Obchodník Se Smrtí

Hugh Laurie

XYZ (2008)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Thomas Lang je úplně obyčejný chlap, který pracuje jako bodyguard, popíjí whisky a projíždí se na motorce. Jednoho dne se ale jeho život obrátí naruby... Osloví ho jakýsi muž a najme si ho na vraždu amerického průmyslníka. Lang napřed nabídku přijme, posléze se však rozhodne svou oběť varovat... Jeho dobrý skutek nezůstane nepotrestán. Proti své vůli se ocitá ve víru dramatických událostí, poněkud nedobrovolně se zaplétá do mezinárodních teroristických aktivit. Střetne se s nejrůznějšími zločinci, násilníky, obchodníky se zbraněmi, vrahy i agenty CIA...Svěží, napínavý, chytrý, ale především vtipný příběh s prvky thrilleru i detektivky vypráví autor Hugh Laurie s osobitě ironickým nadhledem.

HUGH LAURIE

OBCHODNÍK SE SMRTÍ

HUGH LAURIE

OBCHODNÍK SE SMRTÍ

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, s. r. o., 2008

Copyright © Hugh Laurie, 1996

Translation © Milena Poláčková, 2008

ISBN 978-80-7388-101-6

Mému otci

Jsem zavázán Stephenu Fryovi za jeho komentáře; Kim Harrisové a Sarah Williamsové za jejich osobitý vkus a bystré postřehy; svému literárnímu agentovi Anthonymu Goffovi, jenž mě velkoryse povzbuzoval a byl mi nápomocen; své divadelní agentce Lorraine Hamiltonové za to, že nic nenamítala, když jsem si našel literárního agenta – a také své ženě Jo za takovou řádku věcí, že by vydala na knihu delší, než je tato.

ČÁST PRVNÍ

.

JEDNA

Dnes ráno muže viděl jsem, jenž zemřít netoužil.

Patrick Shaw-Stewart

Představte si, že máte někomu zlomit ruku.

Pravou nebo levou, na tom nezáleží. Jde o to, že mu ji zlomit musíte, protože když to neuděláte… no, na tom vlastně tak nezáleží. Řekněme, že vás nečeká nic dobrého, když to neuděláte.

Takže se ptám: zlomíte ji rychle – křup, jé, pardon, počkejte, uděláme improvizovanou dlahu – nebo to budete celé protahovat dobrých osm minut, občas přitlačíte v nejslabším místě, dokud dotyčný bolestí nebude celý rudý a zelený a horký a studený a vůbec zcela nesnesitelný?

No ano. Jistě. Správné je – jedině správné je vyřídit to, jak nejrychleji to jde. Zlomíte tu ruku, nalejete mu vodku a budete vzorným občanem. Nic jiného nepřichází v úvahu.

Jenže.

Jenže, jenže, jenže.

Co když toho člověka na druhém konci ruky nesnášíte? Myslím opravdu a z duše nesnášíte.

Přesně k tomu jsem se totiž teď musel nějak postavit. Říkám teď, ale myslím tehdy, v tu chvíli, o které píšu. V tu chvíli, v ten mizerný zlomek vteřiny, než mi zápěstí dojede zezadu až ke krku a moje pažní kost se rozletí na dva nebo spíš ještě víc kousků, které budou držet pohromadě leda tak silou vůle.

*

Ta ruka, kterou jsme rozebírali, je totiž moje, víte? To není ruka nějakého abstraktního filozofa. Ta kost, kůže, chloupky, malá bílá jizva na špičce loktu od hrany akumulaček v gatehillské základní škole – to všechno je moje. A v tuhle chvíli musím vzít v úvahu skutečnost, že člověk, který stojí za mnou, drží mě za zápěstí a tlačí mi je s téměř slastným zaujetím nahoru po páteři, mě nesnáší. Myslím opravdu z duše nesnáší.

Z principu.

*

Jmenoval se Rayner. Křestní jméno neznámé. Mně, přinejmenším, a tudíž nejspíš i vám.

Předpokládám, že kdosi kdesi musel jeho křestní jméno znát – musel ho tím jménem pokřtít, volat ho jím na oběd, naučit ho je napsat. A někdo jiný ho musel tím jménem volat přes bar, co si dá k pití, šeptat je v intimních chvílích nebo vyplnit do rubriky na formuláři životního pojištění. Vím, že se tohle všechno muselo stát. Jen je docela těžké si to představit.

Rayner byl podle mého odhadu tak o deset let starší než já. Což bylo v pořádku. Nic proti. Vycházím dobře a přátelsky bez lámání rukou s mnoha lidmi, kteří jsou o deset let starší než já. Lidi, kteří jsou o deset let starší než já, koneckonců obdivuju. Jenže Rayner byl ještě k tomu o deset centimetrů vyšší než já, o čtvrt metráku těžší než já a měl přinejmenším o osm jednotek násilí (na co se vlastně měří násilí?) víc než já. Byl ošklivější než parkoviště. Měl velkou holou lebku plnou prohloubenin a vyboulenin jako balón s výztužemi a rváčský nos, který mu někdo na obličej evidentně namaloval levou rukou, ne-li levou nohou, se mu pod hrubým plátem čela rozkládal jako křivolaká delta.

Dobrý bože, co tohle bylo za čelo! Jeho mohutná frontální rovina postupem času musela odrazit nejednu cihlu, nůž, láhev nebo rozumný argument. Zůstaly po nich mezi širokými póry jen sotva patrné zářezy. Byly to, myslím, nejširší póry, jaké jsem kdy na lidské kůži viděl. Až se mi vybavilo cvičné jamkoviště v Dalbeattie na konci toho dlouhého suchého léta v roce 76.

Z vertikální projekce bylo patrné, že kdysi v minulosti Raynerovi někdo ukousl uši a potom je vyplivl zpátky. Levé ucho měl totiž vzhůru nohama nebo naruby nebo tak nějak, že jste se na ně museli chvíli dívat, než vás napadlo „no jo, to je ucho“.

A k tomu všemu, pokud se to k vám ještě nedoneslo, měl Rayner na sobě černou koženou bundu a pod ní černý rolák.

Ale jistě by se to k vám bylo doneslo. Rayner mohl klidně chodit od hlavy až k patě ve stříbře a nosit za uchem orchidej a nervózní kolemjdoucí by mu stejně nejdřív zaplatili peníze a potom by teprve začali přemýšlet, jestli mu nějaké dluží.

Já jsem mu náhodou nedlužil. Rayner patřil k té vyvolené skupině lidí, kterým jsem nikdy nic nedlužil, a kdyby se situace mezi námi vyvíjela poněkud příznivěji, mohl jsem navrhnout, aby si s kolegy nechali udělat zvláštní kravatu, která by potvrzovala, že patří k sobě. Mohly by na ní třeba být zkřížené cesty.

Ale jak jsem říkal, situace mezi námi se příznivě nevyvíjela.

*

Jistý jednoruký instruktor zápasu, kterému říkali Cliff (já vím, učil zápas, a přitom neměl jednu ruku – takové věci se v životě občas přihodí), mi kdysi říkal, že bolest si člověk dělá sám. Druzí lidé vám dělají různé věci – bijou vás, bodají vás nebo se vám snaží zlomit ruku – ale bolest je váš vlastní produkt. A proto, říkal Cliff, který strávil dva týdny v Japonsku, a tudíž se cítil povolaným trousit kolem sebe moudra ze své bezedné pokladnice, je v moci každého člověka bolest zastavit. Cliffa zabila o tři měsíce později v hospodské rvačce padesátiletá vdova, takže už nejspíš nebude mít příležitost uvést svá slova na pravou míru.

Bolest je událost. Prostě se vám stane a vy se k ní musíte nějak postavit.

*

Jediná věc, která hrála jakž takž v můj prospěch, bylo to, že jsem až dosud nevydal žádný zvuk.

Nemělo to co dělat s žádnou statečností, víte, prostě to tak nějak vyšlo. Až do této chvíle jsme s Raynerem za chlapského zpoceného mlčení naráželi do zdí a do nábytku a jen tu a tam příležitostně hekli na důkaz maximálního soustředění. Ale teď, když už zbývalo sotva pět vteřin do chvíle, než omdlím nebo než to moje ruka vzdá, teď přišel ideální okamžik vnést do situace nový prvek. Nenapadlo mě nic jiného než zvuk.

Proto jsem se zhluboka nadechl nosem, napřímil se, jak to nejvíc šlo, abych byl tomu člověku co nejblíž, na chvíli jsem zadržel dech a potom vydal cosi, co japonští mistři bojových umění označují jako kiai – nejbližší český ekvivalent je „velmi hlasitý zvuk“, což celkem odpovídá – výkřik ohlušující, oslepující, šokující a čert ví jaké ještě intenzity, kterým jsem vyděsil i sám sebe.

Na Raynera to mělo předpokládaný účinek. Bezděky uhnul stranou a asi tak na dvanáctinu vteřiny povolil sevření mé ruky. Vrhnul jsem se hlavou proti jeho obličeji, jak nejsilněji jsem mohl, a cítil jsem, jak se jeho nosní chrupavka přizpůsobuje tvaru mé lebky a jak mi kůže na hlavě vlhne. Potom jsem zvedl patu proti jeho slabinám a dřel jsem mu vnitřní stranu stehna až k impozantnímu ranci genitálií. V tu chvíli dvanáctina vteřina uplynula, Rayner už mi nelámal ruku a já jsem si stačil uvědomit, že se topím v potu.

Ustoupil jsem kousek od něho, vznášel jsem se na špičkách jako obstarožní bernardýn a začal se rozhlížet po něčem, co by mohlo posloužit jako zbraň.

Dějištěm tohoto bojového zápolení ve volném stylu, jehož první kolo trvalo patnáct minut, byl malý nevkusně zařízený obývací pokoj v luxusní londýnské čtvrti Belgravia. Bytový architekt odvedl otřesnou práci, jako ostatně všichni bytoví architekti stoprocentně a bez výjimky, ovšem jeho záliba v těžkých přenosných předmětech mi v tuto chvíli náhodou přišla vhod. Zdravou rukou jsem sebral z krbové římsy půlmetrového Buddhu a zjistil jsem, že uši toho mrňavého chlápka mohou posloužit jako docela solidní držadlo.

Rayner zrovna klečel a zvracel na čínský koberec, čímž poněkud vylepšil jeho barvy. Zaujal jsem pozici, zaťal všechny svaly a bekhendem jsem zarazil jeden roh Buddhova podstavce do měkké oblasti za Raynerovým levým uchem. Ozvala se tupá měkká rána, jakou dokáže vydat pouze lidská tkáň při nárazu, a Rayner se svezl na bok.

Nezdržoval jsem se zjišťováním, jestli je naživu. Je to bezohlednost, já vím, ale co se dá dělat.

Otřel jsem si pot z obličeje a vyrazil do haly. Nastražil jsem uši, ale žádný zvuk z domu ani z ulice venku jsem neslyšel, protože mi srdce tlouklo jako sbíječka. Nebo to možná opravdu byla sbíječka venku na ulici. Neměl jsem čas to sledovat, protože jsem horečně nasával objemné balíky vzduchu.

Otevřel jsem vchodové dveře a ucítil chladné mrholení. Mísilo se s mým potem a chladilo mi čelo a konejšilo bolest v ruce a vůbec úplně všechno. Zavřel jsem oči a nechal na sebe padat drobné kapičky. Byl to jeden z nejhezčích zážitků, co jsem kdy měl. Možná si řeknete, že jsem toho asi moc nezažil. Ale, víte, ono přijde na situaci.

Zavřel jsem na zástrčku, vyšel na chodník a zapálil si cigaretu. Postupně se mi protestující srdce dalo dohromady a po něm za chvíli i dech. Bolest v ruce byla nesnesitelná a já jsem věděl, že se mnou zůstane ještě celé dny, ne-li týdny. Naštěstí při kouření zrovna používám druhou.

Vrátil jsem se do domu a viděl jsem, že Rayner zůstal tam, kde byl, když jsem vyšel ven. Ležel v kaluži zvratků. Byl mrtvý nebo vážně zraněný, což obojí obnášelo přinejmenším pět let. To pro mě nevypadalo dobře.

Já už jsem zavřený byl, víte. Bylo to sice jen na tři týdny a jen ve vazbě, ale když jste museli hrát dvakrát denně šachy s fanouškem West Hamu, který vydával jen jednoslabičné zvuky, na jedné ruce měl vytetováno ZLO a na druhé taky ZLO, a to se sadou figurek, v níž chybělo šest pěšců, všechny věže a dva střelci, tak si pak docela vážíte všelijakých drobných věcí v životě. Třeba toho, že nejste zavření.

Přemýšlel jsem o tom a o všem, co s tím souvisí, vybavovaly se mi všechny ty úžasné země, do kterých jsem se zatím nedostal – a najednou jsem zaregistroval tiché šoupání a praskání – a tentokrát to stoprocentně nebyl zvuk mého srdce. Ani plic, ani jiné části mého ubohého těla. Tohle šlo jasně odjinud.

Někdo nebo něco se zcela bez úspěchu snaží neslyšně sejít po schodech.

Buddhu jsem nechal na místě, vzal jsem ohavný alabastrový stolní zapalovač a sunul se ke dveřím, které byly také ohavné. Jak může někdo vyrobit ohavné dveře? To je otázka. No, dá to práci, ale věřte mi, přední bytoví architekti by si s tím poradili, než byste řekli švec.

Snažil jsem se zadržet dech, ale nešlo to, tak jsem tedy čekal hlučně. Kdesi cvakl vypínač, chvíli bylo ticho a potom cvakl znovu a znovu bylo ticho. Otevřely se dveře, ticho, nikde nic, zavřely se. Stát. Přemýšlet. Ještě obývák.

Ozvalo se šustění látky a potom jsem se přistihl, že povoluji sevření na alabastrovém zapalovači a téměř s pocitem úlevy se opírám o zeď. Protože i přes všechen svůj strach a vyčerpání bych klidně vsadil krk na to, že parfém Fleur de Fleurs od Niny Ricci není vůně agresivního útočníka.

Zastavila se ve dveřích a rozhlédla se po místnosti. Bylo zhasnuto, ale závěsy byly roztažené a z ulice sem šla spousta světla.

Počkal jsem, až si všimne Raynera, a potom jsem jí dal před ústa ruku.

*

Absolvovali jsme všechny formality, které diktuje Hollywood a pravidla slušného chování. Snažila se křičet a kousala mě do dlaně a já jsem jí řekl, aby byla zticha, protože když nebude křičet, tak se jí nic nestane. Křičela a já jsem ji uhodil. Jak říkám, rutina.

Nakonec seděla na ohavné pohovce se čtvrtlitrem brandy, které – jak se ukázalo – nebylo vůbec brandy, ale calvados. A já jsem stál u dveří a tvářil jsem se jako mentálně úplně zdravý člověk.

Natočil jsem Raynera na stranu do jakési stabilizované polohy, aby se nemusel dusit vlastními zvratky. Nebo cizími, na tom nakonec nezáleží. Chtěla vstát, podívat se, jestli je v pořádku, a něco s ním udělat – polštář, mokrý hadr, obvaz nebo tak něco, aby se člověku nedělalo z pohledu na něj tak špatně. Já jsem jí ale řekl, aby zůstala, kde je, že už jsem zavolal záchranku a že je stejně nejlepší, když ho necháme být.

Začala se lehce třást. Nejdřív ruce, ve kterých svírala sklenici, potom až k loktům a nahoru k ramenům. Bylo to horší pokaždé, když se podívala na Raynera. Jistě, není nic nenormálního se klepat, když najdete uprostřed noci na koberci ve vlastním obýváku polomrtvého člověka v louži zvratků, ale nechtěl jsem jí to ještě víc ztěžovat. Zapálil jsem si cigaretu alabastrovým zapalovačem – opravdu byl ohavný i ten plamen – a snažil jsem se získat co nejvíc informací, než ji calvados nastartuje natolik, že se začne ptát ona mě.

Její obličej jsem v tom pokoji viděl třikrát. Jednou na fotce ve stříbrném rámu na krbu, jak se zubí na lyžařském vleku v Ray Bans, podruhé na příšerném velikém olejovém portrétu u okna, který namaloval někdo, kdo ji nejspíš neměl moc rád, a potřetí – a to byla rozhodně nejlepší varianta – na pohovce asi tři metry ode mě.

Nemohlo jí být víc než devatenáct. Měla hranatá ramena a dlouhé hnědé vlasy, které se vždycky zavlnily a zamávaly, než zmizely vzadu za krkem. Podle nápadných vyklenutých lícních kostí by ji člověk odhadoval na orientálku, ale tento odhad vzal za své, jakmile jste došli k očím, které byly také vyklenuté a velké a světle hnědé. Jestli to všechno teda dává nějaký smysl. Na sobě měla červenou hedvábnou noční košili a jednu elegantní pantofli s ozdobnou zlatou stuhou přes prsty. Rozhlédl jsem se po místnosti, ale sestřičku nebylo nikde vidět. Třeba jí na druhou nezbylo.

Odkašlala si.

„Kdo je to?“ zeptala se.

Mohlo mě napadnout, že je to Američanka, ještě než otevřela pusu. Vypadá příliš zdravě, než aby mohla být jiné národnosti. Kam oni chodí na ty zuby?

„Jmenoval se Rayner,“ řekl jsem a potom jsem si uvědomil, že to není moc obsáhlá odpověď, že bych měl něco přidat. „Byl to nebezpečný člověk.“

„Nebezpečný?“

Zdálo se, že ji to znepokojilo. Není divu. Asi ji napadlo – zrovna jako mě – že jestliže byl Rayner nebezpečný a já jsem ho zabil, tak se z principu prosté hierarchie stávám nebezpečným já.

„Nebezpečný,“ opakoval jsem a sledoval jsem, jak odvrací pohled jinam. Zdálo se, že už se tolik netřese. To bylo dobře. Nebo se možná ten její třes synchronizoval s mým, takže jsem ho tolik nevnímal.

„No… a co tady dělá?“ zeptala se nakonec. „Co tu chtěl?“

„Těžko říct.“ Pro mě tedy rozhodně těžko. „Možná peníze, možná stříbro…“

„To jako… on vám to neřekl?“ Najednou mluvila hlasitě. „Vy jste ho praštil, aniž byste věděl, kdo to je? A co tu dělá?“

Navzdory šoku jí to myslelo dost dobře.

„Praštil jsem ho, protože se snažil mě zabít,“ řekl jsem. „Už jsem zkrátka takový.“

Pokusil jsem se o šibalský úsměv, ale zahlédl jsem se v zrcadle nad krbem a zkonstatoval jsem, že tudy cesta nevede.

„Už jste zkrátka takový,“ odpověděla nepřátelsky. „A kdo vůbec jste?“

A je to tu. Tady na to budu muset v rukavičkách. Aby náhodou všechno nebylo ještě mnohem horší, než už je teď.

Pokusil jsem se o překvapený pohled, snad i trochu dotčený.

„Vy jste mě nepoznala?“

„Ne.“

„Ehm. Fakt? Fincham. James Fincham.“ Natáhl jsem k ní ruku. Nepřijala ji, a tak jsem to gesto ukončil jako ležérní prohrábnutí účesem.

„To je jen jméno,“ řekla. „To ale nejste vy.“

„Jsem přítel vašeho otce.“

Chvíli přemýšlela.

„Obchodní partner?“

„Něco na ten způsob.“

„Něco na ten způsob.“ Přikývla. „Vy jste teda James Fincham, jste něco jako obchodní partner mého otce a právě jste v našem domě zabil člověka.“

Dal jsem hlavu na stranu a snažil se naznačit, že v podstatě ano, že to je teda ale zvrácený svět.

Znovu ukázala zuby.

„Takže takhle je to, ano? To je jako vaše curiculum vitae, jo?“

Znovu jsem se pokusil o šibalský úsměv, se stejným výsledkem jako před chvílí.

„Počkejte moment,“ řekla.

Podívala se na Raynera a potom se najednou napřímila, jako by ji právě něco napadlo.

„Vy jste ale nikoho nevolal, že ne?“

Když se to tak vezme, bylo jí spíš kolem čtyřiadvaceti.

„Myslíte jako…“ plácal jsem se v tom a nevěděl jsem, jak z toho ven.

„Myslím, že sem žádná záchranka nejede,“ dodala. „Jéžišmarjá.“

Položila skleničku na zem, vstala a šla k telefonu.

„Počkejte,“ řekl jsem, „než uděláte nějakou hloupost…“

Šel jsem k ní, ale když jsem viděl, jak se otočila, uvědomil jsem si, že zůstat na místě by bývalo bylo moudřejší. Nerad bych si ještě týden vytahoval z obličeje kousky telefonního sluchátka.

„Zůstaňte tam, pane Finchame,“ zasyčela na mě. „Tohle není žádná hloupost. Volám záchranku a volám policii. To je totiž obvyklý postup používaný po celém světe. Přijdou sem chlapíci s pendrekem a odvedou vás pryč. Na tom není vůbec nic hloupýho.“

„Podívejte se,“ namítl jsem, „neřekl jsem vám tak docela pravdu.“

Otočila se ke mně a zúžily se jí oči. Víte, co tím myslím. Prostě se zúžily, horizontálně, ne vertikálně. Možná by spíš bylo přesnější říct, že se zkrátily, ale to by nikdo neřekl. No, ono zúžily se taky zrovna moc neříká.

Prostě přimhouřila oči.

„Jak to myslíte, že jste mi neřekl tak docela pravdu?“

Měla mě na lopatkách, o tom nebylo pochyb. Byl jsem v rejži. Ale ona prostě jen vzala telefon a vytočila první devítku.

„Jmenuju se Fincham a znám vašeho otce,“ řekl jsem.

„Hmm. A jaký cigarety kouří?“

„Dunhillky.“

„V životě nevzal cigaretu do pusy.“

No, možná jí bylo ke třiceti. Možná i třicet. Zhluboka jsem se nadechl, než znova vzala telefon a začala vytáčet číslo.

„Dobře, neznám ho. Ale chtěl jsem mu pomoct.“

„Fajn. Přišel jste nám opravit vodovod, že jo?“

Dva nula. Vytáhnu trumfy.

„Někdo se ho snaží zabít,“ řekl jsem.

Ozvalo se tiché cvaknutí a slyšel jsem, jak se někdo ptá, jakou službu požadujeme. Velmi pomalu se ke mně otočila a dala sluchátko z ucha.

„Co jste to říkal?“

„Že se někdo snaží vašeho otce zabít,“ opakoval jsem. „Nevím kdo a nevím proč. Jen jsem se jim v tom snažil zabránit. Tak teď víte, kdo jsem a co tu dělám.“

Chvíli si mě zkoumavě prohlížela. Kdesi ohavně bily hodiny.

„Tenhle člověk,“ ukázal jsem na Raynera, „s tím má dost společného.“

Viděl jsem, že se jí to nezdá dvakrát spravedlivé, když mi Rayner může těžko oponovat. Ztišil jsem hlas a rozhlédl jsem se úzkostlivě kolem sebe, jako bych byl stejně zmatený a neklidný jako ona.

„Nemůžu říct, že sem přišel vraždit,“ dodal jsem, „protože jsme si nemohli moc pokecat. Ale vyloučené to není.“ Pořád se na mě dívala. Operátor vytruboval do telefonu jedno haló za druhým a marně se snažil udržet spojení.

Čekala. Nevím, na co.

„Záchrannou službu,“ řekla nakonec, pořád se na mě ještě dívala, potom se pomalu odvrátila a nadiktovala adresu. Přikývla a pomalu, velmi pomalu, položila sluchátko zpátky do vidlice. Nastala taková ta pauza, o které už od začátku víte, že bude trvat dlouho, a tak jsem vyklepl další cigaretu a podal jí balíček.

Došla až ke mně a zastavila se. Byla menší, než vypadala z dálky. Znovu jsem se usmál. Vzala si z balíčku cigaretu, ale nezapálila si. Jen si s ní pomalu hrála a potom na mě upřela pár šedých očí.

Řekl jsem pár. Ale myslím tím, že na mě upřela svůj pár, svou dvojici, zkrátka svoje dvě šedé oči. Neposbírala nikde v šuplíku pár cizích šedých očí a neupřela je na mě. Zaměřila na mě prostě svoje světle šedé velké oči. Takové ty oči, co po nich dospělý muž začne brebtat nesmysly. No tak se proboha seber.

„Jste lhář,“ řekla.

Ne vztekle. Ani vyděšeně. Prostě normálně.

„No, ano,“ řekl jsem. „Když se to tak vezme, tak jsem. Ale zrovna v tuhle chvíli náhodou mluvím pravdu.“

Stále se mi dívala do tváře, jako se do ní někdy dívám já po holení, ale zdálo se, že se jí povedlo z ní vyčíst víc než mně. Potom jednou mrkla a jako by tím mrknutím něco změnila. Něco se uvolnilo nebo vypnulo nebo aspoň ztlumilo. Začal jsem být klidnější.

„Proč by někdo chtěl zabít mého otce?“ Mluvila teď tišším hlasem.

„Já opravdu nevím,“ řekl jsem. „Sotva jsem stačil zjistit, že nekouří.“

Přitiskla se ke mně, jako kdyby mě neslyšela.

„Ale řekněte mi, pane Finchame, jak jste se k tomu všemu vůbec připletl?“

Tohle bylo ošemetné. Hodně ošemetné. N-tá mocnina ošemetnosti.

„Protože to chtěli po mně,“ odpověděl jsem.

Přestala dýchat. Tedy nemyslím to obrazně, opravdu přestala dýchat. A netvářila se, že by ještě někdy v dohledné budoucnosti hodlala začít.

Pokračoval jsem, jak nejklidněji to šlo.

„Někdo mi nabídl hodně peněz za to, že zabiju vašeho otce,“ řekl jsem. Mračila se, jako by tomu nemohla uvěřit. „Odmítl jsem.“

To jsem neměl dodávat. Neměl.

Newtonův třetí zákon konverzace, kdyby existoval, by říkal, že každé prohlášení vyvolá stejné nebo opačné prohlášení. Takže prohlášení, že jsem tuto nabídku odmítl, by mohlo vyvolat možnost, že jsem ji taky třeba neodmítl. Neměl jsem nejmenší zájem, aby se tu v pokoji zrovna teď tohle vznášelo. Ale mezitím ona začala zase dýchat, tak si toho možná ani nevšimla.

„Proč?“

„Co proč?“

Na levém oku měla zvláštní tenký proužek zelené barvy, který se táhl od zornice severovýchodním směrem. Stál jsem tam a díval jsem se jí do očí, ačkoliv jsem se snažil se do nich nedívat, protože jsem už tak byl v dost velkém průšvihu. V mnoha směrech.

„Proč jste to odmítl?“

„Protože…“ začal jsem a potom jsem se zarazil, protože jsem si to musel srovnat v hlavě.

„No?“

„Protože nejsem zabiják.“

Nastala odmlka, během níž zpracovávala tuto informaci. Podívala se na Raynerovo tělo.

„Říkal jsem vám, že si začal.“

Dívala se na mě dalších tři sta let a potom – stále ještě otáčela cigaretu mezi prsty – odešla k pohovce, evidentně hluboce zamyšlená.

„Opravdu,“ řekl jsem a snažil jsem se vystupovat jako pán situace. „Já jsem hodnej. Dávám peníze Oxfamu, recykluju noviny a vůbec.“

Došla až k Raynerovu tělu a zastavila se.

„Tak kdy to teda všechno začalo?“

„No… před chvilkou.“ Koktal jsem jako idiot.

Na chvilku zavřela oči. „Myslím to vážně.“

„Dobře,“ odpověděl jsem. „Před deseti dny.“

„Kde?“

„V Amsterdamu.“

„V Holandsku, jo?“

To byla tedy úleva. Hned mi bylo líp. Je to fajn, když k vám čas od času mladí vzhlíží. Ne pořád, to není potřeba, ale tak čas od času.

„Jo,“ přisvědčil jsem.

„A kdo vám to nabídl?“

„Nikdy v životě jsem ho neviděl.“

Zastavila se u skleničky, usrkla calvados a udělala grimasu.

„Čekáte, že tomu budu věřit?“

„No…“

„Tak mi s tím pomozte,“ řekla a znovu zvýšila hlas. Kývla k Raynerovi. „Myslím, že tamhle ten chlapík vám toho moc nedosvědčí. Takže na základě čeho vám mám věřit? Pro hezký oči?“

Nemohl jsem si pomoct. Teda měl jsem si pomoct, to vím, ale nemohl jsem.

„A proč ne?“ řekl jsem a snažil jsem se vypadat atraktivně. „Já bych uvěřil všemu, co jste řekla.“

Hrubá chyba. Opravdu hrubá. Jedna z nejnemožnějších poznámek, které jsem za svůj dlouhý omezenými poznámkami přeplněný život udělal.

Otočila se ke mně. Najednou se rozzlobila.

„Už těch volovin sakra nechte.“

„No, já jsem jen chtěl…“ začal jsem, ale byl jsem rád, když mě přerušila, protože jsem opravdu netušil, co jsem chtěl říct.

„Povídala jsem, abyste toho nechal. Tamhleten chlap umírá.“

Provinile jsem přikývl a oba jsme se podívali na Raynera, jako bychom mu vzdávali poctu. A potom jako by sklapla kancionál a rozhodla se obrátit list. Uvolnila se a podala mi skleničku.

„Jsem Sára,“ řekla. „Přinesl byste mi kolu?“

*

Nakonec zavolala policii a policisté přijeli zrovna ve chvíli, když doktoři ze záchranky nakládali Raynera, který evidentně ještě dýchal, na rozkládací nosítka. Významně si něco mumlali, pokyvovali hlavami a zvedali věci na krbové římse a dívali se pod ně a vůbec se tvářili, že by radši byli někde úplně jinde.

