Dvojice

John Lange (Michael Crichton)

(1979)

Hodnocení:

95%

Štítky:

Ostatní, Sci-Fi, Fantasy

Novela s vědeckofantastickými prvky se rozvíjí v USA za Nixonovy éry. Líčí dramatický souboj zpravodajského pracovníka s politickým extrémistou, jenž se s pomocí kriminálních živlů zmocní tajné zbraně hromadného ničení a připravuje civilizační katastrofu v americkém městě..

John Lange / Dvojice

© John Lange 1972

Translation © Jarmila Emmerová 1979

Epilogue ©Jiří Gojda 1979

Jasperu Johusovi, jehož prozíravost poskytla rozřešení

„Chemické látky se při sabotážích propůjčují k reakcím, proti nimž je neuvěřitelně těžké představit si jakoukoli účinnou obranu…

Nebudu se dále zabývat tímto použitím chemických a biologických zbraní, neboť kdybychom důsledně zkoumali možnosti nelegálního zneužití tohoto typu, dojdeme k závěru, že se podobají směrnici, podle níž se jednotlivé komponenty jisté jaderné zbraně propašují do New Yorku a smontují se dohromady ve sklepě Empire State Building.

Jinými slovy – připustíme-li, že možnost zneužití existuje, jsme naprosto bezmocní a můžeme si jedině dělat starosti.“

Dr. Ivan L. Benett, ml.

(výňatek z posudku pro vládní výbor zabývající se problematikou bezpečnosti státu v souvislosti s vědeckým pokrokem)

20. listopadu 1969

Tuto knihu jsem dopsal dřív, než bylo jasné, že je pro republikánskou stranu neúnosné konat v San Diegu sjezd, který měl určit kandidáta na prezidentský úřad v roce 1972, a výpravu za sjezdem do Miami na Floridu jsem raději neuskutečnil.

John Lange

Prolog

Směrnice Beta

Zjištěná fakta:

1. Dne 22. srpna 1972 přiletělo na mezinárodní letiště v Salt Lake City ve státě Utah sedm mužů. Přijeli z Las Vegas, z Chicaga, z Dallasu a z New Yorku. Popis všech sedmi je znám. Všichni jsou ve spojení se zločineckými gangy. Do dnešního dne byli čtyři z nich zadrženi a vyslýcháni a tato zpráva se z velké části zakládá na jejich výpovědích.

Spojení bylo navázáno se všemi stejným způsobem – anonymním telefonátem v místě bydliště. Každý dostal v hotovosti tisíc dolarů za provedení blíže nespecifikované práce. Předem nevěděli nic víc, než že práce bude trvat osmačtyřicet hodin a že si mají vzít s sebou pořádné vysoké boty a teplé tmavé oblečení. Každý dostal přidělené jméno, pod nímž měl pro tuto akci vystupovat.

Všichni dorazili do Salt Lake City v rozmezí mezi polednem a čtyřmi hodinami odpoledne místního času. Očekáváni byli jednotlivě. Když byli všichni na místě, odvezl je bílý uzavřený plymouth z roku 1968 z města.

Cesta ze Salt Lake City proběhla v naprostém mlčení. Po hodině jízdy dorazili do Ramrocku, městečka se 407 obyvateli, ležícím na pomezí střední a severní oblasti státu Utah.

2. V Ramrocku zůstali až do setmění v jednopatrovém domku s dřevěným trámovím, který předem najala neznámá osoba. Hned po příchodu si všech sedm mužů navléklo gumové operační rukavice, aby nezanechali otisky prstů.

V domě se rovněž převlékli do teplého tmavého oblečení a od muže, který se představil jako „Jones“ a celou akci řídil, dostali pokyny, co mají dělat. Jones je podle popisu těžkopádný hromotluk s přeraženým nosem a prošedivělými vlasy. Jeho totožnost se dosud nepodařilo zjistit.

3. Jones oznámil shromážděným mužům, že mají ukrást z vlaku určité množství přípravku na hubení hmyzu. Řekl jim, že tu loupež neplánoval on, že pouze převzal instrukce. Když jej vyslechli, nikdo o pravdivosti jeho slov nepochyboval. Ačkoli žádný nemá formální vzdělání, skutečnou osobnost vycítí na dálku, a všichni se shodli na tom, že Jones, k jehož popisu jeden dodal, že vypadá jako „zupák“, na vymyšlení takového plánu nemá.

4. Na plánu akce byly pozoruhodné především detaily. Dozvěděli se, že vlak pojede rychlostí pětatřiceti mil za hodinu ve shodě s předpisy ministerstva dopravy o přepravě nebezpečných nákladů. Seznámili se s jízdním řádem, podle kterého vlak pojede z výchozí stanice Dugway Proving Grounds napříč státem Utah. Dále se dozvěděli, že na trati je izolovaná kolej, a byli poučeni, jak naložit se signalizačním relé, které je na ni napojeno. Dozvěděli se, že přípravek na hubení hmyzu bude po 250 kg v kanystrech dvojího druhu – jedny budou žluté, druhé černé. Dostali rozkaz ukrást jeden žlutý kanystr a jeden černý. Dva žluté nebo dva černé jsou bezcenné.

Stejně důležité je i to, co se nedověděli. Nedozvěděli se, že vlak bude mít ozbrojený doprovod. To je velmi důležitý bod. Znamená to, že buď byla loupež plánována už měsíc dopředu – kdy ve vlacích nejezdily stráže – anebo že osnovatelé loupeže o strážích věděli, ale rozhodli se, že o tom pomlčí. Tato otázka je prozatím nevyřešena.

Dále se ti muži nedozvěděli, proč budou krást přípravek na hubení hmyzu. Pozoruhodné je, že se nikdo nezeptal. Zřejmě jim to bylo úplně jedno.

5. V dřevěném domku v Ramrocku zůstali do 20 hod. Pak jim byly vydány samopaly a pistole. Samopaly byly běžného typu, to jest válečné přebytky, které se prodávají se zatavenou hlavní. Jiná banda jim zřejmě vysoustruhovala nové hlavně a nahradila jimi původně zatavené (srov. Memorandum 245/778: Zneužití zbraní z válečných přebytků). Muži poté nasedli do landroveru, který byl připraven v garáži. Zřejmě už tam stál pár týdnů, protože na něm byla vrstva prachu. Odjeli v něm do pouště čekat na vlak.

6. Krátce po 2. hod. ranní dorazili na blíže neoznačené místo v severním Utahu. Měsíc byl právě v úplňku a v jeho záři rychle a odborně provedli všechny nutné přípravy.

Jeden muž byl vyslán po trati, aby našel konec izolované koleje. Vyřadil signalizační mechanismus tím, že na něj přimontoval elektronické zařízení, které trvale spojilo elektrický proud. Tak se stalo, že celých šest hodin nikdo nevěděl, že byl vlak o kus dál na trati zastaven. Předpokládalo se, že mechanismus selhal.

V téže době čtyři další muži došli ke stádu hovězího dobytka, který se pásl nedaleko. Místo loupeže bylo úmyslně vybráno v kraji téměř pustém. Muži zastřelili zvíře, které bylo nejblíže trati. Když zazněl výstřel, zbytek stáda se dal na útěk.

Na mrtvé zvíře hodili lano a odtáhli je na koleje. Tam je polili benzínem a připevnili na ně časový spínač.

Pak zas všichni nasedli do landroveru a odjeli se schovat kus od trati do nízkých písečných dun. Přibližně po patnáctiminutovém čekání se v dálce objevil vlak. Muži ke svému překvapení zjistili, že to je federální souprava, tři ložené vozy po stranách jasně označené Majetek vlády Spojených států. A neméně je překvapilo, když na konci vlaku uviděli obrněnou kabinu.

7. Lokomotiva zpomalila, strojvůdce si zřejmě všiml překážky na kolejích. Když vlak zastavil, zapnul se časový spínač a mrtvé zvíře se rozhořelo jasným plamenem. V tu chvíli vyrazilo šest mužů ke kanystrům. Z obrněné kabiny vylétlo několik střel. Jeden z mužů se k ní vrhl, prostrčil samopal okýnkem a vypálil celou dávku dovnitř. Všech pět vojáků (a jeden lékař) uvnitř v kabině zahynulo. Za několik okamžiků nato zavraždili také strojvedoucího.

8. Muži složili z vagónu dva kanystry, jeden černý a jeden žlutý. Na obou byl tak výrazný nápis, že si jej všichni dobře zapamatovali, šablonou malovaná písmena varovala, že kanystry obsahují vysoce nebezpečné chemikálie.

Přenesli kanystry k nedaleké plošině. Položili je asi sto metrů od sebe a u každého zapálili červený signál.

9. Po několika minutách se na obzoru objevily dvě helikoptéry. Obě přistály u signálních světel. Byly to nákladní helikoptéry blíže neoznačené. Zvláštní na nich byla jen jedna věc: měly nosiče z nylonové sítě. Muži naložili kanystry do sítí. Helikoptéry se zvedly a zmizely v noční tmě.

10. Muži se vrátili k landroveru, vydali se na zpáteční cestu a do Salt Lake City přijeli v 6 hod. ráno 23. srpna 1972. Během následujících osmnácti hodin se všichni vrátili do měst, odkud přijeli. O dalším osudu kanystrů nevěděl nikdo nic. Nikdo z nich neměl nejmenší tušení, co je jejich skutečným obsahem.

Z předchozí zprávy je jasné, že sedm příslušníků kriminálního podsvětí se zúčastnilo akce, která se nápadně podobá směrnici Beta (zbraně chemické a biologické) z řady tzv. Analogických směrnic“ pro varianty zneužití zbraní hromadného ničení (ZHN). Tyto směrnice byly vypracovány na podzim roku 1965 pro ministerstvo obrany (odd. velení a kontroly). Byly v nich rozpracovány různé možnosti zcizení jednotlivých komponentů termonukleární bomby a chemických a biologických látek.

Směrnice Beta zpracovává eventualitu, že se malá skupina kriminálních živlů nebo politických extremistů pokusí zmocnit tohoto materiálu za účelem vydírání, sabotáže nebo pro teroristické akce. Důsledky takové krádeže jsou hodnoceny jednoznačně jako katastrofální. Směrnice proto uvádí možnosti, jak krádeži zabránit.

Hlavní ochranou se zdálo být naprosté utajení doby a způsobu přepravy, tedy aby se zloději nemohli dozvědět, kam nebo kdy se takový materiál posílá. Na základě závěrů směrnice Beta byl určen pro stanovení přepravního řádu pro dopravu tohoto materiálu počítač přísně tajného kódového systému. Tento mechanismus byl považován za neomylný a bezporuchový.

Přesto se ukázalo, že oněch sedm mužů obdrželo instrukce, které vycházely ze znalosti přepravního řádu. Není známo, jakým způsobem a kdo se na přepravní řád napojil a umožnil tak oněm mužům snadno a téměř bez rizika ukrást půl tuny nejúčinnějšího neurotoxického plynu na světě.

Dvojice

Hodina 12

Los Angeles: 5 hodin ráno pacifického času

V odlehlém koutě mezinárodního letiště v Los Angeles čekal šedý vládní vůz. Při pohledu z výšky vrhal v bledém ránu dlouhý stín přes betonovou rozjezdovou dráhu. Graves si toho vozu všiml ve chvíli, kdy helikoptéra začala klesat a přistávala kousek od auta.

Přiběhl šofér, přikrčil se pod listy vrtule, která se dosud otáčela, a otevřel kabinu. Helikoptéru zahltilo suché srpnové vedro.

„Pan Graves?“

„To jsem já.“

„Pojďte prosím se mnou.“

Graves vystoupil a s aktovkou v ruce zamířil k vozu. Posadil se dozadu a vůz se rozjel z letištní plochy směrem k dálnici. Řidič se podíval do papírů. „Mám tu 10131 Washington, Culver City.“

„To souhlasí.“ Graves se opřel o zadní sedadlo. Na to kalifornské číslování si nikdy nezvykne. Je to stejný zmatek jako směrovací čísla. Otevřel ranní vydání deníku The New York Times a pokoušel se číst. Zkoušel to už za letu, ale nedokázal se soustředit. Nejspíš kvůli tomu kraválu v helikoptéře. Ale i jiné věci rozptylovaly jeho pozornost: když na půl cestě mezi San Diegem a Los Angeles přelétávali San Clemente, natahoval krk a vyhlížel z okénka jako docela obyčejný turista. V tom městě byl už celý týden prezident.

Přelétl titulky: Potíže ve Spojených národech, Německý parlament jedná o marce, Velká Británie pokračuje v šarvátkách s Francií… Odložil noviny a pozoroval Los Angeles, které v tom časném ránu vypadalo nudné a pusté.

„Měl jste dobrou cestu?“ ozval se řidič a v jeho tónu nebyl ani náznak zvědavosti nebo účasti – byl to perfektní projev neutrální zdvořilosti. Řidič neměl tušení, kdo je Graves. Nevěděl, odkud přijel. Nevěděl, jaké je jeho poslání. Věděl pouze, že Graves je natolik důležitý, že je mu k dispozici vládní helikoptéra a vládní vůz.

„Děkuju, výbornou,“ usmál se Graves a neodtrhl oči od okénka. Jeho cesta ve skutečnosti nestála za nic. Před hodinou mu volal Phelps, aby okamžitě přijel a podal hlášení o Wrightovi. Phelps tohle dělal vždycky – znal jen krizové situace, normální práce jako by neexistovala. Typické bylo pro něho i to, že se vůbec neobtěžoval Gravesovi vzkázat, že je v Los Angeles.

Ačkoli, uvažoval teď Graves, s tím jsem mohl počítat. Jelikož má republikánská strana v San Diegu sjezd, veškeré dění v zemi se přesunulo z Washingtonu na západní pobřeží. Prezident sídlí v San Clemente, v Bílém domě Západu. Sjezd se koná o osmdesát mil dále na jih. A Phelps – co za takové situace udělá Phelps? Přesune se nepozorovaně do nejbližšího velkého města, to je jasné. Graves dospěl k názoru, že Los Angeles je jediná možnost.

Phelps potřebuje telefonní linky pro přenos informací z počítačů. Nic jiného v tom není. Los Angeles je třetí největší město v Americe a má určitě spoustu telefonních linek, které mohou být ministerstvu zahraničí (zpravodajskému oddělení) prakticky ihned k dispozici. Proto ta volba.

„Jsme tu,“ řekl řidič a zastavil u chodníku. Vystoupil z vozu a otevřel Gravesovi dvířka. „Mám na vás počkat?“

„Ano, raději počkejte.“

„Prosím.“

Graves se před budovou zastavil a prohlédl si ji. Byl to obyčejný čtyřposchoďový blok kanceláří v nevábné čtvrti Los Angeles. Starší budova, na první pohled ohyzdná. Z průčelí se odlupovala omítka.

Graves vystoupil po několika schodech a vešel do dvorany. Když procházel dveřmi, podíval se na hodinky. Bylo přesně pět ráno. V prázdné dvoraně na něho čekal Phelps. Měl na sobě lehký plátěný oblek a ve tváři ustaraný výraz. Podal Gravesovi ruku a řekl: „Jaká byla cesta?“ Jeho hlas se rozléhal dvoranou.

„Šlo to,“ odpověděl Graves.

Většina kanceláří v přízemí patřila nějaké bance. Prošli kolem nich k výtahům.

„Jak se ti to tu líbí?“ zeptal se Phelps.

„Nic moc.“

„Tak narychlo se nedalo nic lepšího sehnat.“

Před výtahy stál vrátný s knihou návštěv. Graves pokynul Phelpsovi, aby se zapsal první. Pak vzal pero a napsal do knihy své jméno, důvod návštěvy a dobu příchodu. Všiml si, že Decker a Venn už jsou nahoře.

Nastoupili do výtahu a zmáčkli knoflík třetího patra. „Decker a Venn už jsou tu,“ řekl Phelps.

„Viděl jsem.“

Phelps přikývl a usmál se, pokud se ovšem u něho o úsměvu dalo mluvit. „Už jsem zas zapomněl na tvůj pověstný postřeh.“

„Já u tebe taky na leccos zapomínám,“ řekl Graves.

Phelps nechal jeho poznámku bez povšimnutí. „Na dnešek jsem naplánoval dvě schůze,“ pokračoval. „Ty budeš mít tu svoji instruktáž za hodinu – přijde Wilson, Peckham a pár dalších. Ale nejdřív by ses měl něco dozvědět o stanici Sigma.“

„V pořádku,“ řekl Graves. Neměl nejmenší tušení, o čem Phelps mluví, ale nehodlal mu poskytnout příležitost, aby ho mohl poučovat.

Ve třetím poschodí vystoupili z výtahu a kolem potrhaných plakátů Milána a Tahiti došli do malé písárny. V tuto hodinu byly psací stolky opuštěné a stroje pečlivě přikryté.

„Co je to za podnik?“ zeptal se Graves.

„Cestovní kancelář,“ odpověděl Phelps. „Nešlo jim to, ale měli spoustu –“

„– telefonních linek.“

„Správně. Pronajali jsme si jejich kanceláře.“

„Jak dlouho tu chceš zůstat?“ zeptal se Graves. V hlase mu zazněla rozmrzelost, kterou se ani nesnažil skrývat. Phelps dobře věděl, jaký je Gravesův vztah k ministerstvu.

„Jen po dobu sjezdu,“ řekl Phelps s lišácky nevinnou tváří. „Co sis myslel?“

„Že bychom se tu mohli usadit natrvalo.“

„Proboha, to ne! Co bychom tu dělali?“

„Nevím,“ odpověděl Graves.

Písárnou prošli do dalších kanceláří. Všude bylo vymalováno úředním okrem. Gravesovi to připomínalo vězení nebo nemocnici. Není divu, že taková cestovní kancelář zkrachovala, pomyslil si.

„Vím, jak ti je,“ řekl Phelps.

„Vážně?“ zeptal se Graves.

„Ano. Ty… zkrátka naše oddělení ti nesedí.“

„Nesedí mi nic, co se týká domácích záležitostí.“

„To nikomu z nás,“ ubezpečil ho Phelps. Řekl to lehkým korektním tónem, který si za ta léta vypracoval k naprosté dokonalosti. Stejně tak před ním už jeho otec. Phelpsův otec byl náměstkem ministra zahraničí ve vládě prezidenta Roosevelta. Phelps sám byl produktem škol zvučných jmen včetně právnických fakult na Yaleské a Harvardově univerzitě. Kdyby chvíli poseděl, určitě by mu z uší vyrazil břečťan, jímž obrůstají jejich budovy. Jenže Phelpse nikdy nikdo neviděl v klidu.

„Jak se ti líbí San Diego?“ zeptal se a vykračoval si pružným krokem, který lidi v jeho okolí doháněl k šílenství.

„Je to upocená díra.“

Phelps povzdechl. „Na mě se nezlob. Já jsem ho nevybral.“

Graves na to neodpověděl. Šli dál chodbou, až narazili na dalšího vrátného, který kývl Phelpsovi na pozdrav: „Dobré jitro, pane Phelpsi.“ Gravesovi řekl: „Dobré jitro.“ Phelps na něj mávl svou růžovou kartičkou a Graves ho následoval. Vrátný je nechal projít do další chodby kolem veliké tabule, na níž stálo Prvotřídní doprava vlastními autokary.

„Ty už máš vrátného?“ zeptal se Graves.

„Máme tu spoustu drahého zařízení, musí se to hlídat,“ odpověděl Phelps.

Zahnuli doprava a vešli do konferenčního sálu.

Byli jen čtyři: Graves, Phelps, Decker a Venn. Phelps se zdravil s každým zvlášť a vypadal, jako by měl v sobě natažené pérko.

Decker byl hubený, tmavovlasý a stále jakoby napjatý. Vennovi nechybělo moc do padesátky, vlasy měl prošedivělé a oblek na něm visel jako splasklý žok. Graves viděl Deckera i Venna poprvé, ale věděl o nich, že jsou vědci. Vypadali tak vážně a neprakticky, že ani nemohli být nic jiného.

Schůzi řídil Phelps. „Rád bych vám představil Johna Gravese, předního světového odborníka na Johna Wrighta.“ Zase se tak neznatelně usmál. „Pan Graves má rozsáhlé vědomosti v mnoha oborech, takže můžete užívat odbornou terminologii. Pane Deckere, začněte prosím vy.“

Decker si odkašlal, otevřel před sebou aktovku a vytáhl z ní svazek vytištěných informací z počítače. Při svém výkladu listoval v nazelenalých stránkách. „Posledních šest měsíců jsem pracoval v oddělení zvláštních úkolů,“ začal. „Byl jsem pověřen, abych zavedl redundantní programy pro jisté soubory informací, k nimž je omezený přístup, abychom mohli kontrolovat terminály, které se napojují na tyto data banky, umístěné většinou ve vojenských objektech ve Washingtonu.“

Odmlčel se a podíval se na Gravese, jestli mu jeho výklad něco říká. Graves přikývl.

„V podstatě jde o rozšiřování přístupových linek. Banka je pouze shromaždiště informací zaznamenaných na kotoučích magnetických bubnů. Může být umístěna kdekoliv. Abyste z ní mohli získat informaci, musíte se napojit na řídící počítač vedlejší přístupovou stanicí. To jde taky odkudkoliv. Každá větší data banka má celou řadu přístupových odboček. Pro občasné nebo speciálně zaměřené čerpání informací – tedy pro stanice, které se nám napojují nejvýš jednou nebo dvakrát za týden – používáme běžné telefonní linky, vlastní k tomu nemáme. Chcete-li navázat spojení s periferní podstanicí samočinného počítače, stačí, abyste telefonicky zavolal kód, a tím připojíte svůj telefon na počítačový terminál. Nic víc. Pokud máte telefonní kabel, který se jednostranně nebo oboustranně může napojit na počítač, jste doma.“

Graves přikývl. „Jak se kóduje to volací číslo?“

„K tomu se dostaneme,“ odpověděl Decker a pohlédl na Venna. „Prozatím se budeme zabývat vlastním systémem. Některé velké data banky, například banka ministerstva obrany, mají pět set až tisíc přístupových linek. Před rokem kongresový výbor, jemuž předsedá senátor Wilkens, začal poukazovat na to, že dochází ke zneužívání terminálů těchto přístupových linek. Teoreticky vzato, kterýkoli chytrý kluk, který se vyzná v počítačích, se mohl napojit na tento systém a vyžádat si z banky jakoukoliv informaci. Mohl získat i informace, které jsou přísně tajné.“

Decker se nadechl. „Proto povolali mě, abych instaloval přídavná kontrolní zařízení na tento systém. Mým úkolem bylo zajistit, aby se dalo kontrolovat, která stanice se na banku napojuje a jaké informace žádá. Před měsícem jsem daný úkol dokončil.“

Graves pohlédl na Phelpse. Soustředěně je pozoroval a tvářil se, že sleduje diskusi. Graves přitom věděl, že počítačům vůbec nerozumí.

„Těsně před dokončením,“ pokračoval Decker, „jsme zjistili, že se na systém napojuje jistá černá stanice. Označili jsme ji Sigma, ale nedokázali jsme ji charakterizovat. Tím chci říci, že jsme věděli, že informace odebírá, ale nevěděli jsme odkud a jak.“

Vytáhl ze svazku počítačových informací jeden list a postrčil ho přes stůl ke Gravesovi. „Sigma je ta podtržená stanice. Ze záznamu vyplývá, že v jistý den, v našem případě 21. června 1972, se napojila na systém ve dvaadvacet hodin čtyři minuty východního času a setrvala sedm minut. Pak se odpojila. Zjistili jsme, že Sigma se napojuje kolem desáté večer dvakrát až třikrát za týden. Víc se nám nepodařilo.“

Decker se obrátil k Vennovi a ten pokračoval. „V této fázi jsem do hry vstoupil já. Pracuji v Bellových laboratořích na výzkumu zařízení, které může identifikovat telefonní hovory. Telefonní společnost má stále větší problémy s neoprávněnými hovory – hovory, které se připisují neexistujícím číslům nebo na cizí účty a tak. Pracoval jsem právě na vyhledávacím systému pro samočinný počítač, a tak mě ministerstvo obrany požádalo, abych se podíval také na tu stanici Sigma.“

„Je třeba zdůraznit,“ řekl Phelps, „že ona data banka, na kterou se Sigma napojovala, byla banka ministerstva obrany.“

„Ano,“ navázal Venn. „Byla to banka ministerstva obrany a dvakrát až třikrát za týden se na ni okolo desáté večer někdo napojoval. Když jsem začal pracovat, nic jiného jsem nevěděl. Vyšel jsem tedy z několika jednoduchých předpokladů. Za prvé: aby se člověk mohl napojit na určitý systém, musí mít k dispozici počítačový terminál. Jestliže totiž voláte číslo, které vás spojí s počítačem, musíte mít k dispozici terminál kompatibilní se systémem ministerstva obrany.“

„A jsou ty terminály v běžném užívání?“

„Nejsou,“ řekl Venn. „Jsou to velmi složitá zařízení, těžko dostupná. Začal jsem tím, že jsem je probíral jeden po druhém.“

Graves přikývl.

„Pak jsem soustředil pozornost na dobu odposlechu. Deset večer východního času je sedm večer v Kalifornii, kde je umístěna většina těchhle nesmírně složitých terminálů pro účely ministerstva obrany. Jestliže některý zaměstnanec nezákonně použil terminál, aby se napojil na banku ministerstva obrany, nemohl to dělat v pracovní době. Na druhé straně – dostat se k terminálu v deset večer východního času nebo i v devět a v osm, což by byl středozápadní čas, to by byl veliký problém. Dospěl jsem k názoru, že Sigma je nejspíš na Západním pobřeží.“

„A tak jste zkontroloval všechny terminály na Západním pobřeží.“

„Ano. Protože chcete-li se napojit na systém ministerstva obrany, musíte se nejdříve odpojit ze systému, k němuž přísluší váš terminál. Otázka nyní zněla: Která instituce nebo který výrobní podnik vlastní terminál, který je v sedm večer odpojen? Odpověď: Žádná. Další otázka: Která instituce si dává terminál dvakrát týdně seřizovat? Údržba rovněž vyžaduje odpojení. Odpověď: Kalifornské sdružení pojišťovatelů námořních plaveb se sídlem v San Diegu.“

Graves řekl: „Vyslýchali jste opraváře a našli jste –“

„Našli jsme, koho jsme potřebovali,“ odpověděl Venn, podrážděný Gravesovým přerušením. „Jmenuje se Timothy Drew. Pracuje jako údržbář počítačů této společnosti už šest týdnů. Jak se ukázalo, nikdo mu tu práci nezadal. Prostě se objevil a –“

„Doufám, že jste ho nesebrali.“

Phelps si odkašlal. „Ne, nesebrali. Nesebrali jsme ho, protože nám –“

„Zmizel,“ doplnil Graves.

„Ano,“ řekl Phelps. „Jak to víš?“

„Tim Drew je přítel Johna Wrighta. V poslední době s ním obědval několikrát za týden.“ Graves hovořil a současně si vybavoval Drewovu podobu – něco přes třicet, spíš světlovlasý, urostlý. Před několika týdny zkoumal jeho materiály, ale nezjistil nic, než že Drew je bývalý poručík aktivní vojenské služby, který před rokem z armády vystoupil. Jinak normální záznam, nic zvlášť dobrého, ale také nic nepříznivého.

„Nepodařilo se nám ho nalézt,“ řekl Venn, „ale ještě se nevzdáváme. Mysleli jsme –“

Graves ho přerušil. „Potřebuji jen jedno – jakou informaci získal Drew z tajných materiálů?“

Kolem stolu se rozhostilo ticho. Až po chvíli se ozval Decker: „To právě nevíme.“

„To nevíte?“ Graves si zapálil cigaretu. „To je přece to nejdůležitější –“

„Já vám to vysvětlím,“ řekl Decker. „Drew je bývalý aktivní důstojník, který se vyzná v systémech samočinných počítačů. Věděl, že se nemůže napojovat starým číslem. Volací čísla se mění v nepravidelných intervalech přibližně jednou za týden. Ovšem možnosti permutací těchto čísel nejsou velké. Mohl na to přijít zkusmo.“

„Věděli jste, že na to číslo přišel,“ řekl Graves, „protože jste věděli, že se napojuje. Zůstává pořád otázkou, co odebíral?“

„Počkejte, ono to pro něj nebylo tak docela jednoduché, ani když už se napojil. K tomu, aby člověk mohl získat určitý druh informací, musí mít ještě pomocný kód a –“

„Jak často se takový kód mění?“

„Ne moc často.“

Graves cítil, že mu dochází trpělivost. „Ptám se, jak často se takový kód mění?“

„Asi jednou za rok.“

Graves povzdechl. „Takže Drew se mohl dostat k tomu, co potřeboval, pomocí kódů, které znal z dřívějška?“

„Ano.“

„V tom případě musíme zjistit, které kódy znal. Co dělal Drew, dokud byl v armádě?“

„Topologické záležitosti. Rozbor terénu, nákladové trasy – takovouhle práci.“

Graves se podíval na Phelpse. „Nemohli byste mě informovat přesněji?“

„Bohužel ne,“ odpověděl Phelps. „Ministerstvo obrany se zdráhá vydat nám popis Drewovy práce. Dalo by se říct, že obrana si nechce přiznat, že vůbec došlo k tomu odposlechu.“

Následovalo dlouhé mlčení. Graves si prohlížel muže kolem stolu. Stává se, pomyslel si, že práce pro vládu se čas od času podobá cvičení ve slabomyslnosti. Nakonec promluvil sám: „Jak můžeme přimět obranu, aby nám tu informaci poskytla?“

„Asi nijak,“ odpověděl Phelps. „Ale jeden z důvodů, proč ti to tu všechno vykládáme, je ten, že doufáme, že do tohoto případu vneseš trochu světla.“

„Já?“

„Ano, ty. Drew to přece dělal pro Wrighta.“

Než mohl Graves odpovědět, zazvonil telefon. Phelps ho zvedl, řekl: „Ano, děkuji,“ a zavěsil. Podíval se na Gravese. „Napadá tě něco?“

„Ne,“ odpověděl Graves.

„Nic?“

„Vůbec nic.“

„No snad tě něco napadne během příštích šedesáti minut.“ Vrhl na Gravese vyčítavý pohled, pak vstal a obrátil se k Deckerovi a Vennovi. „Děkuji vám, pánové,“ rozloučil se a Gravese vyzval: „Půjdeme.“

Hodina 11

Los Angeles: 6 hodin ráno pacifického času

Jiná konferenční místnost, jiní lidé. Tahle byla celá polepená plakáty z Tahiti. Gravese napadlo, že majitel zkrachované cestovní kanceláře musel být představou Tahiti posedlý. Možná že to byl Tahiťan. Začal dokonce uvažovat, proč tenhle tahitský majitel cestovní kanceláře udělal bankrot Možná, že se místo úřadování raději slunil. Možná že jeho kancelář obyvatelé Los Angeles bojkotovali. Nebo že by se byl nakazil vzácnou chorobou přenášenou kokosovými ořechy a stal se z něj invalida?

„Pánové,“ zahájil Phelps a odkašlal si. Graves se vrátil do přítomnosti. Rozhlédl se po místnosti. Uviděl kolem sebe celou řadu vysoce postavených osobností z Washingtonu. Všichni vypadali unaveně a rozmrzele. Phelps je vytáhl v nekřesťanskou hodinu do Kalifornie, nechal je jen chvilku zdřímnout a už je zas hnal na schůzku – s Johnem Gravesem!

„John Graves přijel dnes ráno ze San Diega,“ vykládal Phelps, „aby vám předal informace o Johnu Wrightovi. Pan Graves vedl v posledních třech měsících sledování Johna Wrigta v New Yorku a v San Diegu.“ Phelps pokynul Gravesovi a ten vstal.

„Mám kus filmu, který nám leccos objasní,“ řekl Graves. „Rád bych tím začal, jestli se to tu dá promítnout.“

Muže v místnosti to zmátlo. Dokonce i Phelps, který nikdy neztrácel sebejistotu, se tvářil nejistě. Graves rozřešil situaci tím, že strhl ze stěny pár tahitských plakátů, a tak získal prázdný bílý prostor. Na chvíli znejistěl i on – v přítomnosti těch washingtonských celebrit trhavý zvuk působil opovážlivě.

Phelps to vycítil. „Musíte nás omluvit,“ řekl, „že vás přijímáme v těchto provizorních prostorách, zřízených jen pro dobu trvání republikánského sjezdu.“

Když světla v místnosti zhasla, Graves ustoupil stranou. Na jednu stěnu se promítl černobílý obraz. Bylo vidět nějaké pódium a na něm celkem pohledný muž v elegantním obleku. Chvíli šel obraz beze zvuku a pak najednou do toho vpadl hlas. Mluvil úsečně, hlučně a s jistou dávkou nedůtklivosti.

„– může dělat člověk dvacátého století? Přátelé, to není řečnická otázka. Jednotlivec je pouhá bezmocná nula, je-li postaven tváří v tvář gigantickým korporacím, gigantickým institucím, gigantické vládě. Zdá se vám, že náš automobilový průmysl prodává zmetky? Jste přesvědčeni, že vaše účty za elektřinu jsou nepřiměřeně vysoké? Nesouhlasíte se zaměřením naší zahraniční politiky? Běda, přátelé! S ničím nepohnete! Názor na to můžete mít, jaký chcete, ta kolečka se budou točit dál vlastní setrvačností.“

John Wright na filmovém pásu se odmlčel a napil se vody. „Možná že si myslíte, že moc je soustředěna do rukou malé skupiny lidí – vysokých státních úředníků, členů správních rad a bohatých jednotlivců. Ale tak tomu není! Každý je vězněm systému, který zdědil, a není v jeho silách něco změnit. Jsme v pasti, přátelé. To je úděl dvacátého století. Je to století impotence.“

Wright trochu ztlumil hlas, takže už nezněl hrozivě. Obličej měl zachmuřený. „Století impotence,“ opakoval, „neschopnosti jednat. Neschopnosti jednat efektivně. Tohle my musíme změnit! A s pomocí boží to dokážeme!“

Než se film vytočil z cívky, ozval se ještě ze zvukové stopy potlesk a pak se rozsvítilo. Graves si zapálil cigaretu, a než začal mluvit, zalistoval ještě ve stránkách svých záznamů o Wrightovi.

„Ten film jsem vám ukázal z psychologických, nikoli z politických důvodů, protože je to shrnutí toho, co vím o duševním stavu Johna Wrighta. Ten projev pronesl vloni na výroční konferenci společnosti Americké obrození. Je to extremistická skupina, kterou Wright založil a kterou vede. Zřejmě jste o ní nikdy neslyšeli. Je nepatrná a v celostátním politickém životě nemá nejmenší význam. Za posledních pár let do ní Wrihgt nastrkal milión sedmkrát sto tisíc dolarů. Peníze pro něho zřejmě nehrají roli. Zato nedostatek vlivu – ta impotence – ta hraje prim.“

Odmlčel se a rozhlédl se po tvářích kolem stolu. Zdálo se, že ho sledují, ovšem jen povrchně. Dva si čmárali po podložkách, které měli před sebou na stole. „Wrightovi je devětačtyřicet let,“ pokračoval. „Je synem Edmunda Wrighta z ocelářské rodiny Wrightů. Je jedináček. Jeho otec byl surový despota a alkoholik. John vyrůstal v jeho stínu a byl zvláštní dítě. Výborný student, zajímal se dost vážně o matematiku, dokonce si v tomto oboru získal určité jméno. Na druhé straně sázel na koně, byl zavilý hráč a posedlý po ženských.“

Přítomní muži neklidně poposedávali. Graves pokynul promítači, aby pustil diapozitivy. Na prvním civěl do kamery Edmund Wright. „Edmund Wright zemřel na cirrhosu v roce 1955. John Wright se po jeho smrti úplně změnil. Z Pittsburghu se přestěhoval do New Yorku a splynul s místní honorací. Byl čtyřikrát ženat, vždycky se známou herečkou. Všechny jeho sňatky skončily rozvodem. Poslední rozvod – bylo to v roce 1967 se Sarah Laynovou – se časově kryje se šesti měsíci Wrightova nervového zhroucení. Byl hospitalizován v McClainově nemocnici nedaleko Atlanty pro paranoidní představy a pocity impotence. Je jasné, že v posledním manželství byl impotentní.“

Prosvětlil se obrázek Sarah Laynové. Všichni přítomní se při pohledu na ten snímek podrážděně zavrtěli. Byla krásná, ale nedostupná, a přitom vyzývavá.

„Wright opustil nemocnici, ačkoli mu to lékaři nedoporučovali, a vrhl se do práce v politické organizaci, kterou sám založil a nazval Americké obrození. V následujících čtyřech letech řečnil a psal brožurky. V šedesátém osmém se snažil ovlivňovat celostátní volby na všech stupních – s pramalým úspěchem. Pak zase upadl do deprese.

