Orlov, Rus odsouzený v Německu za kuplířství, jehož dvě manželky zemřely za podezřelých okolností. Ani jeden ze zatčených dosud neřekl jediné slovo a Bublanski si nedělal nejmenší iluze, že to v budoucnu bude jinak. Tihle ptáčci toho při policejním výslechu obyčejně moc nenazpívají. Ale to patřilo k pravidlům hry.

Bublanského však zneklidňovalo pomyšlení, že oba muži jsou pouze řadoví vojáci, a tudíž podléhají svým velitelům, kteří jsou zjevně napojeni na společenské špičky, a to jak v Rusku, tak i ve Spojených státech. Nijak zvlášť se neužíral tím, že jistý novinář toho o případu věděl víc než on sám — to by nemělo žádný smysl. Komisař se potřeboval pohnout z místa a byl vděčný za informace od kohokoli. Blomkvistův přehled o situaci mu však neustále připomínal jejich vlastní neúspěchy: přešlapování na mrtvém bodě, únik informací a následné nebezpečí, kterému byl vystaven malý chlapec. Proto byl komisař pekelně naštvaný: ještě k tomu ho neustále bombardovala telefonáty ředitelka bezpečnostní policie Helena Kraftová, a nebyla sama. Dále ho sháněli lidé z oddělení počítačové kriminality, vrchní státní zástupce Richard Ekström a jistý profesor z univerzity ve Stanfordu Steven Warburton, zaměstnanec Výzkumného institutu umělé inteligence MIRI, který s ním chtěl podle Amandy Flodové hovořit „o jistém závažném nebezpečí“.

A kromě toho Bublanského popouzely ještě stovky dalších věcí. Navíc mu někdo právě zaklepal na dveře. Byla to unavená a nenalíčená Sonja Modigová. Ve tváři měla neobvykle zkroušený výraz.

„Všechny tři zatčené právě operujou,“ oznámila mu, „takže na další výslech si budeme muset ještě dlouho počkat.“

„Myslíš spíš na pokus o výslech, ne?“

„Asi jo, ale kupodivu se mi podařilo krátce promluvit s Lebeděvem. Před operací se na chvilku probral k vědomí.“

„A co říkal?“

„Že chce mluvit s knězem.“

„Čím to je, že zrovna ti největší šibeničníci a vrazi jsou takhle bohabojní?“

„Jo, zatímco jeden starej komisař o Bohu neustále pochybuje.“

„Ale no tak!“

„Lebeděv vypadal opravdu odevzdaně, což je myslím dobrý začátek,“ vykládala Sonja. „Když jsem mu ukázala tu Augustovu kresbu, jen ji zarmouceně odstrčil.“

„Takže se nesnažil tvrdit, že je to výmysl?“

„Jen zavřel oči a dožadoval se kněze.“

„Nevíš, proč nám neustále volá ten americký profesor?“

„Cože? Nevím… trvá na tom, že chce mluvit výhradně s tebou. Myslím, že jde o Balderův výzkum.“

„A co ten mladý novinář Zander?“

„Právě o něm jsem s tebou chtěla mluvit. Nevypadá to moc nadějně.“

„Co o něm zatím víme?“

„Do noci byl v práci a pak zmizel za Kateřinským výtahem s nějakou exkluzivně oblečenou kráskou se špinavě blonďatými nebo narezlými vlasy.“

„To je novinka.“

„Viděl je jeden mladý pekař ze Skanzenu, jmenuje se Ken Eklund a bydlí ve stejném domě, kde sídlí redakce Milénia. Připadali mu hrozně zamilovaní, teda přinejmenším Zander.“

„Takže ty si myslíš, že ta žena byla jen vábnička?“

„Je to možné.“

„A nemůže se jednat o stejnou fešandu, kterou viděl ten děda na Ingarö?“

„Prověřujeme to, ale spíš mě děsí, že ta dvojice mířila na Staré Město.“

„To chápu.“

„Zanderův mobil jsme naposledy lokalizovali právě ve Starém Městě, a navíc ten hnusák Orlov, co po mně při výslechu neustále plival, vlastní byt v uličce Mårtena Trotziga.“

„Už jsme ten byt prohledali?“

„Ještě ne, ale naši kluci tam zrovna jedou. Právě jsme to zjistili. Byt je psaný na jednu z Orlovových firem.“

„Pak musíme jen doufat, že se tam nestalo nic zlého.“

„Nic jiného nám nezbývá.“

Lasse Westman ležel na podlaze v předsíni bytu na Tórově ulici a nechápal, kde se v něm vzal takový strach. Vždyť je to jen holka, nějaká opiercingovaná pankáčka, která mu sahá sotva po ramena. Klidně by ji mohl zamáčknout jako ováda. Přesto byl úplně paralyzovaný: ohromil ho její způsob boje i fakt, že mu položila nohu na břicho, ale nejvíc ho vyděsilo její vzezření a nepochopitelný výraz v očích. Několik minut mlčel jako zařezaný a odevzdaně poslouchal:

„Zrovna jsem si vzpomněla, že celá naše rodina je pořádně ulítlá, jsme schopní prakticky čehokoli, i těch nejneuvěřitelnějších surovostí. Možná je to nějaká genetická porucha. U mě se projevila tím, že mám totální alergii na hajzly, co ubližujou ženám a dětem, a když jsem uviděla ty Augustovy kresby a všechny ty hnusárny, co jste na něm s Rogerem páchali, měla jsem rudo před očima. Mohla bych o tom mluvit ještě hodně dlouho, ale řekla bych, že August už si vytrpěl dost, a proto existuje jistá šance, že byste z toho s tím tvým kámošem mohli vyváznout s trochu mírnějším trestem.“

„Já jsem…“ blekotal Lasse.

„Zmlkni,“ utnula ho žena. „Na nějaký vyjednávání rovnou zapomeň, jen ti oznámím podmínky. Z právního hlediska to žádnej problém není — Frans měl dost rozumu na to, aby byt nechal napsat na Augusta. Jinak se věc má následovně: přesně do čtyř minut si sbalíš svoje saky paky a vypadneš odsud. Jestli sem ty nebo Roger ještě někdy páchnete nebo jestli se nějakým způsobem pokusíte s Augustem spojit, vezmu si vás do parády a vyřádím se na vás tak, že na to do smrti nezapomenete. Mezitím připravím oznámení na policii, ve kterým popíšu, jak jste Augusta týrali, a navíc to mám doslova obrazově zdokumentovaný, jak sám víš. Taky to můžu doložit svědectvím psychologů a odborníků. Dokonce se předběžně spojím s večerníkama a řeknu jim, že mám důkazy, který potvrzujou, jak hrozně jsi mlátil Renatu Kapusinskou. Copak jsi jí to udělal, Lasse? Neroztrhl jsi jí náhodou ret a nekopal ji do hlavy?“

„Takže ty to hodláš zveřejnit?“

„Jo, hodlám to zveřejnit, a navíc tobě i tomu tvýmu povedenýmu kámošovi ještě pořádně zavařím. Ale možná — říkám možná — by sis mohl nejhorší ponížení ušetřit, když mi slíbíš, že se k Hanně ani Augustovi už v životě nepřiblížíte a nikdy se ani malíčkem nedotknete žádnýho dalšího nešťastníka. Jinak jste mi oba naprosto u prdele. Chci jen to, abyste Augustovi už nikdy nepřišli na oči. Když okamžitě zmizíš a budeš sekat latinu, tak tě možná nechám na pokoji. Pochybuju, že to vydržíš, u hajzlů se sklonem k týrání žen je recidiva dost častá, a sám dobře víš, že jsi odpornej sráč a dobytek, ale s trochou štěstí… kdoví… Je ti to jasný?“

„Jo, je mi to jasný,“ odvětil Lasse a sám sebe za ta slova nenáviděl.

Uvědomil si však, že mu nezbývá než poslechnout, a proto vstal, odešel do ložnice a rychle si sbalil pár kousků oblečení. Pak na sebe hodil kabát, sebral telefon a vyšel na chodbu. Neměl zdání, kam se teď vrtne.

Cítil se žalostněji než kdykoli předtím. Ze strany se do něj opřel vítr a vmetl mu do tváře mokrý sníh s deštěm.

Lisbeth uslyšela klapnutí domovních dveří a pak Lasseho kroky odeznívající na schodech. Pohlédla na Augusta. Hošík stál bez hnutí se strnule připaženýma rukama a pronikavě si ji měřil, což ji zneklidnilo. Přestože před chvílí měla situaci plně pod kontrolou, náhle znejistěla. A co se to pro všechno na světě děje s Hannou Balderovou?

Zdálo se, že Hanna má pláč na krajíčku a August… ten ještě ke všemu začal kroutit hlavou a něco brumlal, jenže tentokrát to nebyla žádná prvočísla, ale něco docela jiného. Lisbeth měla sto chutí prásknout do bot, ale přesto zůstala. Ještě nedokončila svůj úkol. Vytáhla z kapsy dvě letenky, hotelový voucher a tlustý svazek bankovek, ve kterém byly švédské koruny i eura.

„Jen jsem vám chtěla z hloubi srdce…“ vypravila ze sebe Hanna.

„Mlčte,“ přerušila ji Lisbeth. „Tady máte letenky do Mnichova, letí vám to ve čtvrt na osm večer, takže sebou musíte hodit. Tam na vás bude čekat auto a odveze vás do hotelu Schloss Elmau. Je to pěknej hotel kousek od Garmisch-Partenkirchenu. Zamluvila jsem vám velkej pokoj v horním patře na jméno Müllerovi. Pro začátek budete pryč tři měsíce. Mluvila jsem s profesorem Charlesem Edelmanem a zdůraznila jsem mu, že je nutný udržet všechno v naprostý tajnosti. Bude k vám pravidelně docházet a poskytne Augustovi potřebnou péči a pomoc, a kromě toho mu zajistí kvalifikovanou výuku.“

„Děláte si legraci?“

„Dost,“ umlčela ji Lisbeth. „Myslím to smrtelně vážně. Policie už určitě dostala Augustův obrázek a zatkla vraha. Jenže jeho chlebodárce je na svobodě a nikdo netuší, co má za lubem. Musíte okamžitě zmizet z bytu. Já mám teď jinou práci, ale už jsem vám sehnala řidiče, co vás hodí na letiště. Vypadá trošku divně, ale jinak je v pohodě. Můžete mu říkat Plague. Jasný?“

„Ano, ale…“

„Už žádný ale. Teď mě poslouchejte, Hanno. Během pobytu nesmíte používat kreditku ani volat z vlastního telefonu. Obstarala jsem vám šifrovanej mobil, Blackphone, kdyby se něco seběhlo. Veškerý výlohy jdou na můj účet. Tady máte sto tisíc v hotovosti na nepředvídaný výdaje. Nějaký otázky?“

„To je šílenství.“

„Ani náhodou.“

„Ale kde jste na to vzala?“

„To neřešte.“

„Jak vám mám…“

Dál se Hanna nedostala. Byla ze všeho naprosto vyjevená, měla pocit, že se jí to jen zdá. Najednou se rozplakala.

„Jak vám mám poděkovat?“ štkala.

„Poděkovat?“

Lisbeth to slovo zopakovala, jako by pro ni bylo zcela nesrozumitelné, a když se k ní Hanna s rozpřaženýma rukama vrhla, dala se na ústup a s pohledem upřeným na podlahu v předsíni řekla:

„Tím, že se zase dáte dohromady! Vzchopte se a hlavně přestaňte brát ty zatracený prášky. Tím mi poděkujete nejvíc.“

„Jistě, samozřejmě…“

„A kdyby někoho náhodou napadlo, že by chtěl Augusta strčit někam do nemocnice nebo do ústavu, tak se proti tomu musíte tvrdě postavit. Musíte zaútočit na nepřítelovo nejslabší místo. Musíte se chovat jako bojovnice.“

„Jako bojovnice?“

„Přesně tak. Nikdo se nesmí…“

Lisbeth se zarazila a uvědomila si, že to nejsou zrovna nejvlídnější slova na rozloučenou, ale co se dá dělat. Obrátila se a zamířila ke dveřím. Sotva udělala pár kroků, August znovu něco zachrčel a tentokrát bylo jeho slovům rozumět.

„Nechoď, nechoď,“ říkal chlapec.

Lisbeth se ani tentokrát nezmohla na vlídné rozloučení, jen úsečně odvětila: „Však ty to zvládneš!“ A pak dodala, jako by hovořila sama k sobě: „A díky, žes ráno tak báječně zaječel!“ Na okamžik zavládlo ticho, Lisbeth ještě chvíli otálela, ale nakonec se bez pozdravu otočila a proklouzla dveřmi na chodbu. Za sebou slyšela Hannino volání:

„Neumíte si představit, co to pro mě znamená!“

Ale to už Lisbeth sbíhala po schodech ke svému autu, které měla zaparkované na Tórově ulici. Když vyjela na Západní most, zavolal jí přes aplikaci RedPhone Mikael Blomkvist a oznámil jí, že po ní jde NSA.