Policisté z principu nemají rádi nové případy. Ne že by byli líní, ale protože chtějí – jako všichni ostatní – v tom zmatku náhodného neštěstí, do kterého zrovna přijdou, najít smysl a souvislosti. Když jsou uprostřed honu na mladistvého, který někde štípl z auta disky, odvoláni za masovým vrahem, tak si prostě nemůžou pomoct a musejí se podívat pod postel, jestli tam náhodou nebudou ležet nějaké disky. Chtějí najít něco, co má souvislost s tím, na čem už dělali, aby to celému tomu chaosu dalo nějaký smysl. Aby si mohli říct, že se tohle stalo proto, že se stalo tamto. A když to nenajdou – když zjistí, že jde o úplně novou věc, o které se toho spousta napíše a vyplní a potom ztratí a potom zase najde u někoho ve spodním šuplíku a potom se napíše pachatel neznámý – no, budou zklamaní.

Naším případem byli zvlášť zklamaní. Se Sárou jsme vytvořili a nazkoušeli rozumný scénář a sehráli jsme tři představení postupně podle stoupající šarže. Skončili jsme u mladého inspektora, který říkal, že se jmenuje Brock.

Brock si sedl na pohovku, občas si zkontroloval nehty a energicky přikyvoval na příběh neohroženého Jamese Finchama, rodinného přítele, který zrovna pobýval v pokoji pro hosty v prvním patře. Slyšel divné zvuky, vplížil se dolů, aby se podíval, co se děje, a tam po něm skočil zlý pán v kožené bundě a černém roláku, kterého nikdy neviděl, upadl a chudák se uhodil do hlavy. Sára Woolfová, narozena 29. srpna 1964, slyšela rvačku, přišla dolů a všechno viděla. Něco k pití, pane inspektore? Čaj? Ribenu?

Ano, samozřejmě to zabralo. Kdybychom tuhle historku vyprávěli v bytě v Deptfordu, tak už bychom byli dávno na podlaze dodávky a prosili mladého příslušníka s krátkými vlasy, jestli by nešlo, aby nám nestáli na hlavách, abychom si je mohli aspoň na chvilku narovnat. Ale v Belgravii plné parků a domů se štuky měla policie spíš tendenci uvěřit. Myslím, že je to ve statistice.

Když jsme podepsali prohlášení, požádali nás, abychom nedělali žádné hlouposti, jako je třeba odjezd ze země, bez ohlášení na okrsku, a vyzvali nás, abychom byli v případě potřeby policii nápomocni.

O dvě hodiny později zbyl po Raynerovi, křestní jméno neznámé, který se mi snažil zlomit ruku, jenom smrad.

*

Vyšel jsem z domu a znova jsem si uvědomil bolest. Zapálil jsem si cigaretu a kouřil celou cestu až na roh, kde stálo několik domů adaptovaných z bývalých stájí. Dnes by to musel být mimořádně bohatý kůň, aby si mohl dovolit tady bydlet. Ale stejně si na tom místě člověk připadal jako ve stáji, a proto jsem tady taky měl přivázanou motorku. S kýblem ovsa a slámou pod zadním kolem.

Motorka byla tam, kde jsem ji nechal. Ono to zní hloupě, ale dnes to vůbec není samozřejmost. Mezi majiteli motorek je to, že svůj stroj najdete na místě, kde jste ho nechali, i když máte zámek a alarm, opravdu událost. Zvlášť když je to Kawasaki ZZR 1100.

Ne, nepopírám, že v Pearl Harboru byli Japonci vedle a že jejich schopnosti upravit rybu, aby byla k jídlu, jsou pozoruhodně malé – ale motorky umějí dělat setsakramentsky dobře. Přidej plyn na jakékoliv rychlosti a oči se ti zaboří do hlavy a vykouknou na druhé straně. No ano, možná ne každý touží zrovna po tomhle dopravním prostředku, ale když už jsem ji vyhrál v piškvorkách – prostě jsem měl zrovna kliku – tak jsem si ji hodlal taky pořádně užít. Byla velká a černá a i úplně obyčejný jezdec se s ní dostal do jiných galaxií.

Nastartoval jsem motor, nechal ho hezky zařvat, abych vzbudil v okolí pár obtloustlých finančníků, a vyrazil jsem směrem Notting Hill. V dešti jsem musel dávat bacha, takže bylo dost času si všechny události dnešního dne v klidu promyslet.

Jedna věc, která mi vrtala v hlavě, když jsem kličkoval po úzkých žlutě osvětlených ulicích, byla, jak mi Sára říkala, abych nechal „těch volovin“. A měl jsem jich nechat proto, že tam o kus dál umíral chlápek.

Newtonovy zákony konverzace, pomyslel jsem si. Znamenalo to vlastně, že kdyby tam nikdo neumíral, tak jsem mohl v těch volovinách klidně pokračovat.

To mi zvedlo náladu. Říkal jsem si, že jestli se mi jednou nepodaří zařídit, abychom byli já a ona spolu v místnosti, kde žádný umírající chlápek není, tak se nejmenuju James Fincham.

Což se samozřejmě nejmenuju.

DVĚ

Po dlouhou dobu jsem chodil obvykle spát časně.

Marcel Proust

Vrátil jsem se domů a vrhl se rovnou na obvyklé rutinní vyřizování zmeškaných telefonátů. Dvě zbytečná pípnutí, jedno špatné číslo, jeden hovor s kamarádem, který se přerušil při první větě, a potom tři lidi, s nimiž jsem vůbec nechtěl mluvit a kterým teď budu muset zavolat zpátky.

Panebože, jak já tuhle mašinu nenávidím.

Sedl jsem si ke stolu a začal procházet poštu. Vyhodil jsem pár účtů do koše a pak si vzpomněl, že jsem koš odnesl do kuchyně – tak mě to otrávilo, nacpal jsem zbylou poštu do šuplíku a vzdal se představy, že když si budu tyhle rutinní povinnosti vyřizovat pravidelně každý den, udržím si čistou hlavu.

Bylo už pozdě, abych si pustil nějakou hlasitou muziku, a tak jediná další zábava, na kterou jsem přišel, byla láhev whisky. Vzal jsem láhev skotské, nalil si pár centimetrů od dna a odešel do kuchyně. Dolil jsem ji vodou, aby nebyla zase tak moc skotská, a sedl si ke stolu s diktafonem, protože mi kdosi kdysi řekl, že když si člověk všechno říká nahlas, připadá mu to jasnější. Zeptal jsem se, jestli si tak taky můžu mazat med kolem huby – to prý ne, ale se vším ostatním, co mi dělá těžkou hlavu, to prý funguje.

Dal jsem do diktafonu kazetu a stiskl tlačítko nahrávání.

„Osoby a obsazení,“ řekl jsem. „Alexander Woolf, otec Sáry Woolfové, majitel omšelého domu na ulici Lyall Street, chlebodárce slepých a pomstychtivých bytových architektů a předseda a výkonný ředitel společnosti Gaine Parker. Neznámá osoba, muž, bílé pleti, národnost americká nebo kanadská, věk asi padesát. Rayner, statný, divoký, hospitalizovaný. Thomas Lang, věk šestatřicet, bytem Westbourne Close 42, donedávna zaměstnaný u jednotek Scots Guards, čestné propuštění s hodností kapitána. Toto jsou všechny dosud známé skutečnosti.“

Nevím, proč do magnetofonu vždycky mluvím takhle, ale mluvím.

„Neznámý muž bílé pleti kontaktoval Thomase Langa s úmyslem najmout ho pro nezákonné zabití A. Woolfa. Lang odmítl z důvodu osobní slušnosti. Zásadovosti. Decentnosti. Je to džentlmen.“

Lokl jsem si whisky a podíval se na diktafon a napadlo mě, jestli někdy budu tenhle monolog někomu přehrávat. Daňový poradce mi řekl, že je rozumné si diktafon koupit, protože se dá odečíst z daní. Jenže já jsem žádné daně neplatil a diktafon nepotřebuju stejně jako daňového poradce. Pokládal jsem ho tedy za jednu ze svých méně moudrých investic.

Ach jo.

„Lang šel do Woolfova domu s úmyslem varovat ho před možným vražedným útokem. Woolf nepřítomen. Lang se rozhodl zahájit pátrání.“

Na chvíli jsem se zastavil. Vyklubala se z toho dost dlouhá chvíle, a tak jsem si znovu lokl whisky a odložil diktafon a začal přemýšlet.

Jediné pátrání, které jsem stačil zahájit, bylo „co?“ – a sotva jsem to vypustil z pusy, praštil mě Rayner židlí. Kromě toho, nespáchal jsem nic víc, než že jsem napůl zabil člověka a odešel a dost vroucně jsem si přál, abych ho byl zabil i na tu druhou půlku. Ovšem člověk zrovna netouží po tom, aby měl takovéhle věci na záznamu, pokud by k tomu neměl nějaký zvláštní důvod. Což jsem kupodivu neměl.

Jenže jsem Raynera sotva stačil poznat a dovědět se jeho jméno. Nemůžu říct, že by mě vyloženě sledoval, ale pamatuju si obličeje – tím víc, čím beznadějnější jsem na jména – a Raynerův obličej se dal zapamatovat dobře. Letiště Heathrow, bar na King’s Road, vchod do stanice metra na Leicester Square. To už je dost i na takového pitomce, jako jsem já.

Měl jsem pocit, že se nakonec někde potkáme, a tak jsem se na ten deštivý den připravil. Zašel jsem do obchodu Blitz Electronics na Tottenham Court Road a vysolil dvě libry za půl metru tlustého elektrického kabelu. Pružného, těžkého a – když přijde na odhánění zbojníků a lapků – lepšího než kdovíjaká složitá zbraň. Jako zbraň neobstojí jen v jediném případě – když ho necháte v šuplíku v kuchyni, pokud možno ještě v původním obalu z obchodu. V tom případě skutečně ztrácí účinnost.

Pokud jde o tu neznámou osobu, muže, bílé pleti, která mě chtěla najmout jako vraha, nepředpokládal jsem, že bych se s ní ještě někdy v životě setkal. Před dvěma týdny jsem v Amsterdamu doprovázel manchesterského bookmakera, který za každou cenu potřeboval věřit, že má agresivní nepřátele. Najal si mě, abych v něm tuhle představu živil. Tak jsem mu otvíral dveře do auta, hledal v domech ostřelovače, i když jsem věděl, že tam žádní nejsou, a potom s ním strávil vyčerpávajících osmačtyřicet hodin v nočních klubech, kde rozhazoval peníze všemi směry, jen ne tím mým. Když ho to konečně přestalo bavit, poflakoval jsem se po hotelových pokojích a díval se na obscénní filmy v televizi. Potom zazvonil telefon – zrovna během jedné zvlášť vydařené scény, pokud si pamatuju – a mužský hlas mě pozval do baru na skleničku.

Zkontroloval jsem, že bookmaker je v bezpečí pod peřinou s hezkou milou prostitutkou, a vyklouzl jsem dolů v naději, že ušetřím pár babek, když si dám panáka na kolegu z armády.

Jenže se ukázalo, že ten hlas v telefonu patřil malému tlustému chlapíkovi, kterého jsem nikdy v životě neviděl. Ani jsem ho vidět nechtěl, dokud nesáhl do kapsy u saka a nevyndal svazek bankovek tlustý skoro jako já.

Amerických bankovek. Vyměnitelných za zboží a služby v doslova tisících obchodech po celém světě. Postrčil ke mně přes stůl stodolarovku, takže jsem ho asi pět vteřin docela začínal mít rád, ale potom se láska náhle vytratila.

Podal mi určité „informace“ o muži jménem Woolf – kde bydlí, co dělá, proč to dělá, kolik za to dostává – a potom mi řekl, že ta bankovka na stole má ještě tisíc malých bratříčků, kteří by mohli skončit u mě – v případě diskrétního ukončení Woolfova života.

Musel jsem počkat, dokud se naše strana baru nevyprázdní, nicméně jsem věděl, že to nebude trvat dlouho. Při těch cenách, které tam účtovali za alkohol, pravděpodobně nebylo po světě mnoho lidí, kteří by si mohli dovolit zdržet se i na druhou skleničku.

Když se bar vylidnil, naklonil jsem se k tomu tlustému muži a přednesl mu řeč. Byla to nudná řeč, ale on přesto pozorně poslouchal, protože jsem ho při tom pod stolem držel za koule. Řekl jsem mu, co jsem za člověka a na jakém je omylu a kam si může svoje peníze strčit. A tak jsme se rozloučili.

A bylo to. Víc jsem nevěděl a ruka mě bolela.

Šel jsem spát.

*

Zdála se mi spousta věcí, s kterými vás nebudu obtěžovat. Poslední byl sen o tom, jak luxuju koberec. Luxoval jsem a luxoval, ale na koberci byla skvrna a pořád z něj nešla pryč.

Potom jsem si uvědomil, že jsem vzhůru a že ta skvrna na koberci je sluníčko, protože někdo roztáhl závěsy. Vmžiku jsem se vymrštil do přikrčené bojové pózy, s výrazem „tak kdo si to chce se mnou rozdat?“ v očích, s elektrickým kabelem v ruce a vražednými plány v srdci.

Potom jsem si ale uvědomil, že i tohle se mi zdálo a že ležím v posteli a dívám se na velkou chlupatou ruku těsně před mým obličejem. Ruka zmizela a zůstal po ní hrnek, ze kterého se linul kouř a známá vůně populárního čaje značky PG Tips. Snad v tu chvíli jsem si uvědomil, že vetřelec, který se člověku chystá podříznout hrdlo, mu obvykle nevaří čaj a neroztahuje závěsy.

„Kolik je hodin?“

„Půl deváté. Čas na vaše vločky s mlékem, agente Bonde.“

Donutil jsem se vstát z postele a podíval jsem se na Solomona. Byl stejně malý a veselý jako vždycky a na sobě měl ten hrozný hnědý plášť, který si koupil ve výprodeji inzerovaném na zadní stránce Sunday Expressu.

„Chápu to dobře, že jsi přišel vyšetřovat krádež?“ zeptal jsem se a mnul si oči, dokud se mi před nimi nezačaly míhat bílé svítící tečky.

„O jakou krádež by mělo jít, pane?“

Solomon každému říkal pane, s výjimkou svých nadřízených.

„O krádež mého zvonku na dveřích,“ odpověděl jsem.

„Jestli se sobě vlastní ironií narážíte na můj tichý vstup do těchto prostor, tak si dovoluji připomenout, že jsem praktikantem černé magie. A praktikant, chce-li dostát svému jménu, musí praktikovat. A teď, prosím, buďte od té dobroty a skočte do nějakého úboru. Máme zpoždění.“

Zmizel v kuchyni a já jsem slyšel cvaknutí a bzučení svého toustovače ze čtrnáctého století.

Vysoukal jsem se z postele a trhl jsem sebou, když jsem se trochu opřel o levou ruku. Hodil jsem na sebe kalhoty a odešel do kuchyně s holicím strojkem.

Solomon mi prostřel stůl a připravil tousty do stojanu, o němž jsem vůbec nevěděl, že ho mám. Jedině že by ho byl přinesl, ale to se nezdálo pravděpodobné.

„Ještě čaj, velebný pane?“

„Jaký zpoždění?“ zeptal jsem se.

„Máme schůzku, pane. Schůzku. Tak. Máte kravatu?“

Důvěřivě na mě mrkl velkýma hnědýma očima.

„Mám dvě,“ odpověděl jsem. „Jedna je z Garrickova klubu, jenže nejsem jeho členem, a tou druhou je přivázaná ke zdi nádrž od záchodu.“

Sedl jsem si ke stolu a zjistil jsem, že dokonce někde našel sklenici marmelády Keiller’s Dundee. Nikdy jsem nepřišel na to, jak to dělá, ale Solomon byl schopný ponořit se do popelnice a vytáhnout automobil, když bylo třeba. Určitě by se hodil na pustém ostrově.

Možná právě tam jedeme.

„Tak, pane, kdo vám platí tenhle týden účty?“ Rozložil se polovinou pozadí na stole a díval se, jak jím.

„Já jsem myslel, že ty.“

Marmeláda byla výborná a byl bych si ještě dal, ale viděl jsem, že Solomon už je nervózní. Podíval se na hodinky a zmizel v ložnici. Slyšel jsem, jak se přehrabuje v šatníku a hledá sako.

„Pod postelí,“ volal jsem na něho. Vzal jsem ze stolu diktafon. Kazeta v něm zůstala.

Když jsem dopil čaj, objevil se Solomon s dvouřadovým sakem, na němž chyběly dva knoflíky. Držel mi ho jako komorník.

„Tak pane,“ řekl. „Prosím, nedělejte problémy. Alespoň dokud není sklizeň pod střechou a koně ve stájích.“

„Tak mi aspoň řekni, kam jedeme.“

„Jedeme na výlet krásným, nablýskaným autem. Bude se vám to líbit. A nakonec dostanete zmrzlinu.“ Pomalu jsem vstal a oblékl si sako.

„Davide,“ řekl jsem.

„Zde, pane.“

„Děje se něco?“

Stiskl rty a podmračil se. Byla to otázka na tělo. Ale trval jsem na svém.

„Nějaké problémy?“

Zamračil se ještě víc a vrhl na mě chladný pohled.

„Vypadá to tak.“

„Vypadá to tak?“

„Tamhle v šuplíku je půl metru těžkého kabelu. Mladý pán si vybral zbraň.“

„Jo?“

Zdvořile se pousmál.

„Někdo bude mít problémy.“

„Nech toho, Davide,“ řekl jsem. „Už toho mám za ty měsíce dost. Chtěl jsem něco propojit.“

„Ano. Dva dny stará účtenka je ještě v tašce.“

Podívali jsme se na sebe.

„Omlouvám se, pane,“ řekl. „Černá magie. Jdeme.“

*

To krásné, nablýskané auto byl rover – to znamenalo, že je úřední. V těchhle idiotských snobských autech s tou jejich obrovskou hmotou dřeva a kůže, která všude vrže a skoro nedrží pohromadě, dnes nikdo nejezdí, pokud nemusí. A musí jedině vláda a vedení podniku výrobce.

Za jízdy jsem nechtěl Solomona vyrušovat, protože má k autům neurotický poměr a nesnáší, ani když se pustí rádio. Na sobě měl řidičské rukavice, řidičské brýle a řidičský výraz a držel se volantu jako čerstvý majitel řidičského průkazu v prvních čtyřech vteřinách po absolvování zkoušek. Když jsme však projeli přehlídkové prostranství Horseguard Parade a skoro jsme laškovali s rychlostí čtyřicet kilometrů za hodinu, troufl jsem si to risknout.

„Asi nemám žádnou šanci zjistit, co jsem jako měl udělat, že ne?“

Solomon zaťal tuby a sevřel volant ještě pevněji, protože se musel pekelně soustředit. Jeli jsme po zvlášť nebezpečném úseku široké prázdné ulice. Když podruhé zkontroloval rychlost, otáčky, benzín, olej, tlak, teplotu, čas a svůj bezpečnostní pás, usoudil, že si snad může dovolit odpovědět.

„Co jste měl udělat?“ procedil skrz zaťaté zuby. „Být nenápadný, hodný a zdvořilý, pane. Jako jste vždycky býval.“

Zajeli jsme na parkoviště za ministerstvem obrany.

„A já jsem nebyl?“ zeptal jsem se.

„Zásah. Volné místo k stání. Budiž pochváleno slitovné nebe.“

*

Přestože rozměrný nápis hlásal, že všechny základny ministerstva obrany jsou momentálně ve stavu čtvrtého stupně protiteroristické pohotovosti, pustila nás stráž do budovy bez jediného mrknutí oka.

Zaznamenal jsem, že britské bezpečnostní stráže to tak mají ve zvyku. Jedinou výjimkou je, když v příslušné budově pracujete. V tom případě vám prohlédnou všechno od zubních plomb až po záložky na kalhotách, aby si ověřili, že jste tentýž člověk, co si šel před patnácti minutami ven koupit obložený chlebíček. Pokud jste ale úplně cizí, pustí vás rovnou dovnitř, protože – upřímně – přece nebudou takoví, aby vám dělali nějaké problémy.

Jestli chcete něco ohlídat, jak se má, najměte si Němce.

Absolvovali jsme se Solomonem cestu po třech schodištích, půltuctem chodeb a jízdu dvěma výtahy a mezitím jsme se na různých místech několikrát zapsali, až jsme se dostali k zeleným dveřím se štítkem C188. Solomon zaklepal, uvnitř zavolal ženský hlas nejdřív „moment“ a potom „dále“.

Vešli jsme dovnitř a metr před námi stála další stěna. V tom neuvěřitelně stísněném prostoru mezi dveřmi a stěnou seděla dívka ve žluté košili a před sebou měla textový editor, květinu v květináči, kelímek s tužkami, plyšové zvířátko a stohy oranžového papíru. Zdálo se neuvěřitelné, že může někdo fungovat v tak malém prostoru. Bylo to, jako když najednou objevíte v botě vydří rodinku. Jestli se vám to už někdy stalo.

„Jste očekáváni,“ řekla a nervózně natáhla ruce přes stůl pro případ, že bychom na něj náhodou chtěli ještě něco vyložit.

„Děkujeme, slečno,“ řekl Solomon a protáhl se kolem stolu.

„Agorafobie, co?“ poznamenal jsem, a kdyby tam bývalo bylo dost místa, byl bych se za to nakopl, protože to musela slyšet tak padesátkrát denně.

Solomon zaklepal na vnitřní dveře a vešli jsme dovnitř.

*

Všechny ty čtvereční metry, o které přišla sekretářka, v této místnosti přebývaly.

Měla vysoké stropy, po obou stranách okna se síťovanými záclonami pořizovanými na státní útraty a mezi okny psací stůl velikosti tenisového kurtu. Nad ním se soustředěně skláněla téměř lysá hlava.

Solomon směřoval ke středové růži na perském koberci a já jsem zaujal pozici těsně za jeho levým ramenem.

„Pan O’Neal?“ zeptal se Solomon. „Tady máte Langa.“

Čekali jsme. O’Neal, pokud se tak skutečně jmenoval, o čemž pochybuju, vypadal úplně stejně jako všichni lidé, kteří sedí za tak velkými stoly. Říká se, že majitelé psů se svým psům podobají, mně ale vždycky připadalo, že totéž platí – ne-li v ještě větší míře – o majitelích psacích stolů a jejich stolech. Měl velký plochý obličej a velké ploché uši s obrovským prostorem pro přechovávání kancelářských sponek. Dokonce i jeho brada, na které nerostly žádné vousy, korespondovala s oslnivě lesklou francouzskou politurou. Na sobě měl drahou košili, ale sako jsem nikde neviděl.

„Měl jsem pocit, že jsme se dohodli na devět třicet,“ řekl O’Neal, aniž se podíval na hodinky.

Měl naprosto neuvěřitelný hlas. Aspiroval na šlechtickou znuděnost, ale byl jí na hony vzdálený. Byl přiškrcený a pisklavý. Za jiných okolností by mi bylo pana O’Neala líto. Pokud se tak opravdu jmenoval. O čemž jsem pochyboval.

„Zácpa, znáte to,“ řekl Solomon. „Jeli jsme, jak nejrychleji to šlo.“

Solomon se podíval z okénka, jako by chtěl naznačit, že on svou práci odvedl dobře. O’Neal ho chvíli pozoroval, potom se podíval na mě a nakonec se vrátil ke svému představení na téma studium důležitého dokumentu.

Když mě tedy Solomon bezpečně doručil a nebyla šance nějak mu zavařit, rozhodl jsem se, že se představím.

„Dobrý den, pane O’Neale,“ řekl jsem přihlouple hlasitě. Můj hlas se odrážel od vzdálených zdí. „Omlouvám se, že jdeme nevhod. Mně se to taky zrovna nehodí. Proč moje sekretářka nedomluvila s vaší sekretářkou vhodnější termín? A vůbec, proč nejdou naše sekretářky společně na oběd, jak se sluší a patří?“

O’Neal chvíli zatínal zuby a potom na mě vrhl cosi, co on sám pokládal za pronikavý pohled.

Když to přehnal, odložil papíry a opřel si ruce o okraj stolu. Potom je sundal ze stolu a složil si je na klíně. A potom ho začalo znervózňovat, jak celou tu proceduru sleduju.

„Pane Langu,“ řekl, „uvědomujete si, kde jste?“ Stiskl rty, jak to měl nacvičené.

„Uvědomuju, jistě, pane O’Neale. Jsem v místnosti C188.“

„Jste na ministerstvu obrany.“

„Hmm. Taky hezký. Nemáte tu nějakou židli?“

Znovu se na mě podíval a potom mrkl na Solomona. Ten odešel ke dveřím a odtáhl doprostřed místnosti jakousi repliku obrovské starožitné židle. Zůstal jsem stát.

„Sedněte si, pane Langu.“

„Děkuju, já postojím,“ odpověděl jsem.

Tím jsem ho definitivně dostal. Tohle jsme dělávali ve škole zeměpisáři. Po roce odešel a stal se knězem na Hebridách.

„Co, prosím, víte o Alexandru Woolfovi?“ O’Neal se naklonil dopředu a rozložil se na stůl. Zahlédl jsem, že má velmi drahé zlaté hodinky.

„O kterým?“

Zamračil se.

„Jak to myslíte, ‚o kterým‘? Kolik Alexanderů Woolfů znáte?“

Pomalu jsem pohyboval rty a potichu jsem počítal.

„Pět.“

Rozzlobeně si povzdechl. No tak, 4.B., uklidněte se.

„Alexander Woolf, kterého mám já na mysli,“ řekl tím zvláštně pedantsky sarkastickým tónem, který si dříve nebo později osvojí každý Angličan, který sedí za úředním stolem, „má dům na ulici Lyall Street ve čtvrti Belgravia.“

„Lyall Street, no jistě,“ mlaskl jsem překvapením. „Tak šest.“

O’Neal vrhl zoufalý pohled na Solomona, ale u něho se pomoci nedočkal. Otočil se zpět ke mně se zlověstným úsměvem.

„Já se vás ptám, pane Langu, co o něm víte?“

„Má dům na ulici Lyall Street v Belgravii,“ odpověděl jsem. „Jestli vám to nějak pomůže.“

Tentokrát to O’Neal zkusil jinak. Zhluboka se nadechl a pomalu vydechl. Což mi mělo naznačit, že pod tou oblou skořápkou číhá naolejovaný stroj smrti a než se naděju, bude ze mě přes desku stolu pomalu pumpovat život. Bylo to dojemné představení. Sáhl do šuplíku, vyndal žlutohnědé desky a horečně se začal přehrabovat v jejich obsahu.

„Kde jste byl včera večer ve dvaadvacet třicet?“

„Surfoval jsem na Pobřeží slonoviny,“ odpověděl jsem, ještě než stačil domluvit.

„Já vám pokládám vážnou otázku, pane Langu,“ řekl O’Neal. „Tudíž vám vřele doporučuji, abyste mi dal stejně vážnou odpověď.“

„A já vám říkám, že to není vaše starost.“

„Moje starost…“ začal.

„Vaše starost je obrana,“ začínal jsem křičet, skutečně křičet, a koutkem oka jsem pozoroval, jak se Solomon otočil a sleduje nás.

„A jste placený za to, abyste chránil moje právo dělat to, co chci, aniž bych musel odpovídat na spoustu přiblblejch otázek.“ Zpomalil jsem na normál. „Ještě něco?“

Neodpověděl, a tak jsem se otočil a šel ke dveřím.

„Nazdar, Davide,“ řekl jsem.

Solomon také neodpověděl. Už jsem měl ruku na klice, když se O’Neal ozval.

„Langu, rád bych, abyste věděl, že vás můžu nechat zavřít, jakmile vystrčíte nos z téhle budovy.“

Otočil jsem se a podíval jsem se na něj.

„A za co?“

Najednou se mi to přestalo líbit. Nelíbilo se mi to proto, že poprvé od chvíle, co jsem vešel dovnitř, vypadal O’Neal uvolněně.

„Spiknutí za účelem vraždy.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Spiknutí?“ opakoval jsem nechápavě.

*

Znáte to, jaké to je, když se člověk stane obětí víru událostí. Normálně se slova posílají od mozku k ústům a někde po cestě máte možnost je sesumírovat, zkontrolovat je, jestli jsou to opravdu ta, která jste objednali, a že jsou hezky zabalená, než je strčíte do balíku pro cestu na patro a ven na čerstvý vzduch.

Ale když se stanete obětí víru událostí, tak tenhle článek kontroly může selhat.

O’Neal pronesl čtyři slova: spiknutí za účelem vraždy. To správné z nich, které jsem já měl opakovat, bylo vraždy. Velmi malá a psychicky narušená část populace by zvolila možnost za účelem. Ale rozhodně to nemělo být to, které jsem vybral já. Spiknutí.

Jistě, kdyby na ten rozhovor přišlo ještě jednou, udělal bych to jinak. Ale nepřišlo.

Solomon se na mě díval a O’Neal se díval na Solomona. Já jsem se zabýval verbálním smetáčkem a lopatkou na smetí.

„O čem to sakra mluvíte? To opravdu nemáte nic lepšího na práci? Jestli mluvíte o tom, co se stalo včera v noci, tak byste měl vědět, jestli jste četl moje prohlášení, že jsem toho člověka nikdy v životě neviděl a že jsem se bránil proti jeho neoprávněnému útoku. A přitom se… uhodil do hlavy.“

Najednou jsem si uvědomil, jak tahle promluva pokulhává.