V poslední době jeho zájem o politiku nápadně ochabl, zdá se, že se úplně stáhl z veřejného života. Už nepořádá nákladné večírky a v New Yorku úplně přestal chodit do společnosti. Všechny zprávy se shodují v tom, že se pustil do intenzivního studia oborů, které nevěští nic dobrého. Je v tom sociologie, teorie rádiového záření, fyzika a některé aspekty biologie. Radil se s experty nejrůznějšího druhu –“ Graves listoval stránkami svých poznámek, „ – například s odborníky z výzkumu rakoviny, se stavebními inženýry, se zahradnickými specialisty a s návrháři obalů na spraye. Má –“

„S návrháři obalů na spraye?“ podivil se někdo.

„Ano.“

Pár zúčastněných se poškrábalo v zátylku.

„Projevil také zájem o sledování meteorologických podmínek na jihozápadě.“

V této fázi výkladu už všichni poslouchali soustředěně a vypadali zmateně. Bezmyšlenkovité čmárání ustalo.

„Koncem roku 1968 se Wright dostal na listinu potencionálně podezřelých osob, nad nimiž je třeba mít občasný dohled. Zapletl se tehdy do problematické činnosti, která souvisela s ovlivňováním celostátních voleb. Po celé období, co je pod dozorem, se nedělo nic zvláštního, až teprve před půl rokem došlo ke dvěma událostem, které se vymykají běžnému úzu.

Za prvé začal Wright převádět značné peněžní částky ze svých kont tady ve Spojených státech a ve Švýcarsku. Je vám jistě známo, že přesuny soukromého kapitálu v částce nad tři sta tisíc dolarů se sledují. Wright převáděl částky daleko vyšší. Za druhé se začal pohybovat ve společnosti známých postav podsvětí. Chovali se jako při námluvách a to nás velmi zaujalo.“

Tentokrát se na stěně v rychlém sledu vystřídalo několik úlisných tváří obchodníků.

„Robert ‚Pistolka‘ Cannino. Sal Martucci. Benny Světýlko. Gerald ‚Drobek‘ Margolin. To je pár známých firem, s kterými se v poslední době stýkal.“

Na diapozitivech byl Wright s těmito muži v restauracích, na stanovišti taxíků a v Centrálním parku.

„Skutečné sledování bylo zahájeno v červnu 1972, kdy Wright odjel z New Yorku do San Diega. Bylo jasné, že chystá něco v souvislosti se sjezdem republikánů, ale povaha jeho plánu jasná nebyla a Wright si dával hodně na čas. Vedu sledování od samého začátku. Během této doby se Wrightovy kontakty s kriminálními živly podstatně snížily. Stýkal se pravidelně pouze s jedinou osobou – je to muž na dalším obrázku.“

Na stěně se objevil nevýrazný podmračený obličej.

„Je to Eddie ‚Šperhák‘ Trasker, je mu třiapadesát a bydlí v Las Vegas, ale většinou se zdržuje v San Diegu. Má pověst muže v pozadí všech dopravních společností a jeho vliv ve veškeré dopravě mezi jednotlivými státy je obrovský. Wright se s ním scházel téměř každý týden, často hodně brzy ráno.

Dále se stýkal s tímhle člověkem. Je to Timothy Drew, bývalý důstojník, který se vyzná v práci s počítači. Důvod této známosti mi až do dnešního rána byl záhadou. Teď vím, že Drew je stanice Sigma. Pro Wrighta získával přísně tajné informace ministerstva obrany. Nevíme ovšem které a za jakým účelem.“

Graves se posadil a prohlížel si tváře přítomných. Phelps se zeptal: „Jsou nějaké dotazy?“

McPherson ze štábu prezidenta si odkašlal. „Z této vynikajícím způsobem podané, i když především psychologicky zaměřené zprávy pana Gravese vyplývá, že nemáme nejmenší tušení, co Wright chystá. Mám v podstatě pravdu?“

„Ano, je to tak,“ odpověděl Graves.

„Pak se ovšem nedá nic dělat,“ pokračoval McPherson. „Wright se chová podezřele a není vyloučeno, že to nemá v hlavě docela v pořádku. Ale ani jedno, ani druhé není v této zemi zločinem.“

„S tím bych nesouhlasil,“ ozval se Corey a poposedl v židli. Corey byl styčným důstojníkem ministerstva obrany. Obličej měl jakoby pomačkaný a výrazné obočí nad nosem srostlé. „Zdálo se mi, že tentokrát máme celou řadu důvodů, abychom vzali Wrighta do vazby.“

„Máme celou řadu důvodů,“ řekl McPherson, „Ale žádný důkaz, žádné obvinění…“

Whitlock z ministerstva spravedlnosti si posunul uzel vázanky a řekl: „Myslím, že pro nás pro všechny je tato schůzka velice nepříjemnou záležitostí. Pan Wright je soukromý občan, má tedy právo dělat si, co chce, samozřejmě pokud se nedopustí zločinu. Zatím jsem neviděl ani neslyšel nic, co by svědčilo o tom, že ke zločinu došlo nebo že se nějaký připravuje, a –“

„Co ty jeho kontakty s podsvětím?“ namítl Corey.

Whitlock se usmál. „No a?“

„Ty přece nasvědčují –“

„Žádný zákon dosud nepřestoupil,“ řekl Whitlock. „A pokud se tak nestane…“ Pokrčil rameny.

Corey se zamračil a stáhl obočí do černého V, které nevěštilo nic dobrého. „I když nedošlo ke zločinu, výslech by mu nemohl uškodit,“ řekl. „Výslech na základě toho, co jsme tu právě slyšeli – Wrightova spojení s Timothy Drewem, který krade přísně tajné informace, navíc patrně pro Wrighta. Proč bychom ho nesebrali na základě tohohle obvinění?“

„Měli bychom to udělat,“ poprvé se do debaty vložil Phelps.

Graves se otočil na židli, aby viděl Phelpsovi do tváře.

„Jsem proti,“ řekl McPherson.

Whitlock si něco psal do bloku, který měl před sebou. Po chvíli řekl: „Výslech bude pro nás patrně tou nejschůdnější cestou. Potřebujeme se dozvědět, co stanice Sigma odposlechla. Jaký je váš názor, pane Corey?“

„Sebrat.“

„Pane Phelpsi?“

„Sebrat.“

„Pane McPhersone?“

„Jsem proti.“

Whitlock rozpřáhl ruce v bezmocném gestu. Graves neříkal nic. Tím schůze skončila.

„Pokud nemá nikdo další dotaz, pro dnešek končíme,“ řekl Phelps.

„Ty nejsi nadšen,“ začal Phelps, když spolu procházeli cestovní kanceláří.

„To tedy nejsem,“ odpověděl Graves.

„Bude to tak lepší,“ řekl Phelps. „Zatkni ho dnes pro podezření z přípravy nebezpečné krádeže tajných dokumentů.“

„Není to spíš loupež?“

Phelps trpělivě vysvětloval: „Krádež a loupež jsou dvě různé věci.“

Graves se zeptal: „Jak dlouho to můžu zdržet?“

„Pár hodin. Trochu se na něho ještě podívej, ale do večera ať ho máš. Chci se dostat té věci na kloub.“

Zatčení ovšem nemohl provést Graves sám. Potřeboval k tomu pomoc federální policie.

„Uvědomíš šerify v San Diegu?“

„Už teď čekají na tvé rozkazy,“ odpověděl Phelps a usmál se, pokud se to ovšem u něho dalo poznat.

Do návratu na letiště zbývalo Gravesovi ještě patnáct minut. Když vycházel z cestovní kanceláře, zaslechl z jedné místnosti mechanický rachot. Ze zvědavosti se zastavil a otevřel dveře. V místnosti byly zřejmě na přechodnou dobu umístěny pomocné mechanismy počítače. Kdysi to byla něčí kancelář, ale teď tu stálo šest dálnopisů a ovládací pulty samočinného počítače. Připomnělo mu to, že zpravodajské oddělení ministerstva zahraničí a Státní bezpečnost vlastní mnohem více počítačů než kterákoliv jiná organizace na světě.

Místnost byla v tuto ranní hodinu prázdná. Pohlédl na dálnopisy a zaregistroval jejich barvu. Když nastoupil v ministerstvu zahraničí na začátku šedesátých let, bývalo v takovéhle místnosti pět červených dálnopisů a jeden modrý. Červené přístroje zapisovaly informace ze zámoří a z vyslanectví, modrý z domova. Teď byly čtyři přístroje modré a jen dva červené.

Zpravodajské oddělení ministerstva zahraničí se zaměřilo jiným směrem. Nikoho už nezajímá, co dělá osmý tajemník náměstka jakéhosi ministra v jugoslávské vládě. Daleko víc pozornosti se věnuje muži číslo pět v organizaci Černých panterů, muži číslo tři ve Společnosti Johna Birche anebo muži číslo šest ve sdružení Americké obrození.

Posadil se k ovládacímu pultu, chvíli koukal na prázdnou obrazovku a pak začal vyťukávat Wrightovo vyvolávací číslo. Obrazovka se rozsvítila a objevily se na ní údaje z paměti počítače:

WRIGHT, JOHN HENSEN

001 – SOUHRN

002 – POPIS OSOBY, KOMPLETNÍ

003 – FOTOGRAFIE

004 – ŽIVOTOPIS, KOMPLETNÍ

005 – ČINNOST V POSLEDNÍ DOBĚ /DOPLŇUJE SE KAŽDÝCH 14 DNÍ/

006 – FINANČNÍ SITUACE, KOMPLETNÍ

007 – POLITICKÁ ČINNOST, KOMPLETNÍ

008 – RŮZNÉ

009 – SEZNAM DALŠÍCH REFERENCÍ, KOMPLETNÍ

Graves na to rozdělení hleděl s rostoucím odporem. Není to příjemné zjištění, že si vláda dělá právo mít o soukromé osobě takovéhle hory informací – zvláště když jde o člověka, který se nikdy ničeho nedopustil.

Z náhlého popudu stiskl knoflík s označením „konec“ a obrazovka potemněla. Vyťukal „Graves, John Norman“ a za to své vyvolávací číslo. Opřel se o opěradlo židle a sledoval, jak na obrazovce vyskakuje:

GRAVES, JOHN NORMAN 445798054

ZPRAVODAJSTVÍ, MINISTERSTVO ZAHRANIČÍ/

SLEDOVÁNÍ/DOM/

TELEFON: 808-415-7800 X 4305

TENTO PULT NEMŮŽE DOSTAT INFORMACE

BEZ POVOLENÍ VQ

Graves na okamžik zaváhal a pak vyťukal „Pov: VQ“.

POVOLENÍ VQ PŘIJATO

UDEJTE JMÉNO

Po chvilce dalšího váhání vyťukal „Phelps, Richard D“.

JMÉNO ŽADATELE ZANESENO JAKO PHELPS, RICHARD D. OBSAH MATERIÁLU NELZE SDĚLIT NA TOMTO PULTU UVEDENÉ OSOBĚ. ŽADATEL SI MUSÍ OPATŘIT POVOLENÍ OD VEDOUCÍHO ODDĚLENÍ.

Graves se usmál. Takže ani Phelps si nemůže zjistit, co je v jeho materiálech, pokud k tomu nedostane povolení na základě zvlášť naléhavého důvodu! Komu tak by to počítač řekl? Dostal chuť trochu si se strojem zalaškovat a vyťukal „Tady prezident Spojených států“.

Na obrazovce se objevilo:

ŽADATEL ZANESEN JAKO PREZIDENT SPOJENÝCH STÁTŮ

JE TO KRYCÍ JMÉNO

UDEJTE SKUTEČNÉ JMÉNO

Graves si povzdechl. Tyhle počítače nemají před nikým respekt. Stiskl knoflík „konec“ a vrátil se k Wrightovi.

Nebyl si vlastně jist, co se chce dovědět. Většina informací v paměti počítače pocházela od něho. Ale možná že k nim někde něco přidal. Vybral si skupinu 008 – různé. Před dvěma týdny byl tenhle oddíl prázdný. Teď obsahoval přehled Wrightovy vědecké kariéry v oboru matematiky, pořízený „S. Vessenem, Zahr. (Anal.) 412“. Neměl tušení, co je to za člověka, ale pobavilo ho zjištění, že zahraničí označuje své specialisty na analýzu zkratkou „anal“. To odpovídalo.

Pak se soustředil na informace:

ODBORNÝ POSUDEK – JOHN WRIGHT /ŽIVOTOPIS VIZ 004/

WRIGHT STUDOVAL MATEMATIKU V PRINCETONU U REIMANNA. STEJNĚ JAKO JEHO UČITEL SE OD POČÁTKU ZAJÍMAL O STATISTIKU A POČET PRAVDĚPODOBNOSTI. JEHO PRVNÍ SAMOSTATNÁ PRÁCE SE TÝKÁ FLUKTUACE NA BURZE. NAPSAL JI V ROCE 1942, KDY DOSUD NEBYLY K DISPOZICI DIGITÁLNÍ POČÍTAČE S VELKOU OPERAČNÍ RYCHLOSTÍ. AVŠAK I BEZ TÉTO POMŮCKY DOŠEL WRIGHT K ZÁVĚRU, ŽE BURZA SE CHOVÁ NAPROSTO NÁHODNĚ. /TO ZNAMENÁ, ŽE MOŽNOST, ŽE JISTÉ AKCIE V URČITÝ DEN STOUPNOU NEBO KLESNOU, NEMÁ ŽÁDNÝ VZTAH K TOMU, JAK SE CHOVALY PŘEDCHÁZEJÍCÍHO DNE./ TENTO FAKT BYL POTVRZEN S KONEČNOU PLATNOSTÍ V ROCE 1961.

WRIGHT SE TAKÉ ZAJÍMAL O SPORT A HAZARDNÍ HRY.

V ROCE 1944 NAPSAL KRÁTKÝ VTIPNÝ ČLÁNEK „MUSÍ TO JEDNOU VYJÍT?“ V NĚM SPRÁVNĚ ARGUMENTUJE, ŽE BĚŽNÝ NÁZOR, ŽE ČLOVĚK MUSÍ ZAZNAMENAT VE HŘE ZÁSAH, KDYŽ PŘI NĚKOLIKA PŘEDCHOZÍCH ÚDERECH TREFIL VEDLE, JE NAPROSTO MYLNÝ. KAŽDÁ RÁNA JE ZÁLEŽITOST SAMA PRO SEBE.

ZAJÍMAL SE ROVNĚŽ O HISTORICKÉ SOUVISLOSTI, NAPŘ. O TO, ŽE JOHN ADAMS, JAMES MONROE A THOMAS JEFFERSON ZEMŘELI 4. ČERVENCE. POD SILNÝM VLIVEM TEORETICKÝCH FYZIKŮ NAPSAL PRÁCI O STANOVENÍ PŘÍČIN HISTORICKÝCH A POLITICKÝCH UDÁLOSTÍ.

DOKAZOVAL, ŽE NELZE URČIT „HLAVNÍ DŮVOD“, PROČ VZNIKLA V AMERICE OBČANSKÁ VÁLKA, PROČ BYL NAPOLEON PORAŽEN U WATERLOO, PROČ DOŠLO K PÁDU ŘÍŠE ŘÍMSKÉ A JINÝM UDÁLOSTEM Z DĚJIN. HLAVNÍ DŮVOD NELZE V PŘESNÉ PODOBĚ NIKDY ZJISTIT, PRO KAŽDOU JEDNOTLIVOU UDÁLOST EXISTUJÍ STOVKY A TISÍCE DÍLČÍCH PŘÍČIN A NEEXISTUJE ŽÁDNÝ ZPŮSOB, JAK URČIT JEJICH HIERARCHII. WRIGHTOVU PRÁCI OSTŘE NAPADLI HISTORIKOVÉ, PROTOŽE MIMODĚK DOKAZOVALA, ŽE JSOU ZBYTEČNÍ. OVŠEM Z MATEMATICKÉHO HLEDISKA MĚL WRIGHT NEPOCHYBNĚ PRAVDU.

NAKONEC SE WRIGHT ZAMĚŘIL NA OBECNOU TEORII INTERAKCÍ. PRO ZJEDNODUŠENÍ STUDOVAL INTERAKCI MEZI DVĚMA PRVKY, KTERÁ VEDE K JEDINÉ UDÁLOSTI NEBO VÝSLEDKU. V TÉTO OBLASTI DOSÁHL POZORUHODNÝCH ZNALOSTÍ.

SOUHRN: WRIGHT JE NADANÝ MATEMATIK, JEHOŽ ZÁJMY SE OBRACEJÍ K OBLASTI PRAVDĚPODOBNOSTI A STATISTIKY APLIKOVANÉ NA LIDSKOU ČINNOST JAKO NAPŘ. SPORT, HAZARDNÍ HRY A VÝKLAD DĚJIN. VE SVÉM ODBORNÉM VÝVOJI DOSPĚL AŽ KE ZKOUMÁNÍ INTERAKCE MEZI DVĚMA KOMPONENTY VEDOUCÍ K JEDINÉ UDÁLOSTI ČI VÝSLEDKU.

Graves zíral na obrazovku. Ta zmínka o interakci mezi dvěma prvky ho fascinovala. Mělo to zřejmě mnoho dalších souvislostí. Vyťukal si další oddíly, prohlédl si životopis, prolétl výtahy z Wrightových článků, ale nikde nic pozoruhodného. Pak si všiml, že je k dispozici ještě jakýsi přehled. Zřejmě S. Vessen uplatnil vlastní systém statistické analýzy na Wrightovy práce.

S. VESSEN: ANALÝZA SLOVNÍ FREKVENCE V ČLÁNCÍCH JOHNA WRIGHTA

NÍŽE UVEDENA SLOVA SE VYSKYTUJÍ ČASTĚJI, NEŽ ODPOVÍDÁ PRŮMĚRNÉMU SLOVNÍKU MATEMATICKÝCH POJEDNÁNÍ

PRAVDĚPODOBNOST

KOINCIDENCE

NESTÁLOST

INTERAKCE

DVOUKOMPONENTNÍ

IMPOTENCE

Při pohledu na poslední slovo se Graves zamračil. Pak stiskl knoflík „konec“ a vyběhl z místnosti, aby nezmeškal letadlo.

Hodina 10

Cesta do San Diega: 7 hodin ráno pacifického času

Letadlo velkým obloukem přeletělo naftová pole na Long Beach a zamířilo na jih do San Diega. Graves vyhlížel z okna, ale myslel přitom na záznamy ve Wrightově materiálu. Pak přemýšlel o svém. Co tam tak může být? Jaké informace by o něm na katodovou obrazovku psala ostře bílá hůlková písmena? Do jaké míry jsou údaje o něm přesné, pravdivé, nestranné nebo i lichotivé?

Gravesovi bylo šestatřicet let. Ve vládních službách pracoval už patnáct let – skoro polovinu svého života. To samo o sobě svědčilo o lásce k vykonávané práci, která se u něho ve skutečnosti nikdy nedostavila. Jeho povolání bylo od samého začátku jen řetězem náhod.

Když přišel na vysokou školu, zapsal si předměty, které ho zajímaly, a nestaral se, co bude dál. Na první pohled se zdálo, že volil naprosto neprakticky: ruskou literaturu a matematiku. Hned po promoci šel na vojnu a pět týdnů tam dělal kliky, než nějaká šarže objevila, co vlastně umí. Ihned ho poslali do jazykového střediska v Monterey – zůstal tam pouhých osmačtyřicet hodin, během nichž si vyzkoušeli jeho znalosti – a pak už letěl rovnou do Washingtonu.

To bylo v roce 1957, kdy studená válka byla v plném proudu. Washington měl zoufalý nedostatek překladatelů z ruštiny. Šířily se fámy o pozemní válce v Evropě, fámy o dobyvatelském tažení světového komunismu, čímž se myslely dvě spřátelené mocnosti Rusko a Čína. Tehdy se dokonce zdálo, že ony obavy nejsou přehnané a že je v nich jistá logika.

Graves pracoval dva roky pro armádu v oddělení překladatelů ze slovanských jazyků, a když skončil základní službu, nastoupil v témž oboru v ministerstvu zahraničí. Měl zajímavou práci a dobře placenou. Byl užitečný a měl pocit, že dělá potřebnou a dokonce důležitou práci. V roce 1959 se oženil s jednou ze sekretářek senátora Westlaka. V roce 1961 se jim narodila holčička. O dva roky později se rozvedli. Měl ledvinový kámen a strávil pět dní v nemocnici. Potkal jednu hezkou a příjemnou dívku, už se téměř chystala svatba, ale nakonec z toho sešlo. Koupil si nové auto. Přestěhoval se do nového komfortního bytu.

Ve zpětném pohledu se zdálo, že tohle jsou ukazatelé jeho životních křižovatek, významné mezníky a změny v jeho životě. A léta ubíhala. Začal nosit trochu delší vlasy, ale už je neměl tak husté jako dřív a čelo se mu prodloužilo. Kalhoty nosil obepnuté, pak zvonové a teď už zas trochu pytlovité jako v padesátých letech. Svět i on sám procházel cyklickými změnami – jen práci ve státních službách zůstával věrný.

Překladatele z ruštiny stát už nepotřeboval. Konjunktura se přenesla na překladatele z čínštiny a japonštiny. Graves byl přeřazen do zpravodajského oddělení ministerstva zahraničí, kde kralovala vysoká matematika a pracovalo se většinou jen na počítačích. Pět let pracoval v sekci pro zahraničí a zabýval se dekódováním. Tehdy vyslanectví cizích států používala nejrůznější kódy sestavované na počítačích, a to byla opět práce, která vyžadovala inteligenci a nápaditost, i když se většinou ukázalo, že šifrovaná zpráva žádá o přidělení prostředků na nové zařízení tanečního sálu ve druhém patře rezidence anebo přijetí pomocnice ke kuchyni. Gravese zajímaly kódy, nikoli jejich obsah.

V roce 1970 ho převedli na vnitřní záležitosti. Tehdy se zdálo, že je to jen malá změna, a změna je přece kořením života. Docela se těšil, že bude dělat něco jiného. Trvalo mu hodně dlouho, než si uvědomil, v čem ta změna spočívala.

Za těch patnáct let ve státních službách se nepřátelské pole zvolna a nepozorovaně přesunulo od Sovětů přes rudou Čínu – do řad jeho amerických spoluobčanů. To byla teď náplň jeho práce a dělal ji nerad. Znamenalo to odposlouchávat telefonní přenosy a předhánět se s jinými agenturami. Znamenalo to neustále hodnotit informace, a byla to jen samá politika.

Nic už nebylo jasné a přímočaré a Gravesovi se to vůbec nelíbilo.

Proto také souhlasil, že odjede z Washingtonu a bude sledovat Johna Wrighta. V oblasti her a hádanek byl John Wright záhada číslo jedna.

Dobře se k sobě s Wrightem hodili: oba byli inteligentní, oba měli matematické vzdělání, oba holdovali hře, především pokeru a šachu.

A teď, po třech měsících, ho Phelps strká přes bitevní čáru, Wright bude zatčen, zápas se odvolá. Graves si povzdechl a snažil se přesvědčit sám sebe, že to není jeho osobní prohra. Přitom dobře věděl, že tomu tak je.

Motor letadla přešel do hlubokého hukotu a stroj začal klesat na přistání v San Diegu jen pár metrů nad střechami nejvyšších budov. Gravese San Diego nezaujalo. Bylo to veskrze praktické město ovládané potřebami námořní základny, která tu vládla pevnou konzervativní rukou. I hřích tu měl nevábnou podobu. Ve středu města se to hemžilo bary, hernami a pornografickými filmy a nad vchodem do biografů hlásaly nápisy „Sexbomby – přímo z Friska!“, jako by San Francisco bylo odtud pár tisíc mil a ne hodinku letu po pobřeží. Námořníci růžolících tváří se potloukali ve středu města a hledali, kam jít. Zřejmě jim nedošlo, že tu není co dělat. Jedině snad se opít.

Ačkoliv bylo brzy ráno, v San Diegu už bylo vedro a Graves s povděkem konstatoval, že ve voze je klimatizace. Lewis se rozjel z letiště do města a na Gravese tu a tam vrhl letmý pohled. „Před hodinou už se nám hlásila federální policie.“

„Takže vy o tom víte?“

„Všichni to vědí. Čekají na váš rozkaz.“

Když vyjížděli z letiště, projeli pod transparentem nataženým přes silnici – Vítáme republikány. Graves se usmál. „Já nespěchám,“ řekl. „Odložíme to přinejmenším na odpoledne.“

Lewis přikývl a neříkal už nic. To mlčení na něm měl Graves rád. Byl to sice takový mladý horlivec – pravý opak Gravese – ale věděl, kdy má držet jazyk za zuby. „Pojedem přímo k jeho bytu,“ řekl.

„Dobrá,“ odpověděl Lewis a nezeptal se proč.

„V kolik hodin šel Wright včera večer spát?“

„V devět. Světla zhasla v devět.“

„To je hodně brzy.“ Graves svraštil čelo. Wright chodil zřídkakdy spát před půlnocí.

„Na časovém rozvrhu je to tak zaznamenáno,“ řekl Lewis. „Dnes ráno jsem se tam díval.“

„Stalo se už někdy, že by šel spát v devět?“

„Pátého července. Měl tenkrát chřipku, jestli se pamatujete.“

Po cestě z letiště do města byla všude spousta policistů. Graves se tomu podivil.

„Vy jste nic neslyšel?“ zeptal se Lewis.

„Co jsem měl slyšet?“

„Dnes sem přijede prezident.“

„To nevím,“ řekl Graves. „Kdy se to rozhodlo? Dnes je přece teprve druhý den sjezdu. Překvapuje mě, že sem jezdí ještě před nominací.“

„To se diví všichni. Hodlá zřejmě promluvit ke sjezdu ještě před hlasováním.“

„Vážně?“

„Je to tak,“ usmál se Lewis. „Nějak se to mele ve výboru pro stanovy a ve výboru, který připravuje program strany. Chce to asi dát do pořádku.“

„Aha.“ To bylo určité vysvětlení. Prezident byl především praktický politik. Byl ochoten obětovat dramatickou scénu vjezdu hrdiny, jestliže bylo potřeba předem vykonat kus politické práce.

„Dostali jsme hlášku před několika hodinami,“ pokračoval Lewis. „A policie také. Úplně šíleli. Náčelník vydává jedno prohlášení za druhým, jak je obtížné zajistit bezpečnost…“ Rozmáchlým gestem přejel strážníky, kteří vroubili silnici v třicetimetrových rozestupech. „Zdá se, že už ji zajistil.“

„Vypadá to tak. V kolik hodin má přijet?“

„Snad kolem poledne.“

Chvíli jeli mlčky. Odbočili z pobřežní silnice a zamířili do středu města. Graves si všiml, že Broadway dali do pořádku a zamaskovali trochu ten její frivolní ráz. Přesto bylo všude spousta vyzývavých děvčat.

Lewis o tom začal první: „Městská rada je z nich na větvi.“ Ukázal palcem na jednu zvlášť okázale vymustrovanou děvu v obepnutém kalhotovém kostýmu.

„Měl jsem dojem, že se to tu nesmí.“ V San Diegu už tradičně neměly šlapky na růžích ustláno, ačkoli námořníci tvořili velkou část obyvatelstva. Tijuana je odsud pouhých dvacet minut a zmíněné služby se povětšinou poskytovaly na druhé straně hranice.

„S tím se nedá nic dělat,“ řekl Lewis. „Hrnou se sem proudem. Každá mizerná šlapka z okruhu tisíce mil. Holky z Las Vegas, Rena a Tahoe jsou tu do jedné. To dělá ten sjezd.“

„Ale páni radní tomu nepřejí.“

„Páni radní z toho šílí,“ poopravil ho Lewis a ušklíbl se.

Bylo to takové klukovské ušklíbnutí, grimasa člověka, pro něhož hřích má ještě příchuť zábavy, risku a potěšení.

Graves už na prostituci nenacházel nic zábavného. Proč asi? ptal se sám sebe. Je to věkem – anebo že to pomyšlení v něm rozeznívá nějaký nepříjemný akord?

Pustil to raději z hlavy. Lewis zabočil doleva a zamířil vzhůru do kopcovitého terénu města, kde Wright bydlel.

Hodina 9

San Diego: 8 hodin ráno pacifického času

Lewis ukázal na vůz čistírny s nápisem Čistíme do 24 hodin bez zvláštního příplatku a Vlastní vybavení, který se objevil před nimi.

„Chcete mluvit se 702?“

„Rád bych pár slov,“ odpověděl Graves.

Lewis zajel ke kraji a Graves vystoupil. Řidič dodávky stáhl okýnko.

„Tak se prý bude zatýkat,“ řekl.

„Bude,“ odpověděl Graves.

„Kdy?“

„Až později.“

„A jaký je program do té doby?“

„Jako obyčejně,“ odpověděl Graves. „Kde je 703?“

„Má dnes volno,“ řidič pokrčil rameny.

„Zavolejte mu. Chci, aby dneska sebrali tu dívku.“

„Vážně?“

„Ano.“

„Ještě něco?“

„Ano. Máte s sebou kávu?“

„Samozřejmě. Pro dva?“

Graves se naklonil do vozu k Lewisovi: „Chcete kávu?“ Lewis zavrtěl hlavou.

„Tak jen jednu,“ řekl Graves. „Černou a čtyři kostky cukru.“

Řidič povzdychl a otočil se dozadu do nákladního prostoru. „Jedna káva pro šéfa jako obyčejně,“ křikl. Za chvilku už podával Gravesovi šálek z umělé hmoty.

„Vy si jednou uženete cukrovku,“ poznamenal řidič.

„Tohle mám místo snídaně,“ odpověděl Graves a šel zpátky ke svému vozu. Mimoděk zaslechl, jak řidič říká: „702 volá 703. Přepínám. 702 volá 703. Přepínám.“

Graves nasedl do auta a zabouchl za sebou dveře. „Jedem,“ řekl Lewisovi.

„K bytu?“

„Ano, k bytu.“

Wright si najal luxusní apartmá v kopcovitém terénu kousek na sever od středu San Diega, nedaleko hotelu Cortez. Z oken měl vyhlídku na celé město i s přístavem. V tuto ranní hodinu vycházeli lidé z domu a čekali na chodníku, až jim vrátný předjede s autem z podzemní garáže. Graves si na tenhle rituál dlouho nemohl zvyknout. Pocházel z východu a tam se ve velkých městech buď chodí do práce pěšky, nebo jezdí veřejnými dopravními prostředky. V Kalifornii každý jezdí vlastním autem. Doslova každý.

Wright byl výjimkou. Měl limuzínu se šoférem. Ovšem Wright je výjimkou ve všem, pomyslel si Graves.

Wright obvykle opouštěl dům v 8.20. Jeho noční návštěvnice – jedna z těch pěti nebo šesti, které se u něho střídaly s jistou pravidelností – odcházela asi deset nebo patnáct minut před ním.

„Tamhle jde,“ upozornil ho Lewis.

Graves mlčky kývl. Bylo to zvláštní, ale Wrightovy přítelkyně se poznaly snadno. Člověk je registoval už zdálky a přitom na nich nebylo nic zvláštního – ani typ, ani způsob oblečení. Nebyly to profesionálky, ale všechny měly společný rys, jakousi do očí bijící erotičnost. Byl to typ dívek vyhledávaný muži, kteří si chtějí upevnit své sebevědomí. Graves pozoroval tu dnešní dívku – byla oblečena v jednoduchých bílých šatech a měla nádherně dlouhé nohy – jak nastupuje do sportovního datsuna a rozjíždí se.

„701 volá 703,“ řekl do vysílačky namontované na palubní desce auta.

Ozval se praskot. „Tady 703. Myslel jsem, že se dnes budeme moct vyspat.“

Graves výčitku ignoroval. „Červený sportovní datsun, kalifornská poznávací značka ZVW 348. Máte to?“

„Máme. Končím.“

Za chvilku je předjížděl ford combi a řidič jim letmo zasalutoval. Byl to 703.

Graves se zabořil do sedadla a přemýšlel. Do jisté doby se výslechem těch děvčat nezatěžovali. Když pak začali, bylo těch rozhovorů nepočítané. Někdy skutečný výslech, většinou však nenápadně zorganizovaná setkání. V obou případech byly získané informace bez výjimky stejné. John Wright je příjemný, milý, štědrý a dobrý společník. Je také trochu nervózní a rozhodně má konzervativní názory. Hodně se potí, dává přednost křesťanské poloze, v pokoji musí být tma a vždycky je tak trochu mimo.

Pro výzvědnou službu nic podstatného.

„Proč chcete právě tuhle?“ zeptal se Lewis. A hned pokračoval: „Už jede jeho vůz.“

Před budovou zastavil černý lincoln, šofér George Marks vystoupil, zapnul si sako své uniformy a postavil se u dvířek pro pasažéra.

George si Graves dosud k výslechu nepozval. Připadalo mu to příliš riskantní. Teď uvažoval, jestli neudělal chybu. Takhle by ale mohl uvažovat o stovkách chyb, které udělal, a zvláště dnes! Dnes, kdy se má Wright zatknout.

„Proč chtějí toho Wrighta zatknout?“ zeptal se Lewis. Jeho předchozí otázka zůstala bez odpovědi, tak to zkoušel z jiného konce.

Graves si zapálil cigaretu. „Phelps už je nervózní.“

„Ale ta záležitost s vytahováním informací přece –

„Phelps začíná panikařit. Vyskytly se nějaké řeči o tom, že jeho sekce bude zrušena. Přitom je to tak, že nový ministr zahraničních věcí vůbec pomýšlí na zrušení zpravodajského oddělení na zahraničí.“

Lewis povytáhl obočí. „Kde jste to vzal?“

Graves se usmál. „Jsem od nich.“

Lewis ho přejel letmým pohledem a pak se zadíval do zadního okýnka. Z budovy vyšel statný, elegantně oblečený muž a vykročil rozhodným krokem.

„Tamhle jde Wright,“ řekl Lewis a nastartoval vůz.

Graves sledoval každé ráno po celých šedesát šest dní, jak Wright nastupuje do své limuzíny. Znal to nazpaměť: George otevře dvířka, zasalutuje, Wright kývne na pozdrav, předkloní se a vklouzne na zadní sedadlo vozu. George zabouchne dvířka, na moment se zastaví, přihladí si kožené rukavice, pak přejde kolem vozu k volantu. Wright na zadním sedadle buď hledí přímo před sebe, nebo si rozloží noviny a začne číst.

Tentokrát však John Wright hleděl přes ulici přímo na Gravese. A neodtrhl od něj zrak, dokud se limuzína nerozjela do parného rána v San Diegu.

Přes hustý provoz v San Diegu byl teď už Lewis ve sledování mistr. Držel se o tři vozy vzadu. Graves seděl se založenýma rukama a vraštil čelo. Po chvilce jízdy Lewis řekl: „Díval se na vás.“

„Díval.“

„Myslíte, že o nás ví?“

„Vyloučeno,“ řekl Graves a v duchu viděl skříň svého bytu. Viselo tam pět odlišných obleků, které v nepravidelných intervalech střídal. Vybavily se mu tři sedany a čtyři dodávková auta, která zahraničí vyčlenilo na toto sledování. Každé mělo jiného výrobce, jinou barvu a každý týden taky jinou poznávací značku. Nikdy neparkoval dvakrát na stejném místě, pokaždé čekal na Wrighta jinde. Nikdy neposkytl Wrightovi žádnou stopu.

„To je vyloučeno,“ opakoval.

Pak se Graves soustředil na sebe. Kdyby byl Wright, poznal by, že ho někdo sleduje? Přes všechna ta prozíravá opatření a proměny? Mazlil se s myšlenkou, že by na to přišel.

A když on, tak proč ne Wright?

„Kličkuje nám,“ řekl Lewis a ukázal na limuzínu. Graves viděl, že má Lewis pravdu. Až dosud každou středu dopoledne jel Wright do parku Balboa, procházel se tam, krmil holuby a odpočíval. Dnes ne.

Jel dolů, do města.

„Kde je náš druhý vůz?“ zeptal se Graves.

Lewis vytáhl mikrofon. „701 volá 702. Kde jste?“

Ozvalo se pískání. „701, jsme na křižovatce Třetí s Béčkem, jedeme do města.“

Lewis se podíval na Gravese a ten kývl.

„V pořádku, 702,“ řekl Lewis a zavěsil.

Další vůz, ta čistírenská dodávka, jel před limuzínou. To bylo standardní rozeskupení – jeden sledovací vůz vpředu, jeden vzadu. Ve velkých městech, a když šlo o mimořádně velký případ, mívali vozy čtyři, rozestavěné ze všech stran kolem sledovaného vozidla. Tak se jim podezřelá osoba nemohla ztratit. Ale Graves čtyři vozy ani nežádal. Phelps by nikdy nepovolil tak vysoké náklady.

Limuzína jela po Třetí ulici až k avenue A, tam odbočila a pokračovala směrem na západ.

„702, máte ho?“

„Zatím ano.“

Lewis sledoval limuzínu napříč městem po Áčku. Vůz náhle zajel k chodníku a zastavil před nějakým skladem. Lewis zastavil asi o půl bloku níž. Pozorovali Wrighta, jak vystupuje z vozu a vchází dovnitř.

Graves si zapálil cigaretu na to čekání. Ale netrvalo ani minutu, Wright vyšel a nasedl do auta. Vůz se ihned rozjel.

„Co to bylo?“ řekl Lewis.

Když míjeli budovu, Graves sledoval nápis. S překvapením zjistil, že to není sklad.