„Tak jim vyřiď, že já po nich taky,“ zavrčela v odpověď.

Pak odjela k Rogeru Winterovi a dala mu co proto. Poté se vrátila domů a posadila se k zašifrované složce z NSA, v jejímž rozluštění doposud nepokročila ani o píď.

Ed a Mikael proseděli celý den v hotelovém pokoji a tvrdě pracovali. Ed mu pověděl přímo fantastickou historku a Mikael měl konečně onoho sólokapra, kterého on, Erika i Milénium tak zoufale potřebovali, což bylo skvělé. Přesto nedokázal zaplašit chmury, které se zdaleka netýkaly pouze nezvěstného Andreje. Nezdálo se mu něco na samotném Edovi. Proč se tu vlastně tak zčistajasna vynořil, daleko od veškerých mocenských center v USA, a proč vynakládá takové úsilí na záchranu nějakého malého švédského časopisu?

Ovšem, do jisté míry mohlo jít o výměnný obchod. Mikael se zavázal, že se o hackerském útoku na NSA nikde nezmíní, a také Edovi napůl slíbil, že se pokusí přimět Lisbeth, aby si s ním promluvila. Ale to bylo chabé vysvětlení, a proto si Mikael pilně zapisoval Edova slova, ale přitom stejně usilovně pátral mezi řádky.

Ed se snažil předejít veškerým myslitelným rizikům. V místnosti byly zatažené závěsy, telefony ležely v bezpečné vzdálenosti od okna a atmosféra byla přímo paranoidní. Na posteli se povalovaly tajné dokumenty, které si Mikael směl přečíst, nesměl z nich však citovat ani si pořizovat kopie. Občas Ed svůj monolog přerušil a znovu s ním chtěl podrobně probrat veškeré aspekty týkající se ochrany zdroje. Měl panickou hrůzu z toho, aby se únik informací nedal vysledovat až k němu. Občas nakoukl na chodbu a nastražil uši, několikrát vyhlédl škvírou v záclonách, ale přesto… Mikael se nedokázal zbavit podezření, že je to všechno jen naoko.

Naopak měl stále silnější pocit, že Ed má vše pod kontrolou, že přesně ví, co dělá, a že vlastně nejeví žádný přehnaný strach z případného odposlechu. Jeho operaci zřejmě posvětil někdo z vyšších míst, napadlo Mikaela, ano, a možná i on sám hraje v téhle komedii nějakou úlohu, kterou zatím nepochopil.

Proto nebylo zajímavé jen to, co mu Ed říkal, ale i to, co si zatím nechával pro sebe: tyto údaje odtajní až po zveřejnění článku. Ed byl pochopitelně vzteky bez sebe: „Pár zasranejch idiotů“ z oddělení sledování strategických technologií mu zabránilo v pátrání po hackerovi, který se jim naboural do systému, protože by tím vyšla najevo jejich vlastní špinavá hra, a právě to ho prý rozzuřilo do nepříčetnosti. V tomto bodě neměl Mikael důvod Edovi nevěřit a stejně tak nepochyboval, že Ed dotyčnou bandu hodlá nemilosrdně zničit — „rozmáčknout je jako vši a rozdupat na kaši“.

Přitom však měl pocit, že v jeho vyprávění se skrývá ještě něco jiného, co je Edovi tak trochu proti srsti, a občas mu připadalo, jako by Ed bojoval s jakousi autocenzurou. Tu a tam Mikael rozhovor přerušil a sešel do recepce, aby si věc trochu promyslel nebo aby zavolal Erice či Lisbeth. Erika hovor vzala po prvním zazvonění, a přestože oba k zamýšlené reportáži přistupovali s patřičným nadšením, v jejich rozhovoru byla stále přítomná jakási chmurná tíha. Andrej byl pořád nezvěstný.

Lisbeth se dlouho neozývala. Dostihl ji až v 17.20. Mikaelovi připadala nesoustředěná, jako by byla myšlenkami někde jinde. Stručně mu sdělila, že chlapec už je v bezpečí u své matky.

„A co ty?“ zeptal se Mikael.

„Jo, dobrý.“

„Nejsi zraněná?“

„Ani ne.“

Mikael se zhluboka nadechl.

„Ty ses napíchla do sítě NSA, Lisbeth?“

„Mluvil jsi s Edem the Nedem?“

„K tomu se nebudu vyjadřovat.“

Nemohl se k tomu vyjadřovat dokonce ani před Lisbeth. Ochrana zdroje pro něj byla posvátná.

„Tenhle Ed nebude až tak úplně blbej,“ konstatovala Lisbeth, jako by jí Mikael tvrdil něco jiného.

„Takže jsi to udělala, co?“

„Možná.“

Mikael měl sto chutí jí pořádně vynadat a zeptat se, do čeho se to krucinál pouští. Přesto odpověděl, jak nejklidněji dovedl:

„Jsou ochotní nechat tě být, ale pouze pod podmínkou, že se s nimi sejdeš a povíš jim, jak jsi to provedla.“

„Tak je pozdravuj a vyřiď jim, že i já jsem vyslídila zajímavý stopy.“

„Co tím myslíš?“

„Že toho vím víc, než si myslí.“

„Dobře,“ řekl zamyšleně Mikael. „Ale nebyla bys přece jen ochotná se sejít…“

„Myslíš s Edem?“

Sakra, pomyslel si Mikael. Ale vždyť sám Ed měl v úmyslu před ní odhalit svou totožnost.

„Jo, s Edem,“ potvrdil.

„Je to pěkně voprsklej parchant.“

„Voprsklej je… ale co kdybysme si na něm vymohli záruku, že tě nenechá zatknout?“

„Žádný takový záruky neexistujou.“

„Mám se spojit se svou sestrou Annikou a požádat ji, aby tě zastupovala?“

„Teď mám jiný starosti,“ odvětila Lisbeth, jako by už toto téma považovala za uzavřené, ale Mikael neodolal a dodal:

„Ta reportáž, na které pracujeme…“

„Co je s ní?“

„Nevím, jestli jsem všechno správně pochopil.“

„V čem je problém?“ zeptala se Lisbeth.

„No, pro začátek třeba nechápu, proč se Kamila po tolika letech zčistajasna objevila.“

„Podle mě vyčkávala.“

„Jak to myslíš?“

„Celou dobu nemyslí na nic jinýho, než že se vrátí a pomstí se mi za to, co jsem provedla jí a Zalovi. Zatím ale vyčkávala, dokud nebude po všech stránkách dostatečně silná. Pro Kamilu není nic důležitějšího než moc a síla a teď se jí podle mýho soudu zničehonic naskytla příležitost zabít dvě mouchy jednou ranou. Až spolu zase někdy půjdete na skleničku, můžeš se jí zeptat.“

„Mluvilas s Holgerem?“

„Neměla jsem čas.“

„Naštěstí se to Kamile nepodařilo. Bohudíky jsi to zvládla,“ pokračoval Mikael.

„Jo, zvládla jsem to.“

„A nebojíš se, že se může kdykoli objevit znovu?“

„Už jsem to zvažovala.“

„Dobře, tak jo. A víš taky to, že jsem se s Kamilou jen kousek prošel po Hornově ulici?“

Lisbeth na otázku neodpověděla.

„Znám tě, Mikaeli,“ řekla jen. „A teď ses setkal i s Edem. Hádám, že i na něho bych si měla dávat pořádnýho bacha.“

Mikael se pousmál.

„Ano,“ odpověděl. „V tom máš úplnou pravdu. Nějak mu pořád nevěřím, dokonce se bojím, abych mu nedělal jen nastrčenýho užitečnýho idiota.“

„To by pro tebe zřejmě nebyla ideální role, Mikaeli.“

„To ne, a proto bych rád věděl, co ses chtěla z jejich sítě dozvědět.“

„Spoustu nebezpečnejch hajzlovin.“

„O Eckerwaldovi a o propojení mezi Spiders a NSA.“

„To a ještě něco jinýho.“

„Něco, cos mi určitě chtěla povědět.“

„Docela bych ocenila, kdyby ses staral o sebe,“ řekla posměvačným hlasem, který ho vždycky dokázal malinko rozveselit.

Pak si Mikael hlasitě odfrkl, protože právě v tom okamžiku pochopil, co má Ed Needham v plánu.

Bylo to přímo náhlé prozření a Mikael měl co dělat, aby na sobě nedal nic znát. Vrátil se do hotelového pokoje a pokračoval s Edem v práci až do deseti hodin do večera.

KAPITOLA 29

Ráno 25. listopadu

Policisté prohledali byt Vladimira Orlova v uličce Mårtena Trotziga, ale nic zvláštního tam neobjevili. Všude bylo uklizeno, postel byla čistě povlečená a ustlaná, koš na prádlo v koupelně zel prázdnotou, přesto tu však něco nehrálo. Sousedé vypověděli, že tu ti cizí chlapi byli brzy ráno, a policisté při zevrubnější prohlídce objevili na stěně a nad čelem postele krvavé skvrny. Když odebrané vzorky srovnali se vzorky slin z Andrejova bytu, ukázalo se, že krev skutečně patří mladému novináři.

Všichni zatčení — tedy ti, kteří byli schopni vypovídat — předstírali, že o skvrnách ani o Zanderovi nic nevědí. Bublanski se svým týmem usilovně pátrali po ženě, s níž byl pohřešovaný viděn na Starém Městě. Noviny doslova chrlily články o hrůzné události na Ingarö i o zmizení Andreje Zandera. Všechny večerníky a také Svenska Morgon-Posten a Metro uveřejnily Andrejovu fotografii, ale žádný z reportérů nepochopil, že spolu obě události souvisejí. Zato se objevovaly spekulace, že Andreje Zandera mohl někdo zavraždit. Za běžných okolností by takové novinky lidem spíš osvěžily paměť a případní svědci by si snáze vzpomněli na cokoli podezřelého, nyní však tomu bylo přesně naopak.

Veškerá svědectví, jež policisté považovali za důvěryhodná, byla podivně vágní. Všichni, kdo neznámou krásku viděli — s výjimkou Mikaela Blomkvista a jednoho pekaře ze Skanzenu —, shodně zastávali názor, že taková žena by rozhodně nebyla schopná spáchat žádný zločin. Na všechny zapůsobila velice dobrým dojmem. Barman — starší pán jménem Sören Karlsten —, který krasavici s Andrejem Zanderem obsluhoval v restauraci Papagallo na Götské ulici a velice si zakládal na tom, že má čich na lidi, dokonce tvrdil, že ta žena „by neublížila ani kuřeti“.

„Prý byla hotový zázrak.“

Hm, pokud by měli věřit všem svědkům, tak měla zázračné schopnosti i v mnoha jiných ohledech a Bublanskému bylo jasné, že na její portrét může předem zapomenout. Bylo to skoro k smíchu — každý svědek ji totiž popisoval trochu jinak, jako by si do její osoby promítal své vlastní představy o ideální ženě, a navíc se jim dosud nepodařilo získat žádný záběr z bezpečnostní kamery. Mikael Blomkvist tvrdil, že to bezpochyby byla Kamila Salanderová, Lisbetino dvojče, a skutečně se ukázalo, že osoba tohoto jména kdysi existovala, před mnoha lety však zmizela ze všech registrů, jako by se po ní slehla zem. Pokud je Kamila Salanderová naživu, vystupuje pod novou identitou, což se Bublanskému ani trochu nelíbilo, a už vůbec se mu nelíbil fakt, že po Kamile zůstala ve Švédsku dvě nevyšetřená úmrtí. Policejní protokoly byly naprosto odfláknuté, plné odboček a otazníků, které nikdo nikdy neprověřil.

Bublanski si pročetl rozpačitá hlášení svých kolegů, kteří se z respektu vůči rodinné tragédii neodvážili dotáhnout věc do konce. Vůbec je netrklo, že zesnulému otci a jeho dceři zmizely z konta všechny peníze, ani se nezabývali podivným dopisem, který nešťastný muž napsal týden předtím, než se oběsil. Jeho první věta zněla takto:

Kamilo, proč ti tak záleželo na tom, abys mi zničila život?

Záhadnou krasavici, která všechny svědky doslova očarovala, obestíralo jakési temné tajemství.

Bylo osm hodin ráno, Bublanski seděl ve své kanceláři v budově policejního prezidia, opět zahloubaný do starých vyšetřovacích protokolů, a doufal, že mu pomůžou vnést do současných událostí aspoň trošičku světla. Byl si velice dobře vědom toho, že má stále stovky nevyřízených restů, takže když uslyšel, že má návštěvu, popuzeně a provinile sebou trhl.