„Policie,“ pokračoval jsem, „to shledala naprosto dostačujícím a…“

Zarazil jsem se.

O’Neal se opřel a složil si ruce za hlavou. V podpaží měl na každé straně propocenou skvrnu velikosti desetipence.

„Jistě, oni se s tím spokojili, proč ne?“ řekl a tvářil se příšerně sebejistě. Čekal, až něco řeknu, ale nic mě nenapadalo, tak jsem ho nechal pokračovat. „Oni totiž v tu chvíli nevěděli, co vědí teď.“

Vzdychl jsem.

„Jéžišmarjá, já jsem z tohohle rozhovoru tak odvázanej, že se z toho snad osypu. Co se vám proboha zdá tak zatraceně veledůležitý, že mě sem kvůli tomu vlečete v tuhle nemožnou hodinu?“

„Vlečete?“ řekl a obočí mu vyjelo k vlasům. Obrátil se k Solomonovi. „Vy jste sem pana Langa vlekl?“

Najednou byl O’Neal afektovaný a žoviální, až se z toho zvedal žaludek. Solomon z toho musel být stejně konsternovaný jako já, protože neodpověděl.

„Utíká mi tady život,“ řekl jsem podrážděně, „tak prosím k věci.“

„Výborně,“ řekl O’Neal. „My teď víme, a policie včera nevěděla, že jste měl asi před týdnem tajnou schůzku s kanadským obchodníkem se zbraněmi jménem McCluskey. McCluskey vám nabídl sto tisíc dolarů za to, že… zneškodníte Woolfa. Takže teď víme, že jste se objevil ve Woolfově domě a tam jste byl konfrontován s člověkem jménem Rayner – alias Wyatt, alias Miller – který je u Woolfa řádně zaměstnán jako jeho ochranka. A víme, že byl Rayner v důsledku této konfrontace vážně zraněn.“

Měl jsem pocit, že se mi žaludek smrskl na velikost a hustotu kriketového míčku. Ze zad se mi amatérsky spouštěla dolů kapka potu.

O’Neal pokračoval. „My teď víme, že na rozdíl od historky, kterou jste řekl policii, zaznamenal včera operátor z Woolfova bytu ne jedno tísňové volání, ale dvě. V rozmezí patnácti minut. Víme, že jste uvedl policii falešné jméno z důvodů, které zatím neznáme. A konečně,“ podíval se na mě jako špatný kouzelník s kloboukem plným zajíců, „taky víme, že před čtyřmi dny byla na váš bankovní účet ve Swiss Cottage převedena částka dvacet devět tisíc čtyři sta liber, což odpovídá padesáti tisícům dolarů.“ Sklapl desky a usmál se. „Stačí pro začátek?“

*

Seděl jsem na židli uprostřed O’Nealovy kanceláře. Solomon mi odešel uvařit kávu a sobě heřmánkový čaj. Svět se postupně zpomaloval.

„Podívejte se,“ řekl jsem, „je jasný, že na mě z nějakýho důvodu někdo ušil boudu.“

„Vysvětlete mi, prosím vás, pane Langu,“ řekl O’Neal, „co je na tom jasného.“

Znovu začínal být žoviální. Zhluboka jsem se nadechl.

„Tak za prvé, říkám vám, že o těch penězích nic nevím. Mohl to udělat kdokoliv, z kterýkoliv banky na světě. Je to jednoduchý.“

O’Neal teatrálně otevřel svého luxusního parkera a poznamenal si něco do zápisníku.

„A potom je tu ta dcera,“ řekl jsem. „Ona to viděla. A včera všechno před policií dosvědčila. Jak to, že tu není?“

Otevřely se dveře a dovnitř vbalancoval Solomon se třemi šálky. Někde cestou odložil svůj hnědý kabát, takže měl teď na sobě jen sportovní vestu stejné barvy se zapínáním na zip. O’Neala to evidentně podráždilo. I já jsem viděl, že se to oblečení k vybavení místnosti příliš nehodí.

„Ujišťuji vás, že se slečnou Woolfovou ve vhodný okamžik určitě promluvíme,“ řekl a opatrně usrkl kávy. „Nicméně toto oddělení se momentálně zajímá především o vás. Vy jste, pane Langu, byl požádán, abyste provedl vraždu. Ať už to bylo s vaším souhlasem nebo bez něj, na váš účet byly převedeny peníze. Objevil jste se v domě potenciální oběti a málem jste zabil jeho ochranku. A potom jste…“

„Moment, počkejte,“ řekl jsem. „Zastavte se tady sakra na vteřinu. Co je to furt s tou ochrankou? Woolf tam přeci ani nebyl.“

O’Neal se na mě podíval a ani nehnul brvou.

„Chci říct,“ pokračoval jsem, „jak je možný, že ochranka hlídá někoho, kdo ani není ve stejném domě? To je ochranka po telefonu nebo co?“

„Vy jste prohledal dům, že ano, Langu?“ řekl O’Neal. „Vešel jste dovnitř a hledal jste Alexandera Woolfa?“ Ve tváři měl neforemný úsměv.

„To mi řekla ona, že tam není,“ odpověděl jsem. Jeho samolibost mi šla na nervy.

Sotva znatelně sebou trhl.

„Nicméně,“ řekl nakonec, „vaše přítomnost v domě za těchto okolností vás činí hodným našeho cenného času a úsilí.“

Stejně jsem to pořádně nechápal.

„Ale proč?“ zeptal jsem se. „Proč vy a ne policie? Co je na Woolfovi tak zvláštního?“ Přejel jsem pohledem z O’Neala na Solomona. „A vůbec, když už na to přijde, co je tak zvláštního na mně?“

Na O’Nealově stole zaštěbetal telefon. Nacvičeným máchnutím ruky po něm sáhl, a jak nesl sluchátko k uchu, švihnul se drátem přes loket. Hovořil a při tom se na mě díval.

„Ano? Ano… Opravdu. Děkuju.“

Sluchátko bylo rázem zpátky ve vidlici a odpočívalo zaslouženým odpočinkem. Když jsem O’Neala sledoval, všiml jsem si, že telefon je jeho silná stránka.

Napsal si něco do zápisníku a pokynul přes stůl na Solomona. Solomon si to přečetl a oba se na mě podívali.

„Máte zbraň, pane Langu?“

O’Neal se ptal zvesela a při tom se usmíval, jako by se mě ptal, jestli chci sedět raději u okénka, nebo v uličce.

Začínal se mi zvedat žaludek.

„Nemám.“

„Měl jste někdy ke zbraním přístup?“

„Jenom v armádě.“

„Rozumím,“ řekl O’Neal a pokyvoval hlavou. Potom se na chvíli odmlčel a díval se do zápisníku, jestli má všechny podrobnosti správně zapsané. „Takže zpráva, že u vás v bytě našli revolver Browning ráže devět milimetrů s patnácti náboji, vás překvapuje?“

Zamyslel jsem se.

„Překvapuje mě víc než to, že mi někdo prohledává byt.“

„To teď nechme stranou.“

Vzdychl jsem.

„Tak dobře,“ řekl jsem. „Ne, moc mě to nepřekvapuje.“

„Jak to myslíte?“

„Myslím, že už začínám rozumět tomu, jak to dnes chodí.“ O’Neal i Solomon vypadali zklamaně. „No, vždyť je to jasný,“ řekl jsem. „Když někdo investoval třicet tisíc liber, abych vypadal jako nájemný vrah, tak se asi nebude rozpakovat nad nějakými třemi stovkami, abych vypadal jako nájemný vrah s nájemnou zbraní v ruce.“

O’Neal si chvíli hrál se spodním rtem. Na jedné straně ho mačkal mezi palcem a ukazováčkem.

„Takže mám potíž, že, pane Langu?“

„Vy?“

„Ano, řekl bych, že ano.“ Pustil ret a ten mu zůstal viset vyšpulený, jako by se nechtěl vrátit do původního tvaru. „Buď jste vrah, nebo se někdo snaží, abyste jako vrah vypadal. Ta potíž je v tom, že všechny důkazy perfektně zapadají do obou variant. To je tedy složitá věc.“

Pokrčil jsem rameny.

„Proto vám asi dali tak velký psací stůl,“ řekl jsem.

*

Nakonec mě museli pustit. Z nějakého důvodu nechtěli do případu nájemného vraha zatahovat policii, a ministerstvo obrany, pokud vím, nemá cely předběžného zadržení.

O’Neal mě požádal o pas, a než jsem mohl vysypat z rukávu historku, že mi spadl do sušičky s prádlem, vyndal ho Solomon ze své náprsní kapsy. Byl jsem požádán, abych se nevzdaloval a dal ministerstvu vědět v případě, že ještě budu kontaktován neznámými osobami. Nemohl jsem dělat nic moc jiného než souhlasit.

Když jsem vyšel ven a procházel v dubnovém slunci přes St. James‘ Park, snažil jsem se přemýšlet o tom, jestli pro mě na věci něco mění skutečnost, že vím, že Rayner jen dělal svou práci. Také jsem přemýšlel o tom, proč jsem nevěděl, že je Woolfův bodyguard. Ani že vůbec Woolf nějakou ochranku má.

Ale mnohem, mnohem podivnější na tom bylo, že to nevěděla Woolfova dcera.

TŘI

K Bohu a lékaři obdiv máme, však jen když se v úzkých ocitáme.

John Owen

Je pravda, že jsem litoval sám sebe.

Jsem zvyklý být švorc a nezaměstnanost je má stará známá. Už mě v životě opustily ženy, které jsem měl rád, a pořádně mě bolely zuby a tak. Ale stejně se to všechno nedá srovnat s pocitem, že si na vás zasedl celý svět.

Začínal jsem přemýšlet o přátelích, na které bych se mohl obrátit, aby mi pomohli. Ale jako vždycky, když jsem tenhle společenský audit spustil, zjistil jsem, že spousta jich je v zahraničí, po smrti nebo v manželském svazku s partnerkou, která mě nemá ráda, nebo to nejsou zas až tak úplně přátelé, když na to přijde.

Proto jsem stál v telefonní budce na Piccadilly a chtěl Paulieho.

„Bohužel je zrovna u soudu,“ ozval se hlas na druhém konci. „Můžu mu nechat vzkaz?“

„Řekněte mu, že volal Thomas Lang a že jestli mě nepozve na oběd k Simpsonům na Strand přesně v jednu, tak má po kariéře.“

„Tak… po kariéře,“ recitovala sekretářka. „Vyřídím mu to, jakmile zavolá, pane Langu. Na shledanou.“

Paulie, celým jménem Paul Lee, a já jsme byli zvláštní přátelé. Zvláštní v tom, že jsme se vídali jednou za pár měsíců čistě společensky – zašli jsme spolu na oběd, na večeři, do divadla, do opery, kterou Paulie miloval – a přesto jsme jeden před druhým nijak neskrývali, že se vzájemně zrovna dvakrát neobdivujeme. Vlastně ani trochu. Kdyby naše vztahy zašly až na hranici nenávisti, tak byste je mohli interpretovat jako jakousi překroucenou formu náklonnosti. Ale nenávist to nebyla. Jen jsme se prostě neměli nijak zvlášť v lásce, to je všechno.

Já jsem Paulieho pokládal za ambiciózního hrabivého pedanta a on mě za líného a nespolehlivého povaleče. Jediná pozitivní věc, která se dá o našem „přátelství“ říct, je, že bylo vzájemné. Sešli jsme se, strávili jsme spolu tak půlhodinku a loučili se s pocitem „to snad není možný“. Vzájemným. A za to, že mi zaplatil padesát babek za rostbíf s klaretem, si Paulie – jak sám přiznal – užil pocit, že ční přesně padesát babek nade mnou.

Musel jsem požádat hoteliéra, jestli bych si nemohl vypůjčit kravatu, a ten mě potrestal tím, že mi dal vybrat buď purpurově červenou, nebo purpurově červenou. Ve dvanáct čtyřicet pět jsem však seděl u Simpsonů a snažil se rozpustit nepříjemný dojem z dnešního rána ve velké vodce s tonikem. Většina ostatních hostů byli Američané, což vysvětlovalo, proč jde hovězí víc na odbyt než jehněčí. Američani nikdy nepřišli na chuť ovcím. Nejspíš pokládají jedení ovce za slabošské.

Paulie dorazil ve třináct nula nula, ale já jsem věděl, že se omluví za to, že přišel pozdě.

„Nezlob se, že jdu pozdě,“ řekl. „Co to máš? Vodku? Taky jednu.“

Číšník se odpoklonkoval a Paulie se rozhlédl po místnosti, přejížděl si rukou po kravatě a občas vysunul bradu, protože se mu zařezával límeček od košile do záhybů na krku. Jako obvykle měl načechrané a až odporně čisté vlasy. Tvrdil, že u soudu je to nutnost, ale jak jsem ho znal, pečovat o vlasy byla vždycky jeho slabost. Vlastně mu po fyzické stránce nebylo příliš shůry dáno, ale útěchou za malé tlusté tělo mu Bůh dal hlavu plnou vlasů, které mu patrně zůstanou s mírnou proměnou barevných odstínů až do osmdesáti.

„Zdravíčko, Paulie,“ řekl jsem a otočil jsem do sebe vodku.

„Zdárec. Jak se vede?“ Paulie se na člověka nikdy nedíval, když s ním mluvil. Mohli byste stát zády ke zdi a on by se vám stejně koukal přes rameno.

„Jó, dobrý,“ odpověděl jsem. „A co ty?“

„Tak jsem z toho toho kreténa nakonec dostal.“ Zakroutil hlavou, jako by tomu nemohl uvěřit. Neustále udivován vlastními schopnostmi.

„Nevěděl jsem, že teď hájíš mentálně retardované, Paulie.“

Neusmál se. Paulie se smál málokdy a jedině o víkendech.

„No jo,“ řekl. „Ten chlápek, jak jsem ti o něm říkal. Ubil synovce rejčem. Dostal jsem ho z toho, mizeru.“

„Ale říkáš, že to udělal.“

„No udělal.“

„Tak jak jsi ho z toho mohl dostat?“

„Lhal jsem jako svině,“ řekl. „Co si dáš?“

*

Během čekání na polévku jsme probrali postup v zaměstnání. Podrobnosti o Paulieho triumfech mě nudily a moje průšvihy Paulieho pobavily. Zeptal se mě, jestli nemám finanční problémy, i když jsme oba věděli, že nemá nejmenší úmysl cokoliv udělat, kdybych finanční problémy měl. A já jsem se ho zeptal na dovolenou – minulou, současnou i budoucí. Paulie dovoleným přikládal obrovský význam.

„Dali jsme dohromady partu a letos si na léto najímáme loď na Středozemním moři. Potápění, surf, francouzský kuchaři a tak.“

„Plachetnici, nebo motor?“

„Plachetnici.“ Na chvilku se zamračil a vypadal o dvacet let starší. „I když, když o tom tak přemýšlím, asi má motor. Ale od toho tam máme posádku. Ty někam vyrážíš?“

„Ještě jsem o tom neuvažoval,“ řekl jsem.

„No jo, ty jsi na dovolený vlastně pořád, co? Nemáš si od čeho brát dovolenou.“

„Hezky řečeno, Paulie.“

„No a máš snad? Co jsi dělal od tý doby, co jsi skončil v armádě?“

„Poradenství.“

„Ty bys mi poradil leda hovno.“

„No to bych si nikdy nedovolil, Paulie.“

„No tak jo. Zeptáme se našeho zásobovacího poradce, co je sakra s tou polívkou.“

Když jsme se rozhlíželi po vrchním, zahlédl jsem své nohsledy.

Dva muži u stolu u dveří. Pili minerálku, a jakmile jsem se na ně podíval, obrátili se jinam. Ten starší vypadal, jako by ho navrhoval stejný architekt jako Solomona, a mladší dělal všechno pro to, aby vypadal taky tak. Oba vyhlíželi důvěryhodně a byl jsem nakonec v tu chvíli rád, že je tam mám.

Když dorazila polévka a Paulie ji ochutnal a usoudil, že je tak tak přijatelná, posunul jsem si židli a naklonil se k němu blíž. Ne že bych mu chtěl česat z hlavy moudra. Abych se přiznal – nezdála se mi na sklizeň ještě dost zralá. Ale neměl jsem tím co ztratit.

„Říká ti něco jméno Woolf, Paulie?“

„Osoba, nebo společnost?“

„Osoba,“ řekl jsem. „Američan, myslím. Obchodník.“

„Co udělal? Řídil pod vlivem alkoholu? To já teď nedělám. A když už, tak za pořádnej pytel peněz.“

„Pokud vím, tak nic neudělal,“ řekl jsem. „Jen mě zajímalo, jestli ho neznáš. Ta společnost se jmenuje Gaine Parker.“

Paulie pokrčil rameny a rozcupoval rohlík na kousky.

„Mohl bych ti to zjistit. Proč tě to zajímá?“

„Kvůli práci,“ řekl jsem. „Odmítl jsem ji, ale stejně jsem zvědavej.“

Přikývl a vycpal si obličej chlebem.

„Já jsem tě dohodil na jeden kšeft před pár měsíci.“

Lžíce se mi zastavila na polovině cesty mezi miskou a bradou. To nebylo Pauliemu ani trochu podobné, aby mi jakkoliv zasahoval do života, natož aby mi pomáhal.

„Na jakej kšeft?“

„Nějakej Kanaďan. Chtěl někoho, kdo se nebojí drsnější práce. Asi jako ochranku nebo co.“

„Jak se jmenoval?“

„Počkej… začínalo to, myslím, od J…“

„McCluskey?“

„McCluskey nezačíná od J, že jo? Ne, byl to Joseph nebo Jacob nebo tak nějak.“ Brzy pustil jeho jméno z hlavy. „On se ti neozval?“

„Ne.“

„Škoda. Zdálo se mi, že je do toho celej žhavěj.“

„A ty jsi mu řekl moje jméno?“

„Ne, řekl jsem mu tvoje číslo bot. Samozřejmě jsem mu kurva řekl tvoje jméno. No, teda ne úplně. Nasměroval jsem ho na takový ty soukromý čmuchaly, co občas používáme. Ti mají lidi, co dělají bodyguardy, ale jemu se to nezdálo. Chtěl něco lepšího. Extra třídu. Prej bývalýho vojáka. Nenapadl mě nikdo jiný než ty. No ještě Andy Hick, ale ten teď vydělává balíky v bance.“

„Jsem dojatej, Paulie.“

„Není proč.“

„A jak jsi k němu vůbec přišel?“

„Přišel za Paťákem a ten mě do toho zatáhl.“

„Paťák je nějakej člověk?“

„Spencer. Starej. On si nechává říkat Paťák. Nevím proč. Prej to má z golfu. Patování nebo co.“

Chvíli jsem přemýšlel.

„Nevíš, co od toho Spencera chtěl?“

„Kdo říká, že nevím?“

„A víš?“

„Ne.“

Paulie upřel oči někam za mou hlavu a já jsem se otočil, abych viděl, co s nimi dělá. Dva muži u dveří teď stáli. Starší něco říkal vrchnímu a ten poslal číšníka k našemu stolu. Otočilo se po něm několik hostů.

„Pan Lang?“

„To jsem já.“

„Máte telefon.“

Pokrčil jsem rameny směrem k Pauliemu, který si zrovna olízl prst a sbíral na něj drobečky z ubrusu.

Když jsem došel ke dveřím, mladší nohsled někam zmizel. Snažil jsem se zachytit pohledem staršího, ale ten si četl blíže nespecifikovanou tiskovinu na zdi. Zvedl jsem sluchátko.

„Pane,“ ozval se Solomon, „je cosi shnilého ve státě dánském.“

„To je teda škoda,“ poznamenal jsem. „A až doteď to šlo všechno jako po másle.“

Solomon začal něco říkat, ale ozvalo se cvaknutí a potom O’Nealův nakřáplý hlas.

„Langu, to jste vy?“

„Jo.“

„Ta holka, Langu. Teda ta žena, abych nebyl neslušnej – nemáte ponětí, kde může být?“

Rozesmál jsem se.

„To se ptáte vy mě?“

„Jo. Ptám. Nemůžeme ji najít.“

Podíval jsem se na nohsleda. Pořád koukal do té tiskoviny.

„Bohužel, O’Neale, v tomhle vám nepomůžu,“ řekl jsem. „Víte, já na to totiž nemám devět tisíc zaměstnanců a dvacetimilionovej rozpočet. Ale poradím vám. Zkuste bezpečáky z ministerstva obrany. Ti jsou za to totiž placený.“

V polovině slova ‚obrany‘ však zavěsil.

*

Nechal jsem Paulieho zaplatit účet a naskočil do autobusu do Holland Parku. Chtěl jsem vidět, co po sobě nechali O’Nealovi lidé v mém bytě. A taky jestli mě náhodou nekontaktoval nějaký kanadský obchodník se zbraněmi se starozákonním jménem. Solomonovi nohsledi naskočili do autobusu za mnou a dívali se z okénka, jako by byli v Londýně poprvé v životě.

Když jsme dojeli do Notting Hillu, naklonil jsem se k nim.

„Můžete klidně vystoupit se mnou,“ řekl jsem. „Abyste nemuseli běžet z další zastávky.“ Starší se podíval jinam a mladší se zazubil. Vystoupili jsme všichni společně, ale nohsledi se poflakovali po protější straně ulice. Já jsem se vrátil do bytu.

Že byt mezitím někdo prohledával, to jsem věděl, aniž by mi to musel někdo říkat. Nečekal jsem, že by mi převlékli postele nebo vyluxovali, ale přece jen jsem si myslel, že ho nechají v lepším stavu. Jediný kus nábytku nebyl na svém místě, obrazy visely nakřivo a knihy v knihovně byly přeházené. Dokonce dali i jiné CD do přehrávače. Možná měli pocit, že Professor Longhair se k prohledávání bytů hodí lépe.

Nezdržoval jsem se vracením věcí zpět na jejich místo. Šel jsem rovnou do kuchyně, zapnul jsem konvici a zeptal se nahlas: „Čaj nebo kafe?“

V ložnici se ozvalo šustění.

„Nebo radši kolu?“

Zatímco konvice hvízdala z plných plic, držel jsem se zády u zdi, ale slyšel jsem ji, jak jde ke kuchyňským dveřím. Hodil jsem do hrnku pár granulí kávy a otočil jsem se.

Místo hedvábné noční košilky měla Sára Woolfová na sobě vybledlé džíny a tmavě šedý bavlněný rolák. Vlasy měla vyčesané nahoru a volně svázané do účesu, který některé ženě trvá pět vteřin a jiné pět dní. Jako barevně sladěný doplněk k roláku měla v pravé ruce pistoli Walther TPH ráže 22.

TPH je hezká malá věcička. Má zpětnou mechaniku, šestiranný zásobník a pěticentimetrovou hlaveň. Je také absolutně nepoužitelný jako střelná zbraň, protože pokud nezaručíte, že se trefíte napoprvé přímo do srdce nebo do mozku, tak budete svou potenciální oběť dost obtěžovat. Většina lidí by si lépe poradila s obyčejným žabikuchem.

„Tak co, pane Finchame,“ řekla, „jak jste věděl, že tu jsem?“ Její hlas dokonale ladil s jejím zevnějškem.

„Fleur de Fleurs,“ řekl jsem. „Vloni jsem dal k Vánocům lahvičku své uklízečce, ale myslím, že ji nepoužívá. Takže jste to mohla být jedině vy.“

Se skepticky zdviženým obočím se rozhlédla po bytě.

„Vy máte uklízečku?“

„No, víte,“ řekl jsem, „občas zajde, ale už toho pomalu nechává. Artróza. Nemůže uklízet nic, co je níž než kolena a výš než ramena. Tak se snažím koncentrovat všechnu špínu ve výšce pasu, ale někdy…“ Usmál jsem se. Usmála se také. „A vůbec, jak jste se sem dostala?“

„Nebylo zamčeno,“ řekla.

Znechuceně jsem zakroutil hlavou.

„To je ale fušerství. Budu muset napsat svému poslanci.“

„A proč?“

„Ten byt,“ řekl jsem, „ráno prohledávala bezpečnost. Profíci cvičení z našich daní a oni se neobtěžujou za sebou zamknout dveře. Co je to za službu? Mám jen dietní kolu. Nevadí?“

Zbraň stále ještě mířila mým směrem, ale k ledničce mě nesledovala.

„Co tu hledali?“ Dívala se z okna. Tvářila se, jako když si to užívá.

„Nechám se poddat,“ řekl jsem, „tady jsem měl dole ve skříni košili z fáčoviny. Kdoví, jestli to není trestný čin.“

„Našli zbraň?“ Stále se dívala jiným směrem. Konvice cvakla a já jsem nalil do hrnku horkou vodu.

„Našli.“

„Tu, co jste s ní chtěl zabít otce.“

Neotočil jsem se. Dál jsem se zabýval kávou.

„Žádná taková zbraň není,“ řekl jsem. „Tu zbraň, co tu našli, sem někdo nastrčil, aby to vypadalo, že s ní chci zabít vašeho otce.“

„No, tak to zafungovalo.“ Teď se dívala přímo na mě. Dvaadvacítka také. Já jsem si ale vždycky na sobě cenil to, že dokážu zachovat chladnou tvář. Přidal jsem do kávy mléko a zapálil si cigaretu. To ji rozčílilo.

„Ty seš ale arogantní zkurvysyn, co?“

„No, to bych si nedovolil tvrdit. Máma mě má ráda.“

„Jo? A to má bejt důvod, abych tě nezabila?“

Doufal jsem, že o zbraních a zabíjení nebude mluvit, protože britské ministerstvo obrany jistě dovede v místnosti správně nainstalovat štěnice. Když už o tom ale začala, nemohl jsem to ignorovat.

„Můžu ještě něco říct, než z toho vypálíte?“

„No, tak do toho.“

„Jestli jsem chtěl vašeho otce zastřelit, tak proč jsem tu zbraň neměl včera s sebou u vás?“

„Třeba jste ji měl.“

Zastavil jsem se a usrkl kávy.

„Výborně,“ řekl jsem. „Tak když jsem ji teda měl, proč jsem ji nepoužil proti Raynerovi, když mi lámal ruku?“

„Třeba jste chtěl. Třeba proto vám tu ruku lámal.“

Jéžišmarjá, ta ženská mě unavuje.

„Tak mi teda řekněte, kdo vám řekl, že tu našli zbraň?“

„Policie.“

„Nó, možná říkali, že jsou od policie, ale určitě nebyli.“

Měl jsem chuť po ní skočit. Možná na ni nejdřív vychrstnout to kafe. Ale nemělo to smysl. Viděl jsem jí přes rameno oba Solomonovy nohsledy, jak pomalu procházejí obývacím pokojem. Starší před sebou držel oběma rukama velký revolver a mladší se usmíval. Tak jsem nechal soukolí spravedlnosti, ať hezky drtí samo.

„Na tom nezáleží, kdo mi to řekl,“ namítla Sára.

„Naopak. Na tom moc záleží. Když vám prodavač řekne, že ta pračka je skvělá, to je jedna věc. Ale když vám řekne arcibiskup z Canterbury, že je dobrá a že vypere i při nízké teplotě, tak je to přece jen něco jinýho.“

„Co…“

Zaslechla je, až když byli kousek za ní. Když se otočila, mladší ji obratně popadl za zápěstí a vytočil ho dolů a ven. Překvapeně vykřikla a revolver jí vyklouzl z ruky.

Zvedl jsem ho a podal ho pažbou napřed staršímu nohsledovi. Aby viděl, jaký jsem hodný chlapec. Jestli pro to má vůbec svět ještě pochopení.

Když dorazili O’Neal se Solomonem, byli jsme se Sárou pohodlně usazeni na pohovce a oba nohsledi stáli ve dveřích. Konverzace však pokulhávala. Když vrazil do bytu O’Neal, najednou tu bylo přelidněno. Nabídl jsem se, že uvolním místo a dojdu pro koláč, ale O’Neal nasadil výraz spasitele západní civilizace, tak jsme všichni ztichli a dívali jsme se do klína na ruce.

Něco si pošeptali s nohsledy, ti potom tiše odešli a O’Neal procházel bytem, zvedal věci a špulil na ně rty. Evidentně na něco čekal a ono to v místnosti nebylo a ani to nepřicházelo dveřmi. Vstal jsem tedy a šel jsem k telefonu. Zrovna jsem chtěl zvednout sluchátko, když telefon zazvonil. Život se někdy tak všelijak zvrtne.

Zvedl jsem sluchátko.

„Magisterská studia,“ ozval se zastřený americký hlas.

„Kdo je to?“

„To je O’Neal?“ Teď byla v hlase znát zloba. Dotyčný nebyl z nejpřívětivějších.

„Ne, ale pan O’Neal je tady,“ řekl jsem. „Kdo volá?“

„Dejte mi sakra O’Neala, jo?“ odpověděl hlas. Ohlédl jsem se a viděl jsem, že O’Neal jde ke mně a natahuje ruku.

„Přečtěte si něco o slušným chování,“ řekl jsem a zavěsil jsem. Nejdřív bylo chvíli ticho a potom byl chvíli trochu zmatek. Solomon mě odvedl zpátky na pohovku, ne hrubě, ale ani ne zdvořile. O’Neal křičel na nohsledy, nohsledi křičeli jeden na druhého a znovu zvonil telefon.

O’Neal okamžitě popadl sluchátko a hrál si se šňůrou, což neodpovídalo jeho dosavadní snaze udělit všem okolo řádnou lekci sebeovládání. Bylo zřejmé, že se běžně setkával s mnohem menšími zvířaty, než byl dotyčný chraplavý hlas na drátě.