Bří Burnsové – Plastické hmoty

Kontejnery všeho druhu

Tvarování za vakua

„To bych taky rád věděl,“ odpověděl Graves. Jméno firmy i adresu si zapsal do zápisníku a hned zas začal pozorovat ulici. Limuzína teď mířila na sever. Po dvou blocích zabočila doleva a pak znovu doleva. Zastavila před dalším skladem.

„Zřejmě se dnes vypravil na nákupy,“ řekl Lewis.

„Tohle přece není obchodní čtvrť.“

„Předjedu je,“ řekl Lewis, beze spěchu minul sklad i zaparkovanou limuzínu. Graves vyhlížel ven koutkem oka. Zahlédl, že George, Wrightův Šofér, si zapaluje cigaretu. Viděl, že tenhle sklad má veliká skleněná okna, protože tam současně je i prodejna. Uvnitř bylo vidět Wrighta, jak mu u pultu podávají nějaký balíček. Ve výloze se leskly vzorky nejrůznějšího vybavení pro laboratoře.

Sanderson – Dokonalé zařízení

a potřeby pro nemocnice a vědecké ústavy

Zal. 1953

Graves se tomu usmál. To se může stát jen v Kalifornii, aby byl rok 1953 vydáván za doklad mnohaleté služby zákazníkovi. „Počkáme si tu na něj,“ řekl. Lewis dojel ke konci bloku domů a vypnul motor.

Graves se podíval na hodinky. Bylo 8.39. Netrvalo dlouho, dokonce si ani nestačil zapsat tuhle dokonalou firmu a její adresu, a už se limuzína přehnala kolem. Lewis vyrazil v těsném závěsu.

Vůz pořád mířil k okraji města a za chvíli zastavil u obchodu s technickými potřebami. Wright vystoupil a u dveří obchodu už na něho čekal nějaký člověk v montérkách s malou papírovou nákupní taškou. Wright mu podal ruku, rozevřel tašku a podíval se dovnitř. Vytáhl malý lesklý kovový předmět, pokýval hlavou, prohodil s mužem pár slov a vrátil se do vozu.

Vůz se rozjel.

Když jeli kolem technických potřeb, poznamenal si Graves jméno majitele a adresu. Pak si své záznamy srovnával. „Výrobce plastických hmot, firma s vědeckými přístroji a teď technické potřeby.“

„To nebudou dárky pro ty jeho slečny,“ zasmál se Lewis. „Přešetřil jste, co kupoval minulý týden?“ Minulý týden Wright také navštívil několik firem s průmyslovým zbožím.

„Jistě,“ odpověděl Lewis. „Koupil si dvanáct stop dlouhou ohebnou hadici. Velmi nezvyklou.“

„Co je nezvyklého na ohebné hadici?“

„Tahle byla z nerez oceli.“

„Což znamená?“

Lewis pokrčil rameny. „Ten prodavač, kterého jsem se na to ptal, mi říkal, že hadice z nerez oceli si dnes už nikdo nekupuje. Dneska se používají hadice z umělých hmot a z něčeho, co se podobá hliníku. Nerez se používají pouze pro vedení vysoce korozívních materiálů.“

„Například?“

„Například koncentrovaných barviv, korozívních plynů a tak. Ten prodavač říkal, že to je opravdu neobvyklé. Dneska se vysoce korozívní látky ženou skleněným potrubím. Sklo ovšem není pružné.“

„A Wright si koupil dva kusy té hadice?“

„Ano. Každá byla dvanáct stop dlouhá a jedna stopa stojí osmdesát tři dolarů.“

Graves pokyvoval hlavou a nespouštěl z očí černý vůz. „Kupuje samé speciální zařízení. Proč?“

„Myslíte na co?“

„Ne,“ odpověděl Graves, „myslím, proč to dělá sám, proč si to shání osobně.“

„Já vám nerozumím. Proč by si to neměl kupovat sám?“

„Není tak hloupý, aby sám lezl do pasti,“ odpověděl Graves.

Limuzína ujela dalších dvacet bloků směrem od středu města a zastavila před další budovou. Na ní byla firma Harrelson – Oděvy a zakázkové zboží. Wright opět vystoupil z vozu a vešel dovnitř.

„Prokristapána!“ řekl Graves.

„Co je?“ zeptal se Lewis.

„O tomhle podniku se vloni psalo v novinách. Vyráběli gumové obleky, biče a všelijaký artikl, byl kolem toho nějaký menší skandál.“

Lewis pokýval hlavou: „Tak vidím, že je to pravda.“

„Co?“

„Ty řeči, že máte fotografickou paměť.“

Graves zavrtěl hlavou. Nesetkal se s tím názorem poprvé. „Jakoupak fotografickou paměť. Jen trochu nadprůměrnou, nic víc.“

„To vám mám věřit?“

„Nemusíte.“

„Nechtěl jsem se vás dotknout.“

„Tak si laskavě zapamatujte, že nemám žádné nadpřirozené schopnosti. Vůbec žádné. Tohle vím, protože si při své práci ledačehos všímám.“

„Už jde,“ řekl Lewis a ukázal na Wrighta, který vyšel z obchodu s několika balíčky zabalenými v hnědém balicím papíře. Šofér okamžitě vyskočil a běžel mu s balíčky pomoct. Podle Wrightových posuňků bylo jasné, že přijdou do kufru, šofér je tam složil, zavřel kufr, zabouchl dvířka z Wrightovy strany a rozjel se.

„Zajímalo, by mě, co v tom má,“ řekl Graves a poznamenal si něco do zápisníku.

„Vsaďte se, že to je nějaká výbava pro teplouše,“ odpověděl Lewis.

„O co se vsadíte?“

Lewis se zasmál. Věděl moc dobře, že s Gravesem nikdo sázky neuzavírá. Mohl do krve zapírat své nadpřirozené schopnosti, faktem ovšem zůstávalo, že je nejúspěšnější hráč, sázkař a znalec pokeru široko daleko.

Po dalších pěti minutách zastavil sledovaný vůz u obchodu se sportovními potřebami. Wright vystoupil. Řekl něco šoférovi, ten kývl a šel přes ulici na kávu. Vůz zůstal prázdný. Z obchodu ani z kavárničky na něj nebylo přímo vidět.

„Zdá se, že přišla moje chvíle,“ řekl Graves. „Zajeďte k němu.“

Za jízdy Graves otevřel přihrádku v palubní desce auta a vyndal z ní kruh s početným svazkem klíčů. Byly to klíče od Wrightova bytu v New Yorku, v San Diegu, od jeho černé limuzíny a sportovní alfy, od přepychové vily v Southamptonu a od zimního obydlí na Jamaice. A ještě pár dalších. Na každém byla visačka s přesným označením.

Lewis řekl: „Je to trochu riskantní, nemyslíte…“

„Chceme ho dnes zatknout,“ odpověděl Graves, „už na tom nezáleží.“ Vystoupil z auta a padl na něj dopolední žár. Šel směrem k černé limuzíně. Bleskově strčil klíček do zámku a otevřel kufr. Nadzdvihl víko a uviděl ty hnědé balíčky. Byli tři, všechny přelepené lepicí páskou. Roztrhl jeden po straně a nahlédl dovnitř.

V balíčku byly černé gumové pásy asi 15 centimetrů široké, spojené ve smyčky o různém průměru. Zalepil balíček a ohmatal rukama oba zbývající. Zřejmě v nich také byly ty pásy.

Zaklapl kufr a tvářil se zamyšleně. Ale protože měl chuť do hry, vykročil směrem k obchodu. V okamžiku, kdy procházel dveřmi, mrkl na Lewise. Ten se zděsil.

Obchod byl uvnitř velký a prostorný, takže Graves Wrighta v první chvíli vůbec neviděl. Teprve když obešel několik pultů s vystaveným zbožím, zahlédl ho v oddělení vodních sportů. Živě gestikuloval a snažil se nakreslit ve vzduchu tvar jakéhosi předmětu.

Graves došel až k pultu a postavil se vedle Wrighta. Těch pár kroků v něm vyvolalo obrovské vzrušení. Dosud nikdy se nedostal ke své oběti tak blízko. Wright byl mnohem menší, než předpokládal. Sahal mu jen k ramenům. A byl mnohem subtilnější, než předpokládal. Na muže měl drobnou kostru, oblek podle anglického střihu, vystupoval jako Phelps, ale nebyl to takový fouňa.

Prodavač řekl: „Hned jsem vám k službám, pane,“ a Graves přikývl.

Wright se ohlédl a snad se i usmál. Nezdálo se, že by Gravese znal. Určitě mě nezná, přesvědčoval se Graves. Jsme prostě dva zákazníci u jednoho pultu.

Graves se předklonil a prohlížel si skleněnou vitrínu plnou potápěčských brýlí. Přitom mohl ve skle pozorovat obraz Wrightova obličeje.

„Myslel jste tohle?“ ptal se prodavač.

Graves vzhlédl od brýlí a viděl, že prodavač drží v ruce malou kyslíkovou bombu žlutě natřenou.

„Přesně to,“ řekl Wright.

„Znáte návod na použití?“ pokračoval prodavač. „Tohle totiž není standardní model na dva kubíky. V tomhle je vzduchu pouze na dvacet pět minut a –“

„Přesně to potřebuji,“ řekl Wright klidně, ale tón jeho hlasu zarazil prodavačův výklad. Samozřejmá autorita v hlasu – a patrně i charakteru tohoto muže – udělala na Gravese velký dojem.

„Prosím. Kolik si jich budete přát?“

„Tři.“

„Hned se podívám do skladu,“ řekl prodavač. Současně se obrátil na Gravese: „Co vy si budete přát?“

Gravesovi se zdálo, že s ním prodavač jedná mnohem familiárněji než s Wrightem. Ale možná, že je moc vztahovačný.

„Potřebuji brýle do vody.“

„Co máme, je tu vystaveno,“ řekl prodavač a ukázal do vitríny. „Hned jsem u vás. A pro vás, pane, ty tři bomby. Hned je přinesu.“

Prodavač se vzdálil. Po chvilce mlčení řekl Graves: „Tohle je pro mě španělská vesnice.“

A zas taková krátká mnohovýznamná pauza. Pak se Wright zeptal: „Potřebujete brýle na potápění?“

„Ano. Potřebuju dárek pro syna.“

„Má už s potápěním nějaké zkušenosti?“ Wright hovořil vybraně, zdvořile, bez účasti.

„Jen počkej, až ti nasadím želízka,“ pomyslel si Graves a nahlas řekl: „Je do toho blázen, ale málokdy se k potápění dostane. Dvakrát za rok o prázdninách ho vezmeme do Mexika. To je prakticky všechno.“

Wright pokračoval: „Tohle jsou dobré brýle,“ ukázal do vitríny. „Vy sám se nepotápíte?“

„Ne,“ řekl Graves, „mně se to zdá moc nebezpečné.“

„Ale nebezpečí člověka do jisté míry přitahuje.“

„V mém věku? Mě už ne.“

„Hrajete radši golf?“

„Ne, poker,“ odpověděl Graves a poprvé se podíval Wrightovi přímo do očí.

Wright se usmál. „Poker není špatný,“ řekl a pokračoval, „ale je to hra jako každá jiná. Když jste v ní opravdu dobrý, máte omezený okruh soupeřů.“

„To už jsem také zjistil.“

„Vy jste dobrý hráč?“ Poprvé se ve Wrightově hlasu objevil nepatrný osten, nepatrný náznak výsměchu.

„Ano, jsem dobrý hráč,“ slyšel Graves svou odpověď.

Okamžik se ti dva muži prohlíželi zkoumavým pohledem. Wright uhnul první a sjel zrakem k pultu. „Já obdivuji mládež, s jakou odvahou se vrhá do nejrůznějších sportů. Je to čím dál tím nebezpečnější. Dnes se při sportu můžete potlouct a utrpět vážná zranění. Můžete se dokonce i zabít.“

„Na to mladý člověk nemyslí. To pro něj nehraje roli.“

„Mýlíte se,“ řekl Wright, „já myslím, že to vždycky hraje roli. Nikdo nechce umřít.“

Vtom se vracel prodavač. „Máte štěstí, pane Johnsone,“ volal vesele, „byly tam poslední tři. Mám vám je dát donést do vozu?“

„Buďte tak laskav.“

„Vy jste se dočista zbláznil,“ řekl Lewis, když už zase spolu seděli v autě a sledovali černou limuzínu.

„Vůbec ne.“

„Předpokládám, že jste šel dovnitř a dal jste se s ním do řeči.“

„Tak nějak to bylo.“

Lewis se usmál. „Vím, že už tohle děláte pár let ale –“

„Co na tom,“ přerušil ho Graves, „za pár hodin ho zatkneme.“

„Ale vy ho dráždíte, hrajete si s ním.“

„Proč ne,“ řekl Graves.

Černá limuzína jela po avenue D a zastavila před velkým hotelem. Ze vchodu vyšel nějaký muž, sklonil se k vozu a mluvil s Wrightem, který seděl na zadním sedadle. Jejich rozhovor trval několik minut. Pak se ten muž obrátil a šel zpátky do hotelu. Černá limuzína se rozjela.

Graves vytrhl mikrofon. „701 volá 702.“

„702 příjem.“

„Je váš. Nespouštějte ho z očí. Končím.“

Lewis se nechápavě ohlédl. „Co –“

Graves ukázal prstem na muže, který kráčel do hotelu. „Za ním a zjistěte, kam jde. Je to Timothy Drew.“

Hodina 8

San Diego: 9 hodin ráno pacifického času

„Zvedněte ruce.“

Peters zvedl ruce a kontrolor mu po nich přejížděl Geigerovým počítačem. Přístroj tiše cvakal v dutých prostorách garáže pod skladištěm.

„Nehýbejte se.“

Stál a pozoroval, jak mu přístrojem přejíždí přes hruď na břicho a dolů po nohách. Připomínalo mu to šacování, nemá-li zbraň.

„Otočte se.“

Uposlechl rozkaz. A zase slyšel cvakot přístroje, jak jím kontrolor přejížděl po celé páteři a dolů k chodidlům.

„Dobré. Další!“

Peters odstoupil a na jeho místo si stoupl řidič. Zatímco se řidič podroboval prohlídce, obrátil se dispečer na Peterse: „Jedete poprvé?“

„Ano,“ řekl Peters.

„Už jste někdy jezdil s nebezpečným nákladem?“

Peters ukázal na přístroj a řekl: „S takovýmhle ne.“

„Dělal jste výbušniny?“

„Jo.“

„Tohle je jednodušší než výbušniny nebo hořlaviny,“ pokračoval dispečer. „Předpis je dva muži v kabině a nejvyšší dovolená rychlost pětačtyřicet mil za hodinu. To je všechno. Můžete jezdit na jakémkoli povrchu, můžete do tunelu a přes most. Je to mnohem jednodušší než výbušniny.“

Peters souhlasně přikývl. „A co to vlastně je?“

Dispečer se podíval do svých záznamů.

„Většinou zásoby do nemocnic. Krabice infuzních roztoků, po dvanácti litrech v krabici, celkem třicet krabic. Krabice s penicilinem G, osmačtyřicet ampulí v krabici, celkem patnáct krabic. A dvě radioaktivní kazety.“

„Radioaktivní kazety?“

„Dvě tyčinky kysličníku plutonia-238. Je to radioaktivní izotop. Každá po tisíci gramech – jsou v olověných válcích.“

„A tomu říkáte nebezpečný náklad?“ zeptal se Peters.

„Že váháte,“ řekl dispečer.

Řidič byl právě hotov a přidal se k nim. „K čemu je tohle dobrý?“

„Kvůli pojišťovně,“ řekl dispečer. „Musíte být prohlídnutý, než se dostanete do styku s nákladem, jinak by pojištění neplatilo. Měli jsme vám taky dát udělat zkoušku krve, ale to už vem čert.“ Otočil se k Petersovi. „Reevesi, tohle je tvůj spolujezdec, Peters.“

Reeves a Peters si podali ruce. Reeves se při tom díval nějak překvapeně, jako by nebylo všechno úplně v pořádku.

Dispečer hodil hlavou ke skladišti. „Tamhle je vůz, šťastnou cestu.“

Peters zamžoural proti slunci a nasadil si tmavé brýle. Reeves vedle něho povzdechl: „Zase pařák.“

„To teda je.“

„Jste tu novej?“

„Jo.“

„Co jste dělal předtím?“

„Montáž ocasních kormidel u Lockheeda v Palmdale.“

„Montáž ocasů?“ řekl Reeves a dal se do smíchu.

„Dostal jsem padáka.“

Reeves se přestal smát a soucitně pokýval hlavou. „To je zlý.“ Za chvíli připojil: „Vypadnout při montáži ocasu!“ a tiše se tomu chechtal.

Peters se usmál. S Reevesem si nedělal hlavu. Je to rozbředlý tlouštík, který bere věci, jak přijdou, a navíc je o patnáct let starší. Mělo by to s ním jít snadno.

„Tak když jste tu novej, měl byste se dovědět, jak to tu chodí.“ Sáhl si do kapsy a vytáhl lahvičku z umělé hmoty plnou žlutých pilulek. Podal ji Petersovi.

„Co je to?“ zeptal se Peters.

„Glukóza. Vemte si. Je to skvělý.“

Peters si jednu pilulku vysypal na dlaň a čekal. Reeves si taky vzal jednu a vytáhl ze saka cestovní láhev.

„To je na spláchnutí,“ řekl. „Je to vodka, ta se nepozná.“ Podal láhev Petersovi.

Peters nechal pilulku propadnout dlaní a spadnout mezi sedadla. Pak si na oko přihnul z láhve a vrátil ji Reevesovi.

„Neboj, to se naučíš,“ řekl řidič a ušklíbl se.

Peters mlčky kývl a nepatrně se předklonil ve svém sedadle. Potřeboval vidět do postranního zrcátka, aby mohl sledovat černou fordku, která se už čtvrt hodiny držela za nimi.

Za deset minut už jeli po dálnici na San Diego v nejkrajnějším pravém proudu. Projeli kolem zelené tabule se stříbrným nápisem Hackley Road, výjezd 1 míle. Peters poposedl. Reeves vyprávěl o svých dětech.

„Jsou to celkem hodný děti,“ říkal právě, „ale k ničemu nemaj úctu. Pořád by jen protestovali proti prezidentovi, a ty jejich revoluční řeči furt dokola, já bych jim…“

„Odbočíme na nejbližším výjezdu,“ řekl Peters.

„Ale kdepak,“ řekl Reeves, „na svačinu máme ještě – „ Zarazil se uprostřed věty.

Peters vytáhl ze své kožené bundy pistoli.

„Vyjedeme na Hackley Road,“ pokračoval klidně. „Po odbočení pojedeme půl míle na východ, až uvidíte úzkou prašnou cestu. Vjedete přímo na ni.“

„Tak tohle mi byl čert dlužen,“ řekl řidič.

Dojeli k Hackley Road a odbočili na výjezd. Pokračovali směrem na východ. Peters vrhl rychlý pohled do postranního zrcátka a zjistil, že ford je za nimi.

„Mohlo mě to napadnout,“ řekl Reeves.

„Co?“

„Mohlo mě napadnout, že není všechno v pořádku, jak jste mi podával ruku. Ty vaše ruce, to je jasný.“

„Co je s nima?“

„Jsou hebký jako dětská prdelka,“ odpověděl Reeves. „Ty nikdá na nic nemákly.“

„Tudy doprava,“ řekl Peters.

Pak už šlo všechno hladce. Reeves zabočil nákladním autem na prašnou cestu a zastavil u skupiny eukalyptů. Peters ho pak přinutil vystoupit a položit se na břicho s rukama nad hlavou.

Reeves celou dobu neřekl ani slovo, až teď se ozval: „Chcete mě zastřelit?“

„Není to nutné, když se budete chovat rozumně,“ odpověděl Peters.

Černý ford zastavil za náklaďákem a vyskočili z něj tři muži v maskách z dětských karnevalů. Řidič zůstal na svém místě. Muži otevřeli zadek vozu a vytáhli se na hydraulický sklápěč do nákladního prostoru, aniž kdo promluvil jediné slovo.

„Jen klid,“ řekl Peters, který stál s pistolí nad Reevesem. „Jen klid.“

Reeves se ani nehnul.

Muži už byli z vozu venku a vynášeli právě dvě malé, ale zřejmě velmi těžké krabice. Peters na nich zahlédl symbol radioaktivního nákladu. Zavřeli náklaďák a krabice si naložili do svého vozu. Jeden pak šel k Reevesovi, zkušenou rukou ho spoutal a přelepil mu ústa lepicí páskou.

Teprve pak padlo první slovo: „Jedeme.“

To Peters zřejmě nečekal. „Myslel jsem, že vezmete –“

„Jedeme.“

Peters se připojil k muži v masce kačera Donalda a nastoupil do sedanu. Vůz vycouval po prašné cestě a rozjel se na silnici.

Muži jeli i nadále v maskách. Jeden se zeptal: „Kolik je hodin?“

„Devět třicet dva.“

„To jde.“

Peters dostal taky masku. Byla to hlava čarodějnice s tvářemi jako růže a s vytřeštěnýma očima. Nasadil si ji a řekl: „Myslel jsem, že máme vzít taky ten penicilin.“

„Plán se změnil,“ odpověděl někdo.

„Ale když jsme odnesli jen ty kazety –“

„Plán se změnil dnes ráno. Dostali jsme příkaz vzít jen kazety.“

Peters se zamračil, ale neřekl už ani slovo. Byl přesvědčen, že ta změna plánu je strašná chyba. Kdyby se byl taky ukradl penicilin, nebylo by jasné, oč vlastně jde. Trvalo by možná několik dní, než by dopravce přišel na to, že ty kazety chybějí. Když se teď ovšem zjistí, že zmizel jen radioaktivní náklad… je všechno jasné. Proč asi došlo k té změně?

„Kolik je hodin?“

„Devět čtyřicet.“

Řidič přeřadil rychlost. Sjížděl z kopce v zemědělské oblasti. Ranní vzduch byl ještě chladivý.

„Tamhle je to!“

Kousek před nimi byla odbočka na prašnou cestu, na níž byl zaparkován další náklaďák a u něho další muž nad ležícím řidičem.

„Nezapomeňte, že toho potřebujeme deset kilo.“

Černý sedan zastavil za náklaďákem. Peters dostal kotouč třícentimetrové lepicí pásky. Bez otálení spoutal řidiče a zalepil mu ústa. Ostatní mezitím otevřeli náklaďák a vyndali z něho několik balíčků. Byly v průhledných plastikových obalech a vypadaly jako bochánky chlebového těsta. Uvnitř byla našedlá hmota, která připomínala tmel. Každý vzal dva balíčky, donesl je ke kufru sedanu, opatrně je tam uložil a šel pro další.

Peters přinesl masku muži, který s pistolí hlídal řidiče. Přijal ji beze slov. Pak šel ke kufru sedanu a počítal balíčky. Když jich bylo dvacet, naskládal je do příručního kufru, zamkl jej a přibouchl kufr auta.

Všichni muži pak nasedli do sedanu a odjeli.

„Kolik je hodin?“

„Devět padesát jedna.“

„To jde.“

Černý sedan se vracel směrem k dálnici na San Diego a zastavil u nájezdu na Hackley Road. Peters a muž, který střežil druhého řidiče, vystoupili. Peters obešel vůz a vyndal kufr s balíčky v plastickém obalu. Druhý pistolník vytáhl obě radioaktivní kazety a strčil je do modrého plátěného sportovního pytle.

Počkal s Petersem, dokud sedan nevyjel na dálnici a nezmizel jim z očí. Pak se otočil od silnice a sundal si masku. Peters udělal totéž. Druhý muž odtrhl ze sportovního pytle papírovou americkou vlajku a s Petersovou pomocí ji lepicí páskou připevnil na boční stranu kufru.

Peters si pak sundal černou paruku a knír. Druhý muž si sundal světlou paruku a odlepil si zarudlou jizvu po čerstvé ráně na tváři.

Podívali se na sebe a dali se do smíchu.

„Brácho, to se ti povedlo,“ řekl Peters a bouchl toho druhého do zad.

Čekali asi pět minut a pak u nich zastavil další černý sedan, hodně zaprášený. Z okénka se vyklonil starší muž a řekl: „Chcete se svízt?“

Peters odpověděl: „Jedeme do Phoenixu.“ Nespouštěl přitom oči z bratra, který se mračil.

„To teda máte dlouhou cestu,“ řekl stařec. „Jenže Phoenix je na jih a tímhle nájezdem se jede k severu.“

„My si tu jen chvilku odpočíváme.“

Řidič je přejel pohledem, kterým naznačil, že to asi nemají v hlavě v pořádku, pokrčil rameny a rozjel se po nájezdu. Bylo slyšet, jak řadí a nabírá rychlost, a za chvíli byl z dohledu. Osaměli u silnice.

Bratr si zapálil cigaretu.

„Víš, bude to strašná paseka,“ řekl.

„Tak to bylo naplánovaný.“

„Kdy odlétáš?“

„Ve čtyři.“

„To letíš v poslední chvíli. Já letím ve tři.“

„Do Las Vegas?“

Bratr přikývl. „A ty?“

„Do Chicaga.“

„No, snad se nic nestane a letadlo ti poletí včas.“

„Další letí ve čtyři třicet a tam mám taky rezervaci.“

Bratr pokýval hlavou.

V dálce na silnici se objevil vůz. Černobílý sedan. Víc nebylo vidět, dokud nepřijel blíž. Byla to policejní hlídka.

„Sakra,“ zaklel Peters.

Jeho bratr si zapálil další cigaretu. „Co když budou chtít vidět, co máme v kufru? Co když –“

„Nic jsme přece neudělali,“ řekl Peters. Podíval se na hodinky. Bylo už skoro deset. Kde je k čertu ten odvoz?

Policejní vůz se blížil.

„Nechce se mi to líbit,“ řekl bratr.

„Nic jsme přece neudělali,“ opakoval Peters.

Policejní vůz byl už na dosah a začal blikat.

„Ten fízl tady zastaví!“

Ale vůz nezastavil. Vyjel na nájezd a splynul s ostatními auty. Policisté si jich ani nevšimli.

Oddechli si.

„Kolik je hodin?“

„Já mám deset, přesně.“

V dálce bylo vidět, jak z protějšího nájezdu sjíždí auto a pod dálnicí se otáčí do protisměru. Byl to cadillac se sklápěcí střechou a za volantem žena. Vyjela obloukem a najela na nájezd, který ji vedl tam, odkud přijela. Když je uviděla, zastavila.

„Spletla jsem si výjezd. Můžu vás kousek svézt?“

„Jedeme do Phoenixu,“ řekl Peters.

„Nedělejte si legraci,“ řekla ta žena, „tam já bydlím.“

„Neděláme si legraci,“ řekl Peters. „Kde tam bydlíte?“

„Tam co vy,“ odpověděla.

Bratři se na sebe podívali, pak nastoupili do vozu a svá zavazadla položili na zadní sedadlo. Žena řekla: „Promiňte, že jsem přijela pozdě,“ a rozjela se. Víc už nikdo nepromluvil.

Hodina 7

San Diego: 10 hodin dopoledne pacifického času

V telefonním sluchátku chraptěl Phelpsův hlas: „S těmi počítači – to byl zas jednou od tebe pitomej vtip.“

Graves seděl v telefonní budce ve dvoraně hotelu a pozoroval Lewise a jednoho šerifa federální policie. Lewis na něho gestikuloval, aby toho telefonování nechal. „To nebylo myšleno jako vtip.“

„Jak to tedy bylo myšleno?“ sarkasticky se zeptal Phelps.

„Bylo to myšleno jako pokus vyvolat můj záznam.“

„Ty nevíš, že se to nesmí?“

„Ono je věcí, které se nesmí.“

„A ty tě nejvíc lákají, viď?“ řekl Phelps. „Už jsi zatkl Wrighta?“

„Ne.“

„Nemůžeš se vymlouvat, že jsi neměl dost času. Je deset –“

„Chci si ho ještě oťukat. Navíc mám někoho jiného.“

„A sice?“

„Timothy Drewa.“

„Kde je?“

„Ve svém pokoji. Našli jsme ho v jednom hotelu na Třetí ulici.“

„No prosím! A my ho hledáme už celých osmačtyřicet hodin,“ naříkal Phelps. „Intenzívní pátrání! Jak jsi ho našel?“

„Wright nás k němu dovedl,“ řekl Graves a znovu se vrátil k myšlence, která mu nešla z hlavy. Vypadalo to jako předem připravený tah, jako by mu Wright chtěl Drewa vydat.

„To je od něj hezké,“ řekl Phelps. „Kdy ho zatkneš?“

„Už je zatčen. Je tam federální policie.“

„Počkej, myslím Wrighta.“

„Později,“ odpověděl Graves.

„Dej mi pokoj s tím svým věčným hazardem,“ rozzlobil se Phelps. „Zavolej mi za hodinu.“

„Dobře.“

„Přestaň pořád s tím ano, dobře! Hlavně něco dělej!“ A zavěsil.

Graves vyšel z telefonní kabiny, Lewis se k němu připojil a šli spolu k výtahu.

„Co jste zjistil?“ zeptal se Graves.

„Divné věci,“ odpověděl Lewis. „U Sandersona koupil dnes Wright detektor záření, model 477. Maloobchodní cena dvě stě čtyřicet sedm dolarů.“

„Detektor záření?“

„Ano. Je to zřejmě nějaký vylepšený Geigerův počítač. Odečítá záření.“

„Používá se ještě na něco jiného?“

„To není známo.“

„Co dál?“

„V těch technických potřebách to byly tři věci zhotovené podle objednávky zákazníka. Všechno z nerez oceli. Dvě z toho jsou tlakové pojistné záklopky se zvláštními držadly. Třetí je spojka ve tvaru T, která svede dvě hadice v jediný vývod.“

„Co je zvláštního na těch držadlech u záklopek?“

„Ta držadla jsou různě perforovaná, zřejmě proto, aby se záklopky daly zavírat a otvírat nějakým nástrojem.“

„Zjistil jste, jaký nástroj by mohl sloužit k otvírání a zavírání těch záklopek?“

Lewis zavrtěl hlavou. „Jen mi řekli, že jsou v těch držadlech pérka. Stačí mírný tlak a záklopky se úplně otevřou.“

„To je zajímavé,“ poznamenal Graves. „Znamená to, že záklopky nemají žádnou střední polohu?“

„Nemají. Buď jsou zavřené, nebo jsou úplně otevřené.“

Přijel výtah. Graves zmáčkl knoflík do šestého patra.

„Kdy si to Wright objednal?“

„Minulý týden. Bylo to na expres.“

„Taky zajímavé,“ řekl Graves. „Co bylo v tom obchodě s plastickými hmotami?“

Lewis se poškrábal v zátylku. „Před třemi týdny si u nich Wright objednal dvě tlakové láhve z umělé hmoty. Dva a půl metru dlouhé a asi třicet centimetrů v průměru. Objednávka zní na plášť ze tří vrstev laminátu, aby materiál snesl tlak do 50 kg na čtvereční centimetr. V obchodě nad tím kroutili hlavou.“

„Proč?“

„Prodavač mi říkal, že láhve s těmihle parametry si nikdo neobjednává z umělé hmoty. Všechny vysokotlaké láhve jsou kovové a bezešvé. Umělá hmota není výhodná ani kvůli váze. Láhev z umělé hmoty vyrobená ze tří vrstev je těžší než kovová.“

„Wright by si určitě neobjednal něco nevýhodného.“

„To nevím, ale prodavač říkal, že Wright měl samá neobvyklá přání,“ pokračoval Lewis. „Nejenže dával přednost lahvím z umělé hmoty, ale přál si, aby mu je udělali z alacronu.“

„Co to je?“

„Je to odolná pružná hmota, ale vysoce hořlavá. Vzplane jako fakule, proto se moc nepoužívá.“

„Udělali mu ty láhve?“

„Byly dodány minulý týden do hangáru na soukromém letišti v El Cajonu, což je odsud asi dvacet mil.“

„Máte adresu?“

„Mám. Chtěl jsem tam zavolat, ale není tam telefon.“

Graves se zamyslel. Byl si čím dál tím víc jist, že ho Wright vodí za nos, ačkoli ho zdánlivě sám vede k rozluštění záhady.

Dvě vysokotlaké láhve z hořlavé umělé hmoty.

Speciální ocelové zařízení a spojka ve tvaru T.

Dvě ohebné nerez hadice.

To přece dává určitý smysl. Jsou dvě láhve a dvě hadice, které se napojují na spojku ve tvaru T, takže obsah obou lahví – patrně tekutina nebo nějaký plyn – se v násadci toho T spojí a vyjdou jako směs.

To nebylo těžké si představit.

Ale k čemu to je? A k čemu ty kyslíkové bomby, ty gumové pásy a ten Geigerův počítač?

Výtah zastavil v šestém patře. Vystoupili a šli do Drewova pokoje.

„Kde je Wright?“

„Právě jsem mluvil s 702. Je v tom bytě na Alamedě.“

„V tom, co si pronajal minulý týden?“

„Ano, tam.“

Ten nový byt, to byla taky záhada. Wright si ho zřejmě pronajal z náhlého popudu. Zdálo se, že jeho rozhodnutí nemá žádnou souvislost s ničím kromě jediného – jedna z jeho dívek byla viděna, jak vychází z jeho bytu u hotelu Cortez po tři následující dny za sebou. To bylo pro Wrighta naprosto výjimečné. Dalo se z toho soudit, že ji chce povýšit na svou milenku.

„702 mluvil s vrátným. Wright prý mu oznámil, že se dnes bude do toho bytu stěhovat nábytek.“

„Hmm.“ Tohle už nehrálo Gravesovi ani v nejmenším. Wright že by kvůli nějaké dívce dohlížel na domácí záležitosti? To není jeho styl.

Lewis se zastavil uprostřed chodby a zeptal se: „Jste z toho moudrý?“

„Nejsem,“ odpověděl Graves. „Zatím ne, ale mám dojem, že tady se něco dozvíme.“

Bez zaklepání otevřel dveře a vešel do Drewova pokoje.

Timothy Drew seděl v měkce čalouněné židli a okamžitě prohlásil: „Chci mluvit se svým právníkem.“ Jeho hlas zněl klidně.

Zatčení i přítomnost dvou federálních šerifů, kteří stáli u dveří s rukou na spoušti revolveru, ho zřejmě vůbec nevyvedla z míry.

Graves přejel očima obývací pokoj. Drew měl přepychové hotelové apartmá, zařízené s neosobní elegancí. Na člověka, který ještě před rokem sloužil v armádě, to nebylo špatné. Graves se posadil do židle naproti Drewovi.

„Chci mluvit se svým právníkem,“ opakoval Drew. Jen jednou přejel očima po Gravesovi a pak se hned vrátil k policistům, jako by byl usoudil, že Graves je pan Nikdo.

„Samozřejmě,“ řekl na to Graves.

Drewův pohled přelétl zpátky a zabodl se do Gravese.

„Na všechno dojde,“ dodal Graves.

„Chci s ním mluvit hned teď.“

„Na to nemáme čas,“ odpověděl Graves. Na hlase však nebylo znát, že by pospíchal. „My bychom zas raději měli hned teď vaše prohlášení.“

„Nemám, co bych vám řekl.“

Graves pokrčil rameny a zapálil si cigaretu. Přitom ani na okamžik nespustil Drewa z očí. Byl si vědom, že tohle utkání se podobá šachu a že může vyhrát, dokáže-li se ovládat.

„Co vy jste vlastně zač,“ začal Drew. „Nemáte právo takhle se mnou jednat. Nemáte zatykač –“

„Vy jste mu neukázali zatykač?“ zeptal se Graves.

„Ale ukázali,“ řekl jeden šerif.

„Tak mu ho ukažte ještě jednou.“

Šerif rozevřel zatykač Drewovi přímo před očima a pak jej zas složil.

„Podepsal ho okresní soudce federálního soudu dnes v devět hodin třicet minut,“ řekl Graves. „Všechno je v naprostém pořádku a podle zákona. Jste zatčen na základě obvinění z účasti na krádeži přísně tajných informací. Jestliže budete shledán vinným, je nejnižší trest dvacet let. Kauce se pro tyhle případy nepovolují. Víte, co to znamená?“

„Chci mluvit se svým právníkem.“

„Snažím se vám pomoct,“ pokračoval Graves klidně. „Ve vlastním zájmu mlčte a poslouchejte mě. Bylo zjištěno, že jste nelegálně používal terminály počítačů ve Sdružení pojišťovatelů v Jižní Kalifornii. Napojoval jste se na data banky s přísně tajnými informacemi ve zjištěnou dobu, která se kryje s dobou, kdy jste měl přístup ke zmíněným terminálům. Vše je ověřeno. Dále jste používal jisté kódy, které jste znal z dřívějška, ale které dnes už neplatí. Tím jste se prozradil. Je to jasné? Z vězení vyjdete jako padesátník.“

Graves vstal ze židle. „Ještě si to, pane Drew, rozmyslete. Stojí vám to za to?“

Na Drewově tváři se neobjevila ani stopa pohnutí. Ovládal se dokonale. „Chci mluvit se svým právníkem.“

Graves povzdechl, vydal se na obchůzku po pokoji a beze spěchu si prohlížel zařízení. Nahlédl také do ložnice a všiml si, že vedle postele stojí připravený kufr. Obrátil se na Drewa: „Chystáte se na výlet?“

„Chci mluvit se svým právníkem.“

Graves vešel do ložnice a otevřel kufr. Asi do poloviny v něm bylo lehké oblečení, plavky a sportovní trička.