Sonja Modigová k němu přivedla neznámou ženu, kterou sama vyslechla, ona však trvala na tom, že chce osobně mluvit přímo s ním. Později si Bublanski vyčítal, že se zprvu netvářil příliš nadšeně: očekával jen další problémy a obtíže. Ve dveřích stanula nepříliš vysoká žena s královským držením těla a upřela na něj tesklivé, pronikavé oči. Mohla být o takových deset let mladší než on. Na sobě měla šedý kabát a pod ním rudé šaty připomínající sárí.

„Jmenuju se Farah Šarífová,“ představila se. „Jsem profesorka informatiky a byla jsem blízkou přítelkyní Franse Baldera.“

„Ano, jistě,“ zašveholil nečekaně Bublanski. „Jen se posaďte, prosím. Omlouvám se za ten nepořádek.“

„Už jsem viděla horší.“

„Ano, to jistě. Nejste náhodou Židovka?“

Byla to velice neomalená otázka. Farah Šarífová samozřejmě Židovka nebyla, a i kdyby byla, jemu po tom vůbec nic není. Prostě to z něj vyletělo. Bylo mu hrozně trapně.

„Cože? Ne… pocházím z Íránu a nejspíš budu muslimka. Ve Švédsku žiju od roku 1979.“

„Rozumím, promiňte, plácám hlouposti. Čemu vděčím za tak vzácnou návštěvu?“

„Když jsem mluvila s vaší kolegyní Modigovou, byla jsem strašně naivní.“

„Proč to říkáte?“

„Protože teď jsem o něco moudřejší. Měla jsem dlouhý rozhovor s profesorem Stevenem Warburtonem.“

„Jistě, taky mě sháněl, ale máme tady teď takový zmatek, že jsem mu ještě nestačil zavolat zpátky.“

„Steven je profesor kybernetiky na Stanfordu a jeden z nejvýznamnějších badatelů, kteří se zabývají technologickou singularitou. Dnes pracuje v Institutu pro výzkum umělé inteligence, jehož hlavním úkolem je zajistit, aby umělá inteligence přinesla lidstvu prospěch, nikoli naopak.“

„To zní rozumně,“ podotkl Bublanski, kterému se toto téma bytostně protivilo.

„Víte, Steven žije tak trochu ve svém vlastním světě a o Fransově smrti se dozvěděl teprve včera, proto se ozval takhle pozdě. Ale řekl mi, že s Fransem hovořil v noci z neděle na pondělí.“

„A o čem se spolu bavili?“

„O Fransově výzkumu. Frans byl od svého odjezdu do Spojených států strašně nedůvěřivý, dokonce ani já jsem nevěděla, čím přesně se zabývá, i když jsme byli velice blízcí přátelé. Přesto jsem se trochu neskromně domnívala, že něco málo tuším, ale nyní se ukázalo, že to byl omyl.“

„V jakém smyslu?“

„Nechci vás zahltit technickými detaily, ale zdá se, že Frans pokračoval ve vývoji počítačové inteligence. Nejenže zdokonalil svůj starý program umělé inteligence, ale také vymyslel nové algoritmy a nový topologický materiál pro kvantové počítače.“

„No, na mě je té techniky nějak moc už teď.“

„Kvantové počítače jsou počítače založené na kvantové mechanice. Google i NSA už investovaly obrovské částky do přístroje, který je v jistých oblastech pětatřicettisíckrát rychlejší než jakýkoli jiný počítač. I Solifon, kde byl Frans zaměstnaný, pracuje na podobném projektu, ale zvláštní je — hlavně když vezmu v úvahu to, co mi řekl Steven —, že příliš daleko nepokročil.“

„Aha,“ řekl nejistě Bublanski.

„Největší výhoda kvantových počítačů spočívá v jejich základních kvantových jednotkách qubitech, které můžou využít kvantových jevů, jako například superpozice.“

„Cože?“

„To znamená, že na rozdíl od běžných počítačů můžou provádět operace pro více vstupů zároveň. Problém tkví v tom, že pro správnou funkci přístrojů je potřeba speciálních výpočetních metod a důkladných znalostí fyziky, především takzvané kvantové koherence, a v této oblasti máme dosud velké mezery. Kvantové počítače jsou ještě pořád příliš specializované a těžkopádné. Ale Frans — jak bych vám to nejlépe vysvětlila — zřejmě objevil metodu, která by jejich chod dokázala zjednodušit, staly by se pružnějšími a dokázaly by se učit z vlastních chyb. Zjevně byl v těsném kontaktu s řadou experimentátorů, tedy osob, které měly za úkol jeho výsledky otestovat a ověřit. Vytvořil něco převratného — aspoň já si to myslím. Přesto ho jeho objev nenaplnil jen hrdostí — a právě proto zavolal Stevenu Warburtonovi. Měl ze svého vynálezu zároveň strach.“

„A proč?“

„Protože se už delší dobu domníval, že by jeho výtvor mohl být nebezpečný pro lidstvo, ale hlavně ho trápilo něco, co zjistil o NSA.“

„A co to bylo?“

„Nemám tušení, ale objevil nějakou hroznou špínu, které se NSA dopustila v oblasti průmyslové špionáže. Na druhou stranu si dokážu leccos domyslet — vždyť je známo, že organizace tvrdě pracuje právě na vývoji kvantových počítačů. Pro NSA by takový objev znamenal doslova modré z nebe. Efektivní kvantový počítač by výhledově mohl prolomit všechny šifry, veškeré digitální bezpečnostní systémy, a v takové situaci by jejich bdělému oku neušlo už vůbec nic.“

„To je příšerné,“ řekl Bublanski s důrazem, jenž překvapil i jeho samého.

„Ale přesto existuje ještě horší scénář, a sice že by se ten objev dostal do rukou nějakým zločincům,“ pokračovala Farah Šarífová.

„Chápu, kam směřujete.“

„A proto mě samozřejmě zajímá, jestli jste u zatčených udělali domovní prohlídku a všechno jim zabavili.“

„S tím si rozhodně nemusíte dělat starosti,“ utěšoval ji komisař. „Ti zatčení lumpové se vtipné kaše rozhodně nepřejedli, spíš pochybuju, že by zvládli matematiku prvního stupně základní školy.“

„Takže ten skutečný počítačový machr vám unikl?“

„Bohužel ano. Spolu s jednou podezřelou ženou beze stopy zmizeli. Zřejmě používají více identit.“

„To nevěstí nic dobrého.“

Bublanski přikývl a pohlédl do pronikavých temných očí, které na něj Farah Šarífová upírala, a možná právě díky nim nepropadl zoufalství, zato však dostal jiný nápad.

„Nevím, jestli se z toho dá něco vyvodit,“ řekl.

„Z čeho?“

„Balderovy počítače prověřila spousta odborníků a jistě sama chápete, že vzhledem k jeho bezpečnostním opatřením to nebylo snadné, ale přesto se jim to s jistou dávkou štěstí podařilo. Ovšem brzy jsme zjistili, že pravděpodobně došlo ke krádeži jednoho počítače.“

„Já jsem to tušila!“ vykřikla Farah. „Sakra!“

„Klid, ještě jsem neskončil. Ti odborníci objevili, že všechny přístroje byly propojené s nějakým superpočítačem v Tokiu.“

„To zní rozumně.“

„Přesně tak, a proto taky zjistili, že z harddisku někdo nedávno vymazal nějakou velkou složku, byla opravdu velice objemná. Obnovit ji se nám nepodařilo, ale s jistotou víme, že tam byla.“

„Chcete tím říct, že Frans veškerý svůj výzkum zničil?“

„Upřímně řečeno, tehdy jsem z toho žádný závěr nevyvodil — napadlo mě to až potom, co jste mi právě řekla.“

„A nemohl tu složku vymazat sám pachatel?“

„Myslíte, že si ji napřed zkopíroval a pak ji z počítače vymazal?“

„Tak nějak.“

„To je velice nepravděpodobné. Vrah se zdržel v domě jen velice krátkou dobu, takže nic takového by neměl šanci stihnout, navíc by k tomu potřeboval odborné znalosti.“

„Ano, to zní docela nadějně,“ souhlasila Farah Šarífová. „Jde jen o to, že…“

„Ano?“

„… že se to k Fransově povaze vůbec nehodí. Neumím si představit, že by právě on dokázal zničit svoje největší životní dílo… To by bylo jako… nevím… jako by si usekl ruku, jako by zavraždil přítele nebo jako by zahubil nový život.“

„Občas člověk musí přinášet velké oběti,“ řekl zamyšleně Bublanski. „Zničit to, co nejvíc miloval a čím žil…“

„Nebo někde existuje kopie.“

„Ano, nebo někde existuje kopie…“ zopakoval komisař a náhle udělal něco zcela překvapivého — natáhl k ní ruku.

Farah Šarífová jeho gesto očividně nepochopila, spíše se domnívala, že jí Bublanski chce něco podat, on se tím však nenechal zkrušit.

„Víte, co říkává můj rabín?“

„Ne.“

„Že pro člověka je příznačná jeho rozporuplnost. Toužíme po domově, a současně chceme být někde jinde. Já jsem Franse Baldera neznal a nejspíš bych ho považoval za blázna. Ale jednu věc vím určitě: člověk může svou práci milovat a zároveň se jí děsit, stejně jako Frans Balder miloval svého syna, a přesto ho opustil. Být naživu, paní profesorko, nemusí vždycky znamenat být spolu. Život se ubírá různými směry a mě napadá, jestli váš přítel neprocházel nějakým přelomovým obdobím. Možná skutečně zničil své životní dílo. Možná si nakonec uvědomil jeho nebezpečnost a zneužitelnost a stal se opravdovým člověkem hodným toho jména.“

„Vážně si to myslíte?“

„Nevím. Ale Balder se poslední dobou hodně změnil, že? Před několika lety soud rozhodl, že není schopen postarat se o syna, a on to přece nakonec dokázal. A právě díky jeho péči se chlapec mentálně rozvinul a začal kreslit.“

„To je pravda, pane komisaři.“

„Pro vás jsem Jan.“

„Tak dobře.“

„Víte, lidi mi občas říkají Bublina.“

„Snad ne proto, že umíte taky tak krásně vypěnit?“

„Haha, to určitě ne. Ale jedna věc je naprosto jistá.“

„A jaká?“

„Že jste…“

Dál se Bublanski nedostal, a ani to nebylo potřeba. Úsměv, který mu věnovala Farah Šarífová, mu opět vrátil víru v život a Boží existenci.

V osm hodin ráno se Lisbeth Salanderová vyhrabala ze své široké postele na Rybářské ulici. Kvůli té nešťastné šifře NSA toho opět moc nenaspala, ale stejně nepokročila ani o píď. Naslouchala krokům na schodech, občas zkontrolovala poplašný systém a bezpečnostní kamery na chodbě. O sestřině případném útěku do ciziny toho věděla stejně málo jako kdokoli jiný.

Po fiasku na Ingarö se nedá vyloučit, že Kamila chystá nějaký další útok, ještě prudší a ničivější, a stejně tak jí do bytu může vtrhnout komando z NSA. Lisbeth si v tomto ohledu nedělala nejmenší iluze. Ráno však podobné myšlenky vytěsnila, opatrně zamířila do koupelny, svlékla se do půl těla a prohlédla si střelnou ránu.

Připadalo jí, že vypadá trošku líp, což byla svým způsobem pravda. Navzdory svému zranění se rozhodla, že vyrazí do boxerského klubu na Hornově ulici na menší trénink.

Zlo se má oplácet zlem.

Když pak seděla naprosto vyřízená v šatně a nezmohla se na jedinou kloudnou myšlenku, zapípal jí mobil. Nevěnovala mu pozornost. Odvlekla se do sprchy a nechala si bičovat kůži vlahými proudy vody. V hlavě se jí pomalu vyjasnilo a v duchu si opět vybavila Augustovu kresbu. Tentokrát to však nebyl sám obrázek vraha, ale ještě něco jiného, něco, co bylo naškrábané na dolním okraji papíru.

Lisbeth viděla obrázek na Ingarö pouze na kratičký okamžik a tehdy se ze všech sil soustředila na to, aby ho vyfotila a odeslala Bublanskému a Modigové; a stejně jako ostatní užasla především nad jeho neskutečnou věrností. Když si ho však nyní ve své fotografické paměti opětovně vybavila, mnohem více ji zaujala rovnice napsaná přímo pod kresbou. V hlubokém zamyšlení vyšla ze sprchy, ale její úvahy přerušil Obinze, který vztekle hulákal za dveřmi a mlátil do nich.

„Drž hubu,“ opáčila Lisbeth. „Přemejšlím.“

Ale moc to nepomohlo. Obinze vyváděl jako blázen a kdokoli jiný by pro jeho řádění měl plné pochopení. Všiml si totiž, jak unaveně a polovičatě Lisbeth buší do pytlů s pískem, a když začala věšet hlavu a křivit tvář bolestí, nevydržel to, nečekaně se k ní vyřítil, vyhrnul jí rukáv trička a objevil střelnou ránu. Pak ho popadl naprostý amok, který ho dosud neopustil.