Solomon mě strčil zpátky vedle Sáry, která se znechuceně odtáhla. To je tedy opravdu zážitek, když vás nenávidí tolik lidí najednou ve vašem vlastním bytě.

O’Neal asi minutu přikyvoval a opakoval „ano“ a potom tiše položil sluchátko. Podíval se na Sáru.

„Slečno Woolfová,“ řekl, jak nejzdvořileji to šlo, „máte se co nejdřív dostavit k panu Russellu Barnesovi na americké vyslanectví. Tady jeden z pánů vás tam odveze.“ O’Neal odvrátil pohled, jako by čekal, že Sára okamžitě vyskočí na nohy a poběží ven. Ta ovšem zůstala sedět.

„Vy mi můžete akorát tak políbit šos,“ řekla.

Dal jsem se do smíchu.

Ale nějak se to tak semlelo, že jsem byl jediný. O’Neal na mě vrhl jeden ze svých obvyklých pohledů. Sára se však na něho stále dívala.

„Já bych chtěla vědět, co uděláte s tímhle chlápkem,“ řekla. Pohodila hlavou ke mně. Usoudil jsem, že bude lepší, když se přestanu smát.

„Pan Lang je naše záležitost, slečno Woolfová,“ řekl O’Neal. „Vy máte povinnosti ke svému zastupitelskému úřadu a…“

„Vy nejste polda, že ne?“ řekla. O’Neal byl v rozpacích.

„Ne, my nejsme policie,“ odpověděl opatrně.

„Já tu ale chci policii a chci, aby tohohle chlápka zatkli za pokus o vraždu. Pokusil se zabít mýho tátu, a jak to tak vidím, pokusí se o to znova.“

O’Neal se podíval nejdřív na mě a potom na Solomona. Vypadal, jako když čeká, že mu pomůžeme. To ovšem čekat nemohl.

„Slečno Woolfová, byl jsem pověřen, abych vás informoval…“

Zarazil se, jako by si nemohl vzpomenout, jestli byl opravdu pověřen, a pokud byl, jestli to osoba, která ho pověřila, vůbec myslela vážně. Nakrčil nos a potom se rozhodl, že na ni uhodí.

„Byl jsem pověřen, abych vás informoval, že váš otec je v tuto chvíli vyšetřován agenturami vlády Spojených států ve spolupráci s mým oddělením našeho ministerstva obrany.“ Přišlo to jako blesk a my jsme všichni zůstali sedět. O’Neal po mně vrhl pohled. „Je naší společnou pravomocí rozhodnout, jestli tady pana Langa obviníme, nebo jestli podnikneme nějaké kroky v případu vašeho otce a jeho aktivit.“

Nejsem žádný velký čtenář lidských tváří, ale i já jsem viděl, že to všechno na Sáru dopadlo jako šok. Tvář jí zešedla a potom zbělela.

„Jakých aktivit?“ zeptala se. „Proč ho vyšetřujete?“ V jejím hlase bylo znát napětí. O’Neal byl nervózní a viděl jsem na něm, že se děsí, že by se mohla rozplakat.

„Podezíráme vašeho otce,“ řekl nakonec, „že importuje do Evropy a Severní Ameriky zakázaná narkotika třídy A.“

V místnosti bylo hrobové ticho a všichni se dívali na Sáru. O’Neal si odkašlal.

„Váš otec obchoduje s drogami, slečno Woolfová.“

Tentokrát se rozesmála ona.

ČTYŘI

V trávě se skrývá had.

Vergilius

Skončilo to. Stejně jako všechno dobré i všechno zlé. Duplikáti Solomona odvezli Sáru ve svých roverech směrem na Grosvenor Square a O’Neal si objednal taxíka. Trvalo dlouho, než přijel, a celou tu dobu mi slídil ve věcech. Skutečný Solomon zůstal na místě a umyl nádobí a potom navrhl, že si dáme pořádnou dávku teplého výživného piva.

Bylo teprve půl šesté, ale hospody praskaly ve švech, plné mladých mužů v oblecích a s nedoceněnými knírky, kteří žehrali na stav věcí pozemských. Podařilo se nám najít stůl ve velkém baru U Dvouhlavé labutě. Solomon předvedl okázalou produkci, když při placení šátral po kapsách a hledal drobné. Řekl jsem mu, ať si to připíše do výdajů, a on mi řekl, ať si to strhnu ze svých třiceti tisíc liber. Hodili jsme si mincí a já jsem prohrál.

„Jsem vám zavázán za vaši laskavost, pane.“

„Na zdraví, Davide.“ Oba jsme se dlouze napili a já jsem si zapálil cigaretu.

Očekával jsem, že Solomon začne s nějakým komentářem k uplynulým čtyřiadvaceti hodinám, vypadal však spokojeně, seděl a poslouchal, jak se u vedlejšího stolu baví realitní agenti o poplašných systémech do automobilů. Jako by chtěl docílit toho, abych si připadal, že to byl můj nápad, zajít sem. To jsem ovšem nehodlal připustit.

„Davide.“

„Prosím.“

„Je to v rámci úkolu?“

„V rámci úkolu?“

„Požádali tě, abys se mnou někam šel, ne? Chtěj, abys mě poplácal po zádech a nechal mě se opít, nebo máš zjistit, jestli spím s princeznou Margaret?“

Solomon nesnášel, když někdo bral jméno královské rodiny nadarmo. Proto jsem to řekl.

„Mám se držet ve vaší blízkosti, pane,“ řekl nakonec. „Tak jsem si jen myslel, že by mohlo být fajn, kdybychom seděli u jednoho stolu. To je všechno.“ Měl pocit, že mi tím odpověděl.

„A co se teda vlastně děje?“ zeptal jsem se.

„Děje?“

„Davide, jestli tady budeš takhle sedět s očima dokořán a opakovat každý moje slovo, jako bys strávil celej život na pískovišti, tak to nebude zrovna nejvydařenější večer.“

Nastala pauza.

„Nebude nejvydařenější?“

„Sklapni. Znáš mě, Davide.“

„Jo, mám tu čest.“

„Jsem schopnej lecčeho, ale rozhodně nejsem nájemnej vrah.“

„Letitá zkušenost mě dovedla k tomu,“ natáhl velký doušek piva, polkl a otřel si rty, „že nikdo není vrah od přírody, dokud to jednou nezkusí.“

Chvíli jsem se na něho díval.

„Teď budu sprostej, Davide.“

„Poslužte si, pane.“

„Co má tohle doprdele znamenat?“

Realitní agenti přešli na téma dámského poprsí a bylo pro ně bohatým zdrojem humoru. Když jsem je poslouchal, měl jsem pocit, že je mi sto čtyřicet let.

„To je jako s majiteli psů,“ řekl Solomon. „‚Můj pes by nikoho nekousl,‘ říkají. Až do chvíle, kdy je z toho najednou ‚tohle ještě nikdy neudělal‘.“ Podíval se na mě a zjistil, že se mračím. „Chci tím jen říct, že člověk vlastně nikdy druhého dokonale nezná. Člověka nebo psa, to je jedno. Nezná ho tak, aby za něj mohl dát ruku do ohně.“

Hodil jsem brýle na stůl.

„Člověk že druhýho nezná? No to je teda myšlenka hodná génia. Tak my jsme strávili dva roky prakticky s rukama jeden druhýmu v kapsách a ty nevíš, jestli jsem schopnej zabít člověka za peníze?“ Připouštím, že už mě to přestávalo bavit. To se mi tak často nestává.

„A vy myslíte, že já jsem?“ zeptal se Solomon. Stále se vesele usmíval.

„Že ty jsi schopný zabít pro peníze? Ne, myslím, že ne.“

„Určitě?“

„Jo.“

„To jste trouba, pane. Zabil jsem jednoho muže a dvě ženy.“

Věděl jsem to. Věděl jsem i to, jak moc ho to tíží.

„Ale ne za peníze,“ řekl jsem. „Ne jako nájemnej vrah.“

„Já sloužím svý zemi, pane. Stát mi platí hypotéku. Ať se na to díváte, ze které strany chcete – a to mi věřte, že já jsem se na to díval ze všech možných stran – smrt těchhle lidí mi přinesla živobytí. Ještě pivo?“

Než jsem stačil něco říct, vzal moji sklenici a odešel k baru.

Když jsem se za ním díval, jak prochází mezi realitními agenty k pultu, bezděky jsem si vzpomněl, jak jsme si se Solomonem hráli v Belfastu na kovboje a indiány.

Šťastné dny, roztroušené během několika mizerných měsíců.

Bylo to zhruba před devíti lety, v roce 1986. Solomona tam naverbovali společně s tuctem dalších ze zvláštní jednotky metropolitní policie jako posily pro dost zdevastovaný irský policejní sbor. Brzy se ukázalo, že z celé skupiny stál za investici do letenky jedině on. A tak ho na konci pobytu pár tvrdých ulsterských Irů požádalo, aby zůstal a pomohl jim s jistou loajalistickou paramilitární záležitostí. Zůstal.

O pár stovek metrů dál jsem si v budově nad cestovní kanceláří Svoboda odsluhoval svůj poslední rok v armádě jako přechodná síla v jednotce s přiléhavým názvem GR24. Byla to jedna z mnoha jednotek vojenské špionáže, která se snažila prosadit v Severním Irsku. Možná se ještě snaží. Mí kolegové v jednotce byli takřka do jednoho absolventi univerzity v Etonu, nosili univerzitní kravatu a na víkendy jezdili do skotských bažin na tetřívky. Trávil jsem stále více času se Solomonem. Většinou to bylo čekání v autech, kterým nešlo topení.

Čas od času jsme se ale dostali ven a dělali něco užitečného a za těch devět měsíců, co jsme byli spolu, jsem viděl Solomona dělat spoustu odvážných a mimořádných věcí. Sice vzal třem lidem život, ale desítkám dalších život zachránil, včetně mě.

Realitní agenti se pochechtávali jeho hnědému plášti.

„Víte, Woolf je mizera,“ řekl.

Načínali jsme třetí rundu a Solomon si rozepnul horní knoflíček. Byl bych to udělal taky, kdybych ho měl. Hospoda teď byla prázdnější. Lidi odcházeli za manželkami nebo do kina. Zapálil jsem si x-tou cigaretu (přičemž x rovná se mnoho).

„Jako kvůli těm drogám?“

„Jako kvůli těm drogám.“

„A jinak ne?“

„Copak ještě musí být nějaké další jinak?“

„No, asi jo.“ Podíval jsem se na Solomona. „Musí být ještě něco dalšího, když po něm nejde protidrogový. Co má společnýho s váma? Nebo jen, že zrovna nemáte do čeho píchnout, tak jste se rozhodli píchnout jim?“

„Nic takového jsem neřekl.“

„Samozřejmě, že neřekl.“

Solomon se zarazil a vážil slova. Některá musela být evidentně velmi těžká.

„Přijde sem velmi bohatý obchodník a průmyslník a řekne, že tu chce investovat. Na ministerstvu obchodu a průmyslu dostane skleničku sherry a brožuru na křídovým papíru a dá se do práce. Oznámí jim, že bude vyrábět různé kovové a plastové součástky a jestli nevadí, když postaví ve Skotsku a v severovýchodní Anglii půl tuctu továren. Pár lidí v obchodní komoře si sedne na zadek a nabídne mu granty v hodnotě dvou set milionů babek a rezidentskou parkovací kartu v Chelsea. Nevím, co z toho má větší cenu.“

Solomon se napil piva a utřel si ústa hřbetem ruky. Byl velmi rozzlobený.

„A čas plyne. Šek se promění v hotovost, továrny stojí a ve Whitehallu zazvoní telefon. Mezinárodní hovor z Washingtonu D. C. Věděli jste, že ten bohatý obchodník a průmyslník, který vyrábí plastové součástky, taky dováží z Asie obrovské kvantum opia? Proboha ne, to jsme nevěděli, mockrát vám děkujeme, že jste nám to řekli, srdečné pozdravení paní manželce a dětičkám. Panika. Bohatý obchodník a průmyslník teď sedí na obrovském balíku našich peněz a zaměstnává tisíce našich občanů.“

Zdálo se, že Solomonovi na tomhle místě došla energie, jako by ji vyčerpalo to úsilí ovládnout vztek. Já jsem to ale nemohl vydržet.

„No a dál?“

„No tak výbor ne příliš moudrých mužů a žen dá hlavy dohromady a rozhodne o dalším postupu. Na seznamu je: nedělat nic, nedělat nic, nedělat nic, nebo vytočit 112 a zavolat policii. Shodnou se jen na jednom – poslední možnost vyloučí.“

„A O’Neal…?“

„O’Neal to má v popisu práce. Dohled. Kontrola. Sledování škod. Říkejte tomu sakra, jak chcete.“ Pro Solomona bylo „sakra“ silné slovo. „Nic z toho samozřejmě nemá ani v nejmenším nic společného s Alexanderem Woolfem.“

„Jistě že ne,“ řekl jsem. „Kde je Woolf teď?“

Solomon se podíval na hodinky. „Sedí na sedadle 6C v letadle British Airways 747 z Washingtonu do Londýna. Jestli má trochu vkusu, tak si vybere hovězí steak na houbách. I když třeba je na ryby, ale o tom pochybuju.“

„A film?“

„Zatímco jsi spal.“

„To koukám.“

„Síla je v detailech, pane. To, že dělám špatnou práci, nemusí znamenat, že ji dělám špatně.“

Popíjeli jsme pivo za příjemně uvolněného ticha. Musel jsem se ho zeptat.

„Ehm, Davide.“

„K službám, pane.“

„Můžeš mi vysvětlit, jak k tomuhle všemu přijdu?“ Podíval se na mě a začínal se tvářit, jako že to bych měl vědět já, a tak jsem rychle pokračoval. „Myslím jako, kdo ho chce vidět mrtvýho a proč si vybrali za vraha zrovna mě?“

Solomon dopil sklenici.

„Já nevím proč,“ řekl. „A pokud jde o to kdo, tak se nám zdá, že by to mohla být CIA.“

*

V noci jsem se převaloval a házel sebou a dvakrát jsem vstal a šel si nahrát na svůj diktafon, který mi snižuje daně, pár idiotských monologů o aktuální situaci. Hodně věcí mi na tom všem dělalo starost a hodně věcí mi nahánělo strach, ale hlavou se mi stále honila Sára Woolfová a nechtěla z ní odejít.

Nebyl jsem do ní zamilovaný, abyste rozuměli. Jak bych mohl být? Vždyť jsem s ní nakonec strávil jen pár hodin, a to ne zrovna za nejpříznivějších okolností. Ne, zamilovaný jsem do ní rozhodně nebyl. Hříva tmavě hnědých vlasů a hezké šedé oči mě samy o sobě hned tak nerozpumpujou.

Jéžišmarjá.

*

V devět ráno jsem vyndal kravatu klubu Garrick a sako a o půl desáté jsem vznášel dotaz v National Westminster Bank ve Swiss Cottage. Neměl jsem ujasněný plán akce, ale pokládal jsem za slušné podívat se poprvé po deseti letech do očí svému bankéři, i když ty peníze na účtu nejsou moje.

Byl jsem odveden do čekárny před manažerovou kanceláří a obdržel jsem plastový kelímek s plastovou kávou, která byla nejdřív příliš horká, aby se dala pít, a během setiny vteřiny pak byla najednou úplně ledová. Snažil jsem se jí zbavit prostřednictvím květináče s umělou květinou, v tu chvíli však vystrčil ze dveří hlavu asi tak devítiletý chlapec se zrzavými vlasy, kývl na mě a představil se jako Graham Halkerston, ředitel pobočky.

„Takže co pro vás mohu udělat, pane Langu?“ řekl a usadil se za chlapecký a zrzavovlasý stůl.

Zaujal jsem na židli proti němu pozici, která se mi jevila jako dostatečně obchodní, a narovnal jsem si kravatu.

„Ehm, pane Halkerstone,“ řekl jsem, „jde mi o určitou sumu peněz, která byla v posledních dnech převedena na můj účet.“

Podíval se na listy vytištěné z počítače, které ležely před ním na psacím stole.

„To je ta úhrada ze sedmého dubna?“

„Sedmého dubna,“ opakoval jsem zamyšleně, abych si to náhodou nepopletl s jinými platbami třiceti tisíc liber, které jsem dostal minulý měsíc. „Ano,“ řekl jsem. „To bude ono.“

Přikývl.

„Dvacet devět tisíc, čtyři sta jedenáct liber, sedmdesát šest pencí. Chcete ty peníze někam převést, pane Langu? Protože máme širokou nabídku výhodných účtů, které by vám mohly pro tento účel posloužit.“

„Pro tento účel?“

„Jistě. Snadný přístup, vysoké úroky, šedesátidenní bonus, záleží na vás.“ Bylo to zvláštní, slyšet živého člověka říkat tahle slova. Zatím jsem je vždycky viděl jen na reklamních billboardech.

„Výborně,“ řekl jsem. „Výborně. To je zatím v pořádku, pane Halkerstone. Zatím od vás nepotřebuju nic víc, než abyste ty peníze přechovával v místnosti s dobrým zámkem na dveřích.“ Nechápavě se na mě podíval. „Zajímá mě spíš, odkud ta platba přišla.“ Jeho výraz se změnil z nechápavého na velmi nechápavý. „Kdo mi to poslal, pane Halkerstone?“

Bylo vidět, že nevyžádané příjmy nejsou v bankovním životě pravidelným zjevem. Po dalším nechápavém pohledu následovalo šustění papírů, než byl pan Halkerston opět na příjmu.

„Byla to platba v hotovosti,“ řekl, „takže nemáme o jejím původu žádný záznam. Jestli chvilku vydržíte, seženu kopii depozitního lístku.“ Stiskl tlačítko interního telefonu a požádal o Ginny. Ta se vploužila do místnosti se složkou papírů. Zatímco se v ní Halkerston přehraboval, musel jsem přemýšlet o tom, jak Ginny udrží zpříma hlavu pod takovou tíhou kosmetiky, jakou má napatlanou po celém obličeji. Někde vespod se možná ukrývala docela pěkná ženská. Ale stejně tak se tam mohl schovávat Jiří Bartoška.

„Tady je to,“ řekl Halkerston. „Jméno plátce není uvedeno, ale je tu podpis. Potáh. Nebo možná Páťáh. Paťak, nejspíš.“

*

Paulie měl kancelář na exkluzivní právnické koleji Middle Temple poblíž Královského soudního dvora. Vzpomínám si, že mi říkal, že je to někde blízko Fleet Street. Nakonec jsem to našel za pomoci černého taxíku. Většinou taxíkem nejezdím, ale když už jsem byl v bance, rozhodl jsem se, že pustím chlup a utratím pár stovek z odměny pro nájemného vraha.

Paulie byl u soudu v případu dopravní nehody, od níž řidič ujel. Fungoval tam jako živý tlumič v soukolí spravedlnosti, takže mě do komnat Miltona Crowleyho Spencera nikdo neuvedl. Naopak, musel jsem se podrobit výslechu službu konajícího úředníka. Potřeboval vědět, jakého rázu je můj „problém“, a když jsme skončili, bylo mi hůř než po vyšetření na venerické choroby.

Ne že bych nějaká taková vyšetření absolvoval.

Když jsem prošel vstupním testem, byl jsem ponechán svému osudu v čekárně plné starých čísel časopisu pro držitele karet American Express. Tak jsem tam seděl a četl jsem o zakázkovém krejčovství na Jermyn Street, o výrobě ponožek v Northamptonu, plsti v Panamě a o tom, že je fakt pravděpodobné, že Kerry Packer vyhraje pohár Veuve Clicquot v pólu na Smith’s Lawn ve Windsoru, a dodatečně jsem se seznamoval se všemi strhujícími příběhy v pozadí nejnovějších událostí, dokud nepřišel úředník a nezvedl na mě své drzé obočí.

Byl jsem odveden do velké místnosti obložené dubem. Podél tří stěn stály police plné knih a podél čtvrté kartotéky. Na stole stála fotografie tří dospívajících dětí, které vypadaly jako vystřižené z katalogu, a vedle ní podepsaný portrét Denise Thatchera. Zrovna jsem zpracovával zarážející fakt, že oba portréty jsou otočené zády k pracovní ploše, když se otevřely spojovací dveře a já jsem se ocitl ve Spencerově společnosti.

A společnost to tedy byla. Byla to vyšší varianta Rexe Harrisona s prošedivělými vlasy, brýlemi ve tvaru půlměsíce a košilí tak zářivě bílou, že snad musel mít k pračce vlastní elektrárnu. Nestihl jsem postřehnout, zda zapnul taxametr, když si sedal.

„Pane Finchame, omlouvám se za zdržení, posaďte se.“

Rozmáchl se gestem po místnosti, jako by mě vyzýval, abych si vybral, ale židle tam byla jen jedna. Sedl jsem si, ale okamžitě jsem vyskočil na nohy, protože židle spustila sérii vrzavých a praskavých zvuků. Byla tak hlasitá a zoufalá, že jsem přímo viděl, jak se dole na ulici zastavují lidi, dívají se nahoru a uvažují o tom, jestli nemají volat policii. Spencer to patrně nezaregistroval.

„Nevzpomínám si, že bychom se viděli v klubu,“ řekl a usmál se.

Za hlasitého řevu židle jsem si znovu sedl a snažil se najít polohu, která by umožnila, abychom se se Spencerem navzájem slyšeli.

„V klubu?“ zeptal jsem se a podíval se dolů, když pokynul gestem k mé kravatě. „Jo, vy myslíte Garrick?“

Přikývl a stále se usmíval.

„No, víte,“ řekl jsem, „já se nedostanu do města tak často, jak bych chtěl.“ Mávl jsem rukou gestem, které v sobě zahrnovalo stovky hektarů ve Wiltshiru a spoustu labradorů. Přikývl, jako by si to živě představoval a hodlal se příště stavit na kávu, až bude poblíž.

„Takže,“ řekl, „jak vám mohu pomoci?“

„No, je to taková delikátní…“ začal jsem.

„Pane Finchame,“ přerušil mě shovívavě, „až jednou přijde den, kdy mě navštíví klient a řekne, že věc, v níž potřebuje právní radu, není delikátní, pověsím paruku na hřebík.“ Podle toho, jak se tvářil, jsem usoudil, že to mám brát jako vtip. Mě však nenapadlo nic jiného, než že mě to celé bude stát třicet babek.

„Jsem rád, že v tom nejsem sám,“ řekl jsem jako uznání vtipu. Usmáli jsme se na sebe. „Přítel mi poradil,“ pokračoval jsem, „že jste mu pomohl dostat se do styku s lidmi s určitými mimořádnými schopnostmi.“

Nastala odmlka. Tu jsem ostatně čekal.

„Aha,“ řekl Spencer. Úsměv mu mírně povadl, brýle se mu sesunuly a brada se zvedla o pět stupňů. „Mohu být tak indiskrétní a zeptat se na jeho jméno?“

„To bych prozatím raději nezveřejňoval. Řekl mi, že potřeboval… něco jako ochranku, někoho, kdo na sebe vezme takový poněkud neortodoxní úkol, a vy jste mu poskytl pár jmen.“

Spencer se opřel a prohlížel si mě. Od hlavy až k patě. Usoudil jsem, že rozhovor je patrně u konce a že hledá co nejelegantnější cestu, jak mi to oznámit. Po chvíli se pomalu nadechl svým jemně tvarovaným nosem.

„Je možné,“ řekl, „že jste nepochopil správně charakter služeb, které u nás poskytujeme, pane Finchame. My jsme advokátní kancelář. Obhajujeme u soudu. Tak by bylo možné vymezit náplň naší práce. Nejsme – a tady patrně právě došlo k onomu politováníhodnému omylu – pracovní úřad. Jsem rád, jestli váš přítel u nás dostal informace, které potřeboval. Ale doufám – a jsem o tom přesvědčen – že šlo o spíše právní poradu než o doporučení nějakého případného personálu.“ Slovo „personálu“ znělo v jeho podání poněkud hanlivě. „Možná by pro vás bylo výhodnější obrátit se s žádostí o tuto informaci přímo na svého přítele.“

„To je totiž problém,“ odpověděl jsem. „Přítel je momentálně mimo.“

Nastala odmlka a Spencer několikrát pomalu mrkl. Když někdo pomalu mrká, působí to hrozně urážlivě. Mám s tím zkušenosti, protože to sám dělám.

„Můžete si z vedlejší kanceláře zatelefonovat.“

„Bohužel nemám jeho číslo.“

„To je nemilé, pane Finchame. V tom případě je to problém. Teď bych se rád omluvil…“ Posunul si brýle zpátky na nos a začal se zabývat papíry na stole.

„Přítel potřeboval někoho,“ řekl jsem, „kdo by byl schopen zabít jistou osobu.“

Brýle šly znovu dolů a brada nahoru.

„Ovšem.“

Dlouhá odmlka.

„Ovšem,“ řekl znovu. „Pakliže ale jde o protizákonný čin, je velmi nepravděpodobné, že by kdokoliv z našich pracovníků poskytoval v této věci jakoukoli poradu, pane Finchame…“

„On mě ovšem ubezpečil, že jste takovou poradu poskytli…“

„Pane Finchame, budu upřímný.“ Mluvil najednou škrobeně a já jsem si uvědomil, že musí být legrace sledovat ho u soudu. „Nemohu se zbavit jistého podezření, zda tu nevystupujete cíleně jako agent provocateur.“ Francouzský přízvuk byl sebejistý a perfektní. Bodejť, když má vilu v Provenci. „Netroufnu si odhadovat, co vás k tomu vede. Ovšem troufnu si odmítnout poskytovat vám jakékoli informace.“

„Bez přítomnosti vašeho právníka, já vím.“

„Na shledanou, pane Finchame.“ Brýle šly nahoru.

„Přítel mě ještě upozornil, že jste jeho doporučenému spolupracovníkovi poskytl finanční odměnu.“

Ticho.

Věděl jsem, že pan Spencer už toho moc nenamluví, ale rozhodl jsem se stejně ještě trochu přitlačit. „Dokonce jste prý podepsal depozitní lístek,“ dodal jsem. „Vlastní rukou.“

„Zprávy o vašem příteli mě už velmi obtěžují, pane Finchame. Opakuji, na shledanou.“

Vstal jsem a šel jsem ke dveřím. Židli se evidentně ulevilo.

„Ta nabídka toho telefonu ještě platí?“

Ani nezvedl hlavu.

„Náklady na hovor vám budou připočteny k účtu.“

„Účtu za co?“ zeptal jsem se. „Vždyť jste mi žádnou službu neposkytl.“

„Poskytl jsem vám svůj čas, pane Finchame. Pokud jste ho nevyužil, není to už moje starost.“

Otevřel jsem dveře.

„No, každopádně děkuju, pane Spencere. Mimochodem…“ Počkal jsem, až zvedne hlavu. „V Garrickově klubu kolujou takové ošklivé řeči, že podvádíte v bridži. Já jsem chlapcům říkal, že je to volovina, ale znáte to. Když si něco vezmou do hlavy. To jen, abyste věděl.“

Bylo to ubohé. Ale nic víc mě nenapadlo.

Úředník vycítil, že jsem jaksi persona non grata, a nevrle mě upozornil, že v nejbližších dnech dostanu účet za poskytnuté služby.

Poděkoval jsem mu za laskavost a otočil se ke schodišti. Při tom jsem si všiml, že někdo sedí na mém místě nad starými čísly časopisu pro držitele karet American Express.

Malí tlustí muži v šedých oblecích – to je široká kategorie.

Malí tlustí muži v šedých oblecích, co jsem je v hotelovém baru v Amsterdamu držel pod stolem za koule – to je velice úzká kategorie.

Velice úzká.

PĚT

Vezměte stéblo a vyhoďte je do vzduchu.

Uvidíte, kam vane vítr.

John Selden

Sledovat někoho, aniž by měl podezření, že ho sledujete, není taková hračka, jak to vypadá ve filmech. Zažil jsem profesionální sledování a ještě mnohem častěji jsem zažil profesionální návrat do kanceláře s hlášením „ztratili jsme ho“. Pokud není vaše kořist hluchá, slepá a chromá, potřebujete aspoň tucet lidí a vysílačky za patnáct tisíc babek, aby to k něčemu bylo.

Problémem McCluskeyho bylo, že byl – jak se říká – „hráč“, osoba, která ví, že je pravděpodobným terčem, a má představu, jak si s tím poradit. Nemohl jsem riskovat a příliš se k němu přiblížit, a riskování se dalo zabránit jedině úprkem. Vzít nohy na ramena a vyrazit hlava nehlava, když vybíral zatáčky, a včas zabrzdit, když vzal zpátečku. K tomu samozřejmě nepřicházela v úvahu profesionální jednotka, protože se nedalo vyloučit, že mu dýchá na záda ještě někdo jiný, kdo by se neudržel smíchy při pohledu na čumily prchající sprintem od výkladních skříní.

První úsek byl bez problému. McCluskey se ploužil od Fleet Street směrem na Strand, ale když došel k Savoyi, přeběhl přes ulici a namířil si to ke Covent Garden. Tam se potuloval po milionu nesmyslných obchodů a pět minut stál a koukal před farním kostelem na žongléra. Odpočatý se vydal dál svižným tempem, přeběhl Svatomartinskou a vyrazil k Leicester Square a potom schválně najednou zabočil dolů na Trafalgarské náměstí, aby mě zmátl.

Když jsme dorazili dolů na Haymarket, stříkal ze mě pot a modlil jsem se, aby si vzal taxíka. To ale udělal až na Lower Regent Street a mně trvalo trýznivých dvacet vteřin, než přijel jiný taxík.