Navrch byly samé peníze. Vyrovnané svazky dvacetidolarových bankovek v páskách rovnou z banky. Přepočítal počet svazků a vyšlo to kolem dvaceti tisíc dolarů.

V rohu ložnice byl přes židli přehozený sportovní plášť. V kapse toho pláště objevil letenku do Acapulca poledním spojem. Byla to letenka první třídy, ale nebyla zpáteční.

Graves se vrátil do salónku. Drew si ho prohlížel, tentokrát už znepokojeně.

„Chystáte se na výlet, pane Drew?“

„Chci mluvit se svým právníkem.“

„Máte vedle celé jmění, pane Drew.“

„Nemám, co bych k tomu dodal.“

„Podle vaší letenky by se dalo soudit, že tam hodláte zůstat. Že se k nám už nechcete vrátit.“

Drew zavrtěl hlavou. Neřekl ani slovo. Na čele se mu perlil pot, ale dosud se držel. Nezdálo se, že by mu povolily nervy.

„Mohl byste mi vysvětlit, odkud máte tolik peněz?“

„Nemám, co bych k tomu dodal. Chci mluvit –“

„Jak myslíte,“ řekl Graves. Povzdechl si a obrátil se na šerify. „Pánové, odveďte ho.“

Šerifové nešetrně popadli Drewa každý za jednu paži. Drew byl poprvé vyveden z míry. „Co se mnou uděláte?“

Jeho poznámka Gravese zaujala. Že by měl Drew takový strach z vězení? Je snad homosexuál? Nebo bere drogy? Graves se rozhodl, že se zaměří na strach z vězení. „Nemáme, pane Drew, na vybranou. Chápu, že je to pro vás nepříjemné, ale musíme vás dát do vězení. Je kolem toho spousta papírování a může se stát, že se člověk dočista ztratí. Omylem je připraven o svá práva. Chci tím říct, že člověk může strávit ve vězení dva až tři dni, než ho jeho papíry dostihnou. To ovšem znamená, že nedostane ani jídlo, ani vodu, vůbec nic. Úředně se neví, že tam je.“

„Kam mě dáte?“ Drewův hlas byl napjatý a prozrazoval úzkost.

„Dolů do města. Pohovoříme si s vámi znova za pár dní, až si trochu odpočinete.“

„Do San Diega?“

„Ano,“ potvrdil Graves a nejednou mu blesklo hlavou, že Drew se nebojí vězení. Bojí se zůstat ve městě. Z toho má strach.

„To nemůžete udělat!“

„Ale můžeme,“ řekl Graves a zapálil si cigaretu.

„Já musím odjet,“ řekl Drew, zjevně rozčilen. „Já musím odjet. Musím odjet!“

„Proč?“

„Kvůli sestře. Moje sestra v Mexiku je nemocná. Kvůli ní vezu ty peníze. Potřebuju je –“

„Vždyť vy žádnou sestru nemáte,“ usadil ho Graves. „Máte jednoho bratra, o dva roky staršího, pracuje jako pojišťovací agent v Portlandu ve státě Oregon. Váš otec žije v Michiganu. Vaše matka zemřela před dvěma lety na srdeční mrtvici.“

Drewovi se podlomila kolena.

„Posaďte ho,“ řekl Graves šerifům. Posadili ho zpátky do židle. „A teď dávejte dobrý pozor,“ řekl mu Graves. „Jestli s námi nebudete spolupracovat, nehnete se na krok.“

Drew na něho vytřeštěně zíral. „Dejte mi cigaretu.“

Graves mu ji podal.

„Kolik je hodin?“ zeptal se Drew zastřeným hlasem.

„Půl jedenácté.“ Graves mu připálil cigaretu a pozoroval ho, jak zaklání hlavu a vtahuje kouř.

„Podívejte,“ začal Drew, „já musím chytit to polední letadlo.“

„A proč?“ zeptal se Graves.

„To nevím,“ odpověděl Drew. „Přísahám, že nevím.“

„A co víte?“

„Vím, že dnes musím odletět ze San Diega, protože… protože se něco stane.“

„Jak to víte?“

„Řekl mi to John.“

„John Wright?“

„Ano.“

„Co vám řekl?“

„Říkal, že binárka dnes spustí. Tady v San Diegu.“

„Co to je ta binárka?“

„To nevím.“ Znovu zatáhl z cigarety.

„Pane Drew, měl byste se polepšit –“

„Přísahám, že nevím.“

Graves udělal pauzu. Jen ať se Drew smaží ve vlastní šťávě a zakouří si.

Za chvíli zase začal: „V jaké souvislosti je ta binárka s informacemi, které jste získával z data bank?“

„Nevím nic jistého. Ty informace byly dvojího druhu. Jedny se daly získat jednoduše, s těmi druhými to bylo horší. Nejdřív chtěl John znát jízdní řád přepravy nákladního zboží. Pár dní mi trvalo, než jsem objevil, jak se napojit. Pořád se mi na tiskárně objevovalo ‚nepovoluje se‘, ale nakonec jsem na to přišel.“

„A co jste se dověděl?“

„Jízdní řád dopravy různých zásilek.“

„Jakých zásilek?“

„John mi dal kódy toho, o co měl zájem. Jeden kód byl pro něco, co se jmenovalo ‚Binární 75/76’. Na tohle jsem zjistil trasu a čas.“

„A vy nemáte ani nejmenší tušení, co ten kód znamená?“

„Nemám. Vím jedině, že to je materiál pro ministerstvo obrany a že se dopravuje po železnici.“

„Jak to víte?“

„Podle typu přepravy. Nedá se přesně určit, co se přepravuje, ale hodně se dá poznat podle způsobu přepravy – jestli je to letecky, po železnici nebo jinak po souši, třeba v nákladním konvoji.“

„Co se ještě dá poznat?“

„Stupeň důležitosti.“

„Co je to?“

„Každý transport materiálu je označen určitým stupněm podle směrnic ministerstva obrany. Stupně jsou seřazeny podle důležitosti a je jich celkem sedm. Stupeň jedna znamená bezpečný a laciný náklad. Například oděvy nebo náhradní díly k autům, takovéhle věci. Stupeň sedm je buď mimořádně nákladný, nebo mimořádně nebezpečný.“

„Co bylo, Binární 75/76’?“

„Stupeň sedm.“

„Co jste si myslel, že ‚Binární 75/76’ znamená?“

Drew zatáhl z cigarety. Dlouho mlčel, než řekl: „Myslel jsem si, že to je radioaktivní materiál.“

„Jakého typu?“

„To nevím. Snad součást nějaké bomby. Opravdu nevím.“

Jeho vysvětlení Graves na místě zavrhl, ačkoliv odpovídalo tomu detektoru záření.

„Co jiného by to mohlo být?“

„Ptal jste se mě, co jsem si o tom myslel, a to jsem vám řekl.“

„Myslíte si, že Wright plánuje výrobu atomové bomby?“

„Myslím, že plánoval krádež jejích součástí. Možná že už je má.“

„A co s nimi udělá?“

„To nevím, ale udělá to dnes.“

Graves se pohodlně usadil do židle. Drew zamáčkl cigaretu a Graves mu nabídl další.

„Co znamená kód označený ‚binární‘?“

„Kód může být zvolen náhodně,“ odpověděl Drew, „ale většinou se k něčemu váže. Proto jsem si myslel, že to jsou komponenty něčeho atomového.“

„Binární…“

„To znamená podvojný systém,“ vysvětloval mu Drew. „Něco, v čem jsou dvě aktivní části, dvě jednotky. Na tomhle principu je založena nukleární bomba. Máte tam dvě sekce uranu, každá sama o sobě neškodná. Ale když je dáte dohromady, vytvoříte kritickou hmotu a způsobíte řetězovou reakci.“ Luskl prsty. „Prásk.“

Tentokrát Gravese přesvědčil, že svému výkladu věří. Zato Graves tomuhle vysvětlení nevěřil. Neměl zdání, na co se Wright chystá, ale rozhodně to nemá nic společného s atomovou bombou. K čemu by mu byly všechny ty láhve, hadice a koncovky? Ty ukazovaly na nějaký přístroj s plynem nebo tekutinou.

„Wright to nemá v hlavě v pořádku,“ vyhrkl náhle Drew. „To je na tom to nejhorší. Je to blázen. Je přesvědčen, že ho všichni pronásledují, a taky si myslí, že vláda se dostala do rukou podivných individuí a že on jediný to může napravit.“

„Zmínil jste se, že jste měl získat ještě další informace. Co to bylo?“

„To bylo zvláštní,“ odpověděl Drew. „Údaje z obrany o nákladní dopravě jsem měl a tím má práce skončila. Ale pak mě John požádal, abych ještě získal něco ze zahraničí.“

„Ze zahraničí?“

„Z ministerstva zahraničních věcí. Řekl jsem mu, že to nejde. Přesvědčoval mě, abych to zkusil, a přinesl mi další kódy. Nemám tušení, kde k nim přišel, ale byly správné.“

„Jaké informace po vás chtěl?“

„Výtah z materiálů jedné osoby,“ odpověděl Drew. „Někoho, kdo pracuje ve zpravodajské službě ministerstva zahraničí a jmenuje se Graves.“

„Aha,“ řekl Graves. „Opatřil jste ty informace?“

„Nakonec se mi to podařilo.“

„A předal jste je Wrightovi.“

„Ano. Ale mám dojem, že ho to moc nezajímalo, kromě jedné části. Kromě výsledků psychologických testů.“

„Pamatujete si ještě něco?“

„Ne, jen to, že Johna ty psychologické testy moc zaujaly.“ Zatáhl z cigarety. „Pamatuju se, že když je uviděl, řekl: ‚Tak to je to poslední kolečko v mém stroji.‘ A zasmál se.“

„Co tím myslel?“

„Čertví,“ odpověděl Drew.

Hodina 6

San Diego: 11 hodin dopoledne pacifického času

Když vycházeli z Drewova pokoje, připomněl Lewis: „Mimochodem, taky pořád ještě držíme tu slečnu.“

„Kterou slečnu?“ zeptal se Graves nepřítomně, protože přemýšlel o tom, co říkal Drew.

„Tu, co jsme ráno zajistili.“

„Máte pravdu. Kdepak je?“

„Tady dole. Ve velkém tanečním sále.“

Graves pokýval hlavou a podíval se na hodinky. To děvče už tam čeká pár hodin. „Skočím tam raději hned,“ řekl. „Jak se jmenuje?“

Lewis nahlédl do svých poznámek. „Cynthia Lembecková.“

„Jak vypadá?“

Lewis pokrčil rameny. „Je nervózní.“

V tom velkém tanečním sále musí být každý nervózní, pomyslel si Graves. Místnost připomínala jeskyni, strop i stěny byly bohatě zdobené, ale všechny stoly a židle z nějakého důvodu vynesli ven. Sál byl prázdný až na tu dívku, která seděla na skládací židličce u stěny, a kousek od ní stál šerif. Graves šel přímo k ní.

Při pohledu zblízka viděl, že je dohněda opálená, konvenčně hezká a ne tak mladá, jak očekával – bylo jí určitě kolem třiceti.

„Vy jste slečna Lembecková?“

„Ach,“ vyhrkla překvapeně. „To jste vy?“

To byl šok. Rána pod pás. „Vy mě znáte?“

„Znám váš obličej. Viděla jsem vás na fotografii.“

„Kde?“

„U Johna.“

„Aha.“

„Vy jste jeho přítel?“

„Ani bych neřekl,“ odpověděl Graves. „Jsem ve službách federální vlády.“

„Něco s tím sjezdem?“

„Ani ne.“ Přešel na úsečný vyšetřovací tón. „Jak dlouho se znáte s panem Wrightem, slečno Lembecková?“

„Asi měsíc.“

„Kde jste se s ním poznala?“

„U přátel,“ přelétla očima z Gravese na šerifa. „Udělala jsem něco, co jsem neměla?“

„Ne, ne. Potřebujeme se vás jen na něco zeptat. Co byste nám mohla říct o panu Wrightovi?“

„Je moc milý,“ odpověděla. „Jsme spolu zasnoubeni.“

„Vážně?“ To bylo překvapení.

„Ano. Minulý týden mi koupil byt.“

„To máte štěstí.“

„Je moc krásný, totiž bude krásný.“

Inteligence nebyla její silnou stránkou, ale bezesporu byla přitažlivá a půvabně ženská. Přesto si Graves nedovedl představit, že by si Wright tuhle dívku vzal. Všechny jeho bývalé ženy byly známé nebo i slavné postavy ze společnosti.

„Zatím je byt prázdný,“ pokračovala dívka, „ale dnes přivezou nábytek.“

„To se jistě těšíte.“

„Samozřejmě. A John z toho má taky radost. Ale má pořád tolik starostí.“

„Co tím myslíte?“

„Má strašně práce. Vždyť víte, jak se zajímá o politiku.“

„Ne, to nevím.“

„Jak to?“ Zdálo se, že ji jeho odpověď zaskočila. „Myslela jsem – no nic, politika ho hrozně zajímá. Jako dneska ráno – měli jsme puštěnou televizi a ve zprávách říkali, že sem přijede prezident. John se hrozně rozčilil a začal telefonovat na všechny strany.“

„Kam?“

„Nevím. Volal meziměstsky.“

„Slyšela jste aspoň něco?“

„Neslyšela.“

„Na něco si vzpomenete, viďte?“

„No… vlastně… slyšela jsem, když mluvil s ústřednou, že chtěl volací číslo 801. To je myslím Washington.“

„Ano,“ odpověděl Graves. Věděl, že to není Washington, ale na zjišťování bude dost času později.

„Byl hrozně rozčilen. Pak taky říkal něco o Číně. Víte, Johnovi se nelíbí, jak to prezident vede s tou Čínou.“ Povzdechla si. „John si myslí, že to prezident dělá úplně špatně.“

„Ano. Ale říkala jste něco, že jste viděla moji fotografii –“

„Jen jednou, včera večer,“ odpověděla. „Myslela jsem si, že jste jeho příbuzný, protože měl vašich fotografií plný byt.“

„Bylo to určitě včera večer?“

„Ano. Včera byl John vůbec divný. Byl hrozně nervózní.“

„Kvůli čemu?“

„To nevím. Má nějaké obchodní starosti. Říkal, že čeká nějakou zásilku.“

„Jinak jste včera večer nepozorovala nic neobvyklého?“ Dívka zaváhala a upadla do zjevných rozpaků.

„Nebojte se,“ vybídl ji Graves laskavě.

„Víte, včera večer to bylo jiné než vždycky. John byl hrozně při síle. Udělal mi to třikrát.“

„Aha,“ uzavřel Graves.

Lewis v telefonní budce před tanečním sálem zjišťoval oblast, pro niž platilo to volací číslo. Vyšel a srovnal krok s Gravesem. „801 je Utah,“ oznámil mu.

„Některé město?“

„Ne. Celý stát má jedno volací číslo.“

„K čertu,“ ulevil si Graves. „Že jsme mu nedali odposlouchávat telefon!“

„Snažili jsme se o to dost,“ připomněl mu Lewis.

„Máte pravdu,“ řekl Graves a povzdechl si. „V životě by mě nenapadlo, že se budu rozčilovat, proč se někomu neodposlouchává telefon.“

„Situace se mění,“ řekl Lewis.

„Neuvěřitelně.“

Vyšli z budovy – venku je zalilo horké dopolední slunce – a nastoupili do vozu. Lewis nastartoval. „Kam teď?“

„K novému bytu slečny Lembeckové, co ho Wright pro ni nedávno pronajal.“

„Dobrá,“ řekl Lewis.

Když přijeli k domu, uviděli před ním stát Wrightovu limuzínu. U volantu seděl George a četl noviny.

„Jsme zabydleni na druhé straně ulice?“ zeptal se Graves.

„Měli bychom být,“ řekl Lewis.

Graves přikývl. „Počkejte tu. Já se tam půjdu podívat, co zjistili.“

Včera se rozhodlo, že do činžovního domu přímo proti Wrightovi se nasadí sledovací jednotka. Graves vyjel do devatenáctého patra, vystoupil a šel do pokoje číslo 1905. Bez otálení zaklepal.

„Kdo je to?“

„Graves.“

Dveře se otevřely. Graves vešel do místnosti. Byla malá a úplně prázdná kromě nějakých přístrojů kolem oken. Byly to dva dalekohledy na stativech a tři fotografické aparáty s celou výbavou, čtyři židle, směrovací mikrofon, rovněž na stativu, nahrávací zařízení, krabice s filmy, přeplněné popelníky. A jeden televizor.

Na obrazovce říkal právě Walter Cronkite – „se pokoušejí získat hlas od delegace z Alabamy, která je zřejmě dosud na schůzi organizačního výboru.“ Odněkud zezadu bylo slyšet dunění mechanického hlasu, který vyvolával „Alabama… Alabama… Alabama… Alabama…“

Graves nevěnoval televizi pozornost. „Co jste zjistili?“

Jeden ze tří mužů v místnosti odstoupil od dalekohledu. „Podívejte se,“ řekl.

Graves se sklonil k dalekohledu.

Z téhle pozorovatelny byl přímý pohled do jednoho okna Wrightova bytu v devatenáctém poschodí protější budovy. Vidět tam bylo dobře, protože na okně nevisely záclony. V místnosti nebylo nic než čtyři podivné dřevěné konstrukce postavené uprostřed.

„Na tomhle okně byly také záclony,“ upozornil ho ten muž, „ale před půl hodinou je sundali.“

„Ze všech oken?“

„Ne, jen z toho jednoho.“

Graves se zamračil. Proč je sundali? Vědí, že jsou sledováni? Chtějí jim to usnadnit? Zatím to tak vypadá. Pozoroval Wrighta, jak chodí po místnosti a dává rozkazy dvěma dalším mužům. Wright pracoval jen v košili s vyhrnutými rukávy.

„To okno je otevřené,“ řekl Graves. „Ti tam mají horko jako v pekle.“

„Musí to být hrozné,“ souhlasil muž od dalekohledu. „To okno je otevřené už hodinu, hned jak do bytu přišel Wright.“

„Co je to tam za ty dřevěné podstavce?“

„Dřevěné kozy,“ odpověděl ten muž. „Asi tam mají tapetáře. Tapetáři používají dřevěné kozy. Ale něco mi na tom nehraje.“

„Co tím myslíte?“

„Podívejte se na ty kozy hodně zblízka. Mají v sobě zářezy.“ Graves se znovu naklonil k dalekohledu. V každém dřevě uviděl zářez ve tvaru U.

„K čemu to je?“

„To bych taky rád věděl. Udělali je tam teprve před chvílí.“

„Myslíte, že to dělali speciálně pro Wrighta?“

„Určitě. Děje se tam spousta podivných věcí. Wright každou chvíli vystrčí z okna ruku s takovou vířivou věcičkou, vypadá to jako dětský větrník… Asi minutu drží ruku venku a pak ji zas zatáhne.“

Graves odstoupil od okna. „Popište mi tu věc přesně.“

„Má to čtyři lopatky, každá lopatka má na konci dutou polokouli na nabírání větru. Je to taková korouhvička. Jenže dneska vítr nefouká.“

„Anemometr,“ řekl Graves.

„Cože?“

„Přístroj na měření rychlosti větru.“ Na co asi potřebuje Wright vědět, jakou rychlostí vane vítr kolem okna jeho přítelkyně? „Co že se o to tak zajímá?“

Graves zakroutil hlavou, vrátil se k oknu a pomocí dalekohledu si důkladně prohlížel ty dřevěné kozy. Každá měla v příčném břevnu jeden zářez.

Čtyři dřevěné kozy.

Dvě vysokotlaké láhve. No ovšem! Břevna musí mít zářezy, aby z nich láhve nesjely. „Nevšimli jste si tam nějakých vysokotlakých lahví?“

„Nic takového jsme neviděli. Neviděli jsme nic než spoustu mechanického vybavení.“

„Jakého druhu?“ Graves neodtrhoval oči od dalekohledu. Nikde neviděl žádné přístroje.

„Vypadá to jako pumpy s veškerým příslušenstvím,“ řekl jeho spolupracovník. „Stálo to přímo uprostřed pokoje.“ Podíval se dalekohledem a nedůvěřivě zavrtěl hlavou. „Museli to odnést do vedlejší místnosti. Měli u toho taky nějakou elektroniku.“

„Co to bylo?“

„Nejspíš hi-fi.“

Gravesovi se dralo na jazyk několik ostrých poznámek, ale spolkl je. Nejspíš hi-fi. Prokristovyrány, to je informace!

„Ten chlap je cvok,“ řekl někdo.

Graves na něho vyjel: „Není cvok. Je to naopak nesmírně inteligentní člověk, oddaný věci. Vymyslel složitý plán a chystá se – „ nedokončil větu. Muž na něho překvapeně zíral. „Není to cvok,“ uzavřel Graves a vrátil se k dalekohledu.

Chvíli se nedělo nic, pak přistoupil k oknu John Wright a vystrčil ruku. Držel v ní větroměr. Lopatky se líně otáčely. Za chvilku vtáhl přístroj dovnitř a říkal něco mužům, kteří s ním byli v místnosti.

Graves odešel od okna a začal telefonovat.

„Ministerstvo obrany.“

„Prosím styk s veřejností.“

„Moment prosím.“ Bylo slyšet, jak ho přepojují.

„Styk s veřejností, Conoverová.“

„Chtěl bych mluvit s poručíkem Morrisonem.“

„Moment prosím.“ Další přepojování.

„Kancelář poručíka Morrisona.“

„Prosil bych poručíka Morrisona. Tady John Graves.“

„Moment prosím, podívám se, jestli tu je.“ Zase přepínání.

„Tady Monison. Co si přejete?“ Morrison – jako obyčejně – budil dojem, že někam spěchá.

„Pete, tady John Graves ze zahraničí. Volám ze San Diega, protože potřebuju nějaké informace.“

„Ven s tím.“

„Pete, potřebuju zjistit, co znamená jedna šifra, a sice Binární 75/76.“

Morrison se překvapením rozkašlal. „Kdes to slyšel?“

„Pete, potřebuju vědět, co to znamená.“

„Prokristapána, tohle je veřejná linka.“

„To vím taky. Řekni mi, co to znamená.“

„Odkud voláš?“

„Ze San Diega.“

„Prokristapána, ty ses pomát!“

„Já tu informaci nutně potřebuji, Pete. A musím ji mít hned.“

„Tak podívej,“ řekl Morrison, „nemusím ti snad zdůrazňovat, že tvá žádost je mírně řečeno neobvyklá. Ty si prostě vybafneš –“ nedořekl. „A teď docela vážně,“ nasadil zdvořilý tón úředníka pro styk s veřejností. „Musel bych dostat povolení od tvého ministerstva a potvrzení, že to nutně potřebuješ, to bych musel dát ke schválení u nás a pak –“

„Dobrá, udělej to.“

„Ty mi musíš obstarat to povolení.“

„Na to nemám čas.“

„Tak ty mě tady veřejnou telefonní linkou žádáš, abych ti definoval nejnovější zbraň, dešifroval její kód a ty přitom nemáš –“

„Počkej,“ zarazil ho Graves. „Co kdybych sehnal Phelpse. Mohl by ti zavolat a rekvírovat tuhle informaci?“

„Víš ty vůbec, co to je rekvizice? Od kdy se to dělá ústně?“ Morrison byl zděšen. „Na ústní potlach je to trochu složitý námět. Když už jsme u toho, nechtěl bys taky přesné rozmístění a parametry ponorek Polaris? Nebo některé další zanedbatelné detaily?“

Graves se snažil potlačit zlost. Morrison je byrokrat a blbec. „Já potřebuju tu informaci,“ opakoval. „A potřebuju ji hned.“

„Tak se mi zdá, že se na ten tvůj případ přece jen podíváme,“ řekl Morrison. „Docela by nás například zajímalo, jak ses k tomu kódu dostal. Pošli nám o tom hlášení a přilož k tomu rekvizici AB-212, je to ten zelený formulář. Možná že by se mi podařilo za den, za dva ty údaje –“

Graves zavěsil.

„Tady Graves.“

„Já vím,“ řekl Phelps. „Co nového?“

„Binární 75/76,“ řekl Graves. „Je to nějaký kód – a já potřebuju vědět, co znamená.“

„Binární 75/76,“ opakoval Phelps. Následovalo dlouhé ticho. Ke Gravesovi dolétl tichý zvuk, jak si Phelps dělal poznámky. Po chvíli se ozvalo: „Nechceš mi říct, kdes to slyšel?“

„To vytáhl Drew z počítače.“

„To je nadělení,“ řekl Phelps.

„Sám neví, co to je.“

„Tak jak to, že to vytáhl?“

„Wright ho navedl.“

„A zeptal ses Wrighta proč?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Ještě jsem ho nezatkl,“ řekl Graves.

„Tys ho ještě nezatkl?“

„Ne.“

„Na co čekáš? Na boží znamení?“

„To už myslím přišlo,“ odpověděl Graves. „Situace se zkomplikovala. Zjistil jsem, že Wright chtěl ještě další informace z data bank.“

„Další informace?“

„Chtěl informace o zaměstnanci zpravodajského oddělení ministerstva zahraničí, který se jmenuje John Graves. Vytáhli si můj materiál.“

„Tak konec volovin,“ řekl Phelps. „Okamžitě ho zatkni. Jde po tobě, to je jasné.“

„Nejenže po mně jde,“ souhlasil Graves, „on mi dokonce předvádí nějaký rébus a provokuje mě, abych na to přišel.“

„Jdi mi k šípku s tím svým věčným hazardem,“ zuřil Phelps. „Můžeme usvědčit Wrighta na základě důkazů, které máme, a –“

„Nemůžeme,“ řekl Graves. „Až se Drew vzpamatuje, určitě nebude svědčit proti Wrightovi. Nemáme nic, na čem by se dalo stavět. Naše jediná šance je trpělivost. A já se potřebuju dovědět, co je v mých materiálech.“

„Děláš si legraci?“

„Nedělám.“

„To nepřichází v úvahu.“

„Potřebuju vědět totéž, co ví on.“

„O sobě?“

„Ano. Hlavně výsledky psychologických testů.“

„To nepřichází v úvahu. Neexistuje.“

„Musíš to pro mě udělat,“ naléhal Graves. „Musíš mi ten materiál opatřit.“

„Nemohu o něj požádat bez povolení shora,“ řekl Phelps. „Víš to stejně dobře jako já. Bude proto mnohem jednodušší, když zatkneš Wrighta.“

„Zatím to nejde.“

„Jdu na oběd,“ řekl Phelps. „Zavolej mě za chvíli. Podle mého se chováš jako blázen.“

S tím Phelps zavěsil.

„Ministerstvo zahraničí.“ Sladký hlásek.

„Sekretariát ministra, prosím.“

„Moment.“ Zase takové mazlení.

„Sekretariát ministra, co si přejete, prosím?“

„Chtěl bych mluvit s panem Burnettem.“ Burnett byl jedním z ministrových poradců. Byl to mladý člověk, ale už se vypracoval z koncipienta ministrových projevů na vlivné místo v ministrově blízkosti. Graves se s ním trochu znal.

„Pan Burnett šel na oběd a ještě se nevrátil. Bude tu každou chvíli.“

„Nechal vám číslo?“

„Ne, bohužel – počkejte moment, právě se vrací. Koho mám ohlásit?“

„John Graves ze zpravodajství.“

„Ještě chvilku, prosím, pane Gravesi.“

Ta chvilka se protáhla a bylo slyšet vrčivý zvuk, jak byl Graves „v pořadí“. Pak něco cvaklo.

„Burnett.“

„Tome, tady John Graves.“

„Jak se máš, Johne? Už jsme se dlouho neviděli. Kdypak naposled? Mám dojem, že na večírku u senátora Evanse. Měl jsi tam tehdy s sebou takovou –“

„Počkej, Tome. Mám nějaký zádrhel. Potřebuji tvou pomoc.“

„Udělám, co bude v mých silách.“ Řekl to vlídně a zdvořile tím tónem, který si všichni tihle lidé dříve nebo později osvojí. Nic nikomu neslibovat, ale ke všem být vlídný.

Graves se nadechl. „Potřebuju svůj materiál.“

„Svůj materiál?“

„Ano, materiál, který je o mně na ministerstvu zahraničí.“

„To asi – minutku, prosím tě – ne, prosím vás, nerušte nás – zavolám ho za chvilku – Johne, jsi tam?“

„Jsem.“

„Budu ho volat za chvíli. Ano, za pět minut. Určitě! Za pět minut, vyřiďte, že zavolám za pět minut. Johne?“

„Jsem tu,“ opakoval Graves.

„Tak o co se jedná? O tvůj materiál?“

„Ano, potřebuji svůj vlastní materiál.“

„V životě jsem neslyšel, že by někdo potřeboval svůj vlastní materiál.“ Burnett se rozesmál. „Zvědavost je jistě zlá věc, ovšem –“

„Tome! Ber to vážně. Jde o ministerský úkol a je to hrozně důležité.“

„Tak se tu stav a snad –“

„Já se u tebe nemůžu stavit. Nejsem ve Washingtonu. Jsem v San Diegu.“

„Cože?“ Hlas zřetelně zaváhal, vypadl ze své neutrality. „V San Diegu?“

„Vedu tady jednu sledovací akci. Můj subjekt je John Wright. Potřebuju svůj –“

„Kdo?“

„John Wright.“

„Proč jsi to neřekl hned. Okamžitě ti to pošlu. Ministr vydal nařízení poskytnout té operaci v San Diegu veškerou podporu.“

Graves si oddechl. To vypadalo povzbudivě. Všechna tíha z něho spadla.

„Počkej,“ pokračoval Burnett. „Musím dostat povolení. Ale na to stačí náměstek, šéfa s tím nemusím obtěžovat. Pak ti to budeme muset doručit. Máš přístup k telefotu?“

„Nemám.“

„Nějak to uděláme… Nevím, co všechno v San Diegu mají. Ale počkej, co bychom sháněli, stačí policie. Tam mají určitě telefoto. Můžu ti ten materiál poslat k nim. Bude to ale chvíli trvat, než se všechno vyšle.“

„Nepotřebuji všechno, chci jen výsledky psychologických testů.“

„Nic víc?“

„Nic víc,“ ujistil ho Graves.

„To ti můžu poslat ihned,“ řekl Burnett. „Začnem vysílat asi za patnáct až dvacet minut. Stačí?“

„Stačí,“ řekl Graves. „A mockrát děkuju.“

„Proboha, to je samozřejmé,“ řekl Burnett.

Graves zavěsil.

Dole ve voze mu Lewis řekl: „Vy vypadáte, jako byste kloktal utrejch.“

„Přesně tak,“ řekl Graves a nastoupil do vozu. „Jedeme na policii.“

Lewis se vmísil mezi ostatní vozidla. „Děje se něco nahoře?“

„Zjistili, že se Wright dnes s velkým zájmem věnuje sledování počasí.“

„Počasí?“

„Ano.“

„To nechápu,“ řekl Lewis.

„Já taky ne,“ odpověděl Graves.

Hodina 5

San Diego: 12 hodin pacifického času

„Jste nějak zamlklý,“ poznamenal Lewis, když jeli na policejní ředitelství.

Graves přikývl. „Vzpomínám na jeden starý případ. Je mezi různým ve Wrightově materiálu. Pamatujete se ještě na tu vraždu Murdocka?“

Lewis zavrtěl hlavou.

„Stalo se to před pěti lety v New Yorku. Wright měl tehdy za ženu Sarah Laynovou, a když už bylo jasné, že jejich manželství nikam nevede, začala se scházet s nějakým Murdockem. Byl to olejový magnát z Texasu, peněz měl jako želez a žádnou ženskou nenechal na pokoji.“

Lewis jen pokýval hlavou.

„Tenhle Murdock dostal anonymní upozornění, že bude zavražděn. Bylo to v sedm ráno. Vzal to vážně a dal hned zavolat šoféra a nařídil mu, aby pečlivě zkontroloval celý vůz. Šofér našel ve voze bombu a Murdocka o tom uvědomil. Murdock šel do garáže, aby se na vlastní oči přesvědčil, a přikázal šoférovi, aby ji odstranil. Šofér bombu vynesl ven. A Murdock, který se jako správný naftař o výbušniny živě zajímal, se pak naklonil nad motor a snažil se zjistit, jak byla bomba napojena na elektrický okruh. Třicet minut po tom, co odnesli první bombu, vybuchla druhá a Murdock byl na místě mrtev.“

„To není špatné.“

„Wright byl vyslýchán, ale obviněn nebyl. Nevedla k němu žádná stopa. Víc o tom případu nevím. Ale ať už to udělal kdokoliv, zcela určitě musel mít o Murdockovi podrobné informace.“

„Vy si myslíte, že Wright na to jde takhle?“

„Vím to.“

Lewis chvíli neříkal nic. „Proč jedeme na policii?“

„Jedeme zjistit, kolik toho Wright ví o mně,“ řekl Graves.

Otáčivý buben vypouštěl přenášený obraz nelítostně pomalu a navíc hlučně a rušivě cvakal. Přesto když z něj vypadl první list, Graves ho nedočkavě popadl a soustředěně se do něj začetl – cvakání, Lewis, místnost plná policistů pro něj přestali existovat.

První stránka byla vytištěna tiskacími písmeny stejně jako materiál Wrightův:

PSYCHOLOGICKÝ TEST: JOHN NORMAN GRAVES /ZAHR/ ZPRAV/DOM/

DŮVOD TESTU: PĚTILETÉ HODNOCENÍ

POVOLENÍ K TESTU: D/ZAHR 784-334-404

ZVLÁŠTNÍ ZAMĚŘENÍ: ZJISTIT VHODNOST PŘEVEDENÍ NA DOMÁCÍ ZÁLEŽITOSTI

PRŮBĚH A VÝSLEDKY:

1/ RORSCHACH – TEST INKOUSTOVÝCH SKVRN

A. PRŮBĚH TESTU: VE STŘEDU ZÁJMU STOJÍ POUŽITÍ BARVY JAKO DETERMINANTY ODPOVĚDI. TO JE ZAVÁDĚJÍCÍ. NA JEDNÉ STRANĚ POUŽÍVÁ SUBJEKT BARVU JAKO HLAVNI FAKTOR PŘI STANOVENÍ, CO VIDÍ VE FORMĚ. TO BY ZNAMENALO EMOCIONÁLNÍ VOLNÍ AKT A IMPULSÍVNOST. NA DRUHÉ STRANĚ VSAK RESPEKTUJE FORMY BARVY, COŽ SVĚDČÍ O OPATRNOSTI A SNAD I PŘÍLIŠNÉ POVOLNOSTI.

B. DYNAMICKÝ OBSAH: MIMOŘÁDNÝ DŮRAZ NA PROJEVY MUŽSKÉ AGRESIVITY. ČASTÝ VÝSKYT ZBRANÍ, KRVE, VÁLKY, ZVÍŘECÍCH BOJŮ. VĚTŠINOU JE PŘÍTOMNA TOUHA PO SOUTĚŽIVOSTI A ZÁPASU. V SOUVISLOSTI S TĚMITO TÉMATY SE VYSKYTUJE POZORUHODNĚ MALÝ POCIT VINY. SUBJEKT SE ZŘEJMĚ V NAPJATÝCH SITUACÍCH SOUTĚŽE CÍTÍ VE SVÉM ŽIVLU.

C. ORGANIZACE MYŠLENÍ: NIC ZVLÁŠTNÍHO KROMĚ SILNÉHO POCITU VZRUŠENI VE VZTAHU KE VŠEM TÉMATŮM SOUTĚŽENÍ.

D. CHOVANÍ: SUBJEKT JEDNOZNAČNĚ POVAŽUJE ZA NUTNÉ UKÁZAT SE PŘI TESTOVÁNÍ V NEJLEPŠÍM SVĚTLE. VE SHODĚ SE SVOU SOUTĚŽIVOU IMPULSÍVNOSTÍ SE CHOVÁ

K EXAMINÁTOROVI VELMI NEOBVYKLÝM ZPŮSOBEM. NESNAŽÍ SE MU VYHOVĚT NEBO SI ZÍSKAT JEHO UZNÁNÍ. NEPROJEVUJE ROVNĚŽ VÁHAVOST NEBO NEJISTOTU NAD ZVOLENÝMI ODPOVĚĎMI. VYUŽÍVÁ NAOPAK EXAMINÁTORA JAKO PRAMEN INFORMACÍ O TESTU SAMÉM. POKOUŠÍ SE EXAMINÁTORA MANIPULOVAT. ČINÍ DOJEM, ŽE SE PRO ŘEŠENÍ KAŽDÉ SITUACE SNAŽÍ ZÍSKAT VŠECHNY DOSTUPNÉ ZDROJE INFORMACÍ – A EXAMINÁTORA POVAŽUJE ZA ZDROJ, KTERÝ MÁ K DISPOZICI, COŽ SAMOZŘEJMĚ NENÍ ZCELA FAIR PLAY. SUBJEKT V MEZNÍ SOUTĚŽNÍ SITUACI PROJEVUJE JISTÝ RYS AMORÁLNOSTI. ČINÍ DOJEM, ŽE BY UDĚLAL COKOLI, JEN ABY VYHRÁL.