„Ty krávo pitomá, ty jsi naprostej pošuk!“ ječel na ni.

Lisbeth se na žádnou odpověď nezmohla. Síly ji opustily, myšlenky se jí znovu zatemnily a ona žuchla na lavici jako kámen. Vedle ní seděla Džamila Achebeová, tvrdá holka, s níž Lisbeth tu a tam boxovala, případně si i vrzla, zpravidla v tomto pořadí, protože drsnou bitku obě považovaly za správně divokou předehru. Ani ve sprše se vždycky nechovaly zrovna ukázkově. Žádná z nich si na etiketu příliš nepotrpěla.

„Hele, tentokrát jsem s tím uřvaným pakem zajedno. Ty to fakt nemáš v hlavě v pořádku,“ prohlásila Džamila.

„Možná,“ odtušila Lisbeth.

„Ta rána vypadá dost příšerně.“

„Hojí se.“

„Ale ty sis potřebovala zaboxovat.“

„Evidentně jo.“

„Zajdeme ke mně domů?“

Lisbeth neodpověděla. Znovu jí zapípal telefon. Tentokrát ho vylovila z černé tašky a pohlédla na displej. Tři esemesky stejného obsahu ze skrytého čísla. Když si je přečetla, zaťala pěsti, a tak si Džamila řekla, že bude asi moudřejší nechat šoustačku na jindy.

Mikael se vzbudil už v šest ráno. Hlavou se mu honily přímo brilantní nápady a formulace a cestou do práce měl článek prakticky celý vymyšlený. V redakci opět vládla absolutní soustředěnost a on nikomu nevěnoval pozornost, jen občas váhavě pohlédl na Andrejovu židli.

I když dosud neztratil poslední naději, tušil, že mladý kolega za jejich společnou reportáž zaplatil životem, a snažil se, aby byl Andrej přítomen v každičké její větě. Vyprávění se bude odehrávat ve dvou dějových rovinách: první chtěl Mikael věnovat vraždě Franse Baldera a pokusu o vraždu jeho syna Augusta. Chystal se vylíčit příběh osmiletého autistického chlapce, jemuž někdo přímo před očima zastřelil tátu, ale on se navzdory svému handicapu dokázal vrahovi pomstít. Druhou rovinu měl tvořit populárně-vědecký příspěvek o současném světě, plném věčného dohledu a šmírování, v němž se začínají stírat hranice mezi legálními a zločinnými aktivitami. Psaní mu šlo jako po másle. Tu a tam jen přehodil slova. Ale stále zůstávala spousta otazníků.

Od starého policejního zdroje získal vyšetřovací protokol týkající se neobjasněné vraždy Kajsy Falkové v Brommě. Tato mladá žena byla přítelkyní jednoho z hlavních vůdců motorkářského klubu Svavelsjö MC. Ačkoli policie pachatele nikdy neodhalila a vyslechnuté osoby byly na slovo skoupé, Mikael vycítil, že klub v té době čelil vnitřní krizi a mezi členy gangu zavládla nová nejistota, plíživý strach, jejž zapříčinil kdosi, koho jeden ze svědků nazval „Lady Zala“.

Ačkoli policie vynaložila značné úsilí, nikdy nezjistila, kdo se za touto přezdívkou skrývá. Mikael však vůbec nepochyboval o tom, že „Lady Zala“ je Kamila, která má na svědomí spoustu dalších zločinů, a to jak ve Švédsku, tak i v zahraničí. Bylo však obtížné získat důkazy, což ho zlobilo. V článku ji tedy prozatím nazýval Thanos.

Přesto za hlavní kámen úrazu nepovažoval Kamilu ani její nejasné propojení s ruskou dumou: spíš mu nešlo na rozum, proč Ed Needham jen tak pro nic za nic podnikl cestu do Švédska a prozradil mu ty nejtajnější informace. Určitě měl nějaký postranní úmysl. Ed nebyl padlý na hlavu a věděl, že i Mikael má dost rozumu, o své domovské organizaci se proto nijak lichotivě nevyjadřoval.

Naopak, vylíčil mu NSA v těch nejčernějších barvách. Ale přesto… když si Mikael důkladně prošel všechny údaje, uvědomil si, že navzdory drsným slovům mu Ed popsal skvěle fungující špionážní organizaci, jež si ve všech ohledech počíná slušně a korektně a jejíž jedinou vadou na kráse je ono zakuklené krysí hnízdo na oddělení sledování strategických technologií — tedy na témže oddělení, které Edovi zabránilo polapit jeho hackera.

Američan si bezpochyby chtěl zchladit žáhu na několika blízkých kolezích, ale rozhodně neměl v úmyslu potopit celou organizaci, spíš se snažil její nevyhnutelný krach co možná nejvíc zmírnit. Mikaela tudíž nepřekvapilo ani nerozčílilo, když se za ním vynořila Erika a podala mu zprávu z tiskové agentury TT:

„Někdo nám tu historku vyfoukl?“ zeptala se.

Přeložená zpráva od agentury American Press začínala takto:

Dva vysoce postavení příslušníci NSA, Joacim Barclay a Brian Abbot, byli zatčeni pro podezření z páchání závažné finanční trestné činnosti. Jejich působení v NSA bylo s okamžitou platností ukončeno a oba byli vzati do vazby.

„Je to ošklivá skvrna na pověsti naší organizace a my jsme udělali všechno pro to, abychom problém vyřešili a pohnali viníky k zodpovědnosti, neboť zaměstnanci NSA musejí mít vysoký morální kredit. Slibujeme, že průběh soudního líčení bude natolik transparentní, jak jen to dovolí naše bezpečnostní zájmy,“ sdělil agentuře American Press ředitel NSA, admirál Charles O’Connor.

S výjimkou níže uvedeného admirálova citátu nebyla zpráva nijak zvlášť obsažná a nezmiňovala se ani o Balderově vraždě, ani o ničem jiném, co by odkazovalo na vývoj událostí ve Švédsku. Mikael přesto ihned pochopil, co měla Erika na mysli. Jakmile je novinka jednou na světě, hned po ní skočí novináři z deníků Washington Post a New York Times a těžko říct, co se jim podaří vyslídit.

„Hm, to je teda radost,“ řekl přesto klidně Mikael. „Ale dalo se to čekat.“

„Co?“

„Je to záměrná strategie, vždyť právě proto mě vyhledali. Říká se tomu damage control. Chtějí se znovu ujmout iniciativy.“

„Co tím myslíš?“

„Že mi tohle všechno prozradili jen z jednoho jediného důvodu. Hned jsem tušil, že v tom něco nehraje. Proč by se mnou jinak chtěl Ed okamžitě mluvit přímo tady ve Stockholmu, a ještě ke všemu v pět ráno?“

Pak Eriku pod slibem naprosté mlčenlivosti jako vždy informoval o všech svých zdrojích a o zjištěných faktech.

„Takže ty si myslíš, že ho sem vyslal někdo hodně vysoko postavený?“

„Od začátku jsem měl podezření, ale pořád mi to nedocházelo. Jen jsem cítil, že v tom něco smrdí. Ale pak jsem mluvil s Lisbeth.“

„A tehdy ti to došlo?“

„Ed přesně věděl, co při tom svém hackerském útoku vyčmuchala, a měl dobrý důvod k obavě, že mi to do posledního detailu prozradí, a proto chtěl pokud možno zmírnit případnou škodu.“

„Ale vždyť se o NSA nijak lichotivě nevyjadřoval…“

„Pochopil, že já se s žádným šidítkem nespokojím, a tak mi předhodil dostatečně velké sousto, aby se Blomkvist nažral a koza zůstala celá. Já jsem dostal svou senzaci, ale už jsem se v tom nemohl vrtat dál.“

„Ale stejně to Edovi nevyšlo.“

„Doufejme, ale já se nikam dál nedostanu. NSA je pro nás nedobytná pevnost.“

„I pro starýho ohaře Blomkvista?“

„I pro něho.“

KAPITOLA 30

25. listopadu

Ve zprávě stálo: Příště, sestřičko, příště! Textovka přišla třikrát po sobě, Lisbeth však nevěděla, jestli šlo o pouhou technickou závadu, nebo o úmysl. Stejně na tom nezáleželo.

Esemesku jí nepochybně poslala Kamila, takže její obsah nebyl pro Lisbeth žádným překvapením. Po událostech na Ingarö se dalo čekat, že se jejich stará nenávist ještě prohloubí. Takže „příště“ nepochybně někdy nastane, to je bez debaty. Kamila to nevzdá, a když už se k ní jednou dostala tak blízko, nenechá si ujít žádnou příležitost.

Právě proto Lisbeth v boxerském klubu zaťala pěsti. Zpráva v ní probudila vzpomínky na to, co viděla za časného jitra na úpatí svahu, když se s Augustem krčili na skalním převisu, zatímco kolem poletoval sníh a hvízdaly kulky. August neměl bundu ani pořádné boty, byl hrozně otřesený a Lisbeth si každou vteřinu uvědomovala, jak je jejich situace zoufalá.

Měla na krku dítě a k tomu jen mizernou bouchačku, zatímco ti neřádi nahoře byli ozbrojení samopaly, a proto musela vsadit na moment překvapení. Jinak by ji i Augusta oddělali jako jehňata. Naslouchala mužským krokům, ozvěně jejich výstřelů a poté i jejich dechu a šustění oděvu.

Ale zajímavé bylo, že když se jí nakonec přece jen naskytla příležitost, Lisbeth svou šanci propásla a šlápla na větvičku. Poté vyletěla jako raketa a zčistajasna se vynořila před oběma chlapíky. Pak už na žádné prostoje nebyl čas. Musela využít milisekundu překvapení, a proto ihned několikrát vypálila. Z minulosti dobře věděla, že takovéto okamžiky se člověku vryjí do paměti, jako by se mu kromě svalů zmobilizovaly i pozorovací schopnosti.

Nyní si s podivuhodnou ostrostí dokázala vybavit každičký detail, včetně sebemenšího zvrásnění krajiny, jako by si ji přiblížila zoomem fotoaparátu. Všimla si překvapení a zděšení ve tvářích obou mužů, nepravidelností a rýh v jejich obličejích, jejich oblečení a samozřejmě i zbraní, které vystřelily nazdařbůh a těsně ji minuly.

Přesto ji mnohem víc zaujala postava o něco níž na svahu, kterou zahlédla jen koutkem oka a která ji sama o sobě nijak neohrožovala. Zapůsobila na ni však silněji než střelci. Byla to její sestra. Lisbeth by ji poznala na sto honů, i když se už léta neviděly. Jako by Kamila pouhou svou přítomností otrávila celé ovzduší. Lisbeth zvažovala, jestli nemá zastřelit i ji.

Sestra stála příliš dlouho na místě, což bylo stejně neopatrné jako sám fakt, že se tu vůbec objevila. Ale pravděpodobně si nedokázala odepřít potěšení z její popravy. Lisbeth prstem obemkla spoušť a cítila, jak se jí zuřivě rozbušilo srdce. Přesto asi půl vteřiny váhala a to stačilo. Kamila se vrhla za skálu a současně se na verandě vynořila hubená postava a začala střílet. Lisbeth uskočila zpět na převis a pak se spolu s Augustem řítili dolů k autu.

Právě tohle všechno se Lisbeth cestou do boxerského klubu honilo hlavou. Celé tělo se jí napjalo jako před bitvou a napadlo ji, že by se raději vůbec neměla vracet domů, spíš by bylo rozumnější na nějakou dobu vypadnout ze země. Ale cosi ji neodolatelně táhlo k počítači a psacímu stolu: byla to rovnice, která jí ve sprše vyvstala před očima chvíli předtím, než si přečetla Kamilinu esemesku. Ani poté ji nedokázala pustit z hlavy.

Šlo o rovnici eliptické křivky, kterou August napsal na tentýž papír, kam nakreslil vraha, a která ji zvláštním způsobem zaujala hned na první pohled. Když si ji nyní znovu vybavila, přidala do kroku a na Kamilu víceméně zapomněla. Rovnice zněla následovně:

N = 3 034 267

E: y2 = x3 − x − 20; P = (3,2)

Z matematického hlediska na ní nebylo nic výjimečného, ale o to tady vůbec nešlo. Fantastické bylo, že August vyšel z čísla, jež Lisbeth náhodně napsala na Ingarö, zamyslel se nad ním a navrhl mnohem lepší řešení než ona: napsala ho na papír na nočním stolku, když chlapec nemohl usnout. Tehdy na to nijak nereagoval, vůbec jí neodpověděl a Lisbeth si šla lehnout s přesvědčením, že August je stejný jako ona zázračná dvojčata — jednoduchý stroj na prvočísla, který není schopen žádné matematické abstrakce.