Samozřejmě, že to byl jiný. I amatér ví, že když někoho sleduje, není možné, aby jel stejným taxíkem jako on.

Skočil jsem do auta, vykřikl na řidiče, aby „sledoval toho taxíka před sebou“, a potom jsem si uvědomil, jak to musí vypadat divně. Taxíkáři to ale zřejmě nijak divné nepřišlo.

„A to spí se ženou on vám, nebo vy jemu?“ zeptal se.

Rozesmál jsem se, jako by to byl ten nejlepší vtip, co jsem slyšel za poslední roky. To totiž musíte taxíkáři udělat, když chcete, aby vás dovezl na správné místo správnou trasou.

McCluskey vystoupil u Ritzu, ale bylo zřejmé, že řekl řidiči, aby nechal běžet motor i taxametr. Nechal jsem mu tři minuty náskok a potom jsem udělal totéž, ale jakmile jsem otevřel dveře, McCluskey se tryskem vrátil a jelo se dál.

Chvíli jsme se plazili po Piccadilly a potom jsme zabočili doprava do jakýchsi úzkých uliček, které jsem vůbec neznal. Byla to taková ta čtvrť, kde zruční řemeslníci vyrábějí ručně šité spodní prádlo pro držitele karet American Express. Naklonil jsem se k řidiči, abych mu řekl, že si má nechat trochu větší odstup, ale patrně už tohle někdy dělal nebo to viděl v televizi, protože se držel hezký kus za svým kolegou.

Taxík McCluskeyho zastavil na Cork Street. Viděl jsem, jak McCluskey platí, a řekl jsem řidiči, aby popojel kousek dál a zastavil po dvou stech metrech.

Taxametr ukazoval šest liber, a tak jsem vsunul do okénka desetilibrovku a potom patnáct vteřin sledoval komedii na téma „to snad není možné, že bych neměl nazpátek“ s taxikářem vozu číslo 99102 v hlavní roli. Pak jsem vystoupil a vrátil se po ulici zpátky.

McCluskey během těch patnácti vteřin zmizel. Takže jsem ho sledoval dvacet minut a osm kilometrů a ztratil jsem ho na posledních dvou stech metrech. To mám za to, že jsem byl lakomý na spropitné.

V ulici Cork Street jsou samé galerie, většinou s velkými výkladními skříněmi. A na nich je zajímavé to, že je skrz ně vidět nejen na vystavené věci, ale i dovnitř. Ovšem nemohl jsem u každé chvíli stát s nosem přilepeným na skle, dokud ho nenajdu, tak jsem to zkusil namátkou. Odhadl jsem, kde asi vystoupil, a vzal za nejbližší dveře.

Byly zamčené.

Stál jsem tam a díval se na hodinky a přemýšlel, jaké může mít galerie otvírací hodiny, když ta dvanáctá mezi ně nepatří. Potom se ale najednou uvnitř vynořila ze tmy hezká blondýnka a vysunula zástrčku. S úsměvem otevřela dveře a já jsem najednou neměl na vybranou a musel jsem jít dovnitř. Čímž se moje představa, že najdu McCluskeyho, s každou vteřinou rozplývala v nedohlednu.

Jedním okem jsem stále sledoval výkladní skříň, ale jinak jsem zmizel v přítmí obchodu. Zdálo se, že tam kromě té blondýnky nikdo není. Ani mě to nepřekvapilo, když jsem se podíval na ty obrazy.

„Znáte Terrence Glasse?“ zeptala se a podala mi vizitku a ceník. Byla to čupr holčina, takové milé koťátko.

„Znám,“ odpověděl jsem. „Mám doma tři, náhodou.“

No, znáte to. Někdy se do toho prostě musí po hlavě.

„Co tři?“ zeptala se.

Jenže někdy to taky nevyjde.

„Obrazy.“

„Jéžiš,“ podivila se, „on taky maluje? To jsem nevěděla. Sáro,“ zavolala dozadu, „ty jsi věděla, že Terrence maluje?“

Zezadu se ozval americký hlas. „Terry v životě nevzal štětec do ruky. Ten se sotva umí podepsat.“

Zvedl jsem hlavu, zrovna když zezadu vyšla Sára Woolfová. Vzorně upravená, v cípaté sukni a kabátku a v obláčku Fleur de Fleurs. Nedívala se na mě. Dívala se dopředu.

Otočil jsem se, zamračil jsem se a podíval jsem se tím směrem. Ve dveřích stál McCluskey.

„Tenhle pán tvrdí, že má doma tři…“ řekla blondýna a smála se.

McCluskey šel rychle k Sáře a pravou rukou si sáhl pod kabát. Odstrčil jsem blondýnu stranou, zaslechl jsem, jak vykřikla něco zdvořilého, a v tu chvíli se McCluskey otočil ke mně.

Jak se otočil, jedním chvatem jsem ho kopl do žaludku. Aby mě chytil za nohu, musel vytáhnout ruku zpod kabátu. Vykopl jsem důkladně a jeho nohy opustily podlahu. Zalapal po dechu a hlavou padal dopředu. Odskočil jsem za něho a levou rukou jsem ho vzal kolem krku. Blondýna začala s nóbl přízvukem křičet „proboha“ a sápat se po telefonu na stole. Sára stála na místě s rukama strnulýma podél těla. Křičel jsem na ni, ať uteče, ale buď mě neslyšela, nebo mě slyšet nechtěla. Přitlačil jsem McCluskeymu na krk. Snažil se vsunout mezi můj loket a svůj krk prsty. Ovšem neměl šanci.

Pravý loket jsem mu dal na rameno a chytil jsem ho zezadu za hlavu. Levou rukou jsem se zahákl za pravý loket a bylo to. Pozice podle diagramu (c) v kapitole s názvem Jak zlomit vaz: základní postup.

McCluskey kopal a bránil se, a tak jsem levou ruku posunul dozadu a pravou dopředu – a okamžitě přestal. Přestal kopat, protože věděl, co jsem věděl já a co jsem mu hodlal naznačit – že ještě pár centimetrů a trochu přitlačit a bude z něj nebožtík.

Nejsem si úplně jistý, ale myslím, že zrovna v tu chvíli padl výstřel.

Nepamatuju se, jaký byl můj první pocit, že jsem to koupil. Vybavuju si jen ozvěnu rány v galerii a spálený pach.

Nejdřív jsem si myslel, že zastřelila McCluskeyho, a chtěl jsem jí začít nadávat, protože jsem to měl všechno pod kontrolou a ještě jsem na ni křičel, ať uteče. Potom se mi ale zdálo, že se proboha nějak moc potím, protože mi to teče po boku až do pasu. Zvedl jsem hlavu a uvědomil jsem si, že Sára chce vystřelit znovu. Nebo možná už vystřelila. McCluskey se mi vykroutil a já jsem měl pocit, že padám na nějaký obraz.

„Ty krávo blbá,“ řekl jsem, myslím, „já jsem… přece na tvý straně. To je on… ten, co… co chtěl… zabít tvýho tátu. Kurvafix.“

To poslední slovo byl komentář k tomu, že se mi najednou všechno začalo tak podivně mazat – světla, zvuky, pohyb.

Sára stála přímo nade mnou a mám pocit, že bych jí možná – za jiných okolností – obdivoval nohy. Ale okolnosti nebyly jiné. Byly stejné. A viděl jsem pořád jen tu pistoli.

„To by bylo dost divný, pane Langu,“ řekla. „To by totiž mohl klidně udělat doma.“ Najednou jsem tomu nerozuměl. Všechno bylo najednou špatně, moc špatně. To, že jsem necítil levou stranu, zdaleka nebylo to nejhorší. Sára si klekla vedle mě a dala mi hlaveň pod bradu.

„Tohle,“ ukázala palcem na McCluskeyho, „je můj otec.“

Víc už si nepamatuju, nejspíš jsem ztratil vědomí.

*

„Jak je vám?“

Tahle otázka se dá čekat, když ležíte na lůžku v nemocnici, ale já bych ji stejně radši byl neslyšel. Mozek jsem měl uškvařený na stupeň, kdy voláte číšníka a chcete zpátky peníze, a připadalo mi smysluplnější, kdyby si na tuhle otázku odpověděla sama. Ale jelikož to byla sestra a nezdálo se pravděpodobné, že by mě chtěla zabít, rozhodl jsem se, že mi zatím bude sympatická.

S velkým úsilím jsem rozlepil rty a zasípal na ni: „Jde to“.

„Tak to je dobře,“ řekla. „Za chvíli přijde pan doktor a podívá se na vás.“ Poplácala mě po hřbetě ruky a odešla.

Na chvíli jsem zavřel oči, a když jsem je otevřel, byla venku tma. Nade mnou stál bílý plášť, a přestože jeho majitel vypadal natolik mladě, že by mi mohl dělat v mojí bance vedoucího pobočky, usoudil jsem, že je to doktor. Pustil mi zápěstí, i když jsem si vlastně ani nevšiml, že mi ho drží, a něco napsal na tabulku u postele.

„Jak vám je?“

„Jde to.“

Psal dál.

„No, moc to nejde. Postřelili vás. Ztratil jste poměrně dost krve, ale to není ten hlavní problém. Měl jste štěstí. Kulka prošla podpažím.“ Říkal to, jako by to byla moje chyba. Což tedy ani zdaleka nebyla.

„Kde to jsem?“ zeptal jsem se.

„V nemocnici.“

Odešel.

Za chvíli přišla velmi plnoštíhlá žena s vozíkem a položila na stolek vedle mě tác s něčím hnědým. Odporně to páchlo. Netušil jsem sice, co jsem jí udělal, ale muselo to být něco moc ošklivého.

Evidentně si uvědomila, že to přehnala, protože za půl hodiny přišla znovu a tác odnesla. Předtím mi však ještě řekla, kde jsem. Nemocnice v Middlesexu, oddělení Williama Loylea.

*

Moje první návštěva byl Solomon. Přišel s kamenným obličejem a tvářil se jako prorok. Sedl si na postel a hodil na stolek papírový sáček grapefruitů.

„Jak vám je?“

Už se z toho začínal stávat stereotyp.

„Je mi,“ odpověděl jsem, „jako když mě někdo střelil, jako když ležím v nemocnici a snažím se dát dohromady a v nohách mi sedí židovskej policajt.“ Poposedl si.

„Říkali, že jste měl štěstí, pane.“

Nacpal jsem do sebe grapefruit.

„Štěstí jako v čem…?“

„Kdyby ta rána šla o pár centimetrů dál, mohla zasáhnout srdce.“

„Kdyby ta rána šla o pár centimetrů dál, mohla mě úplně minout. To je věc názoru.“

Přikývl a přemýšlel o tom.

„Jaký je váš?“

„Můj co?“

„Názor.“

Podívali jsme se na sebe.

„Že Anglie o prsa porazí Holandsko,“ řekl jsem. Solomon se nadzvedl na posteli a začal se soukat z kabátu. Nemohl jsem se mu divit. V místnosti bylo přes třicet stupňů a příliš mnoho vzduchu. Byla jím nacpaná a přeplněná, tlačil do obličeje a do očí, až jste si připadali jako ve voze metra v dopravní špičce, a další vzduch se sem plížil při každém otevření dveří.

Požádal jsem sestru, jestli by nemohla vypnout topení, ale odpověděla mi, že topení ovládá počítač v Readingu. Kdybych byl typ člověka, který hned píše dopisy do Daily Telegraph, napsal bych dopis do Daily Telegraph.

Solomon si pověsil kabát za dveře.

„Takže, pane,“ řekl, „věřte tomu nebo ne, dámy a pánové, kteří mi platí mzdu, mě požádali, abych z vás dostal vysvětlení, jak jste se ocitl na podlaze prestižní westendské galerie s dírou po kulce v hrudníku.“

„V podpaží.“

„Pod, chcete-li, paží. A nyní si promluvíme, pane, nebo vám budu muset podržet na obličeji polštář, dokud nezačnete spolupracovat?“

„No,“ řekl jsem, přesvědčený, že je čas dát se do práce, „předpokládám, že víte, že McCluskey je Woolf.“ Samozřejmě jsem nic takového nepředpokládal, jen jsem chtěl působit sebevědomě. Ze Solomonovy tváře bylo zřejmé, že nic takového netuší, a tak jsem přitlačil. „Sledoval jsem McCluskeyho do galerie, protože jsem tušil, že by mohl ublížit Sáře. Když jsem na něj skočil, koupil jsem to od Sáry a ta mi potom řekla, že ten chlap pode mnou je její otec, Alexander Woolf.“

Solomon chladně přikyvoval. Dělal to vždycky, když se dovídal divné věci.

„Takže,“ řekl nakonec, „vy jste ho pokládal jednoduše za člověka, který vám nabídl peníze za to, že zabijete Alexandera Woolfa?“

„Přesně tak.“

„A předpokládal jste tedy, pane, jak by v takové situaci patrně předpokládal každý, že když vás nějaký člověk požádá, abyste někoho zabil, není pravděpodobné, že ten někdo je on sám.“

„Na naší planetě to tak rozhodně neděláme.“

„Hmm.“ Solomon odešel k oknu a zdálo se, že ho velmi zaujala věž Telecomu.

„To je co?“ řekl jsem. „‚Hmm‘? Zpráva ministerstva obrany bude samé ‚hmm‘ vázané v kůži se zlatou pečetí a s vládním razítkem?“

Solomon neodpověděl, ale pořád se díval na věž Telecomu.

„Dobře,“ řekl jsem. „Tak mi řekni, jak to teda s tím Woolfem bylo? Jak jsem se sem dostal? Kdo zavolal záchranku? Zůstal tam někdo se mnou, dokud nepřijela?“

„Byl jste někdy tamhle v té restauraci nahoře?“

„Davide, prokristapána…“

„Tu záchranku zavolal nějaký pan Terrence Glass, majitel té galerie. Taky nárokoval vyčištění vaší krve ze své podlahy na náklady ministerstva.“

„Jak dojemné.“

„Ale život vám zachránili Green a Baker.“

„Green a Baker?“

„V poslední době vás sledovali. Baker vám ovázal ránu kapesníkem.“

Tohle byl šok. Potom, co jsme byli se Solomonem na pivu, jsem předpokládal, že byli mí nohsledi odvoláni. Byl jsem naivní. Zaplaťpánbůh.

„Tak ať žije Baker,“ řekl jsem.

Solomon mi chtěl ještě něco říct, otevřely se však dveře a do místnosti vrazil O’Neal. Šel rovnou k mé posteli a podle toho, jak se tvářil, jsem usuzoval, že mu moje postřelení připadalo jako perfektní vývoj událostí.

„Jak vám je?“ zeptal se a skoro se mu podařilo neusmívat se.

„Výborně, děkuju, pane O’Neale.“

Nastala pauza a úsměv mu mírně povadl.

„Slyšel jsem, že jste měl štěstí, že jste vyvázl o vlásek,“ řekl. „Jenže vás to možná odteďka bude mrzet, že jste zůstal naživu.“ O’Neal to říkal s největším sebeuspokojením. Živě jsem viděl, jak si to trénoval ve výtahu. „Ono totiž, pane Langu, tohle už nebude možné před policií udržet. Napadl jste pana Woolfa v přítomnosti svědků.“

O’Neal se odmlčel a oba jsme se rozhlédli po podlaze, protože se ozval zvuk, jako když přijde žaludeční nevolnost na psa. Po chvilce se to ozvalo znovu. To si Solomon odkašlal, uvědomili jsme si oba.

„Ve vší úctě, pane O’Neale,“ řekl Solomon, když jsme si ho konečně začali všímat, „Lang se domníval, že člověk, na kterého se vrhá, je McCluskey.“

O’Neal zavřel oči.

„McCluskey? Woolf se představil…“

„Přesně tak,“ řekl Solomon tiše. „Lang tvrdí, že Woolf a McCluskey je tentýž člověk.“

Dlouhé ticho.

„Prosím?“ řekl O’Neal.

Z tváře mu zmizel povýšený úšklebek a mně se najednou chtělo vyskočit z postele.

O’Neal si hlasitě odfrkl. „McCluskey a Woolf že je jeden člověk?“ řekl a hlas mu přeskočil do falzetu. „To myslíte vážně?“ Solomon na mě vrhl uklidňující pohled.

„Tak nějak se věci mají,“ řekl jsem. „Ten člověk, který za mnou přišel v Amsterdamu a požádal mě, abych zabil člověka, který se jmenuje Woolf, byl prostě Woolf.“

O’Nealova tvář zcela ztratila barvu. Vypadal jako člověk, který právě zjistil, že hodil milostný dopis do špatné schránky.

„To není možné,“ vykoktal. „To nedává žádný smysl.“

„Což ovšem neznamená, že to není možné,“ řekl jsem.

O’Neal neposlouchal. Byl v šoku. Kvůli Solomonovi jsem ale pokračoval.

„Já vím, že jsem tady pátý kolo u vozu,“ řekl jsem, „a nemám do toho co mluvit, ale já bych to viděl takhle. Woolf ví, že po světě chodí lidi, kteří by ho rádi viděli bradou vzhůru. Tak udělá běžná opatření. Najme si ochranku, koupí si psa, nikomu neřekne, kam jede, dokud tam opravdu není, ale,“ a sledoval jsem, jak se O’Neal postupně probírá a začíná poslouchat, „dobře ví, že je to málo. Lidi, kteří ho chtějí vidět po smrti, jsou důslední a jsou to profíci. Dřív nebo později mu otráví psa a podplatí ochranku. Tak má na vybranou.“

O’Neal se na mě díval. Najednou si uvědomil, že má otevřenou pusu, tak ji sklapl.

„Ano?“

„Buď s nima teda bude bojovat,“ řekl jsem, „což, jak víme, není rozumné rozhodnutí, nebo jim udělá čáru přes rozpočet.“ Solomon se kousal do rtu. A není divu, protože to znělo strašlivě. Jenže na nic lepšího jsem v tu chvíli nepřišel. „Najde si někoho, o kom ví, že to nepřijme, a nabídne mu, aby ho zabil jako nájemný vrah. Nechá kolovat fámy, že si na něj někdo najal vraha, a doufá, že skuteční nepřátelé přibrzdí, protože čekají, že ho někdo oddělá za ně a ušetří jim riziko i peníze.“

Solomon už se zase věnoval věži Telecomu a O’Neal se mračil.

„Vy tomu opravdu věříte?“ zeptal se. „Myslím jako, že to pokládáte za možný?“ Viděl jsem, jak se zoufale potřebuje něčeho chytit, čehokoliv, jakéhokoliv blábolu, který mu první vytane na mysli.

„Ano, pokládám to za možný. Ne, nevěřím tomu. Ale vzpamatovávám se z toho, že mě postřelili, tak dělám, co můžu.“

O’Neal začal přecházet po pokoji a rukama se prohrabával ve vlasech. I jemu začínalo být horko, ale zatím neměl čas se zbavit kabátu.

„Dobře,“ řekl. „Tak někdo chce vidět Woolfa na prkně. Nemůžu předstírat, že vládě Jejího Veličenstva zlomí srdce, jestli zítra spadne pod autobus. Připusťme, že má nezanedbatelné nepřátele a že normální opatření nejsou moc platná. To je zatím v pořádku. Jistě, nemůže proti nim vytáhnout do války,“ tuhle frázi měl O’Neal obzvláště rád, jak jsem si všiml, „tak na sebe najme vraha. Ale ono to nevyjde.“ O’Neal se přestal procházet a podíval se na mě. „Jak si totiž můžete být jistej, že je to fingovaný? Jak mohl vědět, že to opravdu neuděláte?“

Podíval jsem se na Solomona. Věděl, že se na něj dívám, ale neotočil se.

„Už jsem jednou takovou nabídku dostal,“ řekl jsem. „Za spoustu peněz. Odmítl jsem. Možná to věděl.“

O’Neal si najednou uvědomil, jak mě nesnáší.

„Ale odmítl byste vždycky?“ Díval jsem se na O’Neala tím nejledovějším pohledem, jakého jsem byl schopný. „Chci říct, že jste se třeba mohl změnit. Dostat do situace, kdy potřebujete peníze. Je to obrovský riziko.“

Pokrčil jsem rameny a zabolelo mě v podpaží.

„Ano i ne,“ řekl jsem. „Má ochranku a věděl, odkud případný útok čekat. Pár dní, než jsem přišel za ním domů, mě Rayner sledoval.“

„Ale vy jste do toho domu šel, Langu. Vy jste vlastně…“

„Já jsem ho šel varovat. Pokládal jsem to za sousedskou povinnost.“

„Dobře, dobře.“ O’Neal se znovu dal do pochodu. „Ale stejně, jak zařídí, aby se vědělo o tom, že na něj někdo najal vraha? To to píše po zdech na veřejných záchodcích nebo si dá oznámení do novin, co?“

„Ale vy jste o tom věděli.“ Už mě to začínalo unavovat. Chtělo se mi spát a byl bych si dal dokonce i talíř něčeho hnědého odporně páchnoucího.

„My nejsme jeho nepřátelé, pane Langu,“ řekl O’Neal. „Aspoň v tomhle smyslu ne.“

„A jak jste teda zjistili, že ho mám zabít?“

O’Neal se zarazil. Viděl jsem, že přemýšlí o tom, že už mi toho řekl až moc. Podíval se nevrle na Solomona, jako by mu dával vinu, že není dobrý ochránce. Solomon byl ztělesněný klid.

„Nevím, proč bychom mu to neměli říkat, pane O’Neale,“ řekl. „Proletěla mu kulka tělem a nebyla to jeho vina. Třeba se rychleji uzdraví, když bude vědět, proč se to stalo.“

O’Nealovi chvíli trvalo, než to strávil. Potom se ke mně otočil.

„No tak dobře,“ řekl. „Dostali jsme zprávu o vaší schůzce s McCluskeym, nebo Woolfem…“ Dělal to nerad. „Dostali jsme ji od Američanů.“

Otevřely se dveře a vešla sestra. Možná to byla ta, co mě poplácala po ruce, když jsem se poprvé probral, ale krk bych za to nedal. Dívala se skrz Solomona i O’Neala a přišla mi narovnat polštáře. Natřepávala je a postrkovala a nakonec byly podstatně méně pohodlné než předtím.

Podíval jsem se na O’Neala.

„Vy myslíte CIA?“

Solomon se usmál a O’Neal se málem počůral.

Sestra ani nehnula brvou.

ŠEST

Nadešla hodina a člověk nepřichází.

Walter Scott

Byl jsem v nemocnici na sedm jídel – kdoví, jak je to vlastně dlouho. Díval jsem se na televizi, bral prášky proti bolesti, snažil se doluštit všechny napůl vyluštěné křížovky ve starých číslech Týdeníku pro ženy. Kladl jsem si spoustu otázek.

Pro začátek, co to dělám? Proč se najednou pletu do cesty kulkám, které střílejí lidi, které neznám, z důvodů, kterým nerozumím? Jak se mě to týká? Jak to souvisí s Woolfem? A s O’Nealem a se Solomonem? Proč jsou ty křížovky nedoluštěné? Uzdravili se ti pacienti, nebo zemřeli, než je stačili doluštit? Přišli do nemocnice, aby jim vyoperovali půl mozku, a tohle měl být důkaz chirurgovy šikovnosti? Kdo utrhal titulní stránky těch časopisů a proč? Je „opak ženy“ na tři „muž“?

A hlavně, proč mám na vnitřních dveřích své mysli vylepený plakát Sáry Woolfové, takže kdykoliv je otevřu, abych mohl o něčem přemýšlet – co bude odpoledne v televizi, jestli si půjdu zakouřit na záchod na druhém konci chodby, jestli se poškrábu na palci u nohy – objeví se tam a usmívá se na mě a zároveň se mračí? Opakuju už po sté, že do ní rozhodně v žádném případě nejsem zamilovaný.

Možná by aspoň na některé z těch otázek uměl odpovědět Rayner. Takže když jsem usoudil, že už je mi dost dobře, abych vstal a vyšel ven, půjčil jsem si župan a vyrazil nahoru na Barringtonovo oddělení.

*

Když mi Solomon řekl, že je Rayner také v middlesexské nemocnici, nejdřív mě to překvapilo. Připadalo mi ironické, že nás po tom všem nakonec opravujou oba ve stejné dílně. Ale potom jsem dal zapravdu Solomonovi, že v Londýně zase tolik nemocnic není, takže když se člověk zraní jižně od Watford Gap, je velmi pravděpodobné, že skončí tady.

Rayner měl samostatný pokoj naproti sesterně a byl napojený spoustou drátů na spoustu pípajících krabiček. Oči měl zavřené – buď spal, nebo byl v komatu. Hlavu měl omotanou obrovským, nafouknutým obvazem, takže připomínal postavičku z kreslené grotesky chvíli poté, co dostala po hlavě klavírem. Na sobě měl modré flanelové pyžamo, ve kterém – možná poprvé po dlouhých letech – vypadal nevinně. Chvíli jsem stál u jeho postele a bylo mi ho líto, dokud nepřišla sestra a nezeptala se mě, co chci. Řekl jsem, že by toho bylo dost, ale prozatím bych se spokojil s Raynerovým křestním jménem.

„Bob,“ řekla. Stála za mnou s rukou na klice a chtěla, abych odešel, ale respektovala můj župan.

Je mi to líto, Bobe, pomyslel jsem si.

Normálně někde jste a děláte, co máte v popisu práce a za co jste placení, a přijde nějaký idiot a praští vás mramorovým Buddhou. To je kruté.

Jistě, vím, že Bob nebyl žádný vzorňák z časopisu. Byl dokonce z těch, kteří vzorňáky z časopisu obvykle šikanují. V nejlepším případě byl starší bratr kluka, který šikanuje kluka, který šikanuje vzorňáky z časopisu. Solomon ho našel v záznamech ministerstva obrany a zjistil, že ho vyrazili z královské pěchoty za černé obchody. Pod jeho svetrem se bránou kasáren dostalo leccos od tkaniček do bot až po ozbrojený transportér. Ale nakonec jsem ho praštil já, tak dá rozum, že ho bylo líto mně.

Položil jsem zbytek Solomonových grapefruitů k jeho posteli a odešel jsem.

*

Lidé v bílých pláštích mě chtěli donutit zůstat v nemocnici ještě pár dní, ale já jsem kroutil hlavou a říkal, že je mi dobře. Významně pomlaskávali a nechali mě podepsat několik papírů, potom mi ukázali, jak si mám vyměňovat obvaz, a varovali mě, že musím okamžitě přijít, kdyby byla rána horká nebo kdyby svědila.

Poděkoval jsem jim za péči a odmítl jejích nabídku invalidního vozíku. Což bylo prozíravé, protože nejezdil výtah.

A tak jsem se dovlekl na autobus a odjel domů.

*

Byt zůstal tak, jak jsem z něj odešel. Jen mi připadal nějaký menší. Na záznamníku nebyly žádné vzkazy a v lednici nebylo nic kromě malého kelímku přírodního jogurtu a jednoho celeru, který jsem zdědil po předchozím nájemci.

Bolel mě celý hrudník, přesně jak doktoři předpověděli, tak jsem si lehl na válendu a díval se na dostihy v Doncasteru s plnou sklenkou důvěrně známé a přátelské tekutiny na dosah ruky.

Asi jsem si na chvíli zdříml, protože mě vzbudil telefon. Rychle jsem si sedl a bolestí v podpaží jsem zalapal po dechu. Sáhl jsem po láhvi whisky. Byla prázdná. Cítil jsem se opravdu hrozně. Podíval jsem se na hodinky a zvedl telefon. Bylo čtvrt na devět, nebo za deset minut dvě. Nedokázal jsem to posoudit.

„Pan Lang?“

Muž. Američan. Cvak, vrrr. Tak moment, to mi něco připomíná.

„Ano.“

„Pan Thomas Lang?“ Zásah. Ano, tenhle hlas poznávám a správná odpověď za sto bodů zní… Zatřepal jsem hlavou, abych se probudil, a slyšel jsem nějaký rachot.

„Ano, pane Woolfe, těší mě. Jak se máte?“ řekl jsem.

Na druhém konci ticho. A potom: „Určitě lépe než vy, podle toho, co jsem slyšel.“

„Není to tak zlý,“ řekl jsem.

„Ne?“

„Vždycky jsem si dělal starosti, že nebudu mít co vyprávět vnoučatům. Ale moje zážitky s Woolfovou rodinou jim určitě vydrží aspoň do patnácti.“ Měl jsem pocit, že se směje, ale to možná jen zapraskalo ve sluchátku. Nebo to byli lidi od O’Neala, když se omylem dotkli odposlouchávacího zařízení.

„Poslouchejte, Langu,“ řekl Woolf, „rád bych se s vámi někde sešel.“

„To chápu, pane Woolfe. Chtěl byste mi asi nabídnout peníze, abych vám provedl vasektomii tak, abyste o tom nevěděl. Uhodl jsem?“

„Rád bych vám všechno vysvětlil, jestli jste ochotný. Máte rád italskou kuchyni?“

Pomyslel jsem na ten jogurt a celer a uvědomil jsem si, že mám italskou kuchyni velmi rád. Ale má to jeden háček.

„Pane Woolfe, ale bylo by potřeba rezervovat aspoň deset míst. Tohle je totiž zaručeně konferenční hovor.“

„Dobře,“ řekl vesele. „Máte přímo vedle telefonu turistického průvodce.“ Podíval jsem se dolů na stolek a viděl jsem červenou brožuru. Ewansův průvodce Londýnem. Vypadal nově a já jsem si ho stoprocentně nekupoval. „Tak poslouchejte,“ řekl Woolf, „najděte si stranu dvacet šest, pátý řádek shora. Sejdeme se tam za třicet minut.“

Na lince se ozval šramot a zdálo se mi, že zavěsil. Potom se však hlas ozval znovu.