2/ TEMATICKÝ APERCEPČNÍ TEST /TAT/

NEUSTALE SE OPAKUJÍCÍ TÉMATA: SOUTĚŽIVOST, NUTNOST AKCE, VZRUŠENÍ VE STRESSOVÉ SITUACI, HRŮZA Z NEÚSPĚCHU V SOUTĚŽI. V JISTÝCH PŘÍPADECH DRAVÁ SOUTĚŽIVOST VEDE AŽ K POCITU NESMRTELNOSTI. O VÝJEVU NA JEDNOM OBRAZE SUBJEKT ŘEKL, ŽE TO JE ČLOVĚK, KTERÝ „PŘELSTIL SMRT“. PŘITOM JE TŘEBA ZDŮRAZNIT, ŽE V PŘEVÁŽNÉ VĚTŠINĚ OBLASTÍ MÁ SUBJEKT VYSOCE VYVINUTÝ SMYSL PRO KONVENČNÍ MORÁLKU, NĚKDY AŽ ÚZKOPRSOU. OVŠEM

„Máte další stránku?“ ptal se Graves netrpělivě.

„Hned to bude,“ odpověděl Lewis, vytáhl ji ze stroje a podal Gravesovi.

V SOUTĚŽNÍCH SITUACÍCH TYTO MORÁLNÍ ZABRANY PADAJÍ A POKUD DOJDE KE KONFLIKTU – NAPŘÍKLAD DVA MUŽI SOUTĚŽÍ O PŘÍZEŇ JEDNÉ ŽENY – SUBJEKT S LEHKÝM SRDCEM NAVRHNE PODVOD, JEN ABY VYHRÁL.

Z PSYCHOLOGICKÉHO HLEDISKA JE JASNÉ, ŽE SUBJEKT SOUTĚŽÍ SE SVÝM OTCEM V KLASICKÉ OIDIPOVSKÉ SITUACI. PŘÍBĚHY O OTCI PODPORUJÍ PŘEDSTAVU NÁROČNÉHO NEKOMPROMISNÍHO OTCE, S NÍMŽ JE TŘEBA SOUTĚŽIT.

NENÍ VYLOUČENO, ŽE SUBJEKT ŽIJE VE SVĚTĚ ZALIDNĚNÉM OTCEM, S NÍMŽ MUSÍ NEUSTÁLE ZÁPASIT A SOUTĚŽIT.

PROHRA JE PRO SUBJEKT KATASTROFOU. OBVYKLE VŮBEC NEPŘIPOUŠTÍ, ŽE BY K NÍ MOHLO DOJÍT. PSYCHICKY PRO NĚJ PROHRA ZNAMENÁ TOTÉŽ CO KASTRACE. STRACH Z PROHRY JE TAK VELKÝ, ŽE SUBJEKT JEDNA IMPULSÍVNĚ. RYCHLÁ REAKCE MÁ PRO NĚHO PRVOŘADOU DŮLEŽITOST A ZAKLÁDÁ SI NA NÍ.

3/ ZKRÁCENÝ TEST I.Q. /WAIS/

V ÚVODNÍM TESTU VÝSLEDEK 121. NEJDŮLEŽITĚJŠÍM FAKTOREM SE JEVÍ RYCHLOST REAKCE. SUBJEKT SE NUTÍ DOKONČIT JEDNOTLIVÉ ODDÍLY V KRATŠÍ DOBĚ, NEŽ JE VYMEZENA. EXAMINÁTOR SE DOMNÍVÁ, ŽE VÝSLEDEK MOHL BÝT O 10 BODŮ VYŠŠÍ. JEHO DOMNĚNKA SE POTVRDILA SROVNÁNÍM PŘEDEŠLÝCH TESTŮ, KTERÉ SE POHYBOVALY MEZI 130-140. JE TŘEBA VZÍT V ÚVAHU, ŽE PŘEKOTNĚ RYCHLOU REAKCÍ SUBJEKT POŠKOZUJE SVŮJ VÝKON.

4/ CRONBERGŮV DOTAZNÍK CHARAKTERISTIKY OSOBNOSTI ZAZNAMENÁVÁ VYSOKÉ MANICKÉ VÝKYVY S NEMĚNNOU PŘÍTOMNOSTÍ PARANOIDNÍCH PŘEDSTAV. TOTO KORESPONDUJE S NUTKÁNÍM K SOUTĚŽIVOSTI.

5/ SOUHRN:

„Máte další?“ zeptal se Graves.

„Chvilinku strpení,“ řekl Lewis. Ušklíbl se. „Vy se na to jen třesete.“

„Je to hrozně důležité.“

„Copak nevíte, co tam bude? Je to přece o vás.“

„Nevím,“ odvětil Graves. „Není tam o mně, je tam, co si o mně někdo myslí. A to je dost velký rozdíl.“

Lewis pokrčil rameny. Z tiskárny vyjel třetí a poslední list. Graves se dal do čtení.

ZÁVĚREM SE DÁ SHRNOUT, ŽE JOHN GRAVES JE MIMOŘÁDNĚ INTELIGENTNÍ. MÁ VELKOU PŘEDSTAVIVOST. KONVENČNÍ PŘEDSTAVY O MORÁLCE A ZARÁŽEJÍCÍ NUTKÁNÍ K NEUSTALÉMU SOUTĚ2ENÍ. POTŘEBA SOUTĚŽIT JE JEHO TÉMĚŘ NEJVÝRAZNĚJŠÍM RYSEM. VŠECHNY OSTATNÍ ASPEKTY JEHO OSOBNOSTI JSOU ODSUNUTY NA DALŠÍ MÍSTA. TENTO RYS JE MIMOŘÁDNĚ VYVINUTÝ A EXTRÉMNĚ TVRDÝ. NENÍ POCHYB. ŽE JE VÝBORNÝ HRÁČ ŠACHU A POKERU. ÚSPĚŠNĚ SÁZÍ A HRAJE HAZARDNÍ HRY – A TO UVÁDÍME JEN KONÍČKY, K NIMŽ SE SAM PŘIZNÁVÁ.

POKUD JDE O DEFEKTY NEBO SKRYTÉ VADY JEHO OSOBNOSTI, JE TO JEHO IMPULSÍVNOST A SNAHA CO NEJRYCHLEJI UKONČIT TESTOVOU SITUACI. ČASTO NEPODÁ OPTIMÁLNÍ VÝKON JEN PROTO, ŽE PRACUJE PŘÍLIŠ RYCHLE. ČASTO SI TAKÉ MYSLÍ, ŽE PROBLÉM JE VYŘEŠEN, KDYŽ VE SKUTEČNOSTI JE HOTOV NAPŮL NEBO ZE TŘÍ ČTVRTIN. PROTI TÉTO JEHO VLASTNOSTI JE NUTNO SE POJISTIT TÍM, ŽE OSOBA S MENŠÍ INTELIGENCÍ, ALE MNOHEM DŮKLADNĚJŠÍ, OBČAS JEHO PRÁCI PROVĚŘÍ.

Graves zíral na poslední stránku. „Víc toho není?“

Lewis ukázal na tiskárnu, která se samočinně vypnula, válec se zastavil. „Zdá se, že ne.“

„K sakru!“ ulevil si Graves. Pečlivě přeložil archy papíru, strčil si je do kapsy a vyšel z policejní stanice.

V rádiu zapraskalo. „701 volá 702. Sledujeme limuzínu na silnici 5 k východu.“

Graves vytrhl mikrofon. „Kdo v ní jede?“

„Jen sledovaná osoba a šofér.“

„Nikdo jiný?

„Ne, 701.“

„Kdy odjeli z bytu?“

„Asi před pěti minutami.“

„Děkuji, 702. Končím.“

Graves se otočil k Lewisovi. „Kam pojedeme?“ zeptal se Lewis.

„Silnice číslo 5, na východ,“ řekl Graves. „A šlápněte na to.“

Tryskové letadlo půvabně dosedlo na letištní plochu, pojížděním se dostalo k malému hangáru a tam zastavilo. Do letadla nastoupilo několik dělníků v pracovních kombinézách. Za chvíli z něj vynášeli dvě rozměrné lepenkové krabice.

Graves stál na konci rozjezdové dráhy malého soukromého letiště v El Cajonu a usilovně hleděl do dalekohledu. V tom horku se nedalo zaostřit, všechno se chvělo. V San Diegu bylo vedro, ale v El Cajonu, o dvanáct mil dál směrem do vnitrozemí, bylo k zalknutí. „Poznáváte něco?“ zeptal se Graves.

Lewis si vedle něho podepřel o střechu sedanu ruce s dalekohledem. Okamžitě lokty zvedl. „Au, to pálí,“ vykřikl a přestal se opírat. „Nevím, co to může být,“ odpověděl. „Vypadá to jako krabice, co se v nich dopravují matrace.“

Graves spustil dalekohled. „To se mi taky zdá. Odkud přiletělo to letadlo?“

„Z nějakého soukromého letiště v Salt Lake City.“

„Žíněnky z Utahu? To je divné. Přistálo to letadlo někde cestou?“

Lewis zavrtěl hlavou. „Nevím. Ale nemuselo přistát. Má dolet skoro čtyři tisíce mil.“

Jak pozorovali hemžení u letadla, zaslechli z autorádia skřípavý hlas reportéra: „Prezident Spojených států je očekáván v nejbližších okamžicích. Všechny delegáty zachvacuje vzrušení. Nikdo zatím neví, co prezident hodlá –“

Graves natáhl ruku a rádio zavřel. Dělníci mezitím donesli ty dvě krabice velikosti matrací do zeleného hangáru.

„Ten hangár si pronajal minulý týden,“ informoval Gravese Lewis. „Natahali tam spoustu zařízení.“

„Jakého zařízení?“

„Zatím nevíme.“

Graves se hryzal do rtu. Tady si nechali ujít skvělou příležitost. Do toho hangáru měl hned minulý týden někdo v noci zajít a všechno vyfotografovat.

„Chcete ho zmáčknout?“ zeptal se Lewis.

Graves zavrtěl hlavou. „Má tu pět, možná šest lidí. My jsme dva a dva máme v 702. Nejsme ozbrojeni.“ Povzdechl si. „A co když jsou v těch krabicích opravdu matrace?“

„Nevěřte tomu.“

Graves tomu nevěřil, ale nechtěl naletět. Pořád mu nešel z hlavy ten Wrightův nový byt v San Diegu. Možná že tohle je úhybný manévr, bouda, která má přilákat jeho pozornost, zatímco to důležité se odehrává v bytě. Jednotce, která z protějšího okna pozorovala a filmovala byt, Graves moc nevěřil. Ministerstvo zahraničí stejně jako všechny ostatní organizace na světě najímalo na všední práci všední personál. Lokální sledování bylo strašně monotónní. Jestliže ten, kdo se na to dal, nebyl ňouma od začátku, zanedlouho se jím určitě stal.

„Ještě s tím počkáme,“ řekl.

Matrace už byly uvnitř v hangáru a limuzína také zajela dovnitř. Teď se zavřela i vrata.

„Kolik je hodin?“

„Dvanáct čtyřicet jedna.“

Uplynula ještě další minuta a pak se stalo něco pozoruhodného. Z hangáru vyšli ti dělníci a vraceli se k letadlu. Postavili se z boku, ostentativně cosi kontrolovali, ale ve skutečnosti nedělali vůbec nic, vyčkávali.

Wright tam s nimi nebyl.

„Tomuhle nerozumím,“ řekl Graves. „Kde je Wright?“

„Ten je ještě uvnitř.“

Sedan parkoval asi dvě stě metrů od hangáru, ale vítr vál jejich směrem a přinášel jakýsi slabý mechanický zvuk. Nějaké tlumené nárazy a prskání motoru.

Lewis otevřel kufr a vytáhl směrovací mikrofon. Vypadal jako miniaturní anténa radaru –– talíř o průměru padesáti centimetrů a uprostřed z něho čněl soudek. Nasadil si sluchátka a zapnul mikrofon.

„Slyšíte něco?“

Lewis mikrofon natočil. Byl to citlivý přístroj, ale musel být přesně zaměřen.

„Vítr.“

„Zkuste chytit ten zvuk –“

„Už ho mám.“

Předal sluchátka Gravesovi. Graves soustředěně poslouchal. Mikrofon byl teď zaměřen přesně a ten mechanický zvuk bylo jasně slyšet. Byl to temný hukot, v pravidelných intervalech přerušovaný tupým úderem.

„Mně to přijde jako pumpa,“ řekl Graves. Naslouchal pořád dál. „Co vy si o tom myslíte?“

„Že je to pumpa,“ odpověděl Lewis a podíval se na hodinky. „Už to běží pět minut.“

Graves se obrátil od hangáru k letadlu a k mužům, kteří postávali kolem. Rozpadli se na skupinky po dvou a po třech, klidně se bavili a tu a tam pohlédli směrem k hangáru. Byl mezi nimi i George, Wrightův šofér.

Dělníci se George něco ptali, ale on pořád jen vrtěl hlavou.

Graves odložil dalekohled. Proč asi všichni z hangáru odešli? Nabízelo se jediné vysvětlení: Wright nechtěl, aby viděli, co se tam bude dít. Ale když o tom Graves dále přemýšlel, napadl ho ještě jiný důvod: Wright podniká něco nebezpečného a chce, aby ostatní vyčkali v bezpečné vzdálenosti.

Něco nebezpečného. Ale co to je? Radiace? Výbušniny?

„Už to jde deset minut,“ hlásil Lewis.

Graves se poškrábal na hlavě. Zapálil si cigaretu a upřeně hleděl na ty muže kolem letadla. To jsem blázen, myslel si. Nechápu, kam tím Wright míří. Kdyby chtěl něco dělat za jejich nepřítomnosti, mohl si to krásně naplánovat na dobu, kdy jsou na obědě. Ale on ne, dělá to tak, aby v nich probudil zvědavost. Budou o tom přemýšlet a mluvit ještě mnoho dní, ne-li týdnů.

Wrightovi to bylo očividně jedno. Jak je to možné? Pak si Graves všiml, že se dělníci začínají trousit k hangáru. Neviděl žádný signál, a přece se do pohybu dali všichni najednou.

Lewis si sundal sluchátka. „Patnáct minut,“ řekl. Pumpa se zastavila.

Graves se podíval na hodinky. Bylo pár minut před jednou. Začal pociťovat únavu. Ve čtyři ráno ho probudil Phelps telefonem, pak ten výlet do Los Angeles, už toho zkrátka měl pomalu dost.

Zapálil si další cigaretu a pozoroval hangár. Tam dostaly události rychlý spád. Limuzína vyrazila a řítila se k výjezdu z letiště. Z hangáru vyjel další vůz.

Stěhovací vůz. Vydal se za limuzínou.

Graves se spojil s druhým vozem. „702, tady 701. Máte je?“

„Máme, 701.“

„Držte se jich za každou cenu. Jestli se rozdělí, sledujte limuzínu, stěhovák nechte plavat.“

„Dobře, 701. Jedete s námi?“

„Ne,“ odpověděl Graves. „Zůstáváme na místě.“ Vypnul mikrofon a řekl Lewisovi: „Chci se jít podívat do toho hangáru.“

Hodina 4

San Diego: 1 hodina odpoledne pacifického času

U hangáru byli za tři minuty, ale to už byl prázdný až na staršího muže, který tam zametal koštětem s dlouhou násadou. Pár dělníků se ještě točilo kolem letadla, ale ti se ani neohlédli, když Graves s Lewisem vešli do hangáru.

Zato stařec jim mávl na pozdrav a opřel se o koště. „Vy asi hledáte pana Johnsona, že jo.“

„Ano.“

„Zrovna jste se s ním minuli,“ pokračoval. „Odjel, je to pár minut.“

„To máme smůlu,“ litoval Graves. „Nevíte, kam jel?“

„Kdepak,“ řekl stařec. „Von je divnej. To je tím, že je tak bohatej.“ Máchl rukou do kouta místnosti. „Podívejte támhle na to,“ pokračoval. V rohu byly naskládané krabice. „Co já teďka s tím? Pan Johnson si naporoučí, abych jich přines co nejvíc, a pak o ně ani nezavadí.“

Graves si krabice prohlížel. „Co je v nich?“

„Čisticí prostředky,“ řekl stařec. „Čisticí prostředky v pětilitrových plechovkách. Naporoučel si jich deset. A neptejte se mě proč – ani o ně nezavadil.“

„Kdy vám řekl, abyste je opatřil?“ zeptal se Graves. Došel až ke krabicím a jednu otevřel. Uvnitř byla plechovka s nápisem KEN-7588 Univerzální čisticí prostředek pro průmyslové použití.

„Minulý týden. Chtěl to mít na beton.“

„Na co se to obvykle používá?“

Stařec pokrčil rameny a pustil se do zametání. „Jste na letišti,“ řekl. „Spotřebujeme tady hodně přípravků na odmašťování. Tenhle neřád zabere na všechno. Veme vám i motorovej volej.“

Graves pokýval hlavou.

Na druhé straně hangáru se nad podlahou krčil Lewis. „Pojďte se na něco podívat,“ řekl a ukazoval na malý sáček z plastické hmoty, který ležel na betonové podlaze.

„Těch tu je,“ řekl děda. „Když jsem přišel, celý to tu bylo posetý.“

Graves sáček zvedl, čichl k němu a sáhl dovnitř. Na vnitřní straně ulpívala nějaká mléčná olejovitá hmota.

„Celej tejden to tu chystal,“ pokračoval děda. „Pořád se něco nosilo dovnitř a zase ven, nový věci, starý věci, v životě jste nic takovýho neviděl. Vemte si například tu jeho pračku –“

„Pračku?“

„No jak vám říkám. Ještě tu je.“ Ukázal do rohu. „Vy jste, jak koukám, moc velký zelenáči a na takový věci se nepamatujete.“

Graves došel k pračce. Byl to starodávný typ: ručně ovládaná díže a nad ní nahoře dva válečky jako ždímačka. Válečky byly rovněž na kliku a za nimi byl dlouhý plochý kovový tác s vysokým leskem.

Graves hledal výrobce: Westinghouse, r. výroby 1931.

„Tak to mi teda povězte,“ pátral děda, „na co pan Johnson potřebuje takovou starou pračku, he?“

Graves očividně znervózněl. Tentokrát poprvé uvěřil, že Wright má před ním veliký náskok, že klíče k záhadě jsou voleny rafinovaně a že celá ta hra je nad jeho síly. K čemu pračka?

Lewis zkoušel válečky. „Tímhle instrumentem se dá protáhnout cokoli,“ uvažoval, „pokud to má vhodnou konsistenci. Rozumí se tvárnou.“

Na podlaze sáčky z plastické hmoty, v rohu krabice s průmyslovým čisticím prostředkem – pečlivě připravené a pak nepoužité – a pračka. Vtom si na něco vzpomněl.

„Kde je ta pumpa?“

„Nevím,“ řekl Lewis. „Ale to zatím nevadí. Podívejte se na tohle.“ Ukázal na hromadu poblíž pračky, přehozenou pogumovanou plachtou. Lewis plachtu odhodil.

„Stříkací pistole a čtyři plechovky s barvou.“ Sklonil se k nim. „Černá, žlutá, bílá, červená.“

„Že by tu pumpu použil k nastříkání nátěru?“

„Je to možné,“ poznamenal Lewis.

Graves se rozhlédl po místnosti. „Na co by to stříkal?“

„Těžko říct, odvezl si to s sebou. Moment!“ Lewis se znovu shýbl. „Podívejte se na tohle.“

Odhodil další plachtu a pod ní se objevil gumový potápěčský oblek, maska, která zakryje obličej, nos i ústa, a malá kyslíková bomba, jedna ze tří, které Graves viděl Wrighta dopoledne kupovat.

Vedle leželo pár černých gumových smyček různé velikosti.

„Je tam jen jeden ten oblek?“

„Vypadá to tak,“ odpověděl Lewis. Kopl do obleku a rozprostřel ho nohou po zemi. „Je to Wrightova velikost?“

„Mohla by být. Ale tyhle černé smyčky –“

„Napočítal jsem jich šest,“ doplnil Lewis. „Čtyři malé, jedna velká a jedna střední.“

„K čemu je ksakru potřeboval?“

Děda nechal zametání, připojil se k nim a prohlížel si potápěčský oblek. „S tím si nelamte hlavu,“ řekl, „je to blázen. Kdo má peníze, vždycky takhle skončí.“ Povzdechl si. „Pětačtyřicet litrů čisticích prostředků. Co já si s tím teď počnu!“

Cestou zpátky do San Diega seděl Graves v autě jako na jehlách. Když se ho Lewis zeptal, na co myslí, odpověděl: „Na ty své psychologické testy.“

„Překvapilo vás to?“

„Do jisté míry ano.“ Čím, to nedodal.

Graves měl k testům stejný vztah jako ke svým fotografiím, které mu někdo poslal. Vtírala se mu neodbytně otázka: Takhle vy mě vidíte? Vážně? Vždycky ho to překvapilo. Nedověděl se nic nového, žádný velký objev – ale to hodnocení a ta jistota, že je správné, to bylo zneklidňující.

Nebylo pro něj novinkou, že rád hraje. Probděl dost nocí nad pokerem s hráči, kteří ve hře neznají bratra – ve Washingtonu bylo spousta lidí, kteří propadli pokeru, vášnivých hráčů, kteří nikdy nezačínali menší sázkou než dvacet dolarů – aby věděl z vlastní zkušenosti, že je hráč tělem i duší. Vyhrával rád a nesnášel porážku. To nebylo nic nového.

Také impulsívnost nebyla objevem. Poznal to na sobě sám. Ale představa, že jeho impulsívnost může působit destruktivně, že se mu může stavět do cesty – to byla novinka. To ho v životě nenapadlo.

K psychologickým testům mířil i druhý proud jeho úvah. Jak to bylo s tím jejich vydáním? Burnett mluvil vyhýbavě až do chvíle, dokud nepadlo Wrightovo jméno. Pak se mohl přetrhnout.

Proč asi?

V autě se ozval bzučák. Lewis řekl: „Tady 701.“

„701, tady ústředna. Je s vámi pan Graves?“

„Je tu,“ odpověděl Lewis a předal mikrofon Gravesovi.

„Graves.“

„Máme tu pro vás hovor z Washingtonu. Moment prosím.“ Něco cvaklo, pak bylo slyšet pískání a další přepínání.

„Poslyš, ty všiváku, potřebujeme od tebe informace,“ Graves poznal hlas Morrisona z ministerstva obrany.

„Jaké informace?“ Podíval se na Lewise a zapálil si cigaretu.

„Co ti mám ksakru vykládat, nechali jsme si včera v noci ukrást jednu zásilku.“

„Neříkej,“ Graves ovládal svůj hlas, ale srdce mu bilo na poplach.

„Je to tak. Touhle dobou má někdo v drápech půl tuny ZV plynu v binárních aerosolových lahvích a my potřebujeme vědět, kdo to je.“

„Ani se nedivím, že vás to zajímá,“ řekl Graves. „Tohle ovšem je veřejná linka.“

„Hele, jdi s tou veřejnou linkou –“

„Říkal jsi, že to je plyn ZV?“ zeptal se Graves.

„Sakra, sedíš si na uších?“

„Není to neurotoxický plyn?“

„Do prdele…“

„Já ti něco poradím,“ řekl Graves. „Vyplň si žádanku na formuláři KL-915 a pošli to sem k nám. Koncem příštího týdne ti tu informaci možná pošleme.“

Zavěsil a hned mu bylo líp. Mozaika se začíná skládat. Wright začíná ztrácet svůj ohromný náskok.

„To myslel vážně?“ zeptal se Lewis.

„Naprosto,“ odpověděl Graves.

„Někdo ukradl půl tuny neurotoxického plynu?“

„Přesně tak,“ řekl Graves.

Bzučák se ozval znovu. Graves se ohlásil.

„Kde jste? Tady Phelps.“

„Poznal jsem tě. Jedem po silnici číslo 5 na západ od El Cajonu.“

„Máš sebou Wrighta?“

„Nemám.“

„Udělal jsi strašnou chybu,“ řekl Phelps. „Binární 75 –“

„Já vím, co to je,“ řekl Graves.

„Tomu nevěřím,“ řekl Phelps. „Jsem v hotelu Westgate Plaza, pokoj 1012. Za jak dlouho tu můžeš být?“

„Za čtvrt hodiny.“

„Přijeď za deset minut,“ řekl Phelps. „Mám tu někoho, s kým by sis měl promluvit.“

„Wrighta?“ zeptal se Graves.

Ale Phelps už zavěsil.

Pokud člověk věří časopisu Esquire, je Westgate Plaza jedním ze tří nejlepších hotelů na světě. Pokud mu nevěří, je to okázalá moderní slátanina, ve vstupní hale i po chodbách vyzdobená zástupy soch pochybné ceny. Graves prošel mezi okřídleným Merkurem a lovící Dianou k výtahu a jel do pokoje číslo 1012.

Phelps mu přišel otevřít a uvítal ho slovy: „Poker skončil. Právě jsem dal příkaz, aby zatkli Wrighta.“

Graves se zeptal: „Můžu dovnitř?“ Phelpsovo prohlášení ho neznepokojilo. Věděl, že limuzína a za ní stěhovák jsou pořád ještě na cestě do města. Bylo dost času rozkaz odvolat.

„Pojď dál,“ řekl Phelps. Jen vešel, hned nastalo představování. „Tohle je dr. Nordmann z Kalifornské univerzity v San Diegu.“

Graves sice viděl dr. Nordmanna poprvé, ale tušil, kdo to asi je. Biolog na jedné z fakult univerzity a člen prezidentova poradního sboru. Navíc známý nepřítel chemických a biologických zbraní. Pomohl svým vlivem při přesvědčování prezidenta Nixona o nutnosti zákazu biologických zbraní v listopadu 1970 a podle ověřených zpráv usiloval o podobný zákaz pro chemické zbraně.

Nordmann byl vysoký muž nevalného vzhledu se zakyslým výrazem v obličeji. Gravese napadlo, jestli se tak tváří vždycky nebo jen pro tuhle příležitost. Podali si ruce a Nordmann řekl s nádechem štítivosti: „Vy jste také u fízlů?“

„Jsem,“ odpověděl Graves. „Ale i mezi námi jsou určité rozdíly.“

Phelps si ho ostře změřil.

„Účel téhle instruktáže mi sice není moc jasný,“ pokračoval Nordmann, „ale ten film jsem přinesl.“

„Výborně,“ řekl Phelps. „Promítačka je v ložnici.“

Cestou do ložnice šli kolem televize. Graves se před ní zastavil. Zabírali manifestaci v sále sjezdu – „spontánní“ ovace pro prezidenta, který stál na pódiu, smál se, máchal pažemi a oběma rukama ukazoval V.

„Máme hrozně málo času,“ poznamenal Phelps.

Graves vešel do ložnice.

Závěsy i rolety byly staženy, takže v místnosti byla celkem tma. Graves se posadil na postel. Phelps si přitáhl židli, Nordmann stál před malým projekčním plátnem zavěšeným nad prádelníkem. Obrátil se na Phelpse s otázkou: „Kde mám začít?“

„Řekněte nám pár slov o vzniku filmu.“

Nordmann přikývl a tvářil se kyseleji než dřív. Z televize ve vedlejším pokoji k nim slabě pronikalo zpěvavé skandování delegátů: „My chceme prezidenta, ať žije prezident…“

„Za okamžik uvidíte,“ začal Nordmann, „výsledky výzkumu v oblasti chemických zbraní, který probíhá už déle než půl století. Oficiálním počátkem chemické války je 22. duben roku 1915, kdy Němci nasadili při útoku chlór. Dělalo se to tenkrát jednoduše – posadil jste se do zákopu, otevřel jste láhev a doufal, že vítr povane směrem k nepříteli. Když se vítr obrátil, nedopadlo to pro vás dobře.

Už v průběhu první světové války došlo k řadě zlepšení – dá-li se to tak nazvat. Jednak byly vyrobeny plynové bomby a pak účinnější látky, yperit, N-yperit, lewisit. Jsou to olejové kapaliny, které vám poleptají kůži a nadělají puchýře. Zabijou vás na sto procent, ale dají si při tom na čas.“

Nordmann se odmlčel. „Ve druhé světové válce došlo k dalšímu pokroku, opět ze strany Němců. Nezapomínejme, že téměř celé dvacáté století mají Němci nejlepší chemiky na světě.

V roce 1936 vyrobili syntézou organofosfát nazvaný tabun. Je to nervový plyn. Zabije každého, pokud se ho trochu nadýchá. Všechno, co následovalo potom – sarin, soman, látky typu V, GB, ZV – jsou mnohonásobně účinnější látky v rámci této základní třídy chemických sloučenin.

„Nazývá se to nervový plyn,“ pokračoval Nordmann, „protože zabíjí rozrušením transmise nervových impulsů. Nervy pracují elektricky, ale impulsy přeskakují z jedné nervové buňky na druhou – přes mezery zvané synapse – chemickou cestou. Nervový plyn jako například tabun, sarin a ZV tento proces narušují, neboť blokují činnost centrálního nervového systému. Výsledkem je zástava dýchání, paralýza nervového systému a smrt. A nyní se obraťme k jejich účinnosti.“

Graves si zapálil cigaretu a hleděl na Phelpse. Phelps se usmíval a pokyvoval při Nordmannově výkladu hlavou. Z televize sem pronikalo: „Už přichází, už přichází.“ Hlasitý jásot.

„Tabun a sarin,“ pokračoval Nordmann, „anebo americký plyn GB se musí vdechnout do plic, aby zabil. Proto tedy ochranné masky jsou odpovídající obranou. Jmenované plyny jsou také relativně slabé. Dnes už se nevyrábějí. Je ovšem jiná skupina otravných látek, například látky typu V, které zabíjejí nejen inhalováním, ale i vstřebáváním kůží. Zlomek gramu je smrtelnou dávkou. Je to jasné?“

„Úplně,“ řekl Graves.

„Látky typu V jsou nesmírně účinné,“ vykládal Nordmann. „Smrtelná dávka se pohybuje mezi dvěma a deseti miligramy. A to není nic ve srovnání se ZV. ZV, podobně jako látky typu V, je olej. Je lepkavý, přilne k předmětům a není těkavý. Přitom desetina miligramu je smrtelnou dávkou. Jinými slovy je asi tak stokrát účinnější než látky typu V. Teď už se pohybujeme v oblasti mimořádné potence.“

Phelps se pořád usmíval a pokyvoval hlavou. Graves měl pocit, že na něm vyvstává studený pot.

„Je tak účinný, že dosud nikdy nebyl vyroben jako jeden plyn. Je to binární záležitost – to znamená, vyrábí se jako dva samostatné plyny, samy o sobě zcela neškodné. Ovšem když se smísí, mají smrtelné účinky. Ty binární plyny se označují 75 a 76, podle toho, o který jde. Většinou se skladují ve žlutých a černých ocelových lahvích. Film, který nyní uvidíte, je instruktážní film francouzské armády, který ukazuje působení ZV na jednom odsouzeném vězni.“

Phelps vstal a zapnul promítačku.

Na plátně se objevil muž v džínsovém oblečení uprostřed uzavřeného prostoru. Nervózně se rozhlížel kolem sebe.

„Tento subjekt,“ vysvětloval Nordmann, „bude vystaven LD50 tohoto plynu, to je pěti desetinám miligramu. Je to dávka naprosto smrtelná.“

Z vedlejšího pokoje sem tlumeně dolétalo: „Moji američtí spoluobčané, je pro mě velikou radostí –“

Dole na plátně se objevil titulek Zaveden plyn 75. Vězeň na to nereagoval. Za chvilku se objevilo: Zaveden plyn 76. Vězeň se okamžitě změnil. Chytil se rukou za hrudník, kašlal a utíral si nos.

„– že se s vámi setkávám na tomto tradičním shromáždění, které je potvrzením demokratického procesu –“

Na plátně se objevilo: Počáteční stadium: Výtok z nosu, svírání na prsou, zhoršení visu

„– a obracím se na vás s naléhavou výzvou, abyste měli neustále na zřeteli velikost a slávu naší země, abyste mysleli na budoucnost a splnili očekávání. Jednu věc bych rád řekl naprosto otevřeně –“

„Zavřel by někdo ty dveře?“ řekl Graves.

Na obraze se objevil vězeň v detailním záběru. Z nosu mu nezadržitelně teklo, výtok kapal až na košili. Panenky měl stažené na dva černé body.

Zornice jako špendlíkové hlavičky

Kamera zabrala muže na celek. Kroutil se v očividných bolestech.

Pokročilé stadium: Křeče a nevolnost

Z vězně vylétl proud zvratků a titulek zbytečně konstatoval:

Dávení

Z vedlejšího pokoje už jen sotva slyšitelně pronikal dlouhotrvající potlesk.

Vězeň zřejmě trpěl velikými bolestmi a nechápal, co se s ním děje. Na jeho kalhotách se objevila zvětšující se tmavá skvrna.

Inkontinence

Muž zavrávoral a opřel se o stěnu. Nohy i paže se mu kroutily a křečovitě sebou škubaly.

Závratě

Vězeň se pokusil rozhlédnout kolem sebe, jeho obličej byl stažený šílenou bolestí. Ztratil rovnováhu, upadl na zem a kopal kolem sebe. Kamera sjela za ním.

Potlesk ve vedlejší místnosti dosud neustal.

Apatie

Muž už nebyl zcela při smyslech. Několikrát ještě škubl hlavou, jako by ji chtěl zvednout z podlahy, ale nakonec mu bezvládně spadla a víc se nepohnul.

Kóma

Kamera zabírala na ležícího muže. Jeho hruď se ještě zdvíhala a klesala. Pak to ustalo.

Zastavení dýchací činnosti

O chvíli později.

Smrt

Obraz se zatměl. Objevil se poslední titulek.

Od zavedení binárního plynu k exitu 1,7 minut

Film se dotočil. Plátno zůstalo bílé. Phelps v místnosti rozsvítil.

„Kristepane,“ řekl Graves. Zapaloval si cigaretu a všiml si, že se mu chvějí ruce.

„Jak už jsem řekl, ten muž dostal pětinásobek minimální smrtelné dávky,“ tiše pokračoval Nordmann. „Kdyby byl dostal menší dávku, stejně by byl umřel – ale pomaleji.“

„O co pomaleji?“

„Soudě podle testů na zvířatech by to mohlo trvat hodinu až dvě.“

„Při stejných příznacích?“

„Ano.“

„Kristepane,“ opakoval Graves.

Vrátil se do salónku, který mu teď připadal oslnivě světlý. Oknem viděl střed města. Stál zády k obrazovce a poslouchal dobře známý hlas: „Moji američtí spoluobčané, moji přátelé republikáni, dospěli jsme k osudově závažné chvíli pro celý náš národ. Ocitáme se tváří v tvář velkým problémům, velikým rozhodnutím. Musíme jednat neodkladně, abychom –“

Televizor se najednou odmlčel. Graves se obrátil a viděl, že ho Phelps vypnul. „Doufám, že ti to je jasný,“ řekl Phelps. „Wright má půl tuny tohohle plynu. V prostoru San Diega je asi milión lidí. Navíc několik mimořádně významných hostů. Nemůžeme si nadále dovolit hrát si na kočku a na myš.“

„S tím souhlasím,“ řekl Graves a civěl na ulici pod sebou. Nebyl tam jediný strom. Uvažoval, proč nejsou v centru San Diega žádné stromy. S trochou zeleně vypadá hned všechno jinak.

Slyšel, jak za jeho zády zvedá Phelps sluchátko telefonu, vytáčí číslo a čeká.

Ke Gravesovi přistoupil Nordmann a hleděl s ním na ulici. „Víte, říkal jsem jim na obraně už před čtyřmi lety,“ začal, „jestli budou tenhle prevít transportovat sem a tam, je to jen otázka času, kdy –“

„Máte?“ křičel Phelps do telefonu. „A kde?“

Graves se otočil. Phelps kýval, až mu hlava lítala nahoru a dolů jako mechanickému ptáčkovi.

„Ano, rozumím… ano… výborně. Za pět minut jsem tam.“ Zavěsil a obrátil se na Gravese. „702 sledoval limuzínu zpátky do starého Wrightova bytu. Stěhovák se odtrhl a jel někam jinam, ale limuzína se vrátila na avenue B.“

„A dál?“

„John Wright byl zatčen, jakmile vystoupil z vozu.“

Teď pokyvoval hlavou zase Graves a snažil se v sobě objevit stejné vzrušení, jaké očividně zachvátilo Phelpse. Neustále se mu vnucoval pocit prohry, jako by nehrál čistě – anebo se vzdal příliš brzy.

„Pojď se mnou,“ řekl Phelps. „Seznámíš nás.“

Před domem stáli dva muži čelem ke stěně a posádka ze 702 je hlídala. Phelps s Gravesem vyskočili z auta a běželi k nim.