Ale krucifix… pořádně se sekla. August rovnici dokonale pochopil, a když v noci seděl u stolu a kreslil, ukázal, co umí, dokonce zdokonalil její vlastní výpočty. Lisbeth si nesundala boty ani koženou bundu, vdusala přímo do bytu, otevřela si v počítači zašifrovanou složku z NSA a svůj vlastní program na využití eliptických křivek.

Pak zavolala Hanně Balderové.

Hanna Balderová bez prášků na spaní prakticky nezamhouřila oka, ale přesto byla z hotelu i překrásného okolí nadšená. Úchvatná alpská krajina jí připomněla, že dosud žila jako odříznutá od světa, a konečně se začínala pomalounku uklidňovat, dokonce ji zvolna opouštělo i věčné napětí a strach. Hanna si připadala jako v nádherném snu a cítila, že na ni okolní krása má přímo blahodárný vliv.

Kdysi do podobných místností, jako byla hotelová jídelna, vstupovala se samozřejmou důstojností: Podívejte, tady jsem! Nyní byla stydlivá, roztřesená a sotva dokázala něco sníst, i když snídaně předčila veškerá její očekávání. August seděl vedle ní a nutkavě si čmáral ty svoje číselné řady; ani on nic nejedl, ale aspoň vypil spoustu čerstvé pomerančové šťávy.

Vtom jí zazvonil nový šifrovaný telefon a Hannu to zprvu vyděsilo. Ale samozřejmě to byla ta mladá žena, která je sem poslala. Nikdo jiný přece její číslo nezná: určitě se chce jen přesvědčit, jestli v pořádku dorazili. Proto Hanna začala obšírným popisem, jak je tu všechno fantastické a nádherné, ale žena ji k jejímu překvapení bryskně přerušila:

„Kde jste?“

„Zrovna snídáme.“

„Tak toho nechte a vraťte se nahoru do pokoje. August a já musíme pracovat.“

„Jak pracovat?“

„Pošlu vám pár rovnic, potřebuju, aby se na ně mrkl. Je to jasný?“

„Já vám nerozumím.“

„Prostě Augustovi ty rovnice ukážete a pak mi zavoláte a přečtete mi, co napsal.“

„Dobře,“ řekla ohromeně Hanna.

Pak si zabalila několik croissantů a jednu skořicovou rolku a vydala se s Augustem k výtahu.

August vlastně Lisbeth pomohl jen zpočátku, ale i to stačilo. Pak mnohem jasněji viděla vlastní chyby a díky tomu dokázala zdokonalit svůj dešifrovací program. S hlubokým soustředěním pracovala hodinu za hodinou, dokud venku nepadla tma a nezačalo znovu sněžit. A pak najednou — byl to jeden z těch okamžiků, na které člověk do smrti nezapomene — se přímo před jejíma očima stalo cosi podivného. Složka se rozpadla a proměnila se, až se Lisbeth otřásla, jako by jí tělem projela elektrická jiskra. Pak vítězoslavně zvedla pěst.

Konečně našla soukromý klíč a otevřela ten prokletý dokument. Na okamžik byla tak rozrušená, že ani nedokázala číst. Pak začala studovat jeho obsah a nevycházela z údivu. Je tohle vůbec možné? Vždyť je to bomba, o jaké se nikomu ani nesnilo, a její zapsání a zaprotokolování je pouhým důsledkem přehnané důvěry k algoritmu RSA. Ale teď to má před sebou černé na bílém. Textu samozřejmě nebylo snadné porozumět, byl prošpikovaný interní hantýrkou, podivnými zkratkami a tajemnými odkazy, ale přesto pochopila, oč jde, a stihla přečíst asi čtyři pětiny, když vtom někdo zazvonil u dveří. Lisbeth se ani nehnula.

Určitě je to listonoš a strká jí do otvoru na vhazování pošty objednanou knížku nebo nějakou jinou hloupost. Ale pak si znovu vzpomněla na Kamilinu esemesku a podívala se na monitor s přenosem z bezpečnostní kamery.

Nebyla to Kamila, nýbrž druhé akutní nebezpečí, na které mezitím pro všechno ostatní dočista zapomněla. Byl to ten zatracenej Ed the Ned, kterýmu se ji nějak podařilo vyslídit. Poznala ho podle fotek na internetu, ale v tuhle chvíli v něm bylo něco jedinečného a nezapomenutelného. Tvářil se kysele a odhodlaně a Lisbeth poskočilo srdce. Co má dělat? Nenapadlo ji nic lepšího než poslat složku z NSA Mikaelu Blomkvistovi zašifrovanou jejich PGP klíčem.

Pak vypnula počítač, zvedla se a šla otevřít.

Co se to s Bublanským stalo? Sonja Modigová vůbec nic nechápala. Komisařův věčně usoužený obličej doslova rozkvetl a rozzářil se. Ovšem, měl k tomu spoustu důvodů. Vrah byl zatčen, August Balder ve zdraví přežil dva pokusy o vraždu a oni odhalili zbývající motivy a jejich souvislost s výzkumným oddělením Solifonu.

Ale přesto stále zůstávala spousta nezodpovězených otázek a Bublanski, jak ho dosud znala, neměl ve zvyku předčasně jásat, naopak se i ve chvílích triumfu mnohdy trápil pochybnostmi. Co to do něj vjelo? Seděl ve své kanceláři, četl si nic neříkající protokol o výslechu Zigmunda Eckerwalda, který jim poslala policie ze San Franciska, a na rtech mu pohrával úsměv.

„Sonjo, drahoušku, tady jsi!“

Sonja se rozhodla, že se k jeho přehnanému nadšení nebude vyjadřovat, a přešla rovnou k věci.

„Jan Holtser je mrtvý.“

„Ale ne.“

„A tím jsme ztratili poslední naději, že se něco dozvíme o Spiders.“

„Myslíš, že by byl ochotný mluvit?“

„Rozhodně bych to nevylučovala.“

„Jak jsi na to přišla?“

„Když se v nemocnici objevila jeho dcera, dočista se zhroutil.“

„To jsem nevěděl. Co se stalo?“

„Ta dívka se jmenuje Olga, a jakmile se dozvěděla, že její otec je zraněný, přijela za ním z Helsinek,“ vykládala Sonja. „Ale když jsem ji vyslýchala a ona pochopila, že Jan Holtser se pokusil zabít dítě, doslova ji chytil amok.“

„Jak to myslíš?“

„Vyletěla na něj a hrozně mu rusky vynadala.“

„A rozumělas, o co šlo?“

„Pokud vím, tak na něj řvala, ať klidně chcípne a že ho nenávidí.“

„To jsou tvrdá slova.“

„Jo, a pak mi řekla, že udělá všechno, co je v jejích silách, aby nám při vyšetřování pomohla.“

„A co na to Holtser?“

„Právě to jsem ti přišla říct. Chvíli jsem si myslela, že půjde s barvou ven, byl úplně zničený a v očích měl slzy. Víš, že na poslední pomazání moc nevěřím, ale u něj jsem začala být na vážkách. Člověk, který napáchal tolik zla, byl najednou úplně zdrcený.“

„Můj rabín…“ spustil Bublanski.

„Ne, Jane, teď nech rabína rabínem, ať ti to můžu dopovědět. Holtser se začal kát, jaký byl hrozný zloduch, a když jsem mu navrhla, že by se jako správný křesťan měl vyzpovídat a říct nám, pro koho pracoval, věř mi, že k tomu neměl daleko. Váhal, těkal pohledem po místnosti, ale namísto přiznání začal žvanit cosi o Stalinovi.“

„O Stalinovi?“

„O tom, že Stalin by se nespokojil s potrestáním viníků, ale že by se pustil i do dětí a vnoučat a celého příbuzenstva. Zřejmě tím chtěl naznačit, že jeho boss je podobného ražení.“

„Takže si dělal starosti o dceru.“

„Je to tak, i když se dušovala, jak ho nenávidí. Navrhla jsem mu, že jeho dceři můžeme poskytnout policejní ochranu, ale Jan Holtser byl stále apatičtější, po chvíli upadl do bezvědomí a asi hodinu nato zemřel.“

„To je všechno?“

„Ano. Takže máme důvodné podezření, že došlo k odcizení výsledků výzkumu umělé inteligence. A po Andreji Zanderovi zatím nemáme nejmenší stopu.“

„Vždyť já vím.“

„A všichni, kdo o té věci něco vědí, mlčí jako ryby.“

„Všiml jsem si. Holt nám nic do klína zadarmo nespadne.“

„Ne, nebo vlastně jo, jednu věc přece jen máme,“ pokračovala Sonja. „Jde o toho muže na přechodu, kterého na Augustově obrázku poznala Amanda Flodová.“

„Myslíš toho starého herce?“

„Přesně tak. Jmenuje se Roger Winter. Amanda ho čistě informativně vyslechla, jaký měl k tomu chlapci a jeho otci vztah, ale myslím, že si od toho nic moc neslibovala. Ale Roger byl strašně vyděšený, a když na něj Amanda trochu přitlačila, tak vyklopil všechny svoje hříchy.“

„No vida.“

„Ano, a nejsou to žádné nevinné historky. Víš přece, že Lasse Westman a Roger jsou staří kamarádi z Revolučního divadla. Často se odpoledne scházeli v bytě na Tórově ulici, když měla Hanna nějaké pochůzky, obyčejně jen společně nasávali a žvanili. August většinou seděl ve vedlejším pokoji s těmi svými skládankami a Lasse ani Roger si ho nevšímali. Ale jednoho dne dostal chlapec od mámy tlustou učebnici matematiky, která byla evidentně zcela nad jeho intelektuální schopnosti, ale přesto si v ní umanutě listoval a vydal u toho několik zvuků, jako by byl vzrušený. Lasseho to rozvzteklilo, a tak klukovi knížku sebral a hodil ji do koše. Augusta doslova posedl běs, dostal nějaký záchvat a Lasse ho tehdy několikrát kopl.“

„To je hnus.“

„Jenže to byl jenom začátek. Pak prý August začal být hrozně zlomyslný a ošklivě po nich pokukoval. Jednou Roger zjistil, že má na kousky rozstříhanou džínovou bundu, jindy jim zas někdo vylil všechno pivo a rozbil láhev s kořalkou, a kdovíco ještě…“

Sonja se zarazila.

„Copak?“

„Byla to zákopová válka a já mám podezření, že Roger s Lassem v těch svých alkoholických náladách podezírali chlapce ze všeho možného, snad se ho dokonce i báli. A tehdy začali Augusta doopravdy nenávidět, ale to je spíš otázka pro psychologa. Roger tvrdil, že mu z toho bylo nanic, ale s Lassem o tom nikdy nemluvil. Nechtěl kluka bít, ale nedokázal se ovládnout. Měl pocit, jako by se vrátil zpátky do dětství.“

„Co tím myslel?“

„Těžko říct, víme jen to, že Roger Winter měl tělesně postiženého bratra, kterého rodiče vždycky považovali za vzorného a nadaného synáčka, neustále ho chválili a vynášeli do nebes, zatímco Roger pro ně byl zklamáním. Podle mého názoru tehdy hodně zahořkl a teď se možná chtěl bratrovi podvědomě pomstít, a taky…“

„Ano?“

„Řekl jednu podivnou větu. Prý měl pocit, jako by ze sebe potřeboval to ponížení vybít.“

„To je zvrácenost!“

„Ano, a nejdivnější je, že se najednou ke všemu přiznal. Podle Amandy vypadal hrozně vystrašeně. Kulhal a měl dvě modřiny. Skoro to vypadalo, že chce, abychom ho zatkli.“

„To je zvláštní.“

„To bych řekla, ale překvapuje mě ještě jedna věc,“ pokračovala Sonja Modigová.

„A jakápak?“

„Že můj šéf, ten starej rozmrzelej bručoun, najednou září jako sluníčko.“

Bublanski zrozpačitěl.

„Takže je to na mně vidět?“

„A jak.“

„No jo,“ přitakal Bublanski. „Nic na tom není — prostě jsem pozval jednu dámu na večeři a ona moje pozvání přijala.“

„Snad ses nám na starý kolena nezamiloval?“

„Jak jsem říkal, je to jen večeře,“ ohradil se Bublanski a zrudl jako rak.

Edovi se to nelíbilo, ale hra je hra. Skoro měl pocit, jako by se vrátil zpátky do Dorchesteru. Ať se děje cokoli, člověk se nesmí nechat porazit. Buď musí tvrdě udeřit, nebo soupeře psychicky zdeptat výhrůžným mlčením. A proč vlastně ne? pomyslel si Ed.

Pokud to s Lisbeth Salanderovou nepůjde po dobrém, tak to půjde po zlém. Ed si ji podezíravě změřil jako boxer těžké váhy v ringu, ale ničeho tím nedosáhl.

Dívka mu odpověděla ledově šedým pohledem a neřekla ani slovo. Ed cítil, že jde o souboj, o tichý zarputilý souboj, ale nakonec ho to přestalo bavit. Celá záležitost mu připadala směšná. Vždyť tu holku našel a zničil. Odhalil její tajnou totožnost a vyslídil ji, takže může být ráda, že sem nenapochodoval v doprovodu třiceti mariňáků a nenechal ji zatknout.