„Langu?“

„Ano?“

„Nenechávejte toho průvodce v bytě.“

Zhluboka jsem se unaveně nadechl.

„Pane Woolfe,“ řekl jsem. „Možná jsem blbej, ale takhle blbej zase ne.“

„To doufám.“

Potom už bylo ticho.

*

Pátým řádkem v Evansově vyčerpávajícím průvodci utrácením peněz ve Velkém Londýně byla „restaurace Giare, Roseland 216, italská kuchyně, klimatizace, Visa, Master, American Express“ a za tím tři zkřížené příbory. Letmý pohled do knihy ukazoval, že Evans se symbolem tří zkřížených příborů velmi šetří, tak jsem se přinejmenším mohl těšit na slušnou večeři.

Dalším problémem ovšem bylo, jak se tam dostat a nepřitáhnout s sebou tucet nohsledů v hnědých pláštích. Nemohl jsem si být jistý, jestli Woolf nemá stejný problém, ale když se mu povedl ten trik s tím průvodcem, který – musím přiznat – se mi opravdu líbil, tak si je nejspíš dost jistý, že ho nebudou žádní nohsledi otravovat.

Vyšel jsem z bytu a došel ke vstupním dveřím do domu. Moje helma tam ležela na plynoměru a s ní omšelé kožené rukavice. Otevřel jsem a vystrčil hlavu ze dveří. Nevšiml jsem si nikoho, kdo by se zrovna odlepil od nejbližšího sloupu pouličního osvětlení a odhodil cigaretu bez filtru. Ale vlastně jsem to ani neočekával.

Asi padesát metrů nalevo byla zaparkovaná tmavě zelená dodávka s gumovou anténou na střeše a napravo vzadu stál na silnici červenobílý pruhovaný přístřešek cestářů. Obojí mohla být náhoda.

Vklouzl jsem zpátky dovnitř, nasadil helmu a rukavice a vyndal jsem klíče. Otevřel jsem schránku na dopisy na předních dveřích, vyndal z ní dálkové ovládání na alarm motorky a stiskl tlačítko. Má kawasaki na mě zablikala na znamení, že je alarm teď vypnutý, já jsem otevřel dveře, vyběhl na silnici a utíkal, co mi podpaží stačilo.

Nastartoval jsem hned napoprvé, to japonské motorky dělají, tak jsem jí trochu přiškrtil sytič, zařadil jsem jedničku a uvolnil spojku. Taky jsem samozřejmě nasedl, kdyby vám to náhodou připadalo divné. Když jsem míjel zelenou dodávku, musel jsem jet tak šedesátkou a bavil jsem se chvíli představou davu mužů ve větrovkách, kteří do sebe šťouchají lokty a křičí „sakra“. Když jsem dojel na konec ulice, všiml jsem si v zrcátku reflektorů auta, které jelo za mnou. Byl to rover.

Na Bayswater Road jsem v úseku s omezenou rychlostí prudce zahnul doleva a zastavil na světlech, kde jsem nikdy v životě nezažil rovnou zelenou. Ale nedělal jsem si s tím těžkou hlavu. Chvíli jsem si hrál s rukavicemi, ale potom jsem si všiml ve vnitřním pruhu rovera. Za volantem seděl muž s hustým knírem. Chtěl jsem mu říct, ať jede domů, protože to bude trapas.

Když naskočila oranžová, zavřel jsem sytič úplně a uvolnil ventil tak na padesát tisíc otáček. Potom jsem se naklonil celým tělem nad nádrž, abych udržel přední kolo dole. Jakmile blikla zelená, pustil jsem spojku a cítil jsem, jak sebou velké zadní kolo divoce hází ze strany na stranu jako dinosauří ocas, dokud nezabralo a nevymrštilo mě dopředu na silnici.

Za další dvě a půl vteřiny už jsem jel stovkou a za další dvě a půl vteřiny už jsem vnímal pouliční lampy jako jeden souvislý pás a zapomněl jsem na to, jak řidič roveru vypadal.

*

Gaire bylo překvapivě rušné místo. Restaurace měla bílé zdi a stejnou podlahu, která zesílila každé zašeptané slovíčko na hurónský řev a každý úsměv na hurónský smích.

Blondýnka, která voněla parfémem Ralph Lauren a měla obrovské oči, mi vzala helmu a odvedla mě ke stolu u okna, kde jsem objednal tonik pro sebe a velkou vodku pro bolest v podpaží. Pro ukrácení času, než přijde Woolf, jsem měl na vybranou z Evansova průvodce a jídelního lístku. Jídelní lístek vypadal o něco delší, a tak jsem začal jím.

První položka startovala pod jménem „Crostini s tarroce a brambory benatore“ a dosáhla výkonu celých 12 liber 65 pencí. Znovu se objevila blondýnka s parfémem Ralph Lauren a zeptala se, jestli nepotřebuju pomoct s jídelním lístkem. Tak jsem ji požádal, aby mi vysvětlila, co jsou brambory. Nesmála se.

Zrovna jsem začal dešifrovat popis druhého jídla, což při mých vědomostech mohli klidně být nadívaní bratři Marxové na víně, když jsem zahlédl ve dveřích Woolfa. Držel se pevně své aktovky a nechal si od číšníka pomoct s kabátem.

Téměř současně jsem zaznamenal, že máme prostřeno pro tři, a zahlédl jsem za ním vklouznout do místnosti Sáru Woolfovou.

Vypadala – nerad to říkám – senzačně. Absolutně senzačně. Já vím, že je to klišé, ale jsou chvíle, kdy si člověk uvědomí, proč se některá slova klišé stala. Na sobě měla jednoduché šaty ze zeleného hedvábí. Vypadaly na ní tak, jak by všechny šaty chtěly vypadat, kdyby měly možnost – přiléhaly na místech, kde měly přiléhat, a vlnily se přesně tam, kde se vlnit měly. Všichni se dívali, jak jde ke stolu, a když za ní Woolf zasunul židli, aby si sedla, bylo v restauraci hrobové ticho.

„Pane Langu,“ řekl Woolf starší, „jsem rád, že jste přišel.“ Přikývl jsem. „S mou dcerou se znáte?“

Podíval jsem se na Sáru. Dívala se dolů na ubrousek a mračila se. I ten ubrousek před ní vypadal lépe než před kýmkoli jiným.

„Ano, jistě,“ řekl jsem. „Počkejte… Wimbledon? Henley? Svatba Dicka Cavendishe? Ne, už to mám! Tam u té hlavně toho revolveru! Tam jsme se viděli naposled. Rád vás znovu potkávám.“

Mínil jsem to přátelsky, jako vtip, ale když se na mě ani nepodívala, vyznělo to tak nějak agresivně a měl jsem pocit, že jsem měl radši zavřít pusu a jen se usmívat. Sára urovnala příbory do formace, kterou evidentně pokládala za uspokojivější.

„Pane Langu,“ řekla, „přišla jsem se vám na tatínkovu žádost omluvit. Ne proto, že bych si myslela, že jsem jednala špatně, ale protože jste byl zraněn a to se nemělo stát. Mrzí mě to.“

Čekali jsme s Woolfem, že bude pokračovat, ale vypadalo to, že prozatím na víc nemáme nárok. Prostě seděla a přehrabovala se v kabelce, kde zřejmě hledala důvod, aby se na mě nemusela podívat. Evidentně jich našla několik, což bylo zvláštní, protože to byla docela malá kabelka.

Woolf kývl na číšníka a potom se otočil ke mně.

„Už jste se díval do jídelního lístku?“

„Jen jsem ho přelétl,“ odpověděl jsem. „Slyšel jsem, že to, co si dáváte vy, je skvělý.“

Přišel číšník a Woolf si povolil kravatu.

„Dvakrát martini,“ řekl. „Hodně suché a…“

Podíval se na mě. Přikývl jsem.

„Martini s vodkou,“ řekl jsem. „Strašně suché. Nejradši v prášku, jestli máte.“

Číšník odešel a Sára se začala rozhlížet po místnosti, jako by se nudila. Měla krásné šlachy na krku.

„Takže, Thomasi,“ řekl Woolf. „Můžu vám říkat Thomasi?“

„Mně to nevadí,“ řekl jsem. „Nakonec, je to moje jméno.“

„Dobře, Thomasi. Co vaše rameno?“

„Dobrý,“ odpověděl jsem a viděl jsem, že se mu ulevilo. „Mnohem lepší než podpaží. Tam mě totiž střelili.“

Po dlouhé době, po velmi dlouhé době zvedla hlavu a podívala se na mě. Oči měla mnohem něžnější než všechno ostatní. Mírně sklonila hlavu a promluvila nízkým nakřáplým hlasem.

„Už jsem říkala, že mě to mrzí,“ řekla.

Zoufale jsem na to chtěl něco říct, něco krátkého a něžného, ale měl jsem prázdnou hlavu. Nastala odmlka, která by byla trapná, kdyby se neusmívala. Jenže ona se usmívala a mně najednou začalo hučet ve spáncích, jak mi divoce obíhala krev sem a tam, jako když bloudí. Také jsem se usmál a chvíli jsme se na sebe dívali.

„No, dejme tomu, že je dobře, že to nedopadlo ještě hůř,“ řekla.

„To jistě,“ odpověděl jsem. „Kdybych byl třeba modelka specializovaná na podpaží, tak by mě čekala dlouhá pracovní neschopnost. Celé měsíce bez práce.“

Tentokrát se rozesmála a já jsem si připadal, jako bych vyhrál všechny olympijské medaile, co kdy byly vyraženy.

*

Začali jsme polévkou, kterou přinesli v miskách velkých asi jako můj byt. Byla výborná. Mluvilo se málo a neosobně. Ukázalo se, že Woolf má taky rád dostihy a že jsem se to odpoledne díval na jednoho z jeho koní v Doncasteru. Chvíli jsme mluvili o koních. Když přinesli druhý chod, právě jsme elegantně dokončovali tříminutový okruh o nevyzpytatelnosti počasí v Anglii. Woolf si nabral plnou pusu něčeho masitého s nějakou omáčkou a potom si poklepal na rty.

„Takže, Thomasi,“ řekl, „předpokládám, že se mě chcete zeptat na pár věcí.“

„No, ano,“ taky jsem si na oplátku poklepal na rty. „Nerad říkám to, co se ode mě čeká, ale co to doprdele vyvádíte?“

U vedlejšího stolu se kdosi zhluboka nadechl, ale Woolf ani nehnul brvou. Sára taky ne.

„Fajn,“ řekl a přikývl. „Správná otázka. Za prvé, bez ohledu na to, co vám říkají ti lidé z ministerstva obrany, nemám nic společného s drogami. Nic. Jednou jsem si vzal penicilin, ale to je tak všechno. A šmytec.“

To tedy nevypadalo dobře. Ani zdaleka. Když někdo řekne na konci věty „šmytec“, své tvrzení tím rozhodně neučiní nevyvratitelným.

„Dobře,“ řekl jsem. „Omlouvám se za svůj starý anglický cynismus, ale to nezní zrovna dvakrát přesvědčivě.“ Sára se na mě podívala docela zle a chvíli jsem měl pocit, jestli jsem to nepřehnal. Ale potom jsem si řekl, krucinál, bez ohledu na hezký šlachy, tady musí být jednou provždy jasno.

„Omlouvám se, že jsem s tím vyrukoval takhle bez obalu,“ řekl jsem, „ale sešli jsme se, abychom si prostě promluvili, tak mluvím prostě.“

Woolf se znovu zakousl do jídla a díval se do talíře. Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomil, že čeká, že odpoví Sára.

„Thomasi,“ řekla. Otočil jsem se k ní. Oči měla velké a kulaté a sahaly od jednoho konce vesmíru na druhý. „Já jsem měla bratra. Michaela. Byl o čtyři roky starší.“

A sakra. Měla.

„Michael zemřel, když byl v prvním ročníku na univerzitě v Bates. Amfetaminy, opiáty, heroin. Bylo mu dvacet.“

Odmlčela se a já jsem musel něco říct. Něco. Cokoliv.

„To je mi líto.“

Co jiného na to říct? To je smůla? Podejte mi sůl? Uvědomil jsem si, že sedím shrbený nad stolem, jako bych s nimi nesl ten jejich smutek, ale to nebylo dobře. Když jde o něco takového, tak jste vždycky jenom cizí člověk.

„Já vám to říkám jen z jednoho důvodu,“ řekla nakonec, „abych dokázala, že můj otec,“ – otočila se na něho, seděl stále s hlavou skloněnou – „by se nikdy nemohl do obchodu s drogama zaplést. Prostě z tohohle důvodu. Ručím za to hlavou.“

A šmytec.

Chvíli se nedívali ani jeden na druhého, ani na mě.

„No, je mi to líto,“ řekl jsem znovu. „Moc líto.“

Chvíli jsme tak seděli jako stánek ticha uprostřed šumu restaurace a potom Woolf najednou nasadil úsměv a celý jako by ožil.

„Děkuju, Thomasi,“ řekl. „Co se stalo, stalo se. Je to stará věc a už dávno jsme se s tím museli vyrovnat. Takže se teď asi chcete zeptat, proč jsem vás najal, abyste mě zabil.“

U sousedního stolu se otočila nějaká žena a podívala se na Woolfa. To přece neřekl. Nebo jo? Zakroutila hlavou a vrátila se ke své ústřici.

„V kostce,“ řekl jsem.

„No, ono je to hrozně jednoduché,“ řekl. „Prostě jsem chtěl vědět, co jste za člověka.“

Podíval se na mě a sevřel rty do hezké rovné linky.

„Chápu,“ odpověděl jsem, aniž jsem chápal jediné slovo. To se stává, předpokládám, když chcete vysvětlení v kostce. Několikrát jsem mrkl, potom jsem se opřel a snažil jsem se vypadat naštvaně.

„Ono nestačilo zavolat mé třídní ze střední?“ zeptal jsem se. „Nebo bývalé přítelkyni?“

Woolf zakroutil hlavou.

„Ne,“ odpověděl. „To jsem všechno udělal.“

Tak to byl šok. Opravdový šok. Pořád mám ještě návaly horka z toho, že jsem podváděl u maturity z chemie a odmaturoval s vyznamenáním, když všichni čekali, že prolezu s odřenýma ušima. Já jsem tušil, že se to jednoho dne provalí. Já to věděl.

„Opravdu?“ řekl jsem. „A jak jsem dopadl?“

Woolf se usmál.

„Dopadl jste dobře,“ řekl. „Několik vašich bývalých přítelkyň se shodlo, že jste osina v zadku, ale jinak jste dopadl dobře.“

„To rád slyším,“ řekl jsem.

Woolf pokračoval, jako by to četl z poznámek. „Jste bystrý. Jste tvrdý. Jste poctivý. Dobrá kariéra v jednotkách Scotch Guards.“

„Scots,“ opravil jsem ho, ale nevěnoval mi pozornost.

„A nejlepší – z mého hlediska – je to, že jste švorc.“

Znovu se usmál, což mě rozčilovalo.

„Vynechal jste výborný prospěch v kreslení,“ řekl jsem.

„Ještě výborný prospěch v kreslení? To je teda pašák! No, a potřeboval jsem ještě vědět, jestli jste prodejný.“

„Aha,“ řekl jsem. „To je těch padesát tisíc.“

Woolf přikývl.

Začínalo se mi to vymykat z rukou. Věděl jsem, že bych měl pronést nějakou siláckou řeč o tom, kdo vlastně jsem, a kdo si ksakru myslí, že jsou oni. Už jsem chtěl začít, ale přinesli pudink a potom už nějak nebyla vhodná chvíle. Přes to, jak se mnou jednali, a přes to, jak se šťourali v mém školním prospěchu, jsem se nějak nemohl přimět k tomu, aby mi byl Woolf nesympatický. No a Sára, no, ano. Krásné šlachy.

No ale trochu bych si dloubnout mohl, tím nikomu neublížím.

„Takže,“ řekl jsem a vrhl jsem na Woolfa silácký pohled, „jakmile jste zjistili, že nejsem prodejný, tak jste se mě pokusili koupit.“

Ani nemrkl.

„Přesně tak,“ odpověděl.

Tak. A je to. Tohle byla ta pravá chvíle. Když je člověk džentlmen, zná své meze. A to já jsem. Odložil jsem ubrousek na stůl.

„No to je opravdu úchvatné,“ řekl jsem. „A kdybych nebyl takový, tak bych to mohl brát snad i jako lichotku. Ale teď bych potřeboval vědět, o co tu teda opravdu jde. Protože jestli mi to neřeknete, tak já opouštím tento stůl, váš život a možná i tuto zemi.“

Viděl jsem, že mě Sára sleduje, ale upíral jsem pohled na Woolfa. Honil poslední brambor kolem talíře a zahnal ho do omáčky. Potom však odložil vidličku a začal mluvit velmi rychle.

„Víte něco o válce v Perském zálivu, pane Langu?“ Nevím, co se stalo s Thomasem, ale zdálo se, že se nálada opravdu trochu změnila.

„Ano, pane Woolfe,“ řekl jsem. „Něco o válce v Perském zálivu vím.“

„Ne, nevíte. Vsadím kalhoty, že o ní nevíte vůbec nic. Říká vám něco pojem vojensko-průmyslový komplex?“

Mluvil jako obchodník, když mě chce k něčemu umluvit, a já jsem to chtěl trochu přibrzdit. Dlouze jsem upil ze skleničky vína.

„Generál Eisenhower,“ řekl jsem nakonec. „Ano, to mi něco říká. Patřil jsem do toho, jestli si vzpomínáte.“

„Se vší úctou, pane Langu, byl jste zrnko písku v poušti. Příliš maličká součástka – nezlobte se, že to tak říkám – příliš maličká na to, abyste věděl, čeho jste to vlastně součástí.“

„Jak si přejete,“ řekl jsem.

„Tak teď si tipněte tu nejdůležitější komoditu na světě. Tak důležitou, že na ní závisí výroba a prodej všech ostatních komodit. Nafta, zlato, potraviny, co myslíte?“

„Mám pocit,“ odpověděl jsem, „že se mi snažíte naznačit, že jsou to zbraně.“

Woolf se naklonil nad stůl, na můj vkus příliš rychle a příliš daleko.

„Správně, pane Langu,“ řekl. „To je to největší průmyslové odvětví na světě a každá vláda to moc dobře ví. Jestliže se politik postaví zbrojařskému průmyslu, tak do příštího rána přestane být politikem. Pokud se příští ráno vůbec probudí. Nezáleží na tom, jestli se pokouší změnit zákon o registraci zbraní ve státě Idaho nebo jestli chce zastavit prodej letadel F16 do Iráku. Prostě jim šlápnete na nohu a oni vám šlápnou na hlavu. A šmytec.“

Woolf se opřel a otřel si rukou pot z čela.

„Pane Woolfe,“ řekl jsem, „já si uvědomuju, že to pro vás musí být divné tady v Anglii. Uvědomuju si, že vám nutně musíme připadat jako národ křupanů, ke kterým se dostala tekoucí teplá voda den předtím, než jste přiletěl. I přesto vám ale musím říct, že už jsem o tomhle něco slyšel.“

„Tak poslouchejte, ano?“ řekla Sára a já jsem nadskočil, když jsem zaslechl tu zlobu v jejím hlase. Když jsem k ní zvedl oči, dívala se na mě a rty měla pevně sevřené.

„Slyšel jste o tom Stoltého podvodu?“ zeptal se Woolf.

Obrátil jsem se zpátky k němu.

„Stoltoj… Stoltoj…, myslím, že ne.“

„Nevadí,“ řekl. „Anatolij Stoltoj byl generál Rudé armády. Jeden z nejvyšších velitelů hned pod Chruščovem. Celý život přesvědčoval Američany, že Rusové mají třicetkrát víc raket než oni. To byla jeho práce. Celoživotní.“

„No, a fungovalo to, ne?“

„Ano, pro nás jistě.“

„A my je kdo?“

„Pentagon věděl hned od začátku, že je to humbuk. Prostě věděl. Ale to jim nezabránilo ten humbuk využít a zdůvodnit jím největší zbrojařský projekt, jaký kdy spatřil světlo světa.“

Možná to bylo tím vínem, ale měl jsem pocit, že ani při sebevětší snaze nechápu smysl toho všeho.

„Dobře,“ řekl jsem, „tak co s tím uděláme? Kde jen jsem nechal ten stroj času? Aha, už vím, příští středu.“

Sára tiše sykla a odvrátila pohled. Možná měla pravdu, možná jsem byl opravdu trochu víc prostořeký – ale kam tohle pro boha živého směřuje?

Woolf na chvíli zavřel oči a kdesi nabral trochu trpělivosti.

„Co si myslíte,“ řekl pomalu, „že zbrojařský průmysl potřebuje víc než cokoliv jiného?“

Svědomitě jsem se poškrábal na hlavě.

„Zákazníky?“

„Války,“ řekl Woolf. „Konflikty. Spory.“

Tak takhle je to, pomyslel jsem si. Odtud vane vítr.

„Už to mám,“ řekl jsem. „Vy mi chcete říct, že válku v Perském zálivu vyvolali výrobci zbraní, ne?“ Opravdu jsem se snažil být co nejzdvořilejší.

Woolf neodpověděl. Jen seděl s hlavou mírně skloněnou ke straně, díval se na mě a přemýšlel, jestli přece jen nakonec nemá toho špatného. Ani jsem se mu nedivil.

„Ne, vážně,“ řekl jsem. „Chcete mi tím říct tohle? Já bych totiž opravdu rád věděl, co máte na mysli. Chci vědět, k čemu tohleto všechno je.“

„Viděl jste záznam v televizi, ne?“ řekla Sára. Woolf se pořád jen díval. „Chytré bomby, raketové systémy Patriot a tak?“

„Viděl,“ řekl jsem.

„Výrobci těch zbraní, Thomasi, tyhle záběry využívají v propagačních klipech na zbrojařském trhu všude po světě. Lidi umírají a oni to používají v reklamě. Je to nestoudnost.“

„Jistě,“ řekl jsem. „Souhlasím. Tenhle svět je mizernej, určitě by nám bylo líp někde na Saturnu. A jak se to konkrétně týká mě?“

Woolfovi si vyměnili významný pohled a já jsem se snažil skrýt tu obrovskou lítost, kterou jsem k nim cítil. Evidentně právě dávají do kupy nějakou šokující konspirační teorii, která je se vší pravděpodobností bude stát nejlepší léta jejich života, strávená vystřihováním novinových článků a návštěvou seminářů na téma atentátů všeho druhu, a nic je od toho neodradí. Nejlepší by bylo strčit jim pár drobných na pokrytí nákladů na izolepu a jít.

Usilovně jsem přemýšlel a snažil se najít decentní důvod k odchodu, když jsem si všiml, že Woolf něco vytahuje z aktovky. Ukázalo se, že je to štos lesklých fotografií 25 × 20.

Vrchní fotografii mi podával. Vzal jsem si ji.

*

Byla to fotografie letícího vrtulníku. Velikost jsem neuměl odhadnout, ale vypadal úplně jinak než typy, které znám. Měl dva hlavní rotory, umístěné kousek nad sebou na jedné ose, a ocasní rotor chyběl úplně. Trup byl poměrně krátký, nikde nebyl žádný identifikační znak a celé to bylo vyvedeno v lesklé černi.

Podíval jsem se na Woolfa a čekal vysvětlení, ale ten mi jen podal další fotografii. Ta byla focená shora, takže bylo vidět pod vrtulník. Překvapilo mě, že záběr je pořízený nad městem. Stejný vrtulník, nebo hodně podobný, se vznášel mezi dvojicí neurčitých věžáků a bylo vidět, že je velmi malý, pravděpodobně jednosedadlový.

Třetí fotografie byla mnohem detailnější a šlo o záběr vrtulníku na zemi. Bylo zřejmé, že je to vojenský stroj, protože byl ověšený spoustou škaredě vyhlížející výzbroje, která se ježila podél trupu za kabinou. Neřízené rakety Hydra 70, řízené střely vzduch-země Hellfire, padesátimilimetrové kulomety a hromady dalších věcí. Byla to velká hračka pro velké kluky.

„Kde jste k tomu přišel?“ zeptal jsem se.

Woolf zakroutil hlavou.

„To není důležité.“

„No, já bych řekl, že je,“ namítl jsem. „Mám silný pocit, pane Woolfe, že byste tyhle fotky vůbec neměl mít.“

Woolf nahnul hlavu zpátky, jako by se mnou nakonec začal ztrácet trpělivost.

„Na tom nezáleží, odkud jsou,“ řekl. „Záleží na něčem úplně jiném. Tohle je moc důležitý stroj, pane Langu. Věřte mi. Moc důležitý.“

Věřil jsem mu. Proč bych mu nevěřil?

„Program Pentagonu LH,“ řekl, „běží už dvanáctý rok a hledá náhradu za Kobry a Superkobry, které používalo americké letectvo a námořnictvo od vietnamské války.“

„LH?“ zeptal jsem se váhavě.

„Lehké helikoptéry,“ odpověděla Sára s výrazem „představte si, on to neví.“ Woolf senior přitlačil.

„To letadlo patří do toho programu. Je to výrobek společnosti Mackie Corporation navržený speciálně k likvidacím povstání. Proti terorismu. Odbytiště – kromě toho, co zajišťuje Pentagon – by pro něj měla představovat především policie a milice po celém světě. Jenže jeden stojí dva a půl milionu dolarů, takže nebude jednoduché je prodat.“

„Jistě,“ poznamenal jsem, „to si dovedu představit.“ Znovu jsem se podíval na obrázky a přemýšlel jsem, co chytrého bych měl říct. „K čemu jsou ty dva rotory? Vypadá to dost složitě.“ Všiml jsem si, že se podívali jeden na druhého, ale nedovedl jsem posoudit, co ten pohled měl znamenat.

„Vy o helikoptérách nic nevíte, že?“ řekl nakonec Woolf.

Pokrčil jsem rameny.

„Jsou hlučné,“ řekl jsem. „Často havarují. To je všechno.“

„Jsou pomalé,“ řekla Sára. „Pomalé, a tudíž zranitelné. Moderní útočný vrtulník je schopen letět něco přes čtyři sta kilometrů za hodinu.“

Chtěl jsem říct, že mi to připadá docela fofr, ale pokračovala: „Moderní stíhačka uletí kilometr za půldruhé vteřiny.“

Bez toho, že zavolám číšníka a požádám o tužku a papír, jsem neměl nejmenší šanci přijít na to, jestli je to víc nebo méně než čtyři sta kilometrů za hodinu, a tak jsem přikyvoval a nechal jsem ji mluvit.

„Rychlost běžného vrtulníku,“ pokračovala pomalu, protože cítila mé rozpaky, „omezuje to, že má jen jeden rotor.“

„Jistě,“ řekl jsem, uvelebil jsem se pohodlně na židli a vyslechl Sářinu vysoce odbornou přednášku. Hodně z toho, co řekla, šlo obloukem mimo mě, ale vzal jsem si z toho asi tolik:

List vrtule má – podle Sáry – přibližně stejný průřez jako křídlo letadla. Jeho tvar způsobuje rozdíl v tlacích vzduchu proudícího podél svrchního a spodního profilu, což způsobuje vztlak. Liší se však od křídla letadla tím, že když vrtulník letí dopředu, vzduch prochází kolem listu pohybujícího se vpřed rychleji, než kolem listu, který se pohybuje vzad. To způsobuje nestejný vztlak na dvou stranách vrtule, a čím rychleji stroj letí, tím je rozdíl větší. Nakonec list, který se pohybuje zpět, už žádný vztlak nevyvolá, vrtulník se překlopí a spadne. To je podle Sáry ta slabá stránka.

„Společnost Mackie udělala to, že dala na koaxiální hřídel dva rotory, které se točí v opačném směru. Tím dochází k rovnoměrnému vztlaku a rychlost se zvýší až dvojnásobně. Navíc nevzniká žádný nežádoucí točivý moment, takže rotor na ocasu není potřeba. Menší, rychlejší, ovladatelnější. Je pravděpodobné, že tenhle stroj poletí až kolem šesti set padesáti kilometrů za hodinu.“

Pomalu jsem přikyvoval a snažil jsem se tvářit, že to na mě udělalo dojem, ale zase ne tak strašný.

„Dobře,“ řekl jsem. „Ale řízené střely Javelin země-vzduch udělají skoro šestnáct set kilometrů za hodinu.“ Sára se na mě dívala. Jak si dovoluju jí oponovat v technických záležitostech? „Chci tím říct,“ dodal jsem, „že se věci zase tolik nezměnily. Je to pořád jenom helikoptéra a pořád se dá sestřelit. Není nezranitelná.“

Sára na chvíli zavřela oči a přemýšlela, jak to má zformulovat, aby to pochopil i idiot.

„Jestli je operátor raket země-vzduch dobrý,“ řekla, „a má výcvik a je pohotový, potom má šanci. Ale jen jednu. Tenhle stroj má ovšem přednost v tom, že cíl nebude mít čas se připravit. Koupí to, než si stačí protřít oči.“ Dívala se na mě. Tak už jsi to pochopil? „Věřte mi, pane Langu,“ pokračovala a trestala mě tak za mou nestydatost, „tohle je příští generace vojenských vrtulníků.“ Kývla směrem k fotografiím.

„Ano,“ řekl jsem. „Dobře. No, asi z toho mají radost.“

„To mají, Thomasi,“ řekl Woolf. „Z tohohle stroje mají opravdu moc velkou radost. Teď už mají chlapci od Mackieho jen jediný problém.“

Někdo evidentně musel říct „A to?“

„A to?“ řekl jsem.