Jeden z těch mužů byl Wrightův šofér George. Něco si pro sebe hučel. Vedle něho stál Wright, elegantně oblečen v šatech anglického střihu.

Graves řekl: „Můžou se otočit,“ a podíval se na Phelpse, jehož obličej triumfálně zářil.

George se otočil a prohlížel si Gravese netečným pohledem. Pak se otočil Wright a tentokrát zíral Graves.

„Tohle není John Wright,“ řekl.

„Cože?“ zeptal se Phelps.

„Tohohle člověka jsem v životě neviděl,“ odpověděl Graves. „To není Wright.“

„Prohledali jsme ho,“ řekl jeden ze skupiny 702, „a našli jsme osobní průkaz –“

„Jděte mi k šípku s osobními průkazy,“ řekl Graves. „Tohle není John Wright.“

Muž v anglickém obleku se zazubil.

„Tak kdo to k čertu je?“ řekl Phelps.

„To je to poslední, co teď potřebujeme vědět,“ řekl Graves.

Rozběhl se k vozu.

Hodina 3

San Diego: 2 hodiny odpoledne pacifického času

„Jen klid,“ řekl Phelps a snažil se chytit za držadlo u dveří. Graves odbočil z avenue B na Třetí ulici tak prudce, až pneumatiky zasvištěly. „Kristepane!“

„Sám jsi to říkal,“ řekl Graves. „Milión lidí.“

„Ale vždyť ho máme, víme, o co jde, víme, na čem to závisí –“

„Ale možná, že to nedokážeme zastavit,“ řekl Graves.

„Zastavit? O čem to mluvíš?“

Graves se řítil po Třetí ulici a kličkoval mezi ostatními vozy. Na jedné křižovatce projel na červenou. V Phelpsovi jen zabublalo.

„Wright má před námi náskok,“ řekl Graves. „V tom hangáru na letišti si s někým prohodil šaty a toho dotyčného poslal v limuzíně do San Diega. Sám odjel ve stěhovacím voze.“

„Jestli ovšem víš, kde je –“

„Vím, kde je,“ řekl Graves. „Ale možná že už bude pozdě na to, abychom ho zastavili.“

„Jak by mohlo být pozdě?“ zeptal se Phelps.

Na to mu Graves neodpověděl. Řítil se směrem k okraji města, až pneumatiky úpěly, a najednou vjel v protisměru do ulice Alameda. Ostatní řidiči na něho zuřivě troubili. Zastavil na nesprávné straně, v opačném směru a přímo před požárním hydrantem.

Phelps už neprotestoval. Neměl na to čas. Graves vyskočil z vozu a letěl přes ulici k budově, která stála naproti novému bytu Wrighta. Před Wrightovým bytem stál stěhovací vůz.

Všichni muži v místnosti se tísnili kolem kamer a dalekohledů u okna. Graves vpadl dovnitř a křikl: „Je tam Wright?“

„Nevím,“ odpověděl mu někdo. „Slyšeli jsme, že už ho zatkli, ale jeden tam naproti vypadá jako –“

„Podívám se sám.“

Graves se sklonil k dalekohledu. Stačilo pár okamžiků, aby se potvrdily jeho nejhorší obavy. Wright byl uvnitř a právě si oblékal gumový potápěčský oblek. Gumové smyčky si přetahoval přes kotníky, přes zápěstí, kolem pasu a kolem krku. Už je to jasné! Ty pásky – je jich šest – jistí švy jeho obleku, aby se do nich nedostal plyn. Pozoroval Wrighta, jak si nasadil masku na obličej a otočil záklopkou na malém žlutém kyslíkovém přístroji. Ostatní muži z místnosti odešli.

„Co to dělá?“ zeptal se Phelps, který Wrighta pozoroval druhým dalekohledem.

Graves se rozhlížel po místnosti v protější budově. Ty čtyři dřevěné kozy stály na svých místech. Napříč přes ně ležely dva válce, každý asi dva a půl metru dlouhý. Jeden byl natřen žlutě, druhý černě. Po stranách na nich byla šablonou psaná písmena.

V této chvíli Wright právě spojoval hadice vedoucí od oněch válců k centrální spojce ve tvaru T, která byla jediným společným vyústěním. Když to dokončil, věnoval se dalšímu zařízení v místnosti.

„Tak to bychom měli.“

Phelps se ozval: „Jdeme ho zatknout.“

„To má být vtip?“ řekl Graves.

„V žádném případě,“ odpověděl Phelps. „Víme, že tam je, viděli jsme, jak spojil ty hadice, takže teď může –“

Zarazil se a vytřeštil oči.

„Ano, přesně tak,“ řekl Graves.

„To je hrůza!“

„To není hrůza, to je fakt,“ řekl Graves. „Není možné vniknout do té místnosti tak rychle, abychom ho zajistili dřív, než otevře záklopky a pustí plyn.“

„A kdybychom se dovnitř prostříleli –“

„Riskujeme poškození těch tanků.“

„Přece tu nezůstaneme sedět se založenýma rukama!“ křičel Phelps.

Graves si zapálil cigaretu. „Momentálně se asi těžko dá dělat něco jiného.“

Phelps se posadil vedle dalekohledu. Obličej měl stažený, po nedávném triumfu ani stopy. „Máš ještě cigaretu?“ zeptal se. Graves mu jednu podal a šel telefonovat.

„Morrison.“

„Tady Graves. Našli jsme vám ty vaše láhve.“

„Ihned nám podejte –“

„Máte je v San Diegu, ulice Alameda.“

„V San Diegu!“

„Pošlete mi okamžitě pár lidí z chemického sboru námořnictva. Je mi jedno, kde a jak je budete shánět a co na to budete muset vyplňovat, ale musím je tu mít za hodinu. Zařiďte, aby alespoň někteří měli protiplynové obleky. A přinejmenším jeden z nich musí být machr na ten binární plyn.“

Graves mu ještě nadiktoval adresu a pak zavěsil. Podíval se na Phelpse, který seděl naproti v rohu místnosti.

„Uvědomil o tom někdo prezidenta?“

„Koho?“

„Prezidenta Spojených států,“ upřesnil Graves.

„To předpokládám.“

„Raději nic nepředpokládejme,“ řekl Graves. „Tamhle je druhý telefon.“ Ukázal na přístroj vedle Phelpse.

Graves už vytáčel další čísla.

„Jak se k němu dostanu?“ zeptal se Phelps bezbarvým hlasem.

„Zkus se ohánět ministerstvem,“ navrhl Graves a otočil se.

„Kancelář doktora Nordmanna.“

„Tady Graves z ministerstva zahraničí. Potřebuji mluvit s doktorem Nordmannem.“

„Doktor Nordmann odešel na poradu a dosud se nevrátil.“

„Kdy přijde?“

„Zřejmě dost pozdě. V půl třetí má schůzi vedení fakulty, na které se budou projednávat aspirantury, pak –“

„Sežeňte ho,“ přerušil ji Graves, „a vyřiďte mu, ať mě okamžitě zavolá. Řekněte mu, že se jedná o Binární 75 a 76. Napište si moje číslo.“ Nadiktoval je sekretářce.

Když zavěsil, slyšel, jak u okna někdo říká: „Podívejte se, co to tam dělá.“ Graves se podíval do dalekohledu. Viděl, že si Wright sundal gumový oblek a že na podlahu, na stěny a na strop místnosti připevňuje dráty. Všechny je zapojil centrálně do jakési kovové krabice, která se rozměrem podobala krabici na boty.

„Co to zas má za krabici?“ zeptal se Graves.

V rohu místnosti telefonoval Phelps. „Ano, je to tak… půl tuny nervového plynu… to říkám naprosto vážně…“

Graves pozoroval Wrighta, jak k záklopkám na obou ocelových lahvích připevňuje dvě malá mechanická zařízení. Od nich pak vedl další dráty ke krabici. Nakonec instaloval na vršek krabice ještě další kovový předmět a připojil další dráty.

Pak se podíval na hodinky.

„Někdo se k němu přece musí dostat!“ říkal právě Phelps. „Vím, že to je strašně těžké, ale –“

„Kolik je hodin?“ zeptal se Graves.

„Za pět minut tři čtvrtě na tři.“

„Tomu plynu se říká ZV,“ pokračoval Phelps. „Dnes brzy ráno byla ukradena dodávka v Utahu. Možná že už o tom ví…

Podívejte se, mně je srdečně jedno, že vy o tom nic nevíte. On… Ano, přímo tady…“

Někdo u okna řekl: „Ten člověk je blázen.“

„To určitě,“ souhlasil Graves. „Člověk musí být blázen, když chce zničit milión lidí a celou politickou stranu. Ale vlastně můžeme mluvit o štěstí.“

„O štěstí?“

„Prosím vás, ať mu to určitě vyřídí!“ říkal Phelps.

„Ano, můžeme,“ opakoval Graves. „Tyhle vojenské dodávky se přesunují už řadu let. Každý, kdo má trochu peněz, trochu víc než piliny v hlavě a nějaký šroubovák po ruce si z nich může něco ukrást. Jen si vzpomeňte: Richard Speck oddělal osm ošetřovatelek a to byl bez kvalifikace. Charles Whitman byl vynikající střelec, takže dokázal oddělat sedmnáct lidí. John Wright je nesmírně inteligentní a ohromně bohatý. Ten si troufá na milión lidí a jednoho prezidenta Spojených států. Díky naší armádě má velikou naději, že se mu to povede.“

„Nechápu, proč obviňujete armádu.“

„Vážně nechápete?“ zeptal se Graves. Pomocí dalekohledu pozoroval protější byt. Napětí už ho zmohlo natolik, že se mu dělaly kruhy před očima. Zaklel. Wright se zřejmě zabýval úpravou těch dvou kovových krabic uprostřed podlahy. Dlouho je všelijak seřizoval.

Graves nedovedl odhadnout, co tím sleduje. Je to kontrolní nebo poplachový systém – to je jisté. Pokud to je kontrolní systém, musí mít proud. Elektrický proud! Graves neodtrhl oči od dalekohledu, ale v hlavě se mu rodila myšlenka – možnost, jak vyřadit systém, který Wright tak pečlivě montuje. Je naděje, nepatrná naděje…

„Udělej to,“ šeptal si a nespouštěl oči z Wrighta. „Udělej to, udělej…“

„Co udělej?“ zeptal se Phelps, který už dotelefonoval.

Graves neodpověděl. Wright u krabic skončil. Natočil několik ciferníků a tu a tam ještě něco poopravil. Pak vzal do ruky hlavní zástrčku.

„On to snad udělá!“ řekl Graves.

Wright zasunul zástrčku do zásuvky. Bez rozmýšlení a naprosto jasně zasunul zástrčku do zásuvky.

„Udělal to!“

„Co udělal?“ vyjel Phelps tentokrát už rozzlobeně.

„Zapojil to zařízení do sítě v bytu.“

„A co má být?“

„To je chyba,“ řekl Graves. „Měl to zapnout na baterie.“

„Proč?“

„Protože elektřina se v tom bytě dá vypnout, aniž tam někdo půjde,“ řekl Graves.

„Aha,“ řekl Phelps. Pak se usmál: „Tobě to zapaluje.“

Graves na to neodpověděl. Jeho mysl běžela na nejvyšší obrátky. Poprvé v průběhu celé akce se mu zdálo, že je závod vyrovnaný nebo že je dokonce pár metrů před Wrightem. Byl to skvělý pocit.

„Kolik je hodin?“

„Za devět minut tři.“

Pokračovali v pozorování. Wright najednou udělal něco nevysvětlitelného. Vedle těch dvou kovových krabic položil třetí, menší a bílou. Zavřel v bytě všechna okna a lepicí páskou utěsnil všechny spáry a panty.

Pak odešel.

„Co to má znamenat?“ zeptal se někdo.

„Nevím,“ řekl Graves. „Ale vím, jak to můžeme zjistit.“

Hodina 2

San Diego: 3 hodiny odpoledne pacifického času

Wright vyšel z dvorany luxusního činžáku, v němž bydlel, v šedém obleku. Přes ruku měl přehozený plášť do deště. Graves na něho čekal se dvěma ozbrojenými federálními policisty.

Wrighta to zřejmě nepřekvapilo. Usmál se a řekl: „Jak se vašemu synovi líbil dárek, pane Gravesi?“

Než mohl Graves odpovědět, jeden z policistů se vrhl k Wrightovi, otočil ho a štěkal na něj: „Postavte se ke zdi, ruce od sebe, nehýbejte se a nic se vám nestane.“

„Ale pánové,“ ohradil se Wright uraženě. Přes rameno se podíval na Gravese. „Tohle myslím není nutné. Pan Graves ví moc dobře, co hledá.“

„Samozřejmě,“ řekl Graves. Povšiml si mezitím pláště do deště. V srpnu v San Diegu plášť do deště nikdo nenosil. Hodil se sem asi jako bible do nevěstince. „Rád bych věděl, kdy to letí.“

„Dnes je jediný spoj,“ odpověděl Wright „Přesedá se v Miami. Odlet ze San Diega ve čtyři třicet“

Policista vytáhl Wrightovi náprsní tašku a podal ji Gravesovi. Byla v ní letenka San Diego, Los Angeles, Miami, Montegi Bay na Jamaice. Zněla na jméno A. Johnson.

„Už se mohu otočit?“ zeptal se Wright

„Ticho!“ okřikl ho policista.

„Nechte ho, ať se otočí,“ řekl Graves.

Wright se otočil a otíral si z ruky omítku. Znovu se usmál na Gravese. „Jste na tahu.“ Gravese zamrazilo. Ten úsměv i sklon hlavy svědčily, že mluví se šílencem. Prozradil ho pohled očí.

Wright se zřejmě upřímně bavil, počínal si jako úspěšný šachista, který provokuje slabšího spoluhráče. Tohle ale bylo něco jiného než šachy, hrálo se jinými figurami.

Smrt nastane za 1,7 minuty, napadlo Gravese a v duchu viděl obraz toho vězně, jak se kroutil a svíjel na podlaze, teklo mu z nosu a zvracel.

Graves si uvědomil, že nedokázal svého protivníka správně odhadnout Wright je duševně chorý. Je schopen udělat cokoli. Gravesovi se z toho roztřásl žaludek.

Všichni tři teď seděli v hale okázale vybaveného činžovního domu. Byla to jedna z těch hal, které se snaží napodobit hotely v Miami, ty s nejvulgárnějším vkusem. Stály tu umělé palmy v květináčích z umělé hmoty a napodobený nábytek ve stylu Ludvíka XIV., který byl přišroubovaný k imitaci mramorové podlahy, aby ho někdo neukradl. Za jiných okolností by vyumělkovanost zařízení Gravese otrávila, ale teď se jaksi zdála být na místě. Ta místnost mimoděk naznačovala, že faleš je přijatelná, někdy dokonce snesitelnější než pravda.

Graves seděl na židli proti Wrightovi. Policista seděl úhlopříčně, tváří k nim a jedinému východu. Zbraň měl položenou na kolenou.

Wright se podíval na policistu a na jeho zbraň. „Tak takhle to je,“ řekl a usmál se. Zase tak nepříčetně.

„Jak to myslíte?“ zeptal se Graves.

„Matu vám stopu?“

„Samozřejmě. To je váš cíl.“

„Pochybuji, že jsem vás opravdu zmátl,“ konstatoval Wright. „Vedl jste si skvěle, pane Gravesi. Můžu vám říkat Johne?“

Choval se blahosklonně, ale Graves jen pokrčil rameny. Podíval se na hodinky: 3.05.

„Výborně,“ pokračoval Wright. „Už celý měsíc, možná i déle, mám pocit, Johne, že jste protivník, který za něco stojí. Nevěřil byste, jak to člověka povzbudí.“

„Povzbudí?“

„Já dělám rád věci pořádně,“ pokračoval Wright. Vytáhl ze svého ocelového pouzdra tenký doutník a zapálil si ho. „S jistou elegancí a finesou. V takové situaci potřebuje člověk pořádného protivníka. Byl jsem skálopevně přesvědčen, že tím protivníkem jste vy, Johne.“ Wright si povzdechl. „Mám ovšem ještě jednoho protivníka,“ řekl. „Ten nemá důvtipu, elegance a vystupování ani co by se za nehet vešlo. Nejsmutnější na tom je, že se považuje za státníka.“

„To mluvíte o prezidentovi?“

„Já o něm uvažuji spíš jako o člověku, který celá léta seděl na střídačce,“ odpověděl Wright. „A proč zahříval střídačku? Přemýšlel jste někdy o tom? Odpověď je jednoduchá – protože neuměl dobře hrát. Byl nejapný. Neschopný. Je žabař a pitomec.“

„To jsou silná slova.“

„Pro jeho politiku neznám výstižnější.“

„Myslíte na Čínu?“

„Kdybych se vás před deseti lety zeptal na jméno amerického prezidenta, který s největší pravděpodobností zavede kontrolu cen a mezd, uskuteční sociální reformu a naváže diplomatické styky s Čínou, byl byste pomyslel na tohohle člověka? To je šílenství, co on dělá.“

„A co děláte vy?“

„Někdo ho zastavit musí,“ odpověděl Wright. „To je jasné.“

„Nervový plyn není ta nejdemokratičtější metoda.“ Graves mu hleděl přímo do očí. „Co je v těch krabicích uprostřed pokoje nahoře?“

Wright se usmál. „Konec politických úvah, co?“ zatáhl z doutníku a vyfoukl lehký kouř. „Jak myslíte, přikročme k věci.“ Vtom ho něco napadlo. „Počkejte, já vám něco řeknu, ale jak zjistíte, že říkám pravdu?“

„To nechte na mně.“

„Jak myslíte. V místnosti jsou dohromady tři krabice, jak jste si jistě povšiml ze své pozorovatelny, kterou máte přímo naproti. Musel jsem si opatřit prodlužovačku, abych mohl krabice umístit na dohled u okna.“

„To bylo od vás ohleduplné.“

„Doufal jsem, že to patřičně oceníte,“ řekl Wright. „V první krabici jsou spínací hodiny. Ty ovládají velmi složitý systém postupného zapojování zařízení, které je instalováno v místnosti.“

Graves si vytáhl cigaretu. Když si ji zapaloval, nepatrně se mu chvěly ruce. Doufal, že si toho Wright nevšimne, což ovšem bylo bláhové přání. Wright to okamžitě postřehl.

Nedal na sobě nic znát a pokračoval: „Ve druhé krabici je senzor překážek a vibrací. Po celé místnosti jsou rozmístěny kontakty – na dveřích, na podlaze i na stěnách. Jakákoli zvýšená vibrace – například přejde-li někdo po podlaze pokoje – způsobí vypuštění plynu. Čidlo je tovární výrobek. Koupil jsem ho minulý týden.“ Usmál se. „Vlastně mi ho koupil jeden přítel, abyste o tom nevěděl.“

„A ta třetí krabice?“

„Třetí je ta bílá vedle nich. To je baterie. Nakonec jsme se rozhodli, že nebudeme spoléhat na elektřinu z veřejné sítě. Mohl byste nás na dálku odpojit“

Graves měl dojem, že se propadá sto sáhů pod zem a nejspíš to na něm bylo vidět, protože Wright se dal do smíchu. „Vidím, že jste to měli v úmyslu!“ Zavrtěl hlavou. „Kdepak. To by bylo snadné. Moc snadné. Tak hloupou chybu bych neudělal.“

„Kolik má ta baterie voltů?“ vyjel na něj Graves, aby znovu ovládl situaci.

„To je inteligentní otázka,“ pochvaloval si Wright. „Mám sto chutí zalhat, ale neudělám to. Je dvanáctivoltová.“

„A kolik ampérů?“

„Nemám tušení.“

„To vás nezajímá?“

„Ampérů má, kolik potřebuje.“

„Na co?“

Wright se usmál. „Přece si nemyslíte, že to všechno vyklopím a předložím vám to na stříbrné míse rovnou pod nos.“

„Víte, že si to myslím?“

„To jste tedy hrozně naivní. Jak ze mě chcete tu informaci dostat?“ Podíval se na hodinky. „Nezbývá nám mnoho času, a i když jsem přesvědčen, že jste mistr v mučení, mně jazyk nerozvážete. Určitě ne dost rychle.“

„Proč jste zavřel všechna okna?“

Wright se usmál. „Skvělé! Čekal jsem, jestli si toho všimnete. Já jsem je dokonce přelepil lepicí páskou.“

„I toho jsem si všiml.“

„Zavřel jsem všechna okna,“ opakoval Wright, „protože zařízení umístěná uvnitř předvídá jistou akci, kterou podniknete.“

„Jistou akci, kterou já podniknu?“

„Ano.“

„Nemluvte v hádankách!“

„Já si to můžu dovolit“

„Na co tam máte ten počítač impulsů?“

„Je to zajímavý problém, ovšem daleko zajímavější jsou ty výbušniny.“

Graves se snažil nehnout ani brvou, ale nepodařilo se mu to.

„A vida!“ zvolal Wright „Vy nevíte o těch výbušninách! Dnes ráno bylo uloupeno deset kilo plastických trhavin – tuším, že se jim říká sloučenina C. Přepadli na dálnici nákladní auto. Překvapuje mě, že o tom dosud nevíte.“

Graves se začínal potit. Ovládl se a neotřel si čelo. Opřel se do židle a snažil se zachovat klid.

„Jste nějak nervózní,“ poznamenal Wright.

„Dělá mi to starosti.“

„Není třeba se znervózňovat,“ řekl Wright. „Mohu vás ujistit rovnou, že se živ do toho pokoje nedostanete. Nedoporučuji vám to zkoušet.“

„Vám to zřejmě starosti nedělá.“

„Ne, vůbec ne.“ Pootočil doutníkem v ústech, vyndal jej a pozoroval hořící konec.

,“My vás ovšem můžeme zadržet.“

„Myslíte tím, že mi nedovolíte odjet ze San Diega?“

„Ano.“

„To mě nepřekvapuje.“

„Vám je to jedno?“

„Celkem vzato – je.“

„Ale vždyť zahynete,“ řekl Graves.

„Zahyne spousta lidí,“ odpověděl Wright a oči mu náhle zaplály nepříčetným leskem. „Možná že jste si uvědomil, jaké máme ideální povětrnostní podmínky. Nad městem se drží inverze. Plyn, který se uvolní, se potáhne k západu přes celé město – a tam se zachytí. Co víte o meteorologii?“

„Skoro nic.“

„Víte, s chemickými látkami je potíž. Vyrábí je vojsko, ale přitom se pro vojenské účely nijak zvlášť nehodí. Svou podstatou jsou nejvhodnější v situacích, kde dochází ke koncentraci obyvatelstva. To jest civilního obyvatelstva. V takovém případě se takříkajíc určitě trefíte do černého.“

Když mluvil, v očích mu doslova jiskřilo. „Je ironií osudu,“ pokračoval, „že život v moderních městech zvyšuje účinnost těchto zbraní. Představte si, že takové město – například San Diego – leží pod obrovským poklopem z plastické hmoty. To je ta inverzní vrstva. Pokrývá celou oblast, zachycuje všechny zplodiny z automobilových výfuků a všechny exhalace, které tak znečišťují ve městech vzduch. Tahle vrstva zadrží každý plyn – eventuálně, jako v případě ZV, i aerosol.“

Graves luskl prsty. „Ty čisticí prostředky!“

„Ano, máte postřeh!“ řekl Wright. „Dal jsem opatřit detergenty pro případ, že by v hangáru došlo k nějaké nehodě. Musel jsem si zajistit, jak zneškodnit olej. Detergenty jsou určitě nejlepší způsob. Naštěstí k žádnému maléru nedošlo,“ dodal. „Všechno proběhlo hladce.“

V tu chvíli strčil do dveří hlavu Phelps. „Přišel Nordmann.“

„Výborně,“ řekl Graves.

„Dobrý nápad,“ pochvaloval si Wright. „Nordmann je skvělý člověk. Po pravdě řečeno, byl to jeho článek – velmi podrobný a s vědeckou dokumentací – který mi vnukl nápad, že ze všeho nejlepší je ukrást nějaký plyn.“

Znovu se mu tak divně zalesklo v očích. Graves cítil, že už neovládne svůj hněv. Z ničeho nic vstal a řekl jednomu policistovi: „Nikam ho nepouštějte.“

„Dokud nedokouřím, ani bych nikam nešel,“ řekl Wright.

Graves vyšel z haly.

Venku na chodníku stál Nordmann a Phelps. Hovořili spolu a dívali se vzhůru.

Graves poznamenal: „Tam nahoře je ten plyn. Je proti tomu nějaké antidotum?“

„Proti ZV? Nic moc účinného.“

„Ale něco tedy je?“

„Je jakási teoretická možnost ochrany. Pokud je někdo vystaven mírné dávce, je možné vstříknout mu jisté chemikálie, které zarazí účinek plynu.“

„Můžete ty chemikálie opatřit?“

„Samozřejmě, ovšem ne tolik, aby zachránily –“

„Sežeňte, co se dá,“ skočil mu do řeči Graves. „Okamžitě.“ Obrátil se na Phelpse. „Uvědom místní policii. Nařiď evakuaci tohohle bloku a dej ho policejně uzavřít. Dej uzavřít i obě vedlejší ulice. A uzavřít znamená, že neproklouzne ani myš.“ Odmlčel se. „Jak je to s prezidentem?“

„Během hodiny odjede.“

„Víš to jistě?“

„Předpokládám to.“

„Tak to ověř.“

Phelps hodil hlavou směrem k hale. „Zpívá?“

„Jen to, co chce,“ odpověděl Graves.

„Bože můj, to je kliďas!“

„A co sis myslel?“ zeptal se Graves a vrátil se dovnitř.

Tam mu hned padlo do oka, že policista kouří Wrightův doutník. Zpražil ho pohledem a policista doutník rychle uhasil.

„To je škoda, takový výborný doutník!“ povzdechl Wright. „Proč spolu nemůžeme vycházet jako přátelé?“

Graves se posadil. „Co jste v tom hangáru stříkal?“

„Stříkal?“

„Ano, stříkal. Našli jsme tam stříkací pistoli a několik plechovek barvy.“

„Aha!“

„Tak co to bylo?“

„Na tohle myslím nebudu odpovídat.“

„Co jste stříkal?“

„Zdá se, že zbytečně moc přemýšlíte,“ řekl Wright. „Je to únavné a skličující. Myslel jsem, že jste chytřejší.“ Následovala odmlka. „Něco vám řeknu.“

„Co?“ Graves se v té chvíli nenáviděl za to, jak dychtivě vyslovil tu otázku.

„Vypracoval jsem několikastupňový systém. Je to vlastně několik systémů, které se vzájemně prolínají. Jestliže jeden vypadne nebo je zneškodněn, převezme jeho roli jiný. Nesnažte se tomu porozumět, je to nad vaše síly. Řeknu vám ještě, že spoléhám na jeden systém zvenčí, který je naštěstí velmi spolehlivý.“

„Co je to?“

„Vy sám,“ odpověděl Wright. „Všechno bylo koncipováno – abych tak řekl – vzhledem k vám.“

Wrightův klid doháněl Gravese k zuřivosti. Kousal se do rtů, aby potlačil svůj hněv.

„Kolik je hodin?“ zeptal se Wright.

„Za dvacet minut čtyři,“ odpověděl policista.

„Díky. Máte ještě další otázky, Johne?“

„Už jen pár,“ řekl Graves. Zuřivost jím lomcovala do té míry, že ztrácel soudnost. Usilovně se snažil ovládnout

„Nejste ve své kůži, Johne,“ řekl Wright. „Opominul jste několik základních dotazů. Například – kdy ten plyn začne unikat?“

Graves na něj zíral a třásl se zlostí.

„Odpověď zní,“ pokračoval Wright „přesně v pět. V tu chvíli se plyn otevře. Začne se šířit předpokládaným směrem a do půl šesté se rozloží ve slušné koncentraci nad městem. To je zrovna dopravní špička, davy lidí na ulicích a tak. Ale počkejte, chtěl jsem myslím říct ještě něco jiného…“

Graves by byl toho chlapa roztrhl. Měl chuť rozbít mu obličej, přerazit nos, vyrazit zuby… Už se viděl, jak nad ním stojí a mlátí ho hlava nehlava.

„Kruci už jsem to měl na jazyku,“ řekl Wright „No co se dá dělat. Asi to nebylo nic důležitého,“ povzdechl si. „Pro dnešek už myslím bylo toho vyslýchání dost, nemám, co bych dodal.“

Graves na něho pořád ještě zíral. „Nedáváte nám na vybranou.“

Wright se usmál. „Říkáte tomu, tuším, ‚demoralizace nepřítele‘, nebo se mýlím?“

„Tak nějak to je.“

„Zajímavý pojem,“ poznamenal Wright „ale já už musím jít.“

S neuvěřitelnou rychlostí vyskočil ze židle a hnal se ke dveřím. Policista se přikrčil a namířil zbraň.

„Zadržte!“ vykřikl Graves a vyrazil mu pistoli z ruky. Policista se tvářil nechápavě. „Nesmíte ho zastřelit!“

Wright už byl za dveřmi. Tam stál další policista. Překvapením ani nehlesl, když ho Wright kopl kolenem do slabin. Zlomil se v půli. Wright letěl ke schodům vedoucím do suterénu.

„Snaží se dostat do garáže,“ křikl Graves, odstrčil druhého policistu směrem ke dveřím do suterénu a sám vyběhl ven.

Phelps právě organizoval federální i místní policisty, aby uzavřeli celou okolní oblast. „Wright utekl!“ vykřikl Graves a běžel zjistit, kde je výjezd z podzemní garáže.

„Kam?“

„Do garáže.“

„Může odtamtud ven?“

Všichni policisté vytrhli revolvery. Z garáže zazněl osamělý výstřel.

„Jak se to stalo?“ zeptal se Phelps.

Graves přejel pohledem policisty rozestavěné po výjezdové rampě z garáže. „Nezastřelte ho,“ řekl. „Ať se děje cokoliv, nezastřelte ho.“

Následovala chvíle naprostého ticha. Z vnitřku garáže nebylo slyšet vůbec nic.

„Žádám vysvětlení, co se stalo,“ řekl Phelps.

Graves naslouchal.

Nic.

Policisté se dívali jeden na druhého.

„Hej,“ křikl z garáže další policista. „Vyšel jiným východem!“

Graves si okamžitě uvědomil, že udělal chybu. Wright je příliš mazaný na to, aby se spoléhal na únik přes garáž. Ten má určitě jiný plán! Graves se rozběhl a všichni policisté s ním.

„Kam mohl jít?“

„Do vedlejší budovy přes ulici.“

Graves letěl dolů po nájezdu, přes garáž a k zadnímu východu. Po několika schodech vyběhl nahoru a otevřenými dveřmi se dostal do úzké uličky. Ta vedla k činžovním blokům naproti. Běžel ulicí, za ním ostatní policisté a zvuk jejich kroků se násobil ozvěnou.

Nikde nebylo nikoho vidět.

„Kam mohl jít?“

Graves zvedl ruku. Všichni se zastavili. Zaslechli zvuk motoru. Vycházel z garáže budovy ve vedlejším bloku.

„Kde je výjezd z té garáže?“

Graves se znovu dal do běhu. Výjezd musí vést na ulici. Doběhli do vedlejší ulice – úplně pusté, střežené na obou koncích a zablokované napříč postaveným policejním autem, kolem něhož se hemžila posádka.

Motor zvyšoval obrátky. Uviděli výjezd.

„Nestří –“

Wrigthova alfa vyrazila z garáže jako blesk. Policisté uskakovali na všechny strany, utíkali a pálili z pistolí.

Gravesovi se zatmělo před očima.

Zato alfa jela pořád dál. Prudce zabočila doprava a naletěla do zaparkovaného vozu. Ozvaly se další výstřely. Z postranních okének už byla jedna veliká pavučina, ale vůz jel pořád dál, převody drhly, ale pořád se ještě řítil vpřed.

Graves si uvědomil, že to měl Wright dobře vymyšleno. Nebýt toho, že mu zablokovali cestu, byl by se propletl mezi domy a zmizel. Překážku na ulici nečekal. Ostatně Graves sám zablokování nařídil z náhlého popudu v poslední chvíli.

Alfa rachotila po ulici.

„Nečekal, že mu zablokujeme cestu,“ řekl Graves. „Měl s tím počítat.“

„Komu ty vlastně straníš?“ zeptal se Phelps.

Na konci ulice čekali čtyři policisté u zaparkovaného policejního vozu. Když se k nim alfa přiblížila, poklesli na kolena a pistole drželi v natažených rukou.

„Nestřílet!“ ječel Graves.

Policisté spustili palbu. Pneumatiky na alfě explodovaly, přední sklo se vysypalo. Vůz se šmajdavě zapotácel, smýkl se ke straně a narazil na zaparkovaný vůz. Houkačka se bláznivě rozvřeštěla.

Graves doběhl k alfě a pokoušel se otevřít dveře. Byly zkroucené a nešlo to. Nahlédl dovnitř rozbitým předním sklem a uviděl Wrightův obličej, zkrvavenou cupaninu, jejíž rysy se nedaly rozeznat. Z krku v pravidelných intervalech tryskal pramen krve. Za chvíli se proměnil v prosáklou rudou skvrnu na Wrightově límečku.

Graves se odvrátil.

„Je mrtev?“ křičel Phelps ještě v běhu.

„Ano,“ řekl Graves. „Je mrtev.“

„Jak se ksakru vypíná ta houkačka?“ řekl Phelps.

Graves na něho vytřeštil oči a šel pryč.

Hodina 1

San Diego: 4 hodiny odpoledne pacifického času

Byl v naprostém šoku. Všechny alternativy, všechny možnosti i pravděpodobnosti probral, ale s tímhle nepočítal. Nepočítal, že Wright zemře.

Graves kráčel pomalu zpátky ulicí a snažil se urovnat myšlenky v hlavě. Co teď?

Přistoupil k němu Nordmann: „To je čára přes rozpočet!“

„Katastrofální,“ souhlasil Graves.

Nordmann se podíval na zničený vůz, k němuž se nahrnuli policisté. „Ale víme aspoň jedno,“ poznamenal.

„Co víme?“

„Máme důkaz, že udělal chybu.“

„To nám hodně pomůže,“ řekl Graves.

„Ano,“ prohlásil Nordmann svým klidným logickým tónem. „Byl schopen udělat chybu.“

Graves pokýval hlavou a zamířil k budově, v níž byla sledovací skupina. Přemýšlel o tom, co řekl Nordmann. A čím víc o tom přemýšlel, tím rychleji se mu vracela sebedůvěra. Nordmann má pravdu.

Wright udělal chybu. Na tom se dá stavět.

Jeden z jeho pomocníků vyběhl z budovy a mával Wrightovou letenkou. „Pane Gravesi,“ volal. „Bůhví, co se vlastně děje. Zkontrolovali jsme tuhle letenku. Včera byla rezervace zrušena.“

Bože, chraň mě před těmihle pitomci, modlil se v duchu Graves. „To je jasné.“

„Jasné?“

„Podívejte se,“ začal Graves. „Měl v úmyslu dát se chytit a měl také naplánovaný útěk. Pokud ovšem bychom mohli zjistit jeho rezervaci, daleko by se nedostal, nemyslíte?“

„To asi ne…“

„Pokračujte v kontrole rezervací. Obraťte se taky na Los Angeles. Určitě zjistíte, že měl rezervaci ještě někde jinde.“

Připojil se k nim Phelps. „Přijeli s analyzátorem.“

„Výborně.“ Graves přešel přes ulici k budově, kde měl Wright byt. Phelps ho mlčky následoval.

Za chvíli se zeptal: „Doufám, že víš, do čeho jdeš?“

Graves mu neodpověděl. Nevěděl, do čeho jde. Znal Wrightův záměr jen v hrubých obrysech. Wright si z něho udělal jednu součástku ve svém soukolí, a proto je třeba, aby z toho vypadl – aby se vyřadil – aby neudělal to, co se od něho očekává.

Aby to neudělal, musí dešifrovat co největší počet stupňů Wrightova vícestupňového mechanismu. Je to jediná cesta jak zjistit, jakým způsobem se má podílet na řadě úkonů, které v konečné fázi mají otevřít záklopku plynu.

Analyzátor byl prvním krokem k odhalení té závislosti.

Graves stál před dveřmi Wrightova bytu. Vedle něho stál Lewis a v ruce držel předmět, který připomínal pistoli. Ta byla připojena na jakýsi vak se stupnicí, který měl Lewis přes rameno. Namířil přístroj na dveře a objel jím všechny štěrbiny a skuliny.

Na druhé straně chodby pozoroval jejich počínání hlouček osob, mezi nimi i Phelps. Graves si přál, aby se ke dveřím nikdo zbytečně nepřibližoval a neuvedl tak náhodně v činnost detektor vibrace. Neměl tušení, jak citlivě je nastaven, a nechtěl hazardovat.

Za chvilku Lewis svůj přístroj odložil. „Hurá,“ zvolal.