„Ty si o sobě myslíš, že jsi hrozná drsňačka, co?“ zeptal se.

„Nemám ráda neohlášený návštěvy.“

„A já zas nemám rád lidi, co se mi nabourávají do systému, takže jsme si kvit. Tebe vůbec nezajímá, jak jsem tě našel?“

„Je mi to úplně putna.“

„Přes tu tvou firmu na Gibraltaru. Asi nebylo nejchytřejší nazvat ji Wasp Enterprises.“

„Evidentně ne.“

„Na tak chytrou žábu jsi udělala spoustu chyb.“

„Na tak chytrýho kluka sis našel místo v pěkně všivý organizaci.“

„Možná je všivá, ale taky potřebná. Svět je plnej svinstva.“

„Obzvlášť když v něm žijou týpci jako Jonny Ingram.“

Tohle Ed nečekal. Tohle vážně nečekal. Ale nehnul ani brvou — i v tom byl dobrý.

„S tebou je teda sranda,“ prohodil.

„Hovno. Objednat si něčí mord, kvůli prachům se paktovat se šmejdama z ruský dumy a ještě si zachránit kůži, to je vážně k popukání,“ opáčila dívka a tehdy už se Ed nedokázal dál ovládat. Na okamžik úplně ztratil řeč.

Kde to krucinál vyčmuchala? To ho opravdu ohromilo, ale uvědomil si — a přitom mu aspoň trošku klesl tlak —, že Lisbeth pravděpodobně blufuje. Nechal se zviklat jen proto, že i on sám v nejhorších chvílích Ingrama podezíral. Ale přestože se málem udřel k smrti, nenašel proti němu sebemenší důkaz.

„Další fígly už na mě nezkoušej,“ prohlásil. „Mám stejný materiály jako ty a ještě spoustu dalších.“

„Tím bych si nebyla tak jistá, Ede, teda pokud jsi ovšem nerozlouskl Ingramovu šifru RSA.“

Ed Needham na ni vyvalil oči a měl pocit, že se mu to všechno jen zdá. Copak je možné, že tu šifru prolomila? To je absurdní. Věděl, že o něco takového nemá smysl se vůbec pokoušet, ačkoli měl k dispozici všemožné zdroje a experty.

Ale ona mu teď tvrdí… ne, tomu Ed odmítal uvěřit. Muselo k tomu dojít nějak jinak, třeba má nějakého informátora v nejužších kruzích kolem Ingrama. Dál se však ve svých úvahách nedostal.

„Takže situace vypadá následovně, Ede,“ pronesla Lisbeth nekompromisně. „Mikaelu Blomkvistovi jsi tvrdil, že mě necháš na pokoji, když ti prozradím, jak jsem se ti vloupala na intranet. Třeba jsi mluvil pravdu, ale taky je možný, že kecáš, až se ti od huby práší, a jakmile by se změnila situace, tak bys mě podrazil. Hrozí ti, že dostaneš padáka. Nemám nejmenší důvod ti něco vykládat, když vezmu v úvahu, pro koho pracuješ.“

Ed se zhluboka nadechl a pokusil se jí úder oplatit.

„Chápu, jak se na to díváš,“ odvětil. „Ale i když to zní divně, jsem zvyklej držet slovo, ne snad proto, že bych byl nějakej dobrák, naopak, jsem stejnej pomstychtivej neřád jako ty, děvenko. Ale věř mi nebo ne, pokud jsem chtěl přežít, musel jsem na podrazáctví předem zapomenout. Jestli nebudeš mlčet, tak tě rozcupuju na hadry, o tom ani v nejmenším nepochybuj. Budeš litovat, že ses vůbec narodila, to ti garantuju.“

„Prima,“ řekla Lisbeth. „Jseš tvrdej kluk, ale taky pěkně nafoukanej, co? Uděláš všechno pro to, aby nikdo nezjistil, že jsem se ti nabourala do systému, ale v tomhle bodě ti bohužel musím oznámit, že se šeredně pleteš. Pokud se mě jenom dotkneš, všechno do posledního písmene zveřejním, a ačkoli se mi do toho nechce, strašně tě ztrapním. Jen si představ tu škodolibou radost na netu!“

„Kecáš pitomosti.“

„Kdybych kecala pitomosti, taky bych dlouho nepřežila,“ pokračovala Lisbeth. „Já celou tuhle špionskou společnost upřímně nenávidím, už jsem si Velkýho bratra a sledování od úřadů užila až až. Ale přesto jsem ochotná pro tebe něco udělat, Ede. Pokud budeš držet jazyk za zuby, dám ti informace, který posílí tvou pozici ve Fort Meade a pomůžou ti ten váš hnojník vyčistit. O tom, že jsem se k vám napíchla, budu mlčet jako hrob. Mně jde jenom o princip, ale tobě dám šanci pomstít se tomu hajzlovi, kterej ti zakázal po mně jít.“

Ed nevěřícně zíral na dívku před sebou. Pak udělal něco, čemu se ještě dlouho poté divil.

Rozchechtal se na celé kolo.

KAPITOLA 31

2. a 3. prosince

Ove Levin se probudil v té nejrůžovější náladě v pokoji hotelového zámečku Häringe, kde se účastnil dlouhé konference na téma digitalizace médií, zakončené bohatou trachtací, na níž teklo šampaňské i kořalka doslova proudem. Nějakej kyselej rypák, zástupce odborářů z norského Kveldsbladetu, utrousil jedovatou poznámku, že sernerovské večírky jsou tím luxusnější, čím víc zaměstnanců dostane padáka. Jeho výrok dokonce vyvolal menší výměnu názorů, při níž si Ove pobryndal své na míru šité sako červeným vínem.

Ale vem to čert, zvlášť když se mu pak podařilo sbalit Natalii Fossovou a odvést si ji na pokoj. Natalie byla sedmadvacetiletá ajťačka, neuvěřitelně rajcovní kočka, a Ove ji přes značnou opilost přefiknul večer i ráno. Nyní už bylo devět, na stolku mu pípal a vibroval mobil a Ove měl stále pořádnou kocovinu. Ale čeká ho hromada práce. Na druhou stranu byl neskutečný dříč: řídil se heslem „Work hard, play hard“, a tahle Natalie, to je hotová dračice!

Kolika padesátníkům se podaří dostat do postele takovouhle fešandu? Jistě jich moc nebude. Ovemu se motala hlava a na nejistých nohou dovrávoral na záchod, aby se vymočil. Pak si chtěl zkontrolovat své akciové portfolio, což pro něj za podobně obtížných rán představovalo příjemný start do nového dne. Sáhl po mobilu a spustil internetové bankovnictví. Napřed nic nechápal. To musí být nějaký omyl nebo snad technická závada.

Jeho portfolio se doslova zhroutilo, a když celý rozklepaný přehlížel svůj majetek, zjistil cosi nanejvýš podivného. Jeho velké jmění uložené v akciích Solifonu jako by se propadlo do země. Ove nic nechápal a naprosto nepříčetně si vyhledal burzovní stránky. Všude se psalo totéž:

NSA a Solifon si objednaly vraždu profesora Baldera. Odhalení časopisu Milénium otřáslo celým světem.

Ove byl vzteky úplně bez sebe, vůbec nevěděl, co dělá. Zřejmě křičel, nadával a mlátil pěstmi do stolu. Koutkem oka si všiml, že vzbudil Natalii, která se ho zeptala, co se děje. Ove však s jistotou věděl pouze to, že dlouho stál v koupelně nad záchodovou mísou a úporně zvracel, jako by ze sebe chtěl všechen ten hnus vydávit.

Gabriella Graneová si pečlivě vyklidila svůj stůl u bezpečnostní policie. Už se sem nikdy nevrátí. Seděla na židli, lehce si opírala záda a četla Milénium. Titulní strana ani zdaleka nevypadala tak, jak by se dalo čekat od časopisu, který ulovil sólokapra století. Celá strana byla děsivě černá, nikde žádný obrázek, jen úplně nahoře stálo:

Na památku Andreje Zandera

O něco níž byla tato slova:

Vražda Franse Baldera a příběh o tom, jak se ruská mafie spřáhla s NSA a velkým americkým počítačovým koncernem

Na straně dvě byl detailní záběr Andrejovy tváře a Gabriellu to hluboce zasáhlo, přestože ho neznala. Byl to krásný, křehký mladík. Na rtech mu pohrával plachý, vyčkávavý úsměv a v jeho vzhledu se zračila směsice nadšení a nejistoty. Vedle byl otištěný text, pod nímž byla podepsaná Erika Bergerová. Mladíkovi rodiče zahynuli při bombovém útoku v Sarajevu. Andrej miloval časopis Milénium, básníka Leonarda Cohena a román Antonia Tabucchiho Jak tvrdí Pereira. Snil o velké lásce a velké reportáži. Jeho oblíbeným filmem byly Oči černé od Nikity Michalkova a Love Actually od Richarda Curtise, a přestože nenáviděl lidi, kteří ponižují ostatní, nikdy o nikom neřekl zlé slovo. Jeho reportáž o bezdomovcích ve Stockholmu označila Erika za novinářskou klasiku. Dále napsala toto:

Když tohle píšu, třesou se mi ruce. Náš přítel a kolega Andrej Zander byl včera nalezen mrtvý na nákladní lodi v Hammarbyském zálivu. Někdo ho mučil. Nesmírně trpěl. Tenhle zármutek si v sobě ponesu celý život, ale zároveň jsem na Andreje velice hrdá.

Jsem hrdá, že jsem měla tu čest s ním pracovat. V životě jsem se nesetkala s tak oddaným novinářem a tak bytostně laskavým člověkem. Andrejovi bylo šestadvacet let. Chtěl odhalovat nespravedlnost a pomáhat slabým a pronásledovaným. Zavraždili ho, protože chránil malého chlapce jménem August Balder a podílel se na odhalení jednoho z největších skandálů současnosti. Každičkým řádkem tohoto příběhu chceme vzdát Andrejovi hold. Mikael Blomkvist ve své dlouhé reportáži píše:

„Andrej věřil v lásku. Věřil v lepší svět a ve spravedlivou společnost. Byl nejlepší z nás!“

Mikaelova reportáž zabírala celých třicet stran a byl to zřejmě ten nejlepší novinářský počin, jaký Gabriella Graneová kdy četla. Úplně zapomněla na čas a občas jí do očí vhrkly slzy, přesto se však usmála, když dospěla k větě:

Hvězdná analytička z bezpečnostní služby Gabriella Graneová prokázala jedinečnou osobní statečnost.

Základní příběh byl poměrně prostý. Jistá skupina z NSA v čele s důstojníkem Jonnym Ingramem — který se honosil kontakty v Bílém domě a Kongresu a podléhal přímo řediteli NSA Charlesi O’Connorovi — začala kvůli vlastním ziskům zneužívat velké množství tajných podnikových informací, přičemž veškeré tipy získávala přímo od analytiků z výzkumné divize Y, jež byla součástí Solifonu. Pokud by celý příběh skončil pouze u kupčení s tajnými údaji, bylo by to ještě vcelku pochopitelné.

Když však do hry vstoupila zločinecká skupina Spiders, vývoj událostí se začal řídit vlastní zlou logikou. Mikael Blomkvist mohl dokázat, že Jonny Ingram navázal spolupráci s proslulým členem ruské dumy Ivanem Gribanovem a mytickou postavou ze Spiders zvanou Thanos, přičemž společně okrádali nejvyspělejší hi-tech podniky o vynálezy a nové technologie, které posléze za závratné částky prodávali dál. Později obě strany morálně klesly ještě hlouběji: když se jim dostal na stopu profesor Frans Balder, rozhodly se ho odklidit z cesty. A co je na celém příběhu nejabsurdnější — jeden z nejvyšších šéfů NSA o chystané vraždě špičkového švédského vědce věděl, a přesto nehnul ani prstem, aby jí zabránil.

Gabriellu však více než líčení špinavé politické hry zaujalo lidské drama a děsivé zjištění, že žijeme ve zvráceném světě, kde je člověk víceméně neustále pod dohledem a kde jsou lidé pro mrzký zisk schopni zneužít prakticky cokoli. Právě v tom Blomkvist ukázal svou velikost.

Zrovna když Gabriella dočetla reportáž do konce, všimla si, že někdo stojí ve dveřích. Byla to Helena Kraftová, elegantně oblečená jako vždy.

„Ahoj,“ pozdravila Helena.

Gabriella si vzpomněla, jak Helenu podezírala, že vynáší informace. Byl to však jen její stihomam. Helenin náhlý ruměnec tehdy nezapříčinilo nic jiného než její špatný pocit, že vyšetřování neprobíhá dostatečně profesionálně — přinejmenším takhle to vysvětlila během dlouhého rozhovoru s Mårtenem Nielsenem, který se ke všemu přiznal a následně byl zatčen.