„V Pentagonu nikdo nevěří, že to bude fungovat.“

Chvíli jsem uvažoval.

„Proč nepožádají o zkušební provoz? Párkrát s tím obletět kolem domu?“

Woolf se zhluboka nadechl a já jsem vytušil, že se konečně dostáváme k jádru věci.

„Prodat tyhle stroje,“ řekl pomalu, „Pentagonu a asi padesátce dalších armád po celém světě bude možné jen tehdy, když je uvidí při živém zásahu proti teroristické akci.“

„Dobře,“ řekl jsem. „Chcete říct, že si budou muset počkat na olympiádu v Mnichově.“

Woolf si dal načas, aby pointu celého večera neuspěchal.

„Ne, to nechci říct, pane Langu,“ pokračoval. „Chci říct, že oni si tu olympiádu udělají.“

*

„A proč mi to všechno říkáte?“

Byli jsme už u kávy a fotografie byly uklizené zpátky v aktovce.

„Chci říct, jestli máte pravdu,“ pokračoval jsem, „a já osobně jsem uvízl uprostřed toho ‚jestli‘ s prázdnou gumou bez rezervy – jestli teda máte pravdu, tak co s tím chcete dělat? Napsat do redakce Washington Post? Do Občanského juda? Nebo co?“

Oba ztichli a já jsem si nebyl jistý proč. Možná měli pocit, že bude stačit předložit teorii – že jakmile ji vyslechnu, vyskočím na nohy a začnu brousit nůž na máslo a provolávat smrt výrobcům zbraní. Mně to ale ani zdaleka nestačilo. Jak by mohlo?

„Pokládáte se za dobrého člověka, Thomasi?“

To byl Woolf, ale nedíval se na mě.

„Nepokládám,“ odpověděl jsem.

Sára zvedla oči.

„Tak za jakého?“

„Pokládám se za člověka vyšší postavy,“ řekl jsem. „A chudého člověka. Za člověka s plným žaludkem. Za člověka na motorce.“ Zarazil jsem se. Cítil jsem její pohled. „A nevím, co myslíte ‚dobrým‘.“

„Nejspíš takového, co je na straně andělů,“ řekl Woolf.

„Žádní andělé nejsou,“ namítl jsem rychle. „Je mi líto, ale nejsou.“

Nastala odmlka. Woolf pomalu pokyvoval, jako by mi dával zapravdu, i když nerad, a Sára si povzdechla a vstala.

„Promiňte,“ řekla.

Woolf a já jsme se vyhrabali ze židlí, ale Sára už mezitím byla v polovině restaurace. Došla k číšníkovi, něco mu pošeptala a on přikývl a ukázal k průchodu na konci místnosti.

„Thomasi,“ řekl Woolf, „řekněme to takhle. Jsou zlí lidé a ti dělají zlé věci. My máme šanci jim v tom zabránit. Pomůžete nám?“ Odmlčel se. Na dlouho.

„Podívejte se,“ řekl jsem, „vy jste mi pořád ještě neodpověděl. Co máte v plánu? Prostě mi to řekněte. Něco s tiskem? S policií? Se CIA? Prostě to vyklopte, vyndáme diáře a telefonní seznam a nějak to pořešíme.“

Woolf znechuceně zakroutil hlavou a zaryl klouby prstů do stolu.

„Vy jste mě neposlouchal, Thomasi,“ řekl. „Já tady mluvím o mocenských zájmech. O tom nejmocnějším zájmu na světě. O kapitálu. S tím se nevypořádáte po telefonu, ani uctivým dopisem svému poslanci.“

Vstal jsem a sotva znatelně jsem zavrávoral. To bylo to víno. Nebo ten rozhovor.

„Vy už jdete?“ zeptal se Woolf, aniž by zvedl hlavu.

„Možná,“ odpověděl jsem. „Možná. Ale ještě si odskočím.“ To jsem měl totiž v úmyslu, protože jsem byl v rozpacích a porcelán mě uklidňuje.

Šel jsem pomalu přes restauraci k průchodu a v mozku mi řinčela všemožná špatně uložená osobní zavazadla, která hrozila, že vypadnou a zraní spolucestující – proboha, proč mám najednou plnou hlavu odjezdů a letištních rozjezdových drah a začátků dlouhých cest? Musel jsem z toho pryč, co nejrychleji. Už jen vzít ty fotografie do ruky bylo hloupé.

Vešel jsem do průchodu a viděl jsem, jak Sára stojí u telefonního automatu. Byla otočená zády ke mně a hlavu měla nakloněnou dopředu, skoro až opřenou o zeď. Chvíli jsem čekal a díval se jí na krk a na vlasy a na ramena a – ano, přiznám to – možná jsem občas sklouzl pohledem ještě níž.

„Ahoj,“ řekl jsem přihlouple.

Otočila se a na chvíli jsem měl pocit, že vidím v její tváři skutečný strach – neměl jsem ovšem nejmenší tušení, z čeho – a potom se usmála a vrátila sluchátko do vidlice.

„Tak co,“ řekla a udělala krok ke mně, „půjdete s námi do týmu?“

Chvíli jsme se na sebe dívali, potom jsem se usmál, pokrčil jsem rameny a začal jsem výmluvným „hmm“, což dělám vždycky, když mi dojdou slova. Když si to doma budete zkoušet, tak zjistíte, že když říkáte „hmm“, protože vám zrovna došla slova, tak přitom tak trošku našpulíte rty, jako kdybyste se chystali třeba hvízdnout. Nebo možná políbit.

Políbila mě.

Ona políbila mě.

Chci říct, stál jsem tam, rty svraštěné, mozek svraštěný, a ona prostě udělá krok dopředu a vrazí mi jazyk do pusy. V první chvíli mě napadlo, že zakopla a jazyk vystrčila reflexivně – ale nějak to nevypadalo věrohodně, protože kdyby zase nabyla rovnováhy, tak by ten jazyk zasunula zpátky, ne?

Ne, ona mě líbala. Úplně jako v kině. A docela jinak než v mém vlastním životě. Pár vteřin jsem byl vyvedený z míry a zkoprnělý a vůbec nějak neschopný přiměřeně zareagovat, protože už se mi hrozně dlouho nic podobného nestalo. Jestli se dobře pamatuju, tak jsem tenkrát, když se mi to stalo naposled, byl sběračem oliv za vlády Ramsese III. a už si nevzpomínám, jak jsem se tehdy zachoval.

Voněla zubní pastou a vínem a parfémem a nebem za jasného dne.

„Jdete do týmu?“ zeptala se znovu a z toho, jak zřetelně to řekla, jsem si uvědomil, že si zřejmě musela ten jazyk vzít zpátky, i když jsem ho stále ještě cítil v ústech, na rtech, a věděl jsem, že ho budu cítit pořád. Otevřel jsem oči.

Stála a dívala se na mě – ano, byla to opravdu ona, nebyl to ani číšník, ani stojan na klobouky.

„Hmm,“ řekl jsem.

Byli jsme zpátky u stolu a Woolf se podepisoval na lístek ke kreditní kartě. Možná se děly na světě i jiné věci, ale o těch nevím.

„Děkuju za večeři,“ řekl jsem jako robot.

Woolf mávl rukou a zazubil se.

„Bylo mi potěšením, Tome,“ odpověděl.

Byl potěšený, že jsem řekl ano. Ano jako – ano, budu o tom přemýšlet.

O čem mám přemýšlet, to nebyl nikdo schopen přesně říct, Woolfovi to však stačilo a prozatím jsme všichni měli důvod ke spokojenosti. Vzal jsem jeho desky a znovu jsem probíral fotografie, jednu po druhé.

Malý, rychlý, agresivní.

Sára vypadala taky spokojeně, i když se tvářila, jako by se nic nedělo, kromě slušného jídla a klábosení o tom, co je nového.

Agresivního, rychlého a malého.

Možná pod tou vší sebekontrolou uvnitř bublal vulkanický kotel a ona ho držela pod pokličkou, protože naproti seděl její otec.

Malý, rychlý a agresivní.

Přestal jsem myslet na Sáru.

Jak mi procházely před očima obrázky toho pekelně vypadajícího stroje, měl jsem pocit, jako bych se postupně někde z něčeho probouzel. Někam do něčeho jiného. Zní to divně, já vím, ale ta neúprosnost tohoto stroje – ta jeho ošklivost, ta holá účinnost, jeho chladná nemilosrdnost – připadalo mi, že mi prosakuje z toho papíru do rukou, ve kterých mi tuhne krev. Woolf to možná cítil.

„Nemá žádné oficiální jméno,“ řekl a pokynul k obrázkům. „Pracovně je celý projekt označován jako Helikoptéra pro Antiteroristickou a Restriktivní Víceúčelovou ARmádní Dopravu.“

„Harvard,“ řekl jsem bezmyšlenkovitě, když jsem si srovnal první písmena.

„Vy jste chápavý,“ poznamenala Sára a téměř se usmála.

„Odtud také pracovní název prototypu,“ řekl Woolf.

„A to je?“

Nikdo z nich neodpověděl, a tak jsem zvedl hlavu a zjistil, že Woolf čeká, až se na něj podívám.

„Magistr,“ řekl.

SEDM

Jeden ženský vlas utáhne víc než sto párů volů.

James Howell

Proháněl jsem jen tak z plezíru svou kawasaki po Viktoriině nábřeží, abych jí pročistil trubice. A sobě taky.

Neřekl jsem Woolfovým o telefonním hovoru, který jsem měl doma, jak mi volal ten přidrzlý americký hlas. „Magisterská studia“, to mohlo znamenat cokoliv – možná i magisterská studia – a volat mohl kdokoliv. Jakmile člověk začne mít co do činění se zastánci konspiračních teorií – a polibek nepolibek, já jsem s nimi co do činění měl – není radno upozorňovat je na zvláštní shody okolností, které by je mohly rozdráždit.

Odcházeli jsme z restaurace ve stavu vlídného příměří. Venku na chodníku mě Woolf chytil za paži a řekl, abych se na to vyspal. Hned to ve mně vyvolalo úplně jiné asociace, protože jsem se zrovna díval Sáře na zadek. Ale jakmile jsem si uvědomil, jak to myslí, slíbil jsem, že hned půjdu spát, a ze zdvořilosti jsem se zeptal, jak se s ním můžu spojit, když budu potřebovat. Mrkl na mě a řekl, že si mě najde, o což jsem zrovna moc nestál.

Měl jsem samozřejmě jeden dobrý důvod zůstat s Woolfovými zadobře. On mohl být potřeštěnec a podivín a jeho dcera nemusela být nic víc než jen velmi atraktivní výplň do hezkého oblečení, ale nemůžu popřít, že na nich na obou bylo něco velmi přitažlivého.

Snažím se tu naznačit, že prostě šli a odložili velkou část té přitažlivosti na můj bankovní účet.

Byl bych nerad, kdybychom si nerozuměli – mně z principu nejde o peníze. Ne, že bych tedy dělal zadarmo, to zase ne, za své služby si účtuju honorář a zlobí mě, když mi někdo dluží. Ale zároveň můžu poctivě říct, že jsem se za penězi nikdy nehnal. Nikdy jsem nedělal pro peníze nic, co by mě opravdu nebavilo, aspoň trochu, samo od sebe. Takoví lidi jako třeba Paulie – a on mi to sám mnohokrát říkal – tráví většinu života tím, že shánějí peníze, nebo že přemýšlejí o tom, jak peníze sehnat. Paulie byl schopen dělat nepříjemné věci – dokonce nemorální – a pokud byl na konci toho všeho tučný šek, nic mu na tom nevadilo. Prostě to vezmi, řekl by Paulie.

Ale já jsem z jiného těsta. I z jiné formy. Jediné pozitivum, které jsem kdy shledal na penězích – na rozdíl od mnoha stinných stránek této hrubě vulgární komodity – je, že se dají použít k nákupu věcí.

A věci, ty já mám – celkem vzato – rád.

Woolfových padesát tisíc dolarů pro mě klíčem k věčnému štěstí nikdy nebude, to jsem dobře věděl. Nemůžu si za ně ani koupit vilu v Antibes, ani si ji najmout na víc než asi den a půl. Ale k něčemu se hodit můžou. To člověka uklidní. Položil jsem na stůl cigarety.

A jestli – pro to uklidnění – mám strávit pár večerů v kapitolách z románu Roberta Ludluma a nechat se pravidelně líbat od krásné ženy, no, tak to si nechám líbit.

Bylo po půlnoci a na nábřeží skoro nebyl provoz. Ulice byla suchá a motorka potřebovala trochu provětrat, a tak jsem zařadil trojku, v hlavě si přehrál několik replik mezi kapitánem Kirkem a panem Chekovem a celý svět se mi smrskl pod zadní kolo. Už jsem možná šlapal na paty stoosmdesátce, když se přede mnou objevil Westminsterský most. Přibrzdil jsem a posunul těžiště, abych se dobře naklonil a vybral zatáčku doprava. Na křižovatce před Parlamentním náměstím blikla zelená a dal se do pohybu tmavě modrý ford. Přidal jsem rychlost a chystal se ho elegantně objet po vnějším obvodu zatáčky. Když jsem byl na jeho úrovni a pravé koleno jsem měl skoro na asfaltu, začal ford uhýbat doleva. Narovnal jsem se, abych nabral větší oblouk.

V tu chvíli jsem si myslel, že mě prostě nevidí. Myslel jsem si, že je to vcelku průměrný řidič.

*

Čas je zvláštní věc.

Jednou jsem se setkal s pilotem RAF, který mi vyprávěl, jak se museli s navigátorem katapultovat z hrozně drahého Tornáda GR1 devadesát metrů nad údolím v Yorkshiru, protože to do nich prý „napálil ňákej pták“. (Což zní podle mého názoru poněkud jednostranně – jako by to byla vina toho ptáka. Jako kdyby se ten malý opeřený chlapík z čiré poťouchlosti vrhnul po hlavě proti dvacetitunovému železnému kolosu, který letí proti němu skoro rychlostí zvuku.)

No, pointa je v tom, že když bylo po všem, seděli pilot s navigátorem na zhodnocení akce a vyprávěli vyšetřovatelům hodinu a čtvrt bez přerušení o tom, co ve chvíli střetu viděli, slyšeli, cítili a dělali.

Hodinu a čtvrt.

A když vytáhli z vraku letadla černou skříňku, zjistilo se, že mezi okamžikem, kdy motor nasál ptáka, a okamžikem, kdy se posádka katapultován, uplynuly čtyři vteřiny.

Čtyři vteřiny. To je bum, jedna, dvě, tři, čtyři a ven.

Když jsem to slyšel, tak jsem tomu nevěřil. Kdyby nic jiného, tak ten pilot byl malý šlachovitý zákrsek s takovýma těma děsivě modrýma očima, které často mívají fyzicky schopní lidé. A navíc jsem si nemohl pomoct, ale vždycky jsem v té historce stranil tomu opeřenci.

Teď už tomu věřím.

Věřím tomu proto, že řidič toho fordu už nezahnul zpět doprava. A já jsem stačil prožít několik životů – nebyly všechny zrovna příjemné a naplněné – když mě smetl ze silnice a odhodil na mřížovou ohradu u Dolní sněmovny. Když jsem přibrzdil, přibrzdil i on. Když jsem přidal, přidal i on. Když jsem se nahnul, abych vybral zatáčku, jel dál přímo proti hrazení a pošťouchl mě ke krajnici dveřmi u spolujezdce.

Ano, opravdu bych o těch mřížích mohl mluvit hodinu. A taky hodně dlouho o momentu, kdy jsem si uvědomil, že řidič fordu není žádný průměr. Byl to vynikající řidič.

*

Tak především to byl ford, a ne poctivý britský rover, což mohlo něco znamenat. Musel mít rádiovou navigaci, která ho navedla na přesné místo, protože jsem na nábřeží nikoho nepotkal. Spolujezdec se na mě díval, když jsme se dostali vedle sebe, a neřekl žádné „bacha tamhle na tu motorku“, když řidič stočil auto ke mně. Měli dvě zpětná zrcátka, což nepatří ke standardní výbavě žádného fordu. Ucítil jsem bolest v rozkroku. A to mě probudilo.

Někdy jste si asi všimli, když tak jezdíte, že motorkáři nemají bezpečnostní pásy. To je dobře i špatně. Dobře proto, že nikdo netouží být na silnici přivázaný ke čtvrt tuně rozpáleného kovu. Špatně proto, že když prudce zabrzdí, motorka se zastaví, ale jezdec ne. Pokračuje severním směrem, dokud se jeho genitálie nestřetnou s nádrží, což mu vžene slzy do očí a uchrání ho pohledu na tu jedinou věc, které se už nestačí vyhnout.

Hrazení.

Ty masivní, precizně kroucené kovové tyče. Hrazení hodné toho čestného úkolu stát kolem matky parlamentů. Hrazení, které by na jaře 1940 vytrhávali a dělali z něho Spitfiry, Hurikány, Wellingtony a Lancastery a takové to letadlo s dvojitým ocasem, jak jen se jmenovalo? Nebyl to Blenheim?

Jenže ono tam v roce 1940 nebylo. Postavili ho tam v roce 1987 proti pomateným Libyjcům, aby nerušili parlamentní jednání čtvrt tunou vysoce výbušné látky umístěné na zadním sedadle rodinného peugeotu.

Tohle hrazení, moje hrazení, svůj účel splnilo. Mělo chránit demokracii. Vyrobil je ručně nějaký poctivý britský řemeslník Ted či Ned, nebo možná Bill.

Bylo to hrazení jako stvořené pro hrdiny.

Spal jsem.

*

Obličej. Velký obličej. Velký obličej s kůží, která sotva stačila na malý obličej, takže na něm byla hrozně napjatá. Napjaté čelisti, napjatý nos, napjaté oči. Každý sval a šlacha na tom obličeji čněly a vlnily se. Vypadalo to jako v přeplněném výtahu. Zamžoural jsem očima a obličej byl pryč.

Nebo jsem možná spal hodinu a obličej tam byl padesát devět minut. Nevím. Místo obličeje tam teď byl jenom strop. To znamená místnost. To znamená, že mě odnesli. Začal jsem uvažovat o nemocnici v Middlesexu, ale brzy jsem pochopil, že tohle bude z úplně jiného soudku.

Snažil jsem se pohnout jednotlivými částmi těla. Jemně, hýbat hlavou jsem si netroufl, co kdybych měl zlomené krční obratle. Nohy vypadaly v pořádku, jen trochu daleko. Pokud ale nejsou dál než sto devadesát centimetrů, nebudu si stěžovat. Levé koleno mi odpovědělo zpátečním vzkazem, který byl hezký, ale pravé dobré nebylo. Tlusté a horké. Ještě se k němu vrátím. Stehna. Levé dobré, pravé nic moc. Pletenec pánevní vypadal v pořádku, ale nebudu si jistý, dokud ho nezatížím. Varlata. Tak tady bude problém. Ta nemusím zatěžovat, abych věděl, že v pořádku nejsou. Jsou moc velká a moc bolí. Břicho a hrudník dostaly dvě mínus a pravá ruka propadla. Nechtěla se pohnout. Ani levá, i když tam se mi podařilo pohnout dlaní, čímž jsem zároveň poznal, že nejsem na oddělení Williama Hoylea. Život je pes a v nemocnicích se s vámi dnes nemazlí, ale i tak vám většinou nepřivazují ruce k posteli, pokud k tomu nemají nějaký důvod. Krk a hlavu jsem nechal na druhý den a usnul jsem tak tvrdě, jak to jde, když má člověk čtyřnásobný počet koulí.

*

Ten obličej byl černý a napjatější než předtím. Tentokrát něco žvýkal a svaly na tvářích a na krku mu vystupovaly jako na obrázku z Grayovy anatomie. Kolem rtů měl drobky a tu a tam po nich vyjel růžový jazyk a jeden dopravil do dutiny ústní.

„Langu?“ Jazyk teď pracoval uvnitř, přejížděl po dásních a špulil mu rty, až jsem si v jednu chvíli myslel, že mě políbí. Nepomohl jsem mu. Nechal jsem ho čekat.

„Kde to jsem?“ S potěšením jsem zjistil, že místo hlasu ze mě leze jakýsi chraplavý skřehot.

„Hmm,“ řekl obličej. Kdyby měl dost kůže, možná by se byl usmál. Místo toho ale odešel od toho, na čem jsem ležel, a slyšel jsem, jak otevírá dveře. Ale nezavřel je.

„Probudil se,“ říkal stejný hlas a dveře se pořád nezavíraly. Což znamenalo, že ten, co hlídá místnost, hlídá i chodbu. Jestli tam nějaká je. Co já vím, mohl jsem klidně ležet v raketoplánu. Třeba jsem se chystal na dlouho opustit Zemi.

Kroky. Dvoje. Jedny gumové, druhé kožené. Tvrdá podlaha. Kožené kroky jsou pomalejší. To znamená, že kožený hlídá. Gumový je přisluhovač, drží koženému dveře a dělá mu cestu. Jemu patří ten obličej. Gumový obličej. To se dobře pamatuje.

„Pan Lang?“ Kožený se zastavil u mé postele. Jestli to byla postel.

Oči jsem nechával zavřené a mračil jsem se, aby bylo vidět, že trpím.

„Jak je vám?“ Američan. Momentálně mám život plný Američanů. Asi jsou v kurzu.

Začal se pohybovat kolem postele. Slyšel jsem, jak mu pod nohama křupe špína. A ta kolínská. Byla strašně silná. Kdybychom se spřátelili, tak bych mu to řekl. Ale teď ne.

„Jako kluk jsem vždycky toužil po motorce,“ řekl hlas. „Chtěl jsem Harleye. Ale taťka říkal, že jsou nebezpečný. A tak když jsem si udělal řidičák, první rok jsem čtyřikrát naboural auto, abych si to s ním vypořádal. Byl to kretén.“

Čas míjel. Nedalo se s tím nic dělat.

„Myslím, že mám zlomený krk,“ řekl jsem. Nechával jsem zavřené oči a krásně jsem chroptěl.

„Jo? To je smůla. Tak mi něco o sobě řekněte, Langu. Kdo jste? Co děláte? Chodíte do kina? Čtete knížky? Byl jste někdy na čaji u královny? Povídejte.“

Počkal jsem, až se kroky obrátily, a potom jsem pomalu otevřel oči. Nebyl vidět, tak jsem se zaměřil na strop.

„Vy jste doktor?“

„Nejsem, Langu. Nejsem žádný doktor. Ani náhodou. Jsem normální hajzl.“

Odkudsi z místnosti se ozvalo zachechtání, což dokládalo, že Gumový obličej ještě stojí ve dveřích.

„Prosím?“

„Říkám, že jsem hajzl. Prostě jsem. Je to moje práce. Ale já chci slyšet o vás.“

„Potřebuju doktora,“ řekl jsem. „Můj krk…“ Z očí mi vytryskly slzy. Nechal jsem je být. Trochu jsem popotáhl, trochu jsem se dusil a předvedl jsem dost dobrou scénu, to si musím pochválit.

„Jestli chcete vědět pravdu,“ řekl hlas. „Tak je mi váš krk ukradenej.“

Rozhodl jsem se, že mu nikdy neřeknu o jeho kolínské. Nikdy.

„Mě zajímá něco úplně jinýho,“ řekl hlas. „Spousta věcí.“

Stále mi tekly slzy.

„Koukejte, já nevím, kdo jste a kde jsem…“ Ochabl jsem a snažil jsem se dostat hlavu z polštáře.

„Zmizni, Richie,“ řekl hlas. „Jdi na vzduch.“

U dveří se ozvalo zabručení a dvě boty opustily místnost. Nezbylo mi než předpokládat, že Richie je v nich.

„To patří k věci, Langu. Vy nemusíte vědět ani kdo jsem, ani kde jste. Vy musíte říct spoustu věcí mně, ne já vám.“

„Ale co…“

„Slyšel jste, co jsem říkal?“ najednou byl přede mnou další obličej. Hladká oholená kůže a vlasy jako Paulie. Čisté, načechrané a učesané s komickou pečlivostí. Bylo mu asi čtyřicet a patrně trávil dvě hodiny denně na rotopedu. Měl jsem pro něj jen jedno slovo. Hezoun. Prohlížel si mě zblízka a z toho, jak mi zíral na bradu, jsem usoudil, že na ní mám asi nějakou pozoruhodnou ránu, což mě povzbudilo. Zranění vždycky prolomí ledy.

Nakonec jsme se setkali pohledem a nějak jsme si nepadli do oka. „Dobrý,“ řekl a odplul z výhledu.

Bylo asi brzy ráno. Jediná omluva pro tu hroznou kolínskou byla, že se zrovna oholil.

„Vy jste se sešel s Woolfem,“ řekl Hezoun. „A s tou jeho holkou.“

„Ano.“

Nastala odmlka a cítil jsem, že jsem ho potěšil, protože se usmál a najednou dýchal v jiném rytmu. Kdybych mu odmítl odpovědět, špatné číslo, já na angličtině nemluvila, tak by věděl, že to hraju. Když jsem kápnul božskou, může si myslet, že jsem idiot. Nakonec tomu nasvědčovalo úplně všechno.

„Dobře. Tak mi, prosím vás, řekněte, o čem jste mluvili.“

„No,“ řekl jsem a soustředěně jsem se zamračil, „ptal se mě na mou minulost. Já jsem byl v armádě, víte.“

„Ne, kurva, nevím. On to věděl?“

„Nejsem si jistý. Ale jak o tom teď mluvíte, tak mi připadá, že to asi věděl.“

„Ta holka taky?“

„No to přece nemůžu vědět, že jo. Já jsem si jí moc nevšímal.“ Ještě že jsem během téhle věty nebyl napojený na detektor lži. Jehla by se vychýlila do vedlejší místnosti a tam by se odložila. „Ptal se mě, na jakou práci se chystám. Nic moc, musím říct.“

„Byl jste u výzvědné služby?“

„Co?“

Způsob, jakým jsem to řekl, měl být odpovědí, ale on pokračoval.

„V armádě. Bojoval jste proti teroristům v Irsku. Tak jste se musel k výzvědné službě dostat.“

„Jéžiš, ne.“ Usmál jsem se, jako by mi ta představa lichotila.

„Co je na tom srandovního?“

Přestal jsem se smát.

„Nic, to já jen tak, víte.“

„Ne, nevím. Já se na to neptám náhodou. Byl jste u vojenské rozvědky?“

Bolestivě jsem se nadechl a odpověděl jsem.

„Irsko mělo svůj systém,“ řekl jsem. „To je všechno. Všechno, co se tam stalo, se stalo už stokrát. Všechno má systém. A lidi jako já v něm jsou, no víte, tak do počtu. Prostě jsem se tam pachtil a hrál jsem squash a párkrát jsem se i zasmál. Jo, bylo to dobrý.“ Měl jsem pocit, že už jsem to přehnal, ale nezdálo se, že by mu to vadilo. „Podívejte se, já mám něco s krkem. Opravdu potřebuju doktora.“

„On je svině, Tome.“

„Kdo?“

„Woolf. Opravdu svině, nevím, co ti o sobě řekl. Ale hádal bych, že o těch šestatřiceti tunách kokainu, který dovezl do Evropy za poslední čtyři měsíce, se nezmínil, co? Řekl ti to?“ Zkusil jsem zakroutit hlavou. „Nojo, asi zapomněl. Ale to je chyba s velkým CH, co myslíš, Tome? Já bych řekl, že je. Ďábel chodí kolem a on prodává drogy. Jéžiš. To zní jako říkanka. Co se rýmuje na drogy?“

„Grogy,“ řekl jsem.

„Nojó,“ zazubil se Hezoun. To se mu líbilo. Grogy. Kožené boty šly na procházku. „Všiml sis někdy, jak mizerové vždycky táhnou za jeden provaz, Tome? Já jo. Vždycky. Já nevím, ono jim je spolu dobře, mají stejný zájmy, stejný horoskop nebo co. Už jsem to viděl tisíckrát. Tisíckrát.“ Boty se zastavily. „Takže, když se začne chlapík jako ty bratříčkovat s chlapíkem jako Woolf, tak musí počítat s tím, že chlapík jako já ho nebude mít v lásce.“

„Helejte,“ řekl jsem podrážděně, „to už stačilo. Už neřeknu ani slovo, dokud se nedostanu k doktorovi. Nemám nejmenší tušení, o čem mluvíte. Woolfa znám asi tak jako vás, takže neznám, a mám pocit, že mám zlomenej krk.“ Neodpověděl. „Chci doktora,“ opakoval jsem a snažil se působit jako britský turista na francouzské celnici.

„Ne, Tome. Nemůžeme plýtvat doktorovým časem.“ Působil klidně, ale myslím, že byl rozčílený. Zavrzala kůže a otevřely se dveře. „Zůstaň s ním. Pořád. Kdybys musel na záchod, tak mě zavolej.“

„Počkejte,“ řekl jsem. „Jaký plýtvání časem? Jsem zraněný. Mám bolesti, prokristapána.“

Boty se otočily ke mně.

„To je možný, Tome. To je docela možný. Ale nebudeme mejt papírový talíře, ne?“

*

Víc se v takové situaci nedalo říct ani udělat. Ale fakt je, že každou takovouhle zkušenost si člověk znovu přehrává v hlavě a kouká, co by z ní vytěžil. Tak jsem to udělal, zatímco Richie stál navalený na zeď u dveří.