„Zjistil jste to?“

„Jo,“ odpověděl. „Vysoký obsah dusíku a kyslíku se stopami fosforu.“

„Což znamená?“

„Plastická trhavina a hodně blízko.“

„U dveří?“

„Pravděpodobně je hned za nimi na druhé straně.“

Graves se zeptal: „Je možné, že vaše informace není správná?“

„Analyzátor se nikdy nemýlí,“ odpověděl Lewis. „Zjistil jsem unikání kysličníku dusíku, a to jsou výbušniny. Na to se můžete spolehnout.“

„Dobrá,“ řekl Graves. Odstoupil od dveří. Musí tomu analyzátoru věřit. Byl původně vyroben pro Vietnam a pak přizpůsoben pro potřeby celníků, pro hledání pašovaného zboží a tak podobně. Vynikal neuvěřitelnou citlivostí a byl prý naprosto spolehlivý. Jestliže tenhle analyzátor zjistil, že za dveřmi je výbušnina, musí tomu věřit. Došel až k Phelpsovi na druhé straně chodby.

„Co je?“

„Hned za dveřmi je nějaká výbušnina.“

„To to pěkně začíná,“ řekl Phelps. „Co uděláme?“

„Musíme si znovu důkladně prohlédnout ten byt,“ odpověděl Graves. Podíval se na hodinky.

„Čtyři deset,“ řekl Phelps. „Kdypak říkal tvůj přítel, že to spustí?“

„V pět,“ odpověděl Graves.

„Doufám, že víš, co děláš,“ opakoval Phelps.

Graves si povzdychl. Jestlipak Phelpsovi někdy dojde, že v tom není hlavní problém. Důležité bylo odhalit, co Wright předpokládal, že udělá – a neudělat to.

V protějším domě, v místnosti odkud bylo vidět do oken Wrightova bytu a kde byla umístěna sledovací skupina, zastihl doktora Nordmanna. Nordmann přinesl plnou krabici lékařských potřeb – stříkačky, jehly, láhve s roztoky. Tvářil se zachmuřeně. „Víc se za tu chvíli nedalo sehnat.“

„Zabere to?“

„Je to běžná terapie,“ odpověděl Nordmann. „Ale je toho málo. Tohle množství stačí pro dva tři lidi, pro víc ne.“

„V tom případě musíme zajistit, aby to nebylo potřeba.“

Nordmann se sotva znatelně usmál. „To určitě. Protože antidotum může podat jedině osoba živá a při smyslech.“

„Je to složité?“

„Dost komplikované,“ odpověděl Nordmann. „Jsou to dvě různé chemikálie, atropin a parladoxim, a musejí se smísit v určitém poměru.“

Graves povzdychl. „Takže protilátka je taky binární.“

„V jistém smyslu ano. Každá z těch chemikálií paralyzuje jiný účinek toho plynu. Jedna působí na periferní nervovou soustavu, druhá na centrální. Obě chemikálie jsou samy o sobě nebezpečné, což činí celý problém ještě komplikovanější.“

„Znamená to, že vymetáte čerta ďáblem?“

„Do jisté míry,“ řekl Nordmann.

Oba muži stáli u okna a dívali se do bytu naproti. Phelps byl v rohu a mluvil do policejní vysílačky: „Jste na místě?“

Ozvalo se praskavé: „Jsme na místě.“

„Dobrá.“ Phelps vypnul vysílačku. „U dveří Wrightova bytu máme dva policisty.“

„V pořádku,“ řekl Graves. „Hlavně ať se nepřibližují zbytečně blízko.“

„Řekl jsem, že mají být tři metry ode dveří.“

„To by mělo stačit“

V chodbě před Wrightovým bytem stáli opřeni o stěnu policisté Martin a Jencks z policejního ředitelství v San Diegu a civěli na zavřené dveře.

„Víš, o co jde?“ zeptal se Jencks.

„Nemám ani páru,“ řekl Martin.

„Říkali, že nemáme chodit blízko k těm dveřím.“

„To říkali.“

„Nevíš proč?“

„Nemám šajn,“ odpověděl Martin. Vytáhl cigaretu. „Máš sirky?“

„Možná že by se tu nemělo kouřit…“

„A kdo to má vědět?“ řekl Martin.

Jencks mu podal sirky.

Graves stál s Nordmannem v místnosti sledovací skupiny na protější straně ulice.

„Wright umístil za dveřmi nástrahu?“

„Velmi důmyslně,“ odpověděl Graves. „Něco mi naznačil, ale jsem přesvědčen, že mi zdaleka neřekl všechno.“

„A ta věc spustí v pět?“

„Ano.“

„To je odteďka za pětačtyřicet minut“ řekl Nordmann. „Pošle sem námořnictvo někoho v ochranném obleku? S ochranným oblekem se dá vejít dovnitř.“

„Dovnitř se nikdo nedostane,“ řekl Graves. „Wright spojil místnost elektrickým okruhem s výbušninami. Proto jsme dali ke dveřím stráže.“

Nordmann se zašklebil. „S výbušninami?“

„Je toho tam deset kilo.“

Na televizní obrazovce v rohu místnosti se objevilo republikánské shromáždění. Nějaký hlas monotónně opakoval: „Pane předsedo… pane předsedo, žádáme o slovo… pane předsedo.. Bylo slyšet hlasité bušení kladívkem.

„Zavřete ten krám,“ řekl Graves. Někdo televizi vypnul.

U okna supěli námahou dva muži, jak se snažili zvednout na trojnožku obrovskou čočku dalekohledu. Přišroubovali ji na místo a usadili. „Hotovo, pane Gravesi.“

„Díky.“ Graves šel k oknu.

„Co to máte?“ zeptal se Nordmann.

„Patnáctsetmilimetrový teleobjektiv,“ řekl Graves. „Největší zvětšení, jaké můžeme mít.“

Sklonil se nad obrovskou čočkou. Všechno bylo tolikrát zvětšené, že v první chvíli nevěděl, na co se vlastně dívá. Pootočil jemně profilovaným knoflíkem, čočka se posunula a už viděl, že má zaostřeno na prasklinu v podlaze. Posunoval se po podlaze směrem ke krabicím. Natočil objektiv trochu vzhůru a detailně si prohlížel každou krabici zvlášť.

„Podívejte se na tohle,“ řekl a odstoupil od dalekohledu.

Nordmann zašilhal do čočky. „Tři krabice postavené na sobě,“ řekl. „Není mi moc jasné…“

„Mně taky ne.“ Graves zkřížil ruce na prsou a koukal z okna. Pokoušel se uvažovat logicky, ale vůbec se mu to nedařilo. I když se té myšlence bránil, Wrightova smrt ho vyvedla z míry.

A ten systém vypadal tak komplikovaně! Je vícestupňový, jsou tam několikerý spínací hodiny, detektory vibrace, výbušniny… Rozbolela ho hlava. Kdo se v tom má k čertu vyznat?

„Pojďte na to odzadu,“ řekl Nordmann. „Co je nejdůležitějším prvkem v tom systému?“

„Ten plyn.“

„Jak je zajištěn?“

„Na lahvích jsou záklopky se vzpružinou. Dají se otevřít pomocí solenoidu.“

„A na tom zařízení jsou patrně nějaké spínací hodiny.“

„To se dá předpokládat.“

„Je to zapnuté na baterii nebo do sítě?“

„Těžko říct. Wright jednu z těch krabic zapnul do sítě. Ale mechanismus, který zajišťuje ty láhve, je asi zapojen na baterie.“

Nordmann pokyvoval hlavou. „Musíme s tím počítat“ řekl. „Je to ústřední prvek Wrightova systému, jistě se nespoléhal na nějaký vnější zdroj. Ale co to tedy zapojil do sítě?“

„Nevím.“

„Detektor vibrací?“

„Možná,“ řekl Graves. Podíval se na hodinky. Bylo 4.20. Nejvyšší čas začít něco dělat. Jaký tah od něho Wright očekával? Výsledky psychologického testu měl v kapse. Vytáhl je a podíval se na pár řádek závěru.

POKUD JDE O DEFEKTY NEBO SKRYTÉ VADY JEHO

OSOBNOSTI, JE TO JEHO IMPULSÍVNOST A SNAHA

CO NEJRYCHLEJI UKONČIT TESTOVOU SITUACI.

Teď ovšem nemá na vybranou. Musí něco udělat a musí to být rychle.

„Víte,“ začal Nordmann váhavě a bylo na něm vidět že usilovně přemýšlí, „většina zařízení v té místnosti má obranný charakter. Má zamezit přístup lidí až do chvíle, kdy začne unikat plyn. Ovšem zdá se mi, že počítal s tím, že některé z těch obranných systémů budou vyřazeny.“

„Určitě,“ souhlasil Graves. „Rozhodně se musíme o něco pokusit“

„Začneme elektrikou, co říkáte?“ zeptal se Nordmann.

Graves kývl na souhlas. Podíval se na Phelpse, který seděl v koutě a doslova si kousal nehty. Graves poslal Lewise, aby v protějším domě vypnul pojistky Wrightova bytu. Trvalo to čtyři minuty. Graves neustále sledoval místnost obrovským dalekohledem. Zpozoroval, že v krabici s detektorem vibrací zhasla žárovka optické signalizace.

„To není špatný začátek,“ poznamenal Nordmann. „Část systému jsme vyřadili.“

„Jen aby!“ řekl Graves, který pozoroval dalekohledem, jak solenoid otevřel záklopky na lahvích a hned je zas zavřel.

Byt se naplnil bělavým plynem.

„Co se děje?“ ožil Phelps.

„Rychle,“ křikl Graves. „Máme tam ty policajty. Řekněte jim to.“

„Koho zas myslíš?“ zeptal se Phelps.

Strážmistr Martin dokouřil, hodil špaček na zem a podpatkem ho udusil. Podlaha zaskřípěla.

„Tiše,“ okřikl ho Jencks a ztuhl.

„Co je?“

„Ticho. Poslouchej!“

Oba ztichli a naslouchali. Bylo slyšet nějaký sykot.

„Slyšíš to?“ ozval se Jencks.

„No jo. To je odtamtud.“

„Víš to určitě?“

Martin postoupil ke dveřím. „Řek bych, že jo –“

„Neměl bys –“

Martin se rozkašlal. Z nosu mu teklo. „Do prdele, co se to děje?“ Znovu ho chytil záchvat kašle.

Jencks se šel podívat, co mu je. A najednou ho začala pálit sliznice a z nosu mu teklo až na košili. Nikdy neviděl takovouhle rýmu. Ucítil bodavou bolest v očích a zatočila se mu hlava. „Co sakra tohle – „ Dostal záchvat kašle.

Jejich vysílačka zapraskala. „Tady Phelps,“ ozvalo se, „přepínám.“

Martin udělal krok k vysílačce, ale upadl na zem. Všiml si, že pod dveřmi se protáhl úzký obláček něčeho bělavého.

„Tady Phelps. Přepínám.“

Jencks kašlal, až chroptěl.

Martin natáhl ruku po vysílačce. Paže se mu chvěla a neměl v ní žádnou sílu. Z ničeho nic z něho vyletěl proud zvratků a v téže chvíli ztratil vědomí.

„Nikdo neodpovídá,“ řekl Phelps.

Graves s Nordmannem si vyměnili pohled a znovu se zadívali do okna místnosti na druhé straně ulice. V pokoji byl teď slabounký mléčný opar.

„Myslíte, že jsou mrtví?“ zeptal se Phelps.

„Je to možné.“

„Tak na co tu čekáte?“

„Došlo jen ke krátkému vypuštění plynu. Záklopky se už zase zavřely,“ řekl mu Graves.

Phelps se tvářil nechápavě.

„Plyn neuniká,“ pokračoval Graves. „Otevřel se jen na okamžik, aby zamořil místnost. Proto Wright tak pečlivě utěsnil všechna okna. Teď už dovnitř opravdu nemůžeme.“

„Ty to říkáš, jako by se ti to zamlouvalo,“ řekl Phelps.

„Nezamlouvá se mi to, ale je nám už jasné, co Wright mínil tím svým vícestupňovým systémem.“

„Jděte s tím k čertu, tohle není žádná skládanka! Ztratili jsme už dva policisty a –“

„My jsme zatím naživu,“ klidně připomenul Nordmann. „Do pěti hodin!“

„A co hodláte do těch pěti dělat?“ zlostně na něho vyjel Phelps. „Okamžitě zavolám námořnictvo. Už před hodinou tu měl někdo od nich být. Je půl páté.“

Graves nemohl odtrhnout oči od bytu zamořeného plynem. V duchu viděl, jak se ti dva opile potácejí chodbou. Zapudil ten obraz z mysli, k tomu se bude muset vrátit později.

Slyšel, jak Nordmann vedle něho říká: „Je to důmyslně vymyšlené.“

„Jaká je koncentrace plynu v té místnosti?“ zeptal se.

„Těžko říct,“ odpověděl Nordmann. „Ten plyn je normálně bílý. Nebude ho tam moc. Proč se ptáte?“

„Kdybyste do mě nacpal všechny protilátky, co jste přinesl, myslíte, že bych to tam přežil?“

„Nevím.“

„Měl bych aspoň nějakou naději?“

„Naději? To máte vždycky. Ale i kdybyste to uvnitř přežil, jak se tam chcete dostat? Sám jste mi říkal, že je ta místnost spojená elektrickým okruhem s výbušninami. Nedostanete se přes dveře.“

„Nemyslel jsem, že bych tam šel dveřmi,“ řekl Graves. „Mohl bych se dostat dovnitř oknem.“

„Oknem,“ zamyslel se Nordmann. „Ani pak nevím –“

Graves pozoroval ulici pod oknem, kde právě zastavila ambulance u sportovní alfy. Houf policistů i posádka ambulance se snažili otevřít dveře vozu, ale ty byly nárazem vzpříčené. „Bože můj, kéž by byl ještě živ,“ řekl.

„Asi by to šlo,“ řekl nepřítomně Nordmann. Upřeně se díval přes ulici na protější budovu.

Graves se ho zeptal: „Jakou mám šanci, když mi dáte antidotum?“

„Je půl páté a pět minut,“ řekl někdo.

„Asi jedna ku dvěma,“ odpověděl Nordmann, „když to dobře půjde.“

„Dobrá, tak se do toho dáme.“

„Rozmyslel jste si to?“

„Mám snad na vybranou?“

Nordmann se na chvilku zamyslel a pak kývl. „Posaďte se, připravím si stříkačku.“

Zručnými pohyby natáhl do stříkačky dva roztoky, jeden nažloutlý, druhý bezbarvý.

Graves seděl a pozoroval ho. „Jak se to dává?“

„Intravenózně.“

„To je do žíly?“

„Ano.“

„Nevím, jestli se dokážu trefit do vlastní žíly.“

„Ale dokážete,“ řekl Nordmann. „Já vám to připravím. Vyhrňte si rukáv.“

Graves si vyhrnul rukáv a Nordmann mu stáhl paži nad loktem gumovým škrtidlem. Pak mu chvilku masíroval žíly, aby mu naběhly. Sáhl pro stříkačku.

„Doufám, že ten poměr je správný,“ řekl a jemným tlakem na píst vytlačil ze stříkačky vzduch.

„Já taky,“ řekl Graves.

Nordmann nasadil stříkačku na kousek pružné hadičky z umělé hmoty. Na konci té hadičky byla jehla. „Tu jehlu vám teď vpíchnu do žíly a stříkačku vám lepicí páskou připevním k ruce,“ vysvětloval. „Než vstoupíte do místnosti, budete si to moct vstříknout sám.“

Graces cítil chladivý dotyk dezinfekce a pak píchnutí jehly.

„Nehýbejte se,“ řekl Nordmann, „musím vám to pořádně připevnit“ Uvolnil gumu, která Gravesovi stahovala paži, přilepil stříkačku a vstal. „Hotovo.“

Graves si prohlížel zařízení na své paži. „Zabere to určitě?“

„Řekl jsem vám, jakou máte šanci,“ řekl Nordmann.

Graves vstal. „Co se dá dělat,“ řekl. „Kolik je hodin?“

„Za šest minut tři čtvrtě na pět.“

„Musíme jít“ řekl a vyběhl k výtahu.

Dojeli do přízemí a běželi přes ulici. Nordmann namáhavě supěl. Graves necítil únavu. Byl napjatý a plný energie. „Lano,“ křičel na nejbližšího strážníka. „Potřebujeme lano.“

Policista šel shánět lano.

„Rychle!“

Policista se rozběhl.

Graves se podíval na Nordmanna a řekl: „Počkejte, teď mě něco napadlo! Ten plyn unikal v devatenáctém poschodí a zabil tam ty dva strážníky.“

„Je to tak.“

„A co nám zaručí, že nezkápneme ve výtahu, až pojedeme do dvacátého poschodí.“

„Nic,“ odpověděl Nordmann. „To je naše riziko. Jestliže uniklo tolik plynu, aby se mohl rozšířit po budově, třeba už tam živi ani nedojedeme.“

„To je všechno, co k tomu máte?“

Nordmann pokrčil rameny. „Takhle vypadá situace.“

Doběhli k nim dva mohutní policisté. Jeden nesl přes rameno stočené lano z bílého nylonu. „Pojďte s námi,“ řekl Graves a běžel těsně sledován Nordmannem do Wrightova domu.

Výtah pomalu stoupal. Graves si mnul ruce. Nordmann vypadal naprosto klidně. Oba policisté si mezi sebou vyměňovali pohledy, protože zřejmě nechápali, oč jde. Podezíravě si prohlíželi stříkačku připevněnou na Gravesově paži.

Projeli desátým patrem.

„Počkejte, ještě mě něco napadlo,“ ozval se Graves. „ZV je přece olej!“

„Ano.“

„Takže až já vstoupím do té místnosti, na všem bude olejový povlak. Smrtelná dávka. Je to tak?“

„Možná že ne,“ odpověděl Nordmann. „Chvíli to trvá, než se kapénky usadí. Pokud se podaří zbavit místnost plynu dostatečně rychle, nemělo by na povrchu nic ulpět.“

„Jste si tím jist?“

„Ničím si nejsem jist.“

Projeli patnáctým patrem. Graves odolal pokušení zadržet dech. Podíval se na Nordmanna. Nordmann svíral palec pravé ruky.

Sedmnácté poschodí. Osmnácté poschodí. Devatenácté poschodí. Graves čekal, že ho plyn zasáhne, ale nestalo se nic. Dojeli do dvacátého poschodí a dveře se otevřely.

„Tak se to podařilo,“ řekl.

„Prozatím,“ dodal Nordmann.

Běželi po chodbě.

„Kolik je?“

„Za tři minuty tři čtvrtě.“

Doběhli k bytu 2011, který byl přesně o patro výš nad Wrightovým bytem. Celá budova byla evakuována a dveře byly zamčeny. Oba policisté se do nich opřeli. Dveře nepovolily. Zkusili to znova a zas bezvýsledně.

Nordmann se rozběhl po chodbě a vrátil se s požárnickou sekerou. Rozpřáhl se a praštil do dveří. Sekera sjela po dřevě.

„Ukažte,“ řekl jeden z policistů a vší silou uhodil vedle zámku.

„Vyražte je, vyražte je,“ pobízel Graves.

Nešlo to tak jednoduše. Dveře se nepodařilo prorazit, dokonce z nich ani nelétaly třísky. Byly nové a z tvrdého dřeva. Chvíli trvalo, než se policistovi podařilo prosekat aspoň díru pro ruku. Prostrčil ji dovnitř a otočil zámkem. Dveře se otevřely a všichni čtyři vešli do bytu s masívním nábytkem a všude samá dečička, krajka, záclonka a přehoz.

Graves šel přímo k oknu a otevřel je dokořán. Vyklonil se a ucítil závan horkého srpnového větru. Pot z něho lil proudem.

Jeden policista mu v pase upevňoval lano.

„Řekněte mi, jak to mám udělat,“ žádal Graves Nordmanna a ukázal na stříkačku.

„Zmáčknete stříkačku a tím si vpíchnete antidotum,“ odpověděl Nordmann. „Pokud zatlačíte píst asi takhle daleko –“ ukázal mu to na válci stříkačky „– bude všechno v pořádku. Pokud zatlačíte víc, objeví se příznaky podobné účinkům plynu. Je to jasné?“

„Proboha!“ řekl Graves.

Policista zkušeně utahoval lano kolem jeho pasu.

„Nesmíte zapomínat,“ pokračoval Nordmann, „že se snažíte neutralizovat účinky toho plynu a že si dávku musíte odhadnout v poměru k tomu, jak velkému množství toxinu jste vystaven. Jasné?“

„Co se stane, když si toho píchnu málo?“

„To je horší, než to předávkovat. Radši si píchněte víc než míň. Ale ne o moc.“

„Kdy s tím mám začít?“

„Těsně před tím, než se k vám dostane plyn. Kdyby se k vám dostal, než si injekci píchnete, budete na to mít jen pět až deset vteřin, pak ztratíte vědomí. Píchněte si to rozhodně předem.“

„Je tři čtvrtě na pět,“ řekl jeden policista.

Graves přehodil nohu přes okenní rám.

„Máte strach z výšek?“ zeptal se Nordmann.

„Nemám strach, mám z nich hrůzu,“ odpověděl Graves.

„Hodně štěstí,“ přál mu Nordmann, když se Graves přehoupl přes parapet a chvilku se tam ještě držel rukama.

„Jistíme vás,“ řekl policista.

Graves se pustil a spouštěl se dolů obličejem ke zdi.

Pokoušel se udržovat rovnováhu o kamenné průčelí domu.

Nikdy by byl nevěřil, že fasáda může být tak špinavá. Zarýval se prsty do nánosů špíny, prachu a holubího trusu. Snažil se dívat jen před sebe. Ale najednou ztratil rovnováhu, otočil se na laně a postupoval hlavou napřed. Díval se přímo na zem.

Lidi dole vypadali jako špendlíkové hlavičky. Vzdáleně si uvědomoval, že mu v uších hvízdá horký vítr. To byl také jediný zvuk, který slyšel. Zdálo se mu, že je ode všech opuštěn a úplně sám. Nervózně se chytal zdi domu. Pomalu se otáčel, až se mu podařilo dostat se zase hlavou nahoru.

Sestupoval teď daleko pomaleji. Podíval se na hodinky. 4.47. Je dost času, je dost času…

Dostal se k Wrightovu oknu a viděl z největší blízkosti, co je uvnitř – ty dvě láhve, jedna žlutá, jedna černá, spojovací hadice, různé další zařízení, na podlaze spousta plazivých kabelů a pak ty elektrické okruhy.

„Jste tam,“ křičel Nordmann. „Píchněte si injekci!“

Graves se pohupoval a otáčel na laně devatenáct pater nad zemí a přitom se pokoušel zachytit svoji vlastní paži. Nešlo mu to. Sípavě oddychoval, protože se mu lano zařezávalo do žeber. Konečně uchopil stříkačku a vtlačil píst částečně dovnitř.

„Do toho!“ křik Nordmann.

Graves se kopnutím odrazil od stěny, zhoupl se do prostoru a vracel se nohama toporně nataženýma před sebe. Boty roztříštily sklo a on se hladce, téměř bez potíží vhoupl přímo do bytu.

Dopadl na podlahu, rozkašlal se a ihned vstal. Pronikavý zápach plynu mu vnikl do nosu a z očí mu vyhrkly slzy. Začala se mu točit hlava. To antidotum nezabralo, blesklo mu hlavou a současně pod ním klesla kolena. Lapal po dechu. Nad sebou uviděl dvě ocelové láhve a celé to zařízení.

Hlava mu třeštila. Vpíchl si víc protilátky. A najednou z něho všechno spadlo. V ústech měl sucho, hlava se mu sice ještě trochu motala, ale jinak mu bylo dobře. Vstal a šel k lahvím. Čekal, že každým okamžikem uslyší zlověstný sykot unikajícího plynu, ale nic takového se nestalo. Stál uprostřed místnosti, jejíž podlaha byla plná šňůr a drátů a z níž se rozbitým oknem pomalu vytrácel bílý plyn.

Odpojil z první záklopky drát vedoucí k solenoidu, a tím ji vyřadil. Pak udělal totéž s druhou. A pak si oddychl.

Tak to by bylo.

Žádný přístroj už nemůže uvolnit plyn, láhve jsou odpojené. Napětí z něho spadlo, zamrkal bolavýma očima, polkl suchým hrdlem a podíval se na hodinky. 4.49. Nebylo to ani na poslední chvíli!

„Gravesi!“

To na něho z hořeního patra volal Nordmann. Graves došel k oknu a podíval se vzhůru.

„Jste v pořádku?“

Graves chtěl něco říct, ale vyrazil jen pár chraptivých skřeků. Kývl tedy hlavou a mávl nahoru.

„Nemůžete mluvit?“

Graves zavrtěl hlavou.

„To je to antidotum,“ řekl Nordmann. „Za chvíli to přejde. Jdeme za vámi. Můžete nám jít otevřít dveře?“

Graves zase kývl.

„Dobrá, tak my jdeme.“

Graves nejdřív otevřel v bytě všechna okna, pak se vrátil doprostřed místnosti a sklonil se nad těmi třemi kovovými krabicemi. V jedné byly spínací hodiny, ve druhé baterie, ale ta třetí, když ji obrátil, to byla jen prázdná schránka, uvnitř dutá. Chvíli na ni koukal a kroutil hlavou. Wrightův další hlavolam. Ale to teď není důležité.

Šel ke dveřím a poprvé uviděl zblízka ty detektory vibrací. Byly to obyčejné gumové přísavky ze šípů k dětskému luku a vedly od nich dráty. Takový podfuk! Znovu si oddychl.

Z druhé strany dveří bylo slyšet Nordmanna: „Gravesi? Jste tam?“

Graves ho pustil dovnitř. Jak otvíral, zahlédl na podlaze chodby roztažená těla těch dvou sandiegských policistů. „Plyn už se rozptýlil, ale ti dva chudáci dostali přímý zásah. Jak je vám?“ zeptal se Nordmann.

Graves kývl a usmál se.

„Máte sucho v ústech?“

Graves kývl.

„To přejde. Jen si nesmíte vstříknout další protilátku. Odpojil jste ty láhve?“

Graves mu to ukázal.

„Výborně!“ řekl Nordmann. „To máme za sebou.“ Rozhlížel se po místnosti. „Pěkně si tu s tím pohrál.“

Až na ty falešné trumfy! Graves odtrhl jednu přísavku „detektoru vibrace“ od stěny a ukázal ji Nordmannovi.

„Čert aby ho vzal,“ řekl Nordmann. „Falešný jak pětník. Ten nás dokázal vodit za nos!“

V tu chvíli vstoupil do místnosti Phelps. „Co se tu děje?“

„Láhve s plynem jsou odpojeny,“ řekl Nordmann. „Nebezpečí pominulo.“

„Slušná práce,“ řekl Phelps a obrátil se přitom na Nordmanna. Graves zuřil, ale nedal to na sobě znát. Nechtěl dát Phelpsovi příležitost k zadostiučinění.

Phelps odešel. Někdo podal Gravesovi sklenici vody. Graves upíjel a procházel se při tom po místnosti. Znovu si prohlížel celé zařízení a tu a tam se něčeho dotkl.

Nordmann k němu přistoupil a řekl: „Nic si z něho nedělejte. Gratuluji vám.“

Graves pokrčil rameny.

„Vy nepřijímáte gratulace?“

Graves dopil vodu a zkusil, jestli se mu vrátil hlas. „Nejsem si jist, že už je k tomu vhodná chvíle.“

„Proč myslíte? Plyn je přece –“

„Wright byl mistrem v trumfování,“ řekl Graves.

„To je možné,“ souhlasil Nordmann, „ale –“

„Tak kde je ten další trumf?“ zeptal se Graves a pozorně obcházel místnost. Když došel k počítači záření, zapnul ho. Přístroj začal hlasitě bzučet jako podrážděná masařka.

„K čertu,“ zaklel Nordmann. „Všichni okamžitě ven!“

Graves se dal do smíchu a jen kroutil hlavou. Všichni rychle opustili místnost. Na chodbě stál Phelps a mluvil s policisty, kteří odnášeli dvě mrtvá těla. „Co zas?“ zeptal se.

„Další trumf,“ odpověděl mu Nordmann. „V tom pokoji je silná radiace.“

Phelps se vítězoslavně usmál. „S tím jsme počítali,“ řekl a zvedl vysílačku. „V devatenáctém poschodí je silná radiace. Přineste sem ochranu.“

Graves a Nordmann se na sebe podívali.

„Já totiž nejsem úplný blbec,“ připomněl jim Phelps.

„Nikdo nikdy netvrdil, že jste úplný blbec,“ řekl Nordmann.

Policista dorazil za dvě minuty. Vešel do místnosti s olověnými bednami na podvozku. Měl s sebou taky dlouhé kleště. Za chvíli byl venku. „Už je to v pořádku,“ řekl. „Byly tam dvě tyčinky nějakého izotopu. Už je to odklizené.“

Phelps se usmál. „Jakmile jsme se dozvěděli o těch výbušninách, okamžitě jsem si zjistil všechna přepadení na silnicích. Dnes došlo ke dvěma. Při jednom ukradli výbušniny, při druhém izotopy.“

„Slušná práce,“ řekl Graves a obrátil se přitom na Nordmanna.

Phelps zůstal jako opařen.

Graves s Nordmannem se vrátili do pokoje. „Už jste spokojen?“ zeptal se Nordmann.

„Skoro.“

Nordmann se zasmál. „Vám není nic dost.“

„Mýlíte se,“ řekl Graves. „Jemu nebylo.“

Nordmann se rozhlížel po místnosti. „Na mou duši nevím, co tu ještě chcete nalézt…“

„Já taky ne.“

„Ale zdá se, že jdete na jisto.“

„Nejdu na jisto. Ale nemůžu se toho zbavit.“

Nordmann povytáhl obočí. „Že by měl ještě třetí trumf?“

„Proč ne?“

„Myslím, že o něm máte zbytečně vysoké mínění.“

„Možná že máte pravdu.“

Graves lezl po čtyřech kolem pokoje.

„Podle mého bychom se spíš měli snažit odstranit ty láhve,“ řekl Nordmann. „Pro všechny případy. Budu se cítit líp, až se dovím, že jsou pár mil od sebe.“

„Dobrá,“ souhlasil Graves, ale sotva věděl, co říká, protože veškerou pozornost věnoval zařízení v místnosti. „Víte, mně se pořád zdá, že to bylo moc jednoduché.“

„Moc jednoduché? Bylo to komplikované až hrůza.“ Nordmann vzal Gravese okolo ramen. „Potřebujete si odpočinout,“ řekl mu laskavě.

„Pánové, je pět hodin,“ zvolal na celou místnost Lewis. Všichni včetně policistů se úlevou dali do smíchu. Někdo dokonce zatleskal.

Na podlaze klapl mechanismus spínacích hodin. Ozvalo se hlasité kovové cvaknutí. Na baterii se rozsvítilo světlo.

Dvojice solenoidů skočila do polohy „otevřeno“.

A nic se nestalo, protože solenoidy byly od lahví odpojeny. „Nedovedu si představit, co by tu ještě mohlo být,“ řekl Nordmann.

„Snad nic,“ odpověděl Graves.

Vyšel s Nordmannem z bytu a zamířili po chodbě k výtahům.

Hodina 0

San Diego: 5 hodin odpoledne pacifického času

V 5.02 stiskl Graves přivolávač výtahu. Světlo se nerozsvítilo. Přejel očima čísla všech pater, aby zjistil, kde výtah stojí. Nic nesvítilo.

„To je divné,“ řekl.

Nordmann svraštil čelo. „Je to všechno v háji.“

„Proč?“ zeptal se Graves.

„Jak jsme vypínali elektřinu u Wrighta, možná že –“

„Vždyť to před chvílí ještě šlo.“

„Máte pravdu! Před chvílí ještě výtahy jezdily.“

„Jak to, že se zastavily zrovna teď?“

Vtom se nahoře na schodišti objevil jeden policista a sotva popadal dech. „Ty zatracený výtahy,“ řekl. „Prohlíželi jsme v suterénu pojistky a našli jsme na ně napojené spínací hodiny, které přesně v pět vyřídily všechny výtahy.“

„V pět?“ zeptal se Graves a podíval se na Nordmanna.

Ten pokrčil rameny. „Chtěl nás nakonec ještě dožrat.“

„Dožrat? Tomu nerozumím.“

„Šlapat devatenáct pater dolů je pro mě pěkná otrava,“ odpověděl Nordmann.

„To je,“ souhlasil Graves. „Ale proč to udělal až teď?“

„Jak to myslíte?“

„Kdyby nám Wright chtěl jenom dělat potíže, byl by zastavil ty výtahy už ve čtyři. Víte, co by to bylo znamenalo? Bylo by nás to možná natolik zdrželo, že bychom plyn neodpojili včas.“

„To je pravda.“

„Proč to tedy nařídil na pět? Tou dobou už muselo být rozhodnuto, jestli jeho systém dokážeme zneškodnit nebo ne.“

„Podívejte, Johne,“ řekl Nordmann, „myslím, že už toho všeho máte dost. Zabýváte se Wrightem takovou dobu –“

„Nejsem unavený,“ řekl Graves a setřásl Nordmannovu ruku ze svého ramene. „Wright vždycky uvažoval logicky a tenhle tah má také svoji logiku.“

„Už nemůže táhnout,“ řekl Nordmann. „My jsme vyhráli.“

„Ano,“ řekl Graves. „Přesně tenhle závěr od nás Wright očekával.“

Obrátil se na podpatku a vracel se do bytu.

„Johne,“ zvolal Nordmann a rozběhl se, aby ho dohonil, „poslouchejte –“

„Teď poslouchejte vy mě,“ skočil mu do řeči Graves. „Jaký je důsledek toho, že po páté hodině nejede výtah?“

„Žádný. Wright nás chtěl celkem nesmyslně dopálit.“

„Mýlíte se,“ pokračoval Graves. „Je k tomu velmi dobrý důvod, je to past na každého, kdo je v devatenáctém patře. Tedy i na ty láhve s plynem.“

„To máte pravdu,“ souhlasil Nordmann, „ale nezapomínejte, že to už nehraje roli. Jejich mechanismus je odpojen.“

„Opravdu?“

„Proboha, Gravesi! Samozřejmě že je. Udělal jste to vlastníma rukama. Víte, že je odpojen.“

„A co když není?“

„Jak by to bylo možné?“

Na to Graves sklesle povzdechl: „Já nevím,“ a vešel do bytu.

ČASTO SI TAKÉ MYSLÍ, ŽE PROBLÉM JE

VYŘEŠEN, KDYŽ VE SKUTEČNOSTI JE HOTOV

NAPŮL NEBO ZE TŘÍ ČTVRTIN.

Graves se procházel po bytě a nahlas si přeříkával úryvek ze svého psychologického testu. Nešlo mu to z mysli. Nordmann poslouchal a pozoroval ho. Ve vedlejší místnosti rozebírali policisté zařízení připojené k lahvím.

„Tak dobrá,“ řekl Graves, „pojďte, probereme si to znova od začátku. Wright sestrojil určité zařízení.“

„Ano.“

„To zařízení mělo určitý program.“

„Ano. Mělo v pět hodin odpoledne zamořit nervovým plynem San Diego.“

Graves kývl. „To jsme překazili.“

„Ano,“ řekl Nordmann.

„Sledoval Wright ještě nějaký jiný cíl?“

„Nevím. Nikdo o něm neví tolik co vy. Slyšel jsem něco povídat o tom, že nesouhlasil s prezidentem v otázce Číny –“

„Ne, o to nejde,“ přerušil ho Graves. „Motivace teď není důležitá. Zaměřme se pouze na jeho systém. Měl v úmyslu udělat ještě něco jiného než zamořit město nervovým plynem?“

„Rozpoutat tu peklo, vyvolat paniku…“ Nordmann pokrčil rameny.

Graves tiše stál a mračil se na stěny kolem sebe. „O to nejde,“ řekl. „Otázka zní – měl ten Wrightův důmyslný mechanismus udělat ještě něco jiného než vypustit ten plyn?“

„Neměl,“ odpověděl Nordmann.

„Souhlasím,“ řekl Graves.

Následovala dlouhá pauza. Všechno, co dosud zjistili, probíral teď Graves v hlavě ze všech možných úhlů. Nedokázal to rozumně vysvětlit, ale přesto si byl jist, že mu několik dřívek v té skládance chybí. A zrovna těch nejdůležitějších…

„Věděl o vás,“ vyhrkl najednou.

„Co?“

„Věděl o vás. Věděl, že jsem vás dal zavolat.“

„No a?“

„Proč ho to zaujalo?“

„Nemyslím, že by se o mě zajímal.“

Gravesovi se najednou rozbřesklo v hlavě a obraz se mu začal zaostřovat. „Protože,“ pokračoval, „Wright věděl, co vy jste zač. Znal vaše postavení a věděl, jaký jste odborník. Určitě věděl, že budete znát antidotum na binární plyn.“

Nordmann na to neodpověděl.