„Ahoj,“ odpověděla Gabriella.

„Ani nevíš, jak mě tvůj odchod mrzí,“ pokračovala Helena.

„Všechno má svůj čas.“

„Už víš, co budeš dělat?“

„Chci se věnovat lidským právům, vždyť víš, že jsem dlouho zvažovala nabídku od OSN. Stěhuju se do New Yorku.“

„To je mi moc líto, Gabriello. Ale co se dá dělat.“

„Takže moji zradu už jste mi odpustili?“

„Jak kdo, to si buď jistá. Ale podle mě je to jen důkaz tvého pevného charakteru.“

„Díky, Heleno.“

„Máš v úmyslu pustit se do něčeho rozumného, než nám utečeš?“

„Dnes ne. Ale chystám se do tiskového klubu uctít památku Andreje Zandera.“

„To je dobře. Já mám dnes kvůli téhle polízanici schůzku s vládou, ale slibuju, že večer si na památku mladého Zandera připiju. A na tebe taky, Gabriello.“

Alona Casalesová seděla opodál a s potutelným úsměvem sledovala vzniklý rozruch. Především pozorovala admirála Charlese O’Connora, který rázoval po místnosti, jako by to nebyl šéf nejmocnější rozvědné organizace na světě, ale spíš jako kluk po výprasku. Na druhou stranu měli dnes pořádně nahnáno všichni zaměstnanci NSA, kteří zaujímali nějaké vyšší posty. Všichni kromě Eda.

Ale ani Ed zrovna nezářil radostí a štěstím. Mával rukama jako větrný mlýn, v obličeji byl rudý a překypoval žlučovitostí. Sálala z něj však jeho obvyklá autorita a bylo zřejmé, že se ho bojí i sám O’Connor. Ale na tom vlastně nebylo nic divného. Ed se evidentně vrátil ze stockholmského výletu s nějakým esem v rukávu, rozpoutal hotové peklo a požadoval sankce a čistky na všech úrovních, z čehož ředitel NSA samozřejmě neskákal radostí. Spíš to vypadalo, že by Eda nejradši poslal někam na Sibiř.

Jenže mu to příliš platné nebylo. Při setkání s Edem se celý přikrčil, ale ten mu jako obvykle nevěnoval jediný pohled. Ed ignoroval ředitele NSA stejně jako všechny ostatní nešťastníky, kteří ho okrádali o čas, a když O’Connor konečně spustil, situaci to příliš nezlepšilo.

Ed většinou jen posměšně odfrkával, a přestože Alona neslyšela ani slovo, dovedla si živě představit, jaká slova tam padala — či spíše ta, která zůstala skryta mezi řádky. Dlouze spolu po Edově návratu hovořili a Aloně bylo jasné, že Ed o svém zdroji informací neprozradí jediné slůvko, a nehodlá to učinit ani v budoucnu, za což si ho velmi vážila.

Ed pokračoval ve své vysoké hře a Alona si svatosvatě slíbila, že bude za Edem vždycky stát, a kdyby se někdy dostal do potíží, poskytne mu veškerou podporu. Zároveň si umínila, že zavolá Gabrielle Graneové a naposledy se ji pokusí přetáhnout k nim, poněvadž se doslechla, že má namířeno do Spojených států.

Ed svého šéfa neignoroval úmyslně, jen pokračoval v započaté činnosti — právě četl levity dvěma svým podřízeným. Nehodlal srazit paty jen proto, že se před ním objevil admirál. Svého nadřízeného vzal na vědomí až po několika minutách a věnoval mu téměř přátelský pohled: ne snad proto, že by se mu chtěl vlichotit nebo snad omluvit za svou lhostejnost: myslel to vcelku upřímně.

„Na tiskovce ses docela držel.“

„No, snad,“ odvětil admirál. „Ale byla to hrůza.“

„Buď rád, že jsem ti dal čas na přípravu.“

„Rád? Nepřeskočilo ti? Viděl jsi nové zprávy na netu? Všude se to hemží fotkama, na kterých jsem spolu s Ingramem. Připadalo mi, jako by tím všechna ta špína padla i na mě.“

„Tak si krucinál do budoucna udělej trochu pořádek mezi vlastníma lidma.“

„Jak to se mnou mluvíš?“

„Mluvím s tebou tak, jak mi zobák narost. Agentura je v krizi a já zodpovídám za její bezpečnost, a rozhodně nejsem placenej za to, abych někomu mazal med kolem huby.“

„Dávej si pozor na jazyk…“ vysoukal ze sebe ředitel NSA.

V tu chvíli se Ed vztyčil v celé své medvědí obrovitosti, ovšem rozhodně neměl v úmyslu protáhnout si záda ani dát najevo svou převahu.

„Poslal jsem tě do Švédska, abys ten problém vyřešil,“ pokračoval admirál. „Ale sotva ses vrátil, všechno šlo totálně do kopru. Je to naprostá katastrofa.“

„Katastrofa se stala už předtím,“ zasyčel Ed. „To víš stejně dobře jako já, a kdybych se nekodrcal až do Stockholmu a nedřel jako kůň, neměli bysme šanci vymyslet žádnou chytrou strategii a ty by sis asi sotva udržel svůj flek.“

„Takže bych ti měl vlastně ještě poděkovat?“

„To bych řek! Díky mně jsi stihl ty svoje grázly vyhodit ještě dřív, než to zveřejnili.“

„Ale jak se to svinstvo dostalo do švédskýho tisku?“

„To už jsem ti vysvětloval aspoň tisíckrát.“

„Pořád jsi něco mlel o tom svým hackerovi, ale slyšel jsem od tebe jen samý žvásty a dohady.“

Ed slíbil, že Wasp tohoto cirkusu ušetří, a svůj slib hodlal dodržet.

„Ale jsou to zatraceně kvalifikovaný žvásty,“ odvětil Ed. „Ten hacker, ať už to byl kdokoli, musel prolomit šifru Ingramovejch dokumentů a dát tip Miléniu. Jo, souhlasím s tebou, že je to pěkná mizerie. Ale víš, co je na tom všem nejhorší?“

„Ne.“

„Nejhorší je, že jsme měli šanci toho hackera zavčas lapnout a pořádně mu zvednout mandle, protože pak by na veřejnost nic neprosáklo. Jenže my jsme dostali příkaz, že se na to máme vybodnout, a já rozhodně nemůžu tvrdit, že bych z toho tehdy byl odvázanej.“

„Poslal jsem tě přece do Stockholmu.“

„Ale mejm klukům jsi dal volno a házel jsi nám klacky pod nohy. Teď už jsou stopy zametený. Klidně to pátrání můžeme rozjet znovu, ale myslíš, že by nám v týhle situaci prospělo, kdyby vyšlo najevo, že nás vypekl nějakej mizernej hacker?“

„Asi ne. Ale na Milénium si ještě pořádně posvítím, hlavně na toho novináře Blomströma, to si piš.“

„Blomkvista. Tak ty se chceš pustit do Mikaela Blomkvista? Jen do toho, přeju ti hodně štěstí. To ti určitě zvýší popularitu, když vtrhneš na švédský území a zatkneš největšího novinářskýho hrdinu,“ prohlásil Ed. Šéf NSA něco zavrčel pod vousy a odporoučel se.

Ed dobře věděl, že admirál je naprosto bez šance. Charles O’Connor bojoval o své politické přežití a rozhodně si nemohl dovolit žádné sebevražedné kousky. Ed se rozhodl, že si raději zajde na pokec s Alonou. Byl naprosto vyřízený a potřeboval se trochu odvázat. Co kdyby jí navrhl nějaký menší flám?

„Chytil jsem slinu — co kdybysme zašli všecko tohle svinstvo pořádně spláchnout?“

Hanna Balderová stála nahoře na kopečku před hotelem Schloss Elmau a jemně do Augusta strčila. Chlapec sjel ze svahu na starodávných dřevěných rohačkách, které jí půjčili v hotelu. Když pak syn zastavil dole u hnědé stodoly, Hanna mu ve sněhulích zamířila naproti. Mezi mraky sice probleskovalo slunce, ale na zemi ležela tenká sněhová pokrývka. O kus dál se tyčily alpské vrcholky a před ní se rozprostíraly široké holé stráně.

Hanna se nikdy v životě neměla tak dobře a August se z prožitého traumatu rovněž rychle vzpamatoval, mimo jiné i díky Charlesi Edelmanovi. Přesto to nebylo snadné. Bylo jí zle. Ačkoli šla dolů z kopce, musela se dvakrát zastavit a nabrat dech. Odvykací kúra — tabletky na spaní patřily do skupiny benzodiazepinů — probíhala hůř, než si Hanna dovedla představit. Celé noci se choulila pod pokrývkou a všechno viděla v nejčernějších barvách. Občas vstala, bušila pěstí do zdi a plakala. Nejméně potisící už proklela Lasseho Westmana i sebe samu.

Ale přesto… tu a tam přicházely světlejší chvilky, kdy si připadala zvláštně očištěná, a někdy zažívala i téměř šťastné okamžiky. A když pozorovala Augusta, jak vysedává nad svými rovnicemi a číselnými řadami a občas jí dokonce odpoví na otázku, byť jen jednoslabičně a neobratně, cítila, že se její život skutečně obrací k lepšímu.

Stále chlapci příliš nerozuměla, i nadále pro ni zůstával záhadou. Občas se vyjadřoval ciframi, vysokými čísly násobenými dalšími vysokými čísly, a tvářil se, jako by očekával, že mu porozumí. Ale něco se s ním bezpochyby událo a Hanna nikdy nezapomene na první den v hotelu, kdy August seděl u psacího stolu a zpod jeho ručky se jako zurčící pramen řinuly dlouhé zakroucené rovnice, které vyfotila a poslala té ženě do Stockholmu. Téhož dne přišla Hanně Balderové na její Blackphone následující zpráva:

Pozdravujte Augusta a vyřiďte mu, že jsme kód rozluštili!

Hanna dosud neviděla syna tak šťastného a pyšného, přestože nikdy nepochopila, oč vlastně šlo, a dokonce se o té události nezmínila ani před Charlesem Edelmanem. Pro ni však měla zásadní význam. Byla pyšná spolu se svým synem, byla pyšná na něho.

Stejně tak se začala s neobyčejným zaujetím zabývat savantským syndromem. Charles Edelman nadále pobýval v hotelu, a když chlapec usnul, sedávali spolu a povídali si o jeho nadání a všem možném. Jen si nebyla jistá, jestli byl dobrý nápad skončit s Charlesem v posteli.

Na druhou stranu na tom neviděla nic špatného. Charles jí připomínal Franse a Hannu napadlo, že všichni společně tvoří takovou malou rodinku — ona, Charles a August. A pak je tu ta malá, přísná, ale přesto mimořádná učitelka Charlotte Greberová a dánský matematik Jens Nyrup, který zjistil, že August je z jakéhosi důvodu posedlý eliptickými křivkami a prvočíselnou faktorizací.

Celý zdejší pobyt byl vlastně jakousi výzkumnou cestou do podivného vesmíru jejího syna. Hanna v lehké chumelenici opatrně sestupovala z kopce, a když August vstal ze sáněk a otočil se k ní, definitivně se rozhodla:

Stane se z ní lepší matka. A dá si život do pořádku.

Mikael nechápal, proč mu jeho tělo připadá tak těžké. Měl pocit, jako by se pohyboval pod vodou. Kolem vládlo hotové pozdvižení, takže ta slabost bude nejspíš známkou vítězného opojení. Téměř každé noviny, každá webová stránka, rozhlasová stanice nebo televizní kanál s ním chtěly udělat rozhovor. Nikomu nic neslíbil, ale ani to nebylo třeba. Dříve, když Milénium zveřejnilo nějakou převratnou novinku a Mikael s Erikou si nebyli jisti, jak zareagují ostatní média, mnohdy se rozhodli postupovat strategicky, založit malé diskusní fórum a tu a tam se o svou senzaci s někým podělit, ale nyní to rozhodně nebylo nutné.

Tahle zpráva vybuchla jako časovaná bomba, a když se ředitel NSA Charles O’Connor a americká ministryně průmyslu a obchodu Stella Parkerová na společné tiskové konferenci za celý případ jednohlasně omluvili, zmizely poslední pochybnosti o tom, že jde o nějakou novinářskou kachnu, a ve všech světových médiích se diskutovalo o důsledcích jejich odhalení a o výměnách aktérů na vysokých postech.

Kvůli gratulacím a neustálým telefonátům se Erika rozhodla narychlo uspořádat přímo v redakci oslavu, či spíše menší večírek. Všichni si zaslouží na chvilku vypřáhnout a dát si skleničku. Jen během včerejšího večera se prodalo padesát tisíc výtisků prvního vydání a počet návštěvníků jejich webových stránek, jež měly také anglickou verzi, dosáhl několika milionů. Nabídky na knižní zpracování se přímo hrnuly, počet předplatitelů každou minutou vzrůstal a inzerenti stáli ve frontě s prosíkem, aby je přibrali do hry.

Navíc se jim podařilo vyplatit se z koncernu Serner Media. Navzdory obrovskému pracovnímu vytížení Erika před pár dny tento obchod dotáhla do konce, což rozhodně nebyla žádná hračka. Zástupci koncernu vycítili její zoufalství a pokusili se ho maximálně využít, takže se Mikael zprvu domníval, že jsou naprosto bez šance. Na poslední chvíli však na účtu Milénia přistála významná částka z jakési obskurní firmy na Gibraltaru — čemuž se Mikael jen usmíval — a díky tomu mohli Norům zaplatit. Cena byla samozřejmě s ohledem na danou situaci nestoudně vysoká, ale přesto to byl pakatel ve srovnání s následujícím dnem, kdy zveřejnili svou senzaci a obchodní značka Milénia získala stejný zvuk jako kdysi. Od této chvíle jsou znovu svobodní a nezávislí, i když si to ještě nestačili vychutnat.

Dokonce i během pietního aktu na uctění památky Andreje Zandera v tiskovém klubu byli doslova na roztrhání. Všichni bez výjimky jim chtěli poblahopřát, ale Mikael si připadal jaksi utlumený a zpomalený, zdaleka nebyl tak šťastný, jak by měl, stále mizerně spal a trpěl bolestmi hlavy.

Pozdě odpoledne rychle přestavěli nábytek v redakci, srazili stoly a na ně vyrovnali láhve šampaňského, víno, pivo a japonské speciality. Lidé se do Milénia přímo hrnuli, především kolegové z redakce, ale i externí spolupracovníci a přátelé, mimo jiné Holger Palmgren, kterému Mikael pomohl nastoupit do výtahu, odvezl ho přímo do redakce a několikrát ho objal.

„Tak to ta naše holčička zvládla,“ řekl Holger se slzami v očích.

„Jako obvykle,“ odpověděl Mikael s úsměvem, usadil Holgera na čestné místo na pohovce a nařídil, aby mu dolili vždy, jakmile vyprázdní sklenku.

Bylo to milé setkání. Mikaela těšil pohled na všechny staré i nové přátelské tváře, například na Gabriellu Graneovou a komisaře Bublanského. Za jeho pozvání se osobně přimluvil, ačkoli komisařova přítomnost nebyla vzhledem k jejich profesním vztahům a postavení Milénia coby nezávislého hlídače politické moci nejvhodnější. Komisař si však celý večer povídal jen s Farah Šarífovou.

Mikael si s nimi přiťukl, stejně jako se všemi ostatními. Na sobě měl džíny a své nejlepší sako a proti svým zvyklostem toho dost vypil. Ale stejně to nepomohlo. Pocitů tíhy a prázdnoty se zbavit nedokázal. Jejich příčinou byl samozřejmě Andrej, na něhož myslel každičkou vteřinu. Neustále měl před očima scénu, kdy mladý kolega seděl v redakci a on se ho snažil vylákat na pivo: byl to naprosto obyčejný výjev, a přece měl zcela rozhodující význam. Mikael nemohl zaplašit vzpomínky na Andreje, a proto se nebyl schopen soustředit na povídání s ostatními.

Veškerá slova obdivu a chvály ho unavovala, jediné, co ho skutečně potěšilo, byla esemeska od Pernilly: Konečně píšeš doopravdy, táto. Občas vrhl pohled ke dveřím. Mezi pozvanými byla pochopitelně i Lisbeth, byla přímo čestným hostem, ale stejně se neukázala, na čemž ovšem nebylo nic divného. Mikael by jí chtěl aspoň co nejvřeleji poděkovat za tučný příspěvek do pokladny Milénia, který je vytáhl ze sernerovské pasti. Na druhou stranu, co mohl čekat?

Lisbetin senzační dešifrovaný dokument týkající se činnosti Jonnyho Ingrama, Solifonu a Ivana Gribanova vystřelil jeho reportáž doslova do nebe, a dokonce přiměl Eda the Neda a Nicolase Granta ze Solifonu, aby mu poskytli podrobnější informace. S Lisbeth však mluvil jen jedinkrát, když se z ní v rámci možností snažil vytáhnout, co se vlastně přihodilo na Ingarö.

Od té doby uplynul už týden a Mikael neměl zdání, co si o jeho reportáži myslí. Třeba ji rozzuřilo, že celou záležitost příliš zdramatizoval — jenže co mohl při jejích úsečných odpovědích dělat? Co když ji rozběsnilo to, že Kamilu neoznačil skutečným jménem, ale zmiňoval se o ní pouze jako o Švédce nebo o Rusce s přezdívkou Thanos či Alkhema? Nebo ji zklamalo, že nepřitvrdil a všechny nepotopil mnohem víc?

Těžko říct. Situaci nezmírnil ani fakt, že vrchní státní zástupce Richard Ekström skutečně zvažoval, že Lisbeth obžaluje z nezákonného ohrožení a omezování osobní svobody. Ale teď už se nedá nic dělat. Nakonec to Mikael všechno nechal plavat, bez rozloučení se z večírku vytratil a sešel na Götskou ulici.

Počasí jako obvykle nestálo za nic, a protože neměl co dělat, přečetl si došlé esemesky. Byl to nadlidský úkol. Gratulace, nabídky na rozhovor a několik neslušných návrhů. Od Lisbeth samozřejmě ani slovíčko. Mikael zavrčel, vypnul mobil a překvapivě těžkými kroky se vlekl k domovu. Ničím nepřipomínal hrdinu, který veřejnosti se vší slávou právě naservíroval sólokapra desetiletí.

Lisbeth seděla na červené pohovce ve svém bytě na Rybářské ulici a tupě zírala na Staré Město a Rytířský průliv. Před necelým rokem vyhlásila hon na vlastní sestru, jež spravovala zločinné dědictví po otci, a na mnoha frontách bezpochyby zvítězila.

Vystopovala Kamilu a uštědřila Spiders důkladnou ťafku. Vazby mezi Solifonem a NSA se přetrhaly. Člen ruské dumy Ivan Gribanov se v Rusku ocitl pod silným tlakem, Kamilina gorila je po smrti a po jejím nejbližším kumpánovi Juriji Bogdanovovi a několika dalších počítačových inženýrech bylo vyhlášeno pátrání, takže se museli stáhnout do ilegality. Kamila však zůstala naživu a zřejmě uprchla do zahraničí, kde nejspíš prozkoumá terén, než se pustí do něčeho úplně nového.

Válka ovšem neskončila. Lisbeth sice byla postřelená, ale to Kamile jistě zdaleka nestačilo. Lisbeth se zarputile zahleděla na konferenční stolek před sebou. Ležel na něm karton cigaret a nepřečtené číslo Milénia. Sáhla po časopise, pak ho znovu odložila, ale nakonec si rozsáhlou Mikaelovu reportáž přece jen přečetla. Když dospěla k poslední větě, dlouze se zahleděla na jeho maličkou autorskou fotografii. Pak prudce vstala, zašla do koupelny, nalíčila se, oblékla si upnuté černé tričko, hodila na sebe koženou bundu a vyšla do prosincového večera.

Byla jí zima. Vyletět ven takhle nalehko je čiré bláznovství. Ale Lisbeth na to nedbala a rychlými kroky kráčela přes Mariánské náměstí. U Swedenborgovy ulice zabočila doleva, vešla do restaurace Süd, posadila se k baru a začala do sebe vydatně lít whisky, pivo i ledacos jiného. Většina hostů byli novináři a lidé zaměstnaní v kulturní sféře. Lisbeth proto nepřekvapilo, že ji mnozí poznali, ani to, že se stala objektem mnoha diskusí a poznámek. Kytarista Johan Norberg, který ve svých článcích v časopise My proslul tím, že mu nikdy neušel jediný významný detail, poznamenal, že Lisbeth si alkohol nevychutnávala, ale spíš pití brala jako pracovní úkol, který je třeba do puntíku splnit.

V jejích pohybech byla jakási neskutečná cílevědomost, takže se k ní nikdo neodvážil ani přiblížit. Jakési Regine Richterové, civilním povoláním kognitivně-behaviorální terapeutce, jež seděla kousek od ní, dokonce připadalo, že Lisbeth vůbec nikoho nevnímá, aspoň Regine si nevzpomínala, že by se Lisbeth namáhala rozhlížet se po lokále nebo že by dala najevo jakýkoli zájem. Barman Steffe Mild se zase domníval, že se Lisbeth připravuje na nějakou operaci nebo lékařský zásah.

Ve čtvrt na deset večer Lisbeth zaplatila a bez jediného slova nebo kývnutí vyšla na ulici. Jistý muž středního věku v kšiltovce jménem Kenneth Höök, který podle tvrzení své bývalé manželky a přátel nebyl právě nejstřízlivější ani nejspolehlivější, ji viděl rázovat přes Mariánské náměstí, jako by se chystala na souboj.

Mikaelovi byla zima, a přesto se vlekl k domovu co noha nohu mine. Hlavou se mu honily chmurné myšlenky, ale když uviděl štamgasty postávající před Bishops Arms, pousmál se.

„No vida, tak s tebou ještě není šlus!“ zvolal Arne nebo jak se vlastně jmenoval.

„Vypadá to, že ještě ne,“ odvětil Mikael a na vteřinu zauvažoval, jestli si nemá dát šláftruňk a poklábosit s Amirem.

Ale cítil se pod psa. Chtěl být sám, a proto raději zamířil domů. Když kráčel po schodech do podkroví, zmocnil se ho neurčitý svíravý pocit. Určitě je to jen důsledek vší té hrůzy posledních dnů, uklidňoval se Mikael, přesto se nedokázal zbavit tísně. Pak zjistil, že na chodbě v posledním patře nesvítí světlo.

Všude byla tma jako v pytli. Mikael zpomalil a náhle zpozoroval jakýsi pohyb. V dalším okamžiku se v šeru něco zablýsklo, světelný paprsek z mobilního telefonu, a na schodech se zjevilo podivné hubené strašidlo s temnýma žhnoucíma očima.

„Kdo je tam?“ zeptal se vyděšeně Mikael.

Ale pak se podíval důkladněji: byla to Lisbeth. Mikael se okamžitě rozzářil a natáhl k ní ruce, ovšem zdaleka nepocítil takovou úlevu, jak očekával.

Lisbeth byla vzteky bez sebe. Oči měla obkroužené černými linkami a svaly jí jen hrály, jako by se chystala k výpadu.

„Ty se zlobíš?“ zeptal se Mikael.

„To bych řekla.“

„A proč, moje milá?“

Lisbeth s obličejem bledým jako smrt udělala několik kroků směrem k němu a Mikael na vteřinu pomyslel na její zranění.

„Protože když jednou za čas přijdu na návštěvu, není nikdo doma,“ prohlásila. Mikael jí vyšel v ústrety.

„To je teda donebevolající skandál, co?“ zeptal se.

„To teda jo.“

„A co kdybych tě teď pozval dál?“

„Pak mi holt nezbude nic jinýho než tu nabídku přijmout.“

„V tom případě buď vítána,“ řekl Mikael a jeho tvář se poprvé po dlouhé době rozzářila úsměvem. Na nočním nebi padala hvězda.

PODĚKOVÁNÍ

Velký dík patří mé agentce Magdaleně Hedlundové, otci a bratrovi Stiega Larssona Erlandu a Joakimu Larssonovým, mým nakladatelkám Evě Gedinové a Susanně Romanusové, redaktoru Ingemaru Karlssonovi a Lindě Altrov Bergové a Catherine Mörkové z Nordsteds Agency. Také děkuji Menachemu Hararimu.

Dále děkuji bezpečnostnímu expertu ze společnosti Kaspersky Lab Davidu Jacobymu, profesoru matematiky na Uppsalské univerzitě Andreasi Strömergssonovi, vedoucímu sekce investigativní žurnalistiky rozhlasové stanice Ekot Fredriku Laurinovi, dále Mikaelu Lagströmovi z oddělení VP Services ve společnosti Outpost24 a spisovatelům Danielu Goldbergovi a Linusi Larssonovi.

A samozřejmě také své Anně.

DAVID LAGERCRANTZ

DÍVKA V PAVOUČÍ SÍTI

Ze švédského originálu Det som inte dödar oss

vydaného nakladatelstvím Norstedts ve Stockholmu roku 2015

přeložila Azita Haidarová

Redaktorka Olga Trávníčková

Korektura Dagmar Procházková

Obálka (s použitím fotografie Vojtěcha Vlka) Andrej Nechaj

Vydal Host — vydavatelství, s. r. o.

Radlas 5, 602 00 Brno, tel.: 545 212 747

roku 2015

www.hostbrno.cz

e-mail: redakce@hostbrno.cz