Za prvé, Hezoun věděl hodně věcí a musel se je rychle dovědět. To znamená, že má dobré styky nebo dobrý personál nebo obojí. Za druhé, neřekl „zavolej Igora nebo někoho z kluků“. Řekl „zavolej mě“. To znamená, že tady v kosmický raketě je jenom Hezoun a Richie.

A za třetí, a to je nejdůležitější, byl jsem jediný, kdo věděl jistě, že nemám zlomený krk.

OSM

Dal jsem se na vojnu, abych byl slaven.

A taky zabit. Za šest pencí za den.

Charles Dibdin

Uplynula nějaká doba. Mohla to být dost dlouhá doba a nejspíš byla, ale po té nehodě na motorce jsem k času už neměl takovou důvěru. Po každé schůzce jsem si raději zkontroloval kapsy a tak…

V téhle místnosti se ani čas měřit nedal. Nepřetržitě svítilo umělé světlo a hladina hluku byla taky stále stejná. Kdybych byl slyšel cinkat lahve mléka nebo někoho křičet „véééčerní exprééés, čééérstvé vydání z páté hodinýýý“, měl bych aspoň trochu představu. Ale člověk nemůže mít všechno.

Jediný chronometr, který jsem u sebe měl, byl můj močový měchýř. Ten mě informoval, že od chvíle, kdy jsme byli v restauraci, uplynuly asi tak čtyři hodiny. Což se sice tak úplně neshodovalo s tou Hezounovou kolínskou, ale tyhle moderní levné močové měchýře jsou hrozně nespolehlivé.

Richie odešel z místnosti jen jednou. Došel si pro židli. Když byl pryč, pokusil jsem se rozvázat, udělat provizorní lano z prostěradla a sešplhat z okna, ale nedostal jsem se dál, než že jsem se poškrábal na stehně. Potom se vrátil. Jakmile se vybavil pohodlnou židlí, nevydal už jediný zvuk. Z toho jsem usoudil, že si asi přinesl i něco na čtení. Ale nebylo slyšet žádné listování, tak buď byl hodně pomalý čtenář, nebo se spokojil s tím, že bude sedět a koukat do zdi. Nebo na mě.

„Potřebuju na záchod,“ zaskuhral jsem.

Žádná odpověď.

„Povídám, že potřebuju…“

„Kurva, drž hubu.“

To přišlo vhod. Aspoň se nebudu cítit tak provinile kvůli tomu, co se Richiemu chystám udělat.

„Hele, musíte…“

„Neslyšels? Drž hubu, doprdele. Vychčij se, kde chceš, třeba pod sebe.“

„Richie…“

„Kdo ti kurva řek, abys mi říkal Richie?“

„Tak jak ti mám říkat?“ zavřel jsem oči.

„Nijak. Buď zticha. Zůstaň, kde seš, a pochčij se. Jasný?“

„Já ale nechci čurat.“

Málem jsem slyšel, jak mu šrotuje mozek.

„Co?“

„Mně se chce kadit, Richie. To je taková stará britská tradice. Takže se rozmysli, jestli se mnou zůstaneš v jedný místnosti. Je to na tobě. Jen mi připadalo fér tě na to upozornit.“

Richie o tom chvíli přemýšlel a cítil jsem, jak krčí nos. Vrzla židle a gumové boty se posunuly ke mně.

„Ty ani nepůjdeš na záchod, ani se neposereš.“ Objevil se obličej, napjatý jako vždycky. „Jasný? Zůstaneš, kde jsi, a budeš kurva držet hubu a vydržíš to…“

„Ty nemáš děti, co, Richie?“

Zamračil se a na jeho obličeji to vypadalo jako obrovské úsilí. Obočí, svaly, šlachy, všechno se dalo do pohybu a výsledkem byl mírně stupidní výraz.

„Co?“

„Já teda taky ne, abych se přiznal, ale mám kmotřence. Tohle se jim prostě nedá poručit. To nefunguje.“

Mračil se ještě víc.

„Co to kurva meleš?“

„No že jsem to zkusil. Máš děti v autě a jednomu se chce kadit, ty mu řekneš, že to musí vydržet, ať se zašpuntuje nebo počká, až dojedeme na vhodný místo, ale ono to nefunguje. Když musíš, tak musíš.“

Mračil se zase o něco méně. Bylo to milé, protože už jsem se na něho nemohl koukat. Naklonil se ke mně a dal si nos až k mému.

„Poslouchej mě, ty sráči…“

Dál se nedostal. Než to stačil doříct, vymrštil jsem koleno, jak nejvýš to šlo, a trefil jsem ho do tváře. Na chvíli ztuhl – to bylo to překvapení a otřes mozku zároveň – a já jsem zvedl levou nohu a zahákl jsem mu ji zezadu kolem krku. Přitáhl jsem ho až k posteli. Podařilo se mu strčit před sebe levou ruku a snažil se o ni vzepřít. Netušil ovšem, jak má člověk silné nohy. Nohy jsou opravdu silné.

Mnohem silnější než krky.

*

Bojoval hezky dlouho, to musím říct. Snažil se o obvyklé tahy – chytit mě za slabiny, vykopnout nohu proti mému obličeji, jenže to nejde pořádně udělat, pokud vám chybí vzduch, a já jsem zrovna neměl náladu mu ho moc dopřávat. Jeho odpor prošel několika stupni od vzteklého, přes bestiální až po vyděšený, vyvrcholil a pak zase sestoupil po všech těch stupních dolů až do bezvědomí. Držel jsem ho ještě pět minut po jeho posledním výkopu, protože co kdyby to jen předstíral – tedy já bych na jeho místě dělal, že jsem mrtvý, od první chvíle, kdy bych si uvědomil, že už to není jen hra.

Ale Richie to opravdu nehrál.

*

Ruce jsem měl svázané a to mi nějakou chvíli zabralo. Jediným nástrojem byly moje zuby, a když jsem byl hotov, měl jsem pocit, že jsem snědl několik montovaných obytných buněk. Také jsem obdržel pár nezvratných důkazů o zranění brady, protože jakmile jsem se jí dotkl uzlu, měl jsem pocit, že proletím stropem. Ale udělal jsem pravý opak. Podíval jsem se dolů a viděl jsem na provazech samou krev. Část byla tmavá a stará a část světlá, čerstvá.

Když jsem byl hotový, zřítil jsem se zpátky na postel a těžce jsem oddechoval. Třel jsem si zápěstí a snažil se do nich zase dostat život. Potom jsem si sedl a opatrně přehodil nohy přes okraj a na zem.

Vykřiknout mi zabránil jen údiv nad tou úžasnou různorodostí bolesti. Přicházela z tolika míst, mluvila tolika jazyky a na sobě měla tolik variant národních krojů, že jsem patnáct vteřin seděl a kromě němého úžasu se nezmohl na nic. Chytil jsem se okraje postele a zavřel jsem oči, dokud se ta vřava neuklidní jen na mírné bublání, a potom jsem se dal do další inventury. Nevím, do čeho jsem narazil nejdřív, ale narazil jsem pravou stranou. Pravé koleno, stehno a bok silně protestovaly a po kontaktu s Richieho hlavou byly jejich protesty ještě mohutnější. Žebra hlásila, že je někdo vyndal a při návratu změnil jejich zasedací pořádek, a krk, i když stoprocentně nebyl zlomený, se sotva pohnul. A potom tu byla ta nešťastná varlata.

Byla najednou jiná. Ani se mi nechtělo věřit, že jsou moje, že jsou to opravdu ta, co nosím od narození a se kterými se přátelím. Byla větší, mnohem větší, a měla naprosto špatný tvar.

S tím se dala udělat jen jediná věc.

Existuje jedna technika, která slouží k uvolnění bolesti v této oblasti. Často ji používají japonští mistři bojového umění dojo v případě, že protivník byl příliš razantní a jeho rána dopadla na genitálie.

Musíte udělat tohle: vyskočit patnáct centimetrů vysoko a dopadnout na paty s propnutýma nohama, abyste aspoň na okamžik zesílili gravitační tlak na příslušnou oblast. Nevím, proč to funguje, ale funguje to. Nebo nefunguje. Musel jsem to několikrát zkusit. Poskakoval jsem po místnosti, co mi pravá noha dovolila, až postupně začala ta ohavná bolest ustupovat. Potom jsem se sehnul a začal ohledávat Richieho tělo.

Značka na jeho oblečení prozrazovala, u kterého krejčího šije, ale jinak nic. V pravé kapse u kalhot měl šest liber a dvacet pencí a v levé kapesní nůž s maskáčovým motivem. Košili měl z bílého nylonu a boty byly šněrovací polobotky z tmavě červené kůže od firmy Baxter. To bylo víceméně všechno. Jinak nebylo na Richiem nic, co by ho vyčleňovalo z davu a zvyšovalo puls bystrookého vyšetřovatele. Žádný lístek na autobus. Žádná vytržená stránka s inzeráty z místních novin s jedním inzerátem zakroužkovaným červeným fixem.

Nenašel jsem nic mimořádného, snad jedině pouzdro na pistoli značky Bianchi a v něm fungl novou devítimilimetrovou samonabíjecí pistoli Glock 17.

Možná jste někdy četli ty nesmysly, co o téhle zbrani napsali. Je vyrobena z fantastického polymeru a pár nadšených žurnalistů z toho vyvodilo, že ji možná nezachytí rentgenové paprsky při letištních kontrolách – což je ovšem pěkná blbost. Hlaveň a spousta dalších součástek je z kovu, a kdyby ani to nestačilo, tak sedmnáct nábojů jen těžko projde jako náhradní náplň do rtěnky. Přednosti ale má – nízkou váhu, velkou přesnost a takřka nedostižnou spolehlivost. Což z ní udělalo zbraň žen v domácnosti po celém světě.

Zkusmo jsem nabil. Glock nemá žádnou pojistku. Namíříte, střelíte a zdrháte jako o život. Přesně pro mě.

*

Otevřel jsem dveře na chodbu. Nebyla to kosmická raketa. Byla to normální bílá chodba a na ní další sedmery dveře. Všechny zavřené. Na konci chodby bylo okno, kterým byl vidět obzor. Mohlo to být v kterémkoli z asi padesáti měst. Venku bylo světlo.

Ať ta budova sloužila k čemukoliv, rozhodně už se dlouho nepoužívala. Chodba byla špinavá a plná odpadků – papírových krabic, hromad papírů, pytlů na odpadky a vzadu stálo horské kolo bez kol.

No, prohledat cizí budovu je opravdu hra pro tři a více hráčů. Nejlépe se hraje v šesti. Hráč vlevo od toho, kdo rozdává, zkontroluje místnosti, dva další hráče má k ruce a ostatní tři hlídají chodbu. Tak to funguje. Pokud ale člověk opravdu musí hrát na vlastní pěst, jsou pravidla poněkud jiná. Každé dveře otevíráte pomalu a přitom si hlídáte záda, šilháte skrz panty a trvá vám dobrou hodinu, než projdete deset metrů. Takhle se o tom píše ve všech příručkách, které na tohle téma byly napsány.

Pokud jde o příručky, měl jsem pocit, že je ten druhý četl taky.

Kličkoval jsem po chodbě, jak nejrychleji to šlo, zbraň v pohotovosti, prudce jsem otevřel všechny dveře, až jsem se dostal na druhý konec, kde jsem se vrhl pod okno a byl jsem ochotný vystřílet zásobník na každého, kdo by jím vystrčil hlavu. Nikdo ji nevystrčil.

Nicméně dveře teď byly všechny otevřené a první zleva vedly na schodiště. Viděl jsem pár sloupků zábradlí a nad nimi zrcadlo. Přikrčil jsem se, vyrazil jsem, proběhl dveřmi a mával jsem pistolí nahoru a dolů podél schodiště tím nejhrozivějším způsobem, jakého jsem byl schopen. Nic.

Pravou ruku jsem dal dozadu a uhodil jsem pažbou pistole do zrcadla a rozbil sklo. Vybral jsem si pěkný velký střep a řízl jsem se o něj do levé ruky. To byla nehoda, kdyby vás to zajímalo.

Pak jsem ho znovu zvedl a podíval jsem se do něj na svou bradu. Ta rána nevypadala nijak hezky.

Na chodbě jsem se vrátil k metodě pomalé prohlídky. Plížil jsem se ke každému dveřnímu rámu a nastrkoval za něj zrcadlo a otáčel s ním na všechny strany po celé místnosti. Byla to dost krkolomná metoda, a protože stěnu tvořila jen třícentimetrová sádrokartonová deska, která by neodolala ani třešňové pecce vystřelené tříletým děckem, šlo také o metodu naprosto zbytečnou. Ale připadal jsem si lépe, než kdybych stál ve dveřích a volal dovnitř „haló“.

První dvě místnosti byly ve stejném stavu jako chodba – špinavé a plné odpadků. Staré psací stroje, telefony, židle se třemi nohami. Proběhlo mi hlavou, že v žádném ze světových muzeí se nenajde věc, která by vypadala tak starobyle jako deset let stará kopírka. Vtom jsem zaslechl zvuk. Lidský zvuk. Jako sténání.

Čekal jsem. Zvuk se neopakoval. Znova jsem si ho v duchu přehrál. Muselo to jít ze sousední místnosti. Byl to muž. Buď měl zrovna pohlavní styk, nebo mu nebylo dobře. Nebo to byla past.

Pomalu jsem se vrátil na chodbu a k sousedním dveřím a přitiskl jsem se ke zdi. Zrcadlo jsem dal před sebe a namířil do správného úhlu. Uprostřed místnosti seděl na židli chlápek. Hlava mu visela na hrudník. Menší, silnější, středního věku a přivázaný k židli. Koženými řemeny.

Na košili měl krev. Hodně.

Jestli je to opravdu past, tak nepřítel čeká, že teď vyskočím a vykřiknu: „Proboha, můžu vám nějak pomoci?“ Zůstal jsem tedy na místě a sledoval. Muže i chodbu.

Žádné další zvuky nevydával a chodba taky nedělala nic jiného, než chodby normálně dělávají. Po dobré minutě soustředění jsem odhodil zrcadlo a proplížil se dveřmi do místnosti.

*

Myslím, že jsem věděl, že je to Woolf, od první chvíle, co jsem slyšel ten sten. Buď jsem ho poznal po hlase, nebo mi došlo, že když Hezoun dostal mě, dostane pravděpodobně taky Woolfa.

Nebo Sáru, když na to přijde.

Zavřel jsem dveře a zaklínil je židlí. Ne že by někomu zabránila dostat se dovnitř, ale měl bych šanci utéct o chvilku dřív, než se dveře otevřou. Klekl jsem si před Woolfa a okamžitě zaklel novou bolestí v koleně. Posunul jsem se dozadu a podíval se na podlahu. Woolfovi leželo pod nohama několik upadaných oříšků a šroubků. Sehnul jsem se, abych je smetl.

Ale nebyly to oříšky ani šroubky. Klečel jsem na jeho zubech.

Odvázal jsem ho a snažil jsem se mu zvednout hlavu. Obě oči měl zavřené a nepoznal jsem, jestli to bylo proto, že byl v bezvědomí, nebo proto, že měl tváře a oči tak příšerně oteklé. U úst měl bublinky krvavých slin a dýchal hrozně hlasitě.

„To bude dobrý,“ řekl jsem. Ale sám jsem tomu nevěřil a myslím, že on taky ne. „Kde je Sára?“

Neodpověděl, ale viděl jsem, že se snaží otevřít levé oko. Zaklonil hlavu a skrz bublinky kolem rtů znovu zasténal. Naklonil jsem se k němu a vzal jsem ho za obě ruce.

„Kde je Sára?“ opakoval jsem a hrdlo mi škrtila velká chlupatá ruka úzkosti. Chvíli se nehýbal, až jsem začínal mít pocit, že zemřel. Potom se mu zvedl hrudník a otevřel pusu, jako kdyby chtěl zívnout.

„Co to říkáš, Thomasi?“ Hlas měl slabý a chraplavý a dýchal vteřinu od vteřiny hůř. „Jsi…“ Zastavil, aby se nadechl.

Věděl jsem, že by neměl mluvit. Věděl jsem, že bych mu měl říct, aby mlčel a šetřil silami, ale nemohl jsem. Chtěl jsem, aby mluvil. Aby něco řekl. Jak je mu mizerně, kdo mu to udělal, o Sáře, o dostizích v Doncasteru. O čemkoliv, co nějak souvisí se životem.

„Co jsem?“ Zeptal jsem se.

„Jsi dobrý člověk?“

Zdálo se mi, že se usmívá.

Chvíli jsem ho pozoroval a přemýšlel jsem, co mám dělat. Kdybych ho přenesl, mohl by umřít. Když ho nepřenesu, umře určitě. Dokonce jsem měl pocit, jako by něco ve mně chtělo, aby umřel, abych mohl něco udělat. Pomstít se. Utéct. Naštvat se.

A potom jsem najednou – snad ještě dřív, než jsem si to stačil uvědomit – pustil jeho ruce a vzal pistoli a pomalu jsem se odplížil podél zdi.

Protože někdo vzal za kliku.

*

Jelikož byly dveře zaklíněné židlí, zkusil to několikrát, potom ruka sklouzla z kliky a vedle do dveří narazila noha. Dveře se rozletěly a objevil se v nich muž. Byl větší, než jak jsem si ho pamatoval, a tak mi chvíli trvalo, než jsem si uvědomil, že je to Hezoun a že míří pistolí doprostřed místnosti. Woolf se snažil vstát, nebo se možná jen předklonil. Ozvala se dlouhá hlasitá rána a po ní několik tlumených výstřelů, jak jsem šestkrát vypálil Hezounovi po hlavě a po těle. Upadl na chodbu a já jsem mu vystřelil ještě tři rány do hrudníku. Odkopl jsem mu pistoli z ruky a namířil doprostřed hlavy. Po chodbě byly roztroušené nábojnice.

Vrátil jsem se do místnosti. Woolf byl dva metry od místa, kde jsem ho viděl naposledy. Ležel na zádech ve zvětšující se černé louži. Nedovedl jsem pochopit, jak se dostal tak daleko, dokud jsem se nepodíval na zem na Hezounovu zbraň.

Byl to MAC 10. Ohavná kapesní poloautomatická pistole schopná vyprázdnit zásobník s třiceti náboji během dvou vteřin. Hezoun zasáhl Woolfa snad všemi třiceti. Doslova ho roztrhal na kusy.

Naklonil jsem se dopředu a ještě párkrát vystřelil Hezounovi do ksichtu.

*

Trvalo mi asi hodinu, než jsem prohledal celou budovu odshora až dolů. Zjistil jsem, že zadní trakt sousedí s ulicí High Holborn a že tu kdysi sídlila velká pojišťovna. Teď byla celá budova prázdná. Což jsem si myslel. Když se okamžitě po střelbě neozvou policejní sirény, nasvědčuje to tomu, že nikdo není doma.

Neměl jsem jinou možnost než nechat zbraň na místě. Odtáhl jsem Richieho tělo do místnosti, kde byl Woolf, položil ho na podlahu, Glock jsem otřel košilí a přitiskl jsem ji Richiemu k ruce. Popadl jsem MAC a vypálil tři poslední rány do Richieho těla. Potom jsem ho vrátil Hezounovi.

Scéna, kterou jsem tím vytvořil, nepůsobila příliš smysluplně. Ale život taky není zrovna smysluplný a zmatená scéna může nakonec působit věrohodněji než přehledná. Na to jsem spoléhal.

*

Potom jsem se uchýlil do hotelu Sovereign, do špinavého pokoje s polopenzí, a strávil jsem v něm dva dny a tři noci, než mi zaschla brada a modřiny na těle dostaly krásné barvy. Pod mými okny si britská veřejnost kupovala crack, sháněla děvky a vedla opilecké rvačky, o nichž ráno už neměla ponětí.

Já jsem mezitím přemýšlel o helikoptérách a o zbraních, o Alexanderu Woolfovi a Sáře Woolfové a vůbec o spoustě zajímavých věcí.

*

Jsem dobrý člověk?

DEVĚT

Sedlo, koně, bič a pryč!

Browning

„Magisterská co, prosím?“

Byla to krásná dívka. Tak neskutečně krásná, že jsem přemýšlel, jak dlouho asi na tomhle místě vydrží. Troufám si tvrdit, že místo recepční na americkém vyslanectví na Grosvenor Square vám zajistí dostatečný plat a dostanete tolik nylonových punčoch, co sníte, ale rozhodně je to nuda ještě větší než výroční zpráva o rozpočtu.

„Magisterská studia,“ řekl jsem. „Pan Russell Barnes.“

„Jste ohlášen?“

Ta tu nevydrží déle než půl roku, usoudil jsem. Byla otrávená mnou, otrávená tou budovou, otrávená celým světem.

„To tedy doufám,“ odpověděl jsem. „Dnes telefonovali z mé kanceláře, aby to potvrdil. A bylo jim řečeno, že mě někdo přijme.“

„Solomon, ano?“

„Ano. Jedno M,“ řekl jsem ochotně.

„A vaše kancelář je co?“

„No, jak ráno volali. Omlouvám se, měl jsem za to, že už jsem to říkal.“

Otravovalo ji i opakovat tu otázku. Pokrčila rameny a začala mi vyplňovat návštěvní lístek.

„Carle?“

*

Carl nebyl jen tak nějaký Carl. Byl to CARL. Byl o pět centimetrů vyšší než já, ve volném čase vzpíral a evidentně měl volného času dost. Také byl u amerického námořnictva a na sobě měl tak fungl novou uniformu, až jsem skoro čekal, že se mu ještě někde u kotníků vynoří krejčí, co dodělává nohavice.

„Pan Solomon,“ řekla recepční. „Dveře 5910. Za Barnesem, Russellem.“

„Russellem Barnesem,“ opravil jsem ji, ale ani jeden tomu nevěnoval pozornost.

*

Carl mě provedl řadou bezpečnostních kontrol, kde mi jiní Carlové přejížděli tělo detektory kovu a dost mi pomačkali oblečení. Zvláště je zajímala moje aktovka a znepokojilo je, že v ní mám pouze jedny noviny.

„Já ji používám jen jako rekvizitu,“ vysvětlil jsem jim klidně a z nějakého důvodu jim to stačilo. Možná kdybych jim byl řekl, že ji používám jen na vynášení tajných dokumentů z cizích vyslanectví, byli by mě poplácali po zádech a nabídli, že mi ji ponesou.

Carl mě odvedl k výtahu a stál u dveří, dokud jsem nevstoupil dovnitř. Uvnitř protivně tiše pípala nějaká hudba, a kdyby to nebylo bývalo na vyslanectví, byl bych přísahal, že to Johnny Mathis zpívá Bat Out Of Hell. Carl vešel po mně, projel plastovou kartou elektronickou čtečku a potom prstem v úhledné rukavici vymačkal číslo na klávesnici.

Výtah nás vyvezl nahoru a já jsem se připravil na rozhovor, který bude v mnoha směrech velmi ošidný. Neustále jsem si opakoval, že pouze dělám to, co člověk dělat má, když ho silný proud smete na otevřené moře. Plavat po proudu, říkají, ne proti. Nakonec se dostanete na pevninu. Dojeli jsme do pátého patra a já jsem následoval Carla po navoskované chodbě ke dveřím 5910 – Zástupce ředitele pro evropské záležitosti, Barnes, Russell P.

Zaklepal jsem a Carl čekal. Dveře se otevřely a já jsem jen tak tak nevsunul do jeho ruky v rukavici pár drobných, aby mi zamluvil stůl v restauraci L’Epicure. Naštěstí vedle mě energicky zasalutoval a potom se otočil na patách a vydal se zpátky po chodbě rychlostí sto deset kroků za minutu.

*

Russell P. Barnes trochu cestoval po světě. Na to nemusím být zrovna znalec lidských duší, abych věděl, že člověk nevypadá zrovna jako Russell P. Barnes, když půl života prosedí za stolem a druhou půlku nasává koktejly na vyslaneckých recepcích. Byl vysoký a štíhlý, skoro padesátník a v jeho snědé tváři bojovalo o nadvládu množství jizev s vráskami. První, co mě napadlo, bylo, že je přesně tím, čím se O’Neal tak usilovně snaží být. Když jsem vešel, podíval se na mě přes nízké brýle, ale přitom dál četl a psal cosi drahým perem na okraj. Každé vlákno na jeho těle hlásalo do světa „smrt Vietkongu“ a „po zuby ozbrojená kontrašpionáž a generál Schwarzkopf mi říkají Rusty“.

Obrátil stránku a vyštěkl na mě: „No?“

„Pan Barnes?“ řekl jsem, položil jsem aktovku na židli naproti němu a podal jsem mu ruku.

„Je to napsaný na dveřích.“ Stále četl. Já jsem stále držel nataženou ruku.

„Těší mě, pane.“

Pauza. Věděl jsem, že „pane“ ho dostane. Hlasitě popotáhl, jako by nasával stopu, a pomalu zvedl hlavu. Potom se dlouho díval na mou nataženou ruku, než natáhl svou. Tvrdý jako skála. Mrkl očima k židli a já jsem si sedl a při tom jsem zahlédl na zdi fotografii. Samozřejmě, byl na ní generál Schwarzkopf oblečený v maskovacím pyžamu a s dlouhým rukou psaným věnováním pod obličejem. Písmena byla příliš malá, aby se dala přečíst, ale vsadil bych poslední pětník, že tam někde byla slova „nakopat“ a „prdel“. Vedle visela větší fotografie Barnese v nějaké výsadkářské kombinéze s leteckou helmou pod paží.

„Brit?“ Sundal si brýle a odhodil je na stůl.

„Až do morku kostí, pane Barnesi,“ odpověděl jsem. „Až do morku kostí.“ Věděl jsem, že měl na mysli britskou armádu. Počastovali jsme se pokroucenými vojenskými škleby, které se vzájemně informovaly o tom, jak moc nenávidíme ty nafoukané šmejdy, kteří svazují ruce pořádným lidem a říkají tomu politika. Když už jsme toho měli dost, řekl jsem: „David Solomon.“

„Co pro vás můžu udělat, pane Solomone?“

„Jak se vám jistě už zmínila sekretářka, pane, jsem z ministerstva od pana O’Neala. Pan O’Neal má pár otázek, na které – doufáme – byste mu mohl odpovědět.“

„Pal,“ vyklouzlo mu hladce ze rtů a já jsem přemýšlel, jak často a v kolika různých kontextech už to řekl.

„Týká se to Magisterských studií, pane Barnesi.“

„Hmm.“

A je to. Hmm. Ne „Vy myslíte ty plány blíže neurčené skupiny lidí uskutečnit spiknutí a sponzorovat teroristickou akci za účelem posílení prodeje protiteroristického vojenského vybavení?“, v což – musím přiznat – jsem malinko doufal. Ne-li přímo tohle, tak alespoň nějaký provinilý úvod. Ale „hmm“, z toho se nedalo nijak vyjít.

„Pan O’Neal doufal, že byste nám mohl objasnit svůj postoj k této věci.“

„Doufal?“

„Opravdu, doufal,“ řekl jsem pevně. „Doufal, že byste nás mohl obohatit o svou interpretaci posledního vývoje.“

„O jaký poslední vývoj by mělo jít?“

„Nerad bych na tomto místě příliš zacházel do detailů, pane Barnesi. Jsem si jistý, že mi rozumíte.“

Usmál se a odkudsi z hloubi jeho dutiny ústní vyšel zlatý záblesk.

„Vy máte co do činění s obchodem, pane Solomone?“

„Ani v nejmenším, pane Barnesi.“ Snažil jsem se mu dávkovat lítost po kapkách. „Manželka mi ani nesvěří nákup v supermarketu.“

Úsměv mu povadl na rtech. V kruzích, v nichž se pohyboval Russell P. Barnes, patřilo manželství k věcem, které slušní válečníci nechávají zahalené rouškou soukromí. Pokud je vůbec praktikují.

Na stole mu tiše zabzučel telefon a on vymrštil sluchátko k uchu.

„Barnes.“ Vzal plnicí pero a párkrát jím klepl do desky stolu. Při tom poslouchal. Párkrát přikývl a přitakal a potom zavěsil. Stále se díval na pero a zdálo se, že jsem na řadě, abych něco řekl.

„Snad mohu říct, že tu jde o bezpečnost,“ odmlčel jsem se, aby to vyznělo jako eufemismus, „dvou amerických občanů toho času pobývajících na britské půdě. Příjmení Woolf. Pan O’Neal by rád věděl, jestli jste nepřišel do styku s informacemi, které by našemu ministerstvu pomohly zajistit jejich trvalou ochranu.“

Složil si ruce na prsou a poposedl si dozadu.

„To mě podrž, zatracenej svět.“

„Prosím?“

„Prý když dlouho sedíte strnule, celý svět jde okolo vás.“

Snažil jsem se vypadat zmateně.

„Omlouvám se, pane Barnesi, ale obávám se, že vám tak docela nerozumím.“

„Už dlouho jsem nedostal naservírovanou takovou porci keců.“

Kdesi tikaly hodiny. Docela rychle. Připadalo mi to moc rychle, když jsem počítal vteřiny. Ale nakonec to byla americká budova a třeba Američani usoudili, že vteřina je zatraceně dlouhá, a napadlo je, co třeba hodiny, které udělají minutu za dvacet vteřin? Tím totiž dostanou víc zatracených hodin za zatracený den než tihle buzerantský Angláni.

„Máte nějaké informace, pane Barnesi?“ zeptal jsem se tvrdošíjně.

Nehodlal se však nechat vyrušovat.

„Jak bych k takovým informacím přišel, pane Solomone? Pěšáky máte vy. Já jen poslouchám, co mi říká O’Neal.“

„No,“ podotkl jsem, „jen bych rád