„Pokud věděl, že jste schopen opatřit protilátku, pak taky věděl, že jeho obrana – totiž zamoření téhle místnosti malou dávkou plynu – mu není na nic. Stejně bychom se dostali dovnitř. Tohle všechno on věděl.“

„Jste si tím jist?“

„Ano, jsem. A přesto mu to bylo jedno.“

„Možná že to byl jeho další blafák.“

„Určitě ne, tohle je příliš důležité. Určitě v tom svém systému s touhle eventualitou počítal. Měl to vymyšlené tak, aby se mu podařilo vyhrát, i kdybychom se dostali dovnitř.“

Nordmann se nad tím hluboce zamyslel. Po chvíli vzdychl a zakroutil hlavou. „Nezlobte se na mě, v tomhle jste myslím vedle. Zbytečně malujete čerta na zeď.“

„Ne!“ Graves zatínal pěsti. „Nemaluju. Ten jeho systém má určitě ještě další program.“

„Jaký další program?“

„Wright se přece chystal jet na Jamajku, nebo zkrátka někam!“

„To souhlasí.“

„A neměl v úmyslu spáchat sebevraždu. S tím taky souhlasíte?“

„Ano. Počítal s tím, že se tam dostane.“

„Správně! A to je důvod, proč myslím na ten druhý program. Zařízení, které sestrojil, mělo udělat dvě věci.“

„Jaké dvě věci?“

„Podívejte se,“ začal Graves. Chrlil ze sebe slova, jak nejrychleji mohl, ale přesto nedokázal držet krok se smrští svých myšlenek. „Wright měl celý svůj plán důkladně promyšlený a nic nenechával náhodě. Kdyby mu to bylo vyšlo, bylo by přišlo o život milión lidí, včetně prezidenta. Celá jedna mocná politická strana by vzala za své. V celém státě by vznikla neuvěřitelná panika. A tohle on chtěl z nějakého důvodu docílit.“

„Byl to blázen…“

„Ale nebyl sebevrah. Měl naplánovaný únik. Proto se naskýtá další otázka: Co pak?“

„Co pak?“

„Samozřejmě! Wright se sluní někde na pláži a s rozkoší čte palcové titulky v novinách. Ale jak dlouho?“

„Máte sakra pravdu,“ řekl Nordmann a pokyvoval hlavou.

Phelps taky poslouchal a řekl: „Nevím, kam tím zase míříš.“

„To ty nevíš nikdy,“ odbyl ho Graves. „Ale držme se věci. Dříve nebo později by se záchranné čety námořnictva v ochranných oblecích dostaly do San Diega. Zjistilo by se, že obyvatelstvo zemřelo na následky nervového plynu. Snažili by se objevit zdroj. Našli by ten byt. Vnikli by dovnitř. Objevili by ty láhve a dali by si všechno dohromady.“

„A zmáčkli by Wrighta,“ doplnil Nordmann.

„Přesně tak,“ řekl Graves.

„Na celém světě by se nenašlo místo, kde by se mohl cítit v bezpečí. Byl by masový vrah, který za sebou zanechal jasnou stopu.“ Rozmáchlým pohybem přejel všechno zařízení v místnosti. „Myslíte, že to je Wrightův styl zanechat stopu, která by tak jednoznačně vedla přímo k němu?“

„Máte určitě pravdu,“ řekl rozčileně Nordmann. „Měl dva cíle – nejdřív vypustit plyn a pak zahladit stopy.“

„Zahladit stopy? A jak?“ zeptal se Phelps.

Graves se opřel o jednu láhev a obrátil se na Nordmanna. „Jak dlouho to trvá, než z tohohle válce unikne všechen plyn, který je uvnitř?“

Nordmann pokrčil rameny: „Asi deset až patnáct minut.“ Najednou dodal: „Je mi to jasné. Vy to chcete přesně.“

„Ano,“ řekl Graves.

„Proč to chceš přesně?“ zeptal se Phelps.

Graves ho ignoroval.

Nordmann řekl: „Běžné tlakové láhve, které používá armáda, jsou normalizovány na tlak čtyřiceti kilogramů na jeden centimetr čtvereční. Takže tyhle láhve… Má tu někdo centimetr?“ Rozhlédl se po místnosti. Jeden policista mu ho podal. Nordmann si přeměřil láhev. „Obvod je devadesát pět centimetrů,“ řekl. „Dva a půl metru, to je dvě stě padesát centimetrů, při poloměru…“ Čmáral v malém bloku a rychle počítal.

Phelps naléhal na Gravese: „Vysvětlí mi konečně, proč to potřebuješ přesně?“

„Protože Wrightovi bylo nakonec jedno, jestli se sem dostaneme nebo ne. Měl pro ten případ připravenou další alternativu. My se teď potřebujeme dovědět kdy na ni dojde.“

Phelps se zatvářil nechápavě.

„Poloměr je patnáct,“ hučel si pro sebe Nordmann. „A dvě stě padesát centimetrů znamená obsah… řekněme, že to je válec,… při dvě stě padesáti psí… ještě se podívám na to hrdlo…“

Odešel a Graves se obrátil na jednoho policistu: „Kolik je hodin?“

„Pět hodin a sedm minut pane Gravesi.“

Nordmann dokončil výpočty a obrátil se na Gravese: „Při normálním způsobu vyprazdňování unikne obsah těchhle lahví za šestnáct minut“

„Tak to je jasné,“ řekl Graves. „V pět hodin šestnáct minut vybuchne v téhle místnosti bomba a všechno zničí. Musíme ji nalézt.“

Všichni kolem něho strnuli.

Ozval se Phelps: „Tady vybuchne bomba?“

„Samozřejmě. Zastavil všechny výtahy, aby nás tu měl pěkně pohromadě. Počítal s tím, že se nám možná podaří zneškodnit jeho zařízení a že nás tu bude mít ve chvíli, kdy vybuchne bomba, která současně uvolní plyn a zahladí všechny stopy.“

Phelps řekl: „Tady nikde žádná bomba není –“

„A co ten analyzátor?“ zeptal se Nordmann.

Phelps povytáhl obočí.

„Ten analyzátor zachytil kysličníky dusíku,“ připomněl Graves. „To je plastická trhavina.“

„Ano, ale…“

„Tak už víme všechno,“ řekl Graves. „Teď jde o to, kde je?“

Phelps se rozhlédl po místnosti: „Nikde ji nevidím.“

„Analyzátor ji zaznamenal.“

„Ano, ale“

„Tady musí být nějaká bomba,“ řekl Graves. „Máme ji tu někde přímo před očima.“

„Je pět hodin a osm minut,“ připomněl jeden policista.

„Vyneseme ty láhve,“ řekl Nordmann. „Nerad bych viděl, aby je ta bomba poškodila.“

„Dobrá,“ souhlasil Graves. „Ať sem přinesou analyzátor. Pomůže nám ji najít.“

Analyzátor někdo odnesl do protější budovy. Phelps se spojil vysílačkou s Lewisem. Lewis odpověděl, že přinese analyzátor co nejrychleji, ale že těch devatenáct pater není žádná legrace. Phelps mu řekl, ať sebou hodí, a doplnil to sérií hysterických výkřiků.

Mezitím už Nordmann organizoval vynesení tlakových lahví do chodby. Nesli je policisté, u každého válce byli čtyři muži a prohýbali se pod jeho váhou.

Graves prohledával místnost – systematicky prohlížel všechny dveře, stěny i okenní rámy, jestli neobjeví nějaký hrbol nebo skulinu, která by vedla k odhalení výbušniny.

Plastická trhavina, typ sloučenina C, se dá tvarovat na celou řadu způsobů. V tom je její přednost.

Může být kdekoliv.

Nordmann strčil do pokoje hlavu. „Měl byste jít odsud,“ řekl. „Ať si to tu vybuchne. Hlavně když budeme mít z dosahu ten plyn. Nemá cenu zbytečně riskovat.“

„Já tady zůstanu, dokud to nenajdeme,“ řekl Graves. Došel k oknu a podíval se ven. Zahlédl Lewise, jak s analyzátorem přes rameno přebíhá ulici.

„Je pět deset,“ řekl Phelps.

Lewis nemůže zdolat ty schody rychleji než za dvě minuty. Graves koukal z okna a přemýšlel, co asi je s Wrightem. Jestlipak už ho vyprostili z toho vraku?

Napadlo ho, jak podivně se ta hra vyvíjí.

„Jde sem Lewis,“ řekl Phelps.

„Viděl jsem ho.“

„Kolik tu máte té výbušniny?“

„Deset kilo.“

„Proboha!“

Graves se nehýbal od okna. Kam asi Wright těch deset kilo trhavin schoval? Kde je pro ně ta nejrafinovanější skrýš? S ničím méně dokonalým se Wright nespokojil, tím si byl jist.

Odtáhl se kousek od okna, aby se vyhnul roztříštěným úlomkům skla od parapetu. Přitom se mimoděk podíval na svou košili. Měl na ní nějaká písmena. Jak se před chvílí opřel o jednu tu láhev, něco se mu otisklo na košili a na ruce.

„IWƎHƆ“ stálo tam a o něco méně zřetelně „ƎN“.

Podíval se na hodinky. 5.12.

„Kde je sakra ten Lewis?“

Lewis rudý v obličeji se bez dechu řítil po chodbě. „Promiňte,“ řekl, „rychleji to nešlo.“ Zapnul analyzátor, čidlem, které připomínalo pistoli, objížděl pokoj a pozoroval stupnici na vaku, který měl přes rameno.

Graves s Nordmannem ho pozorovali.

Lewis začal u dveří a pak vzal stěny. Přejížděl od podlahových lišt až ke stropu. Pomalu a systematicky probral celou místnost a pak se zastavil.

5.13.

„Ukázalo vám to něco?“

„Ne,“ odpověděl Lewis a znovu se zadíval na stupnici.

„Nic.“

„Třeba je to jinde,“ řekl Nordmann.

„O tom pochybuji,“ řekl Graves.

„Zkusme to,“ řekl Lewis. Zmizel v koupelně, přejel ji a vzal i ložnici, která s ní sousedila. V momentě byl zpátky. „Ten krám snad nefunguje.“

„Jak se to dá zjistit?“

„Musíme to vyzkoušet na něčem, co vydává nějaký pach.“

„Co například?“

„Může to být cokoli, hlavně aby to bylo dost silné. Třeba kolínská, nebo parfém, nebo nějaké jídlo…“

Graves šel k ledničce, ale ta byla prázdná. Když se vracel, viděl, že Nordmann rozškrtl sirku, nechal ji chvíli hořet a ohořelý konec pak přistrčil k čidlu analyzátoru.

„Tak to funguje docela dobře,“ řekl Lewis. „Mám tu síru a uhlík a trochu fosforu. Přístroj je v pořádku.“

„Jak to, že tu nenašel ty výbušniny?“

Graves si vzdychl.

„Možná že se mýlím,“ řekl. „Možná že žádné výbušniny neexistují. Snad už to opravdu bude všechno.“

„V téhle místnosti určitě nic není,“ řekl Lewis.

5.14.

K Nordmannovi přistoupil policista a řekl: „Sneseme teď ty láhve po schodech dolů. Chtěli –“

„Vemte nejdřív jednu a pak druhou,“ řekl Nordmann. „Držte je pokud možná co nejdál od sebe.“

Graves se pořád ještě díval na Lewise. „Poslyšte,“ začal, „Wright nám přece poskytl ještě celou řadu informací, které jsme zatím nevyužili. Co například ta pračka nebo ta stříkací pistole na barvy…“

Při těch slovech už zase neklidně těkal po bytě. Z obývacího pokoje zašel do prázdné ložnice a odtud do koupelny. Tam se na sebe podíval do zrcadla.

„To už se asi těžko dovíme, jak to s tím bylo,“ řekl Lewis. „Možná že to všechno byly falešné stopy, které nastražil, aby nás setřásl.“

„A co ty láhve z umělé hmoty,“ řekl Graves. „Úplně jsme zapomněli, že –“

Zarazil se v půli věty a zíral na sebe do zrcadla. Písmena, která se z láhve otiskla na košili, se dala přečíst. V zrcadle se odrážela obráceně.

NE

CHEMI

„Bože můj!“ vykřikl. „Vždyť je to jasné!“ Vrazil do obývacího pokoje.

„Co se děje?“ řekl Nordmann.

„Co je? Co je?“

„Ty láhve!“ křikl Graves a letěl na chodbu. Jednu láhev už nesli dolů po schodišti. Druhá zatím ležela v chodbě na podlaze. Byl to ten černý válec se žlutým a bílým nápisem psaným šablonou.

5.15.

Graves se sklonil nad válcem a přetřel prstem písmena. Na prstě mu zůstala barva.

„Jděte k oknu,“ řekl jednomu policistovi, „vezměte si tlampač a nařiďte okamžitě vyklizení ulice. Rozuměl jste? Ať se každý klidí, co nejdál může.“

Policista se zatvářil nechápavě.

„Jděte!“

Policista se rozběhl k oknu.

Graves píchl do povrchu láhve, kterou měl před sebou. Jeho prst na něm vytlačil mělký důlek. „Tak tady je ta tvoje výbušnina,“ řekl Graves. „Namotals ji kolem dokola těch válců v tenkých proužcích, které sis vyrobil na těch dvou válečkách u té starodávné pračky. Ještě tu někde musí být spínací hodiny…“ Rychle přejížděl prsty po povrchu válce, jestli neobjeví nějaký hrbolek nebo nějakou nepravidelnost. Nic nenašel a nemohl už ztrácet čas.

„Proboha,“ vykřikl Lewis a ukázal na analyzátor. „Tady je to. Plastická trhavina.“

„Kde je ten spínač, ten spínač…“

„Čtvrt na šest pryč,“ řekl Nordmann.

„Řekněte někdo těm policajtům na schodišti, ať jdou od té láhve,“ řekl Graves. „Ať ji odhodí a utíkají pryč.“

Prsty mu lítaly na povrchu válce sem a tam. Dva a půl metru je slušná délka, když se má probrat pořádně. Ten spínač je asi docela malý. Možná miniaturní. Ne větší než nehet u palce.

„Krucinál!“

„Už je mi to jasný,“ řekl Lewis. „Proto on chtěl mít ty láhve z plastické hmoty, která hoří jako fakule. Vybouchne to, všechno shoří a nezanechá – „.

„Za chvilku je pět šestnáct,“ řekl Nordmann a díval se přitom na hodinky.

Kde je ten spínač?

„Nemůžu ho najít,“ řekl Graves. „Pojďte mi pomoct.“ Popadl láhev za hrdlo a táhl ji zpátky do bytu.

Byli tři, ale válec, který váží dvě stě padesát kilo, se nedá lehce zvednout. Právě když vcházeli do bytu, křičel policista z okna: „Vykliďte okamžitě celý prostor! Vykliďte okamžitě celý prostor!“

Graves stačil zahlédnout, jak se dole lidé rozbíhají na všechny strany. Pomáhal zvedat láhev na okenní rám.

„Poslyšte,“ řekl Nordmann, „jste si jist, že –“

„Nemáme na vybranou,“ řekl Graves. „Musíme ty láhve dostat od sebe.“

„Pět šestnáct,“ řekl někdo.

Vystrkali láhev z okna.

Ohromný válec se zvolna, skoro líně dal do pohybu, ale při pádu nabíral rychlost. Na poloviční cestě k zemi explodoval a proměnil se v kotouč divoce šlehajících černočervených plamenů. Gravese s Nordmannem, kteří se vykláněli z okna, vrhl výbuch zpátky do pokoje.

O vteřinku později nastala další exploze, tentokrát uvnitř budovy. Zdi se otřásaly. Muži hleděli jeden na druhého a krve by se v nich nedořezal.

„Ježíšikriste!“ řekl Nordmann.

„Já jsem to věděl,“ řekl Graves. „Museli jsme je dostat od sebe.“

I tak se může stát, napadlo ho, že se ty plyny přece jen smísí, a stačí pár kapek…

„Musíme to tu úplně vyklidit,“ řekl. Vraceli se k šachtě schodiště. Valil se odtud štiplavý kouř. Graves se zeptal: „Podařilo se těm, co nesli tu láhev, utéct?“

Nikdo nevěděl.

Kouř, který stoupal po schodišti, byl tak hustý, že nemohli dál. Vrátili se do bytu a šli k oknům vedoucím do ulice. Těžký mrak šedivého kouře se pomalu rozplýval. Na chodníku se válely cáry hořící umělé hmoty a stoupal z ní kouř. Z dálky bylo slyšet houkání požárních vozů. Graves si sáhl do kapsy pro cigaretu, ale tak se mu třásla ruka, že ji upustil. Vytáhl druhou a zapálil si. Přistoupil k oknu a vyhlédl na ulici. Blížily se požárnické vozy. Pozoroval je, jak zahýbají za roh a objíždějí policejní barikády.

Na chodníku přímo pod ním hořely zkroucené kusy plastické hmoty.

Obrátil se k Nordmannovi: „Je mrtev?“

„Kdo?“

„Wright.“

„Ano,“ řekl Nordmann klidně. „Wright je mrtev.“

Graves pozoroval, jak vozy zastavují a jak požárníci s dlouhými hadicemi začínají hasit hořící umělou hmotu. Nadělaly se louže a zrudly odrazem ohně a západu slunce nad San Diegem. Ještě chvíli pozoroval mocné proudy vody a pak odstoupil od okna.

„Půjdeme dolů?“ řekl Nordmann.

„Ano,“ řekl Graves. „Pojďme.“

Epilog

Revize směrnice Beta

Za pomoci složitého zařízení připravoval John Wright, průměrný americký občan, rozptyl půl tuny nervového plynu ZV nad San Diegem v 5 hod. odpoledne 23. srpna 1972. Mělo k tomu dojít ve chvíli, kdy se ve městě konalo důležité politické shromáždění.

Jeho plán byl zmařen zásahem ministerstva obrany za jistého přispění zaměstnanců ministerstva zahraničí, především pana R. Phelpse.

Ministerstvu národní obrany se vyslovuje uznání za úspěšné provedení této akce.

O tři týdny později nařídil ministr národní obrany, aby byla vypracována novelizační studie založená na přehodnocení dílčí směrnice Beta (krádež chemických a biologických zbraní nebo součástí nukleární bomby) ze série souhrnných směrnic pro varianty zneužití zbraní hromadného ničení (ZHN).

Tato studie navrhuje následující opatření:

1. Zničení všech zbytečných chemických zásob. Týká se všech bojových chemických látek skladovaných na zemi (například ve skladišti zbraní ve Skalistých horách apod.). Týká se všech bojových chemických látek, které se přepravují zastaralým způsobem (například 12 000 Boltových raket, které byly evakuovány do oceánu v roce 1969). Týká se všech nepotřebných chemických zbraní (například všech zásob plynu GB, který je dnes zastaralý ve srovnání s látkami typu V nebo plynem ZV).

2. Přísná omezení přepravy chemických látek. Týká se všech chemických látek v jakémkoli množství. O nutnosti přepravy rozhoduje osobním rozkazem ministr obrany.

3. Přísné omezení počtu skladišť. Chemické látky se v současné době skladují na 22 místech po celém území Spojených států mimo ostrovy. Studie dochází k závěru, že není žádný důvod, proč by sklady měly být na více než 4 (±1) místech.

4. Přísná nařízení týkající se přepravy chemikálií. Každé i nepatrné množství bojových chemických látek musí při přepravě doprovázet přinejmenším dvě roty (80 mužů), vycvičené k boji s diverzanty a k řešení havarijních situací.

5. Vydání nařízení omezujícího přístup k data bankám. Přísně tajné informace vyloučit z dosažitelnosti nekontrolovaných linek. Zamezit užívání většího počtu linek. Kód měnit nejméně každých 48 hodin. Nejmenší povolený počet kódových kombinací stanovit na 25.

Zprávu o novelizační studii ke směrnici Beta hodnotil dne 10. listopadu 1972 ministr obrany spolu s vedoucími odborů. Ve výboru, který se zabýval tímto hodnocením, zasedli pánové R. Gottlieb (ZHN), K. Villadsen (Kontrola obranných systémů), P. Lazarus (Velení a kontrola), L. M. Rich (ministerstvo zahraničí), R. Dozier (Výzkumný ústav bojových látek), R. Phelps (Zpravodajská služba ministerstva zahraničí). Všichni přítomní dospěli k přesvědčení, že žádné z navrhovaných opatření nebylo v době výše popsané události potřeba. Bylo navrženo ustavit výbor, který by se zabýval dalším vyhodnocením uvedené zprávy. Ke jmenování členů tohoto výboru má dojít v nejbližší době. Dosavadní předpisy a manipulační norma zůstávají prozatím i nadále v platnosti.

Doslov

Binární bumerang

Kniha, kterou jsme dočtli, je tak sugestivní, že se ptáme, zda šlo o skutečnou událost, nebo o smyšlenku. S podobnou nejistotou prožíváme i děj jiných podobných románů západních autorů vědecko-fantastické literatury, kteří nalézají náměty v rozmanitých civilizačních katastrofách vědeckotechnické éry. Zdrojem našeho váhání je velká míra pravděpodobnosti zvoleného námětu. Takové věci se stávají – říkáme si – nebo k nim snadno může dojít. Zprávy o nich přináší na předních stránkách západní tisk, zachycují je senzacechtiví fotoreportéři, a není výjimkou, že je „při tom“ i televizní kamera. Vždyť o takové katastrofě prvního řádu, jakou byla americká agrese ve Vietnamu, přinášely televizní stanice ve Spojených státech „živé“ reportáže z bojových akcí, takže pro diváka byli v úloze „herců“ skuteční účastníci války, nikoli hollywoodské hvězdy. Tehdejší viceprezident Humphrey citoval dopisy matek, které viděly, jak byli jejich synové zabiti v boji.

Přesto americký průzkum z té doby, který zjišťoval, jaký vliv mají na diváky televizní přenosy z bojišť, odhalil, že převážná většina diváků zůstává netečná; zvykli si totiž na roli publika, které přihlíží pouhé podívané a nevnímá dění na obrazovce jako skutečné. Poslechněme si charakteristické reakce: „Tyhle věci jsou na programu už příliš dlouho. Působí to skoro tak, jako když se díváte na reklamní pořady.“ Nebo: „Začíná mě to už nudit. Mám dojem, že lidé začnou brzy říkat: Dejte s tím už proboha pokoj.“ Nebo konečně: „Sledování válečných pořadů lidi otupuje. Válka se pak zdá méně odporná, přijatelnější.“ I taková krutá skutečnost jako válka se tedy může leckomu jevit v určitém sociálně kulturním prostředí jako imaginární, jako pouhá fikce.

Dochází však i k opačnému procesu, kdy se sugestivně podaná fikce mění u příjemců v realitu, sice jen psychologickou, nicméně nekontrolovatelnou, kriticky nezhodnocenou. Připomeňme událost, k níž došlo před čtyřiceti lety, asi měsíc po mnichovském diktátu. Tehdy americký režisér a herec Orson Welles (známý u nás zejména svým pozdějším filmem Občan Kane) režíroval se souborem newyorského divadla Mercury rozhlasové zpracování slavného románu anglického spisovatele H. G. Wellse Válka světů. Tento fantastický román o vpádu Marťanů na naši planetu byl s pomocí různých rozhlasových triků podán tak, že jej nemálo posluchačů pokládalo za skutečnou, aktuální katastrofu, která může ohrozit i je samy. Měli za to, ze v New Jersey skutečně dopadl záhadný meteorit, vynořili se z něho ohavní Marťané a na místo se řítí státní policie. Stačilo několik minut poslechu a lidé po celých Spojených státech se modlili, plakali a prchali před domnělou záhubou. Někteří se pokoušeli zachránit své blízké v „ohrožené“ oblasti, jiní se po telefonu loučili, běhali za sousedy, sháněli bližší informace v redakcích nebo v rozhlase, volali ambulance a policejní vozy.

Nebudeme zacházet do dalších podrobnosti. Stačí nám to, abychom konstatovali: kdyby byl někdo v první polovině sedmdesátých let zpracoval v duchu Orsona Wellese novelu Johna Langeho (vyšla roku 1972), měl ve Spojených státech zaručen efekt o to větší, oč pravdivější jsou fakta, s nimiž operuje. Proč právě v tomto období?

Úsilí socialistických zemí o likvidaci chemických a biologických prostředků hromadného ničení zaznamenalo v roce 1971 první dílčí úspěch v podobě vyhlášení konvence o zákazu biologických zbraní. Jejich snaha zahrnout do zákazu i chemické zbraně však narazila na odmítavý postoj hlavních imperialistických mocnosti. Definitivní shody nebylo dosazeno ani v pozdějších letech, třebaže se o věci jedná v ženevském Výboru pro odzbrojení i v rozhovorech mezi SSSR a USA.

Není to ovšem izolovaný problém, nýbrž součást široké problematiky zbraní hromadného ničení; a ta zase určitou stránkou souvisí s otázkami ochrany životního prostředí. V březnu 1974 Sovětský svaz ve snaze přispět k upevnění světového míru a k omezení hrozby použití nových prostředků vedení války navrhl, aby Organizace spojených národů vyhlásila konvenci o zákazu vojensky nebo jakkoli jinak zneužívat prostředky ovlivňující životní prostředí.

Zdálo by se, ze po zkušenostech posledních desetiletí mluví ve prospěch těchto kroků důkazy pádnější a přesvědčivější než pouhá slova. 5. srpna 1978 bylo v Hirošimě zahájeno každoroční vzpomínkové a protestní shromáždění, které je součástí mezinárodních akcí za zákaz jaderných zbraní. Do památníku obětí bylo při této příležitosti vloženo nových 2179 jmen osob, které od srpna 1977 – tedy za jediný rok – zemřely na následky atomového bombardování v srpnu 1945. Podle agentury Reuter žije dosud v Japonsku 370000 lidí zdravotně postižených následky prvního amerického kroku do jaderného věku.

Pamětníci války v Koreji si vzpomenou, že při ozbrojené intervenci použila tehdy americká vojska proti obyvatelstvu lidově demokratické Koreje v roce 1952 bakteriologické prostředky.

Ve Vietnamu americká vojenská mašinérie plánovitě a systematicky pustošila přírodní zdroje země. „Nikdy předtím nebyly použity herbicidy v tak obrovských dávkách na tak velkých rozlohách přirozené vegetace,“ konstatovala zpráva Národní akademie věd USA. Jen v letech 1962 až 1971 jich Američané použili přes 700000 hektolitrů na ploše větší než 10 miliónů hektarů, což představovalo víc než 10 procent jihovietnamského území. Chemické jedy poškodily lesy ve vnitrozemských oblastech mnohem vážněji než výbuchy pum a granátů. Herbicidy zničily značnou část lesů, nepostradatelných pro dřevařský průmysl, a měly za následek značný pokles sklizně sladkých brambor, sóji, rýže a jiných potravin. Citovaná zpráva uvedla, že používáním defoliantů způsobily Spojené státy Vietnamu ekologické škody, jejichž náprava potrvá minimálně sto let.

Ve Spojených státech se tvrdilo, že cílem těchto operaci je zbavit listoví lesnaté a močálovité oblasti, a tím donutit protivníka, aby operoval v otevřeném terénu, a zároveň zničit úrodu na území kontrolovaném osvobozeneckými silami. Ve skutečnosti však Pentagon hledal – a našel – ideální terén a příležitost k experimentům s novými technickými postupy chemické války. Uvažme přitom, že některé herbicidy jsou ve Spojených státech samých pro svou nebezpečnost zakázány.

Tato a další podobná fakta zatěžovala misku vah ve prospěch sovětského návrhu. Otázkou se zabývalo XXX. zasedání Valného shromáždění OSN. Na základě jeho rezoluce se v Ženevě začali zabývat přípravou návrhu příslušné mezinárodni konvence. Již na řečeném zasedání se však ukázalo, že oficiální stanovisko Spojených států nepřispívá k urychlenému vyřešení problému. Spojené státy odmítly podpořit sovětský návrh rezoluce a pokusily se konkrétní opatření oddálit. Naléhavost požadavku znovu zdůraznil XXV. sjezd sovětských komunistů a zahrnul ho mezi hlavní zahraničně politické úkoly SSSR, jako součást programu omezení a likvidace zbraní hromadného ničení (včetně chemických).

Zatímco se oficiální američtí činitelé stavěli k věci vyhýbavě, když už nemohli sovětskou iniciativu otevřeně odmítnout, dali se experti spojení s vojenskoprůmyslovým komplexem USA slyšet, že prý Sovětský svaz již brzy vyrobí jakousi superzbraň, a aby předešel analogickému technologickému „průlomu“ Západu, navrhuje opatření k zákazu dalšího vývoje; tím prý chce dostat Západ do druhořadého vojenskotechnického, a tím i strategického a politického postavení.

Ve skutečnosti právě ve Spojených státech docházelo tehdy v této oblasti k jevům vyvolávajícím oprávněné znepokojení. Jako příslovečné houby po dešti vyrůstaly projekty nových „superzbraní“ budoucnosti. Rozborem amerických pramenů lze dojít k určité klasifikaci těchto prostředků hromadného ničení.

První skupina zahrnuje zdokonalované druhy již existujících zbraní hromadného ničení – jaderných, chemických nebo bakteriologických (biologických). Bádání v oblasti fyziky elementárních částic například zjistilo, že antičástice se mohou stát základem pro vytváření zbraní tisíckrát ničivějších, než jsou zbraně s jadernou náloží. Rýsuje se mj. možnost vytvořit jaderné nálože z transuranových prvků, které jsou krajně labilní, neboť mají velmi krátký poločas rozpadu. Mohou prý však být objeveny prvky umožňující vyvinout nálože ještě ničivější a svou velikostí srovnatelné se střelou pušky.

Do této skupiny – a tím i do kontextu Langeho novely – patří vzorky binárních nervově paralytických plynů, které se již ve Spojených státech objevily. Jsou složeny ze dvou netoxických nebo málo toxických komponentů, které teprve sloučením při explozi nabývají smrtelného účinku. Přitom jsou levné: výroba jedné libry plynu VX (450 gramů) přijde na dva až tři dolary. Smrtící dávka je pouhé 0,4 miligramu.

Do další kategorie se řadí zásadně nové druhy zbraní hromadného ničeni. Jsou to například zbraně genetické. Nastává možnost vytvářet nové formy baktérií přenášením genů jednoho organismu do buněk jiného. Už v šedesátých letech se ve Spojených státech organizoval pětiletý vojenský program genetického výzkumu mikroorganismů, při němž se dospělo i k praktickým výsledkům. Tak byla transformací mikroorganismu, který vyvolává mor, získána nová generace tohoto původce, odolná vůči antibiotikům a nevyžadující složitou živnou půdu pro kultivaci. Objevily se důkazy, že Pentagon přinejmenším zkoumal možnost výběrového použití genetických zbraní proti určitým národům.

Pokud jde o zcela nové druhy nervově paralytických zbraní, vyskytly se ve Spojených státech projekty vytváření rozsáhlých ultraakustických a infraakustických polí, jejichž působení by vedlo k úplnému rozrušení lidské psychiky.

V „mozkových trustech“ amerického vojenskoprůmyslového komplexu se zrodila i koncepce tzv. geofyzikálních zbraní, což bylo prezentováno jako komplex prostředků na ovlivňování přírodního prostředí pro vojenské účely. Jejich účinek by se zakládal na umělém vyvolávání zemětřesení, povodní, klimatických změn, na usměrnění oceánských proudů, vytváření přílivových vln, atmosférických bouří apod.

V neposlední řadě se ve Spojených státech počítá s novými zbraňovými systémy. (O systémech se mluví v případě, že jde nejen o různé prvky zbraní samých, ale i o prostředky jejich dopravy na cíl, automatismy řízení atd.) Při určité interpretaci by sem bylo možno zahrnout například i binární plyny a laserové zbraně. (Nadhozena byla možnost vytvořit laser na vysílání „paprsků smrti“.) Od první atomové apokalypsy, která postihla dvě japonská města, naskicovali tedy američtí experti řadu jejich nových perspektivních variant v měřítku kontinentů, ba celé planety. Do důsledku domyšleno však řeší samoúčelné problémy, neboť podle nejnovějších výzkumů by i použití nynějšího arzenálu termonukleárních zhraní způsobilo katastrofu. Ponecháme-li stranou přímé účinky, snížila by se až o 70 procent koncentrace ozónu v horních vrstvách atmosféry, takže by jen sluneční radiace postihla genetickou nemocí víc než 30 generací.

A přece i v tomto napohled samoúčelném snažení proráží na povrch stále patrněji určitá tendence. Pravda, už ti, kdo rozhodli o osudu Hirošimy a Nagasaki, dovedli veškerou válečnou historii lidstva k mezi odlidštění. Jejich dnešní pokračovatelé však v tom směru přece dokázali dospět dál: projekt neutronové zbraně nabízí prostředek, jak ničit výlučné lidi a objekty zachovat nedotčeny. Krajní zvěčnění, pokud jde o způsob vedení války, a na druhém pólu krajní odlidštění – do takové perspektivy promítá kapitalismus zmítaný všeobecnou krizí své existenční principy třídní nadvlády a poroby. Nezapomínejme však, že tytéž principy platí v jiných formách i v každodenním životě kapitalistické společnosti.

K námětu Langeho novely nemá například daleko fakt, že je americká veřejnost čas od času šokována objevením nějaké skládky chemických materiálů, jichž se jako odpadu zbavují různé firmy na výrobu chemikálií. Někde byly zakopány pod zem, jinde zůstaly pohozeny pod širým nebem, většinou v kovových sudech podléhajících korozi. Jde o vysoce nebezpečné, často karcinogenní látky, které se postupem času dostávají do ovzduší i spodních vod a stávají se postrachem obyvatel postižených oblastí.

V okrese Hardeman ve státě Tennessee si například úřady lámou hlavu, co udělat se 350 000 dvousetlitrovými sudy (!), které v letech 1965-1972 vyvezla na skládku společnost Velsicol Chemical. Obsah pronikl ze zrezivělých nádob do vodovodního potrubí a ohrožuje místní obyvatele. Ve státě Michigan zase prosákly jedovaté chemikálie ze skládky v Montague do Michiganského jezera. Odbornici spočítali, že likvidace přijde na 100 miliónů dolarů. V Massachusetts pronikly jedovaté látky ze 17 000 sudů, zanechaných na opuštěné parcele, do řeky Merrimac, která je zdrojem pitné vody pro řadu obcí. Jeden z posledních případů roku 1978 se vyskytl v městě Niagara Falls, kde byly na místě skládky později postaveny rodinné domky. Karcinogeny začaly pronikat na povrch. Soukromé firmy, které mají podobné ohrožování amerických občanů na svědomí, se brání financovat vzniklé škody a odvolávají se na to, že v minulosti byla taková nezodpovědná likvidace chemických odpadů „povolena zákonem“.

Prozíravější část americké veřejnosti si v průběhu let začala na základě podobných případů postupně uvědomovat, že vybavování arzenálů ministerstva obrany zákeřnými prostředky chemické války představuje nebezpečí nejen pro jiné, ale i pro ně samy. Lange líčí, co by mohly způsobit, kdyby se dostaly do rukou teroristům; ukazuje také, že nelze vybudovat spolehlivá bezpečnostní opatření, jež by takovou eventualitu vyloučila. Ostří jeho kritiky však právem míří nikoli na nedostatečnou kontrolu, nýbrž na vlastní zdroje potenciální apokalypsy, totiž na Pentagon a jeho politické opory. V té souvislosti se nám zvlášť otřesně připomíná ona pasáž knihy, kde autor, téměř v roli filmového režiséra, prokládá sledování instrukčního filmu o účincích nervového plynu na člověka útržky televizního vysílání, které přenáší „optimisticky laděný“ prezidentův projev na sjezdu republikánské strany v San Diegu, ohroženém binární katastrofou.

12. října 1978 vstoupila v platnost konvence o zákazu vojensky nebo jakkoli jinak zneužívat prostředky ovlivňující životni prostředí, jak ji navrhl Sovětský svaz v roce 1974. Neřeší sice do všech důsledků problém chemických zbraní, ale znamená krok vpřed při jednáních, která o zákazu těchto prostředků probíhají.

Lange však správně ukázal, kde se zakopali rozsévači nejrůznějších druhů násilné a hromadné smrti; v tomtéž měsíci, kdy byla vyhlášena řečená konvence, dál náměstek ministra obrany USA tajný pokyn k výstavbě velkého závodu na výrobu chemických dělostřeleckých nábojů a leteckých pum plněných nervovým plynem. Pentagon hodlá požádat Kongres o prostředky na tento program v rámci vojenského rozpočtu na finanční rok 1980.

A tak je Langeho kniha nejen pouhou fikcí a nejen pouhou výpovědí o něčem, co už snad přestalo být problémem.

Jiří Gojda

John Lange / Dvojice

Z anglického originálu Binary, vydaného nakladatelstvím Heinemann, Londýn 1972, přeložila Jarmila Emmerová.

Doslov napsal dr. Jiří Gojda.

Obálku, vazbu, frontispice a grafickou úpravu navrhla Clara Istlerová.

Vydání 1., Praha 1979.

Vydalo Naše vojsko, nakladatelství a distribuce knih, n. p. v Praze, jako svou 4754. publikaci, stran 164.

Redakci beletrie řídí Antonín Hendrych.

Odpovědná redaktorka Milena Havlová.

Výtvarný redaktor Ota Karlas.

Technický redaktor Vladimír Srb.

K tisku schváleno 11. 5. 1979.

Vytiskla tiskárna Naše vojsko, n. p. v Praze.

Náklad 88 000 výtisků.

AA 8,34. VA 8,94.

28-051-79. 13/34.

Váz. 16 Kčs. 605/22/856.

Máj

Knižnice československé mládeže

Svazek 330

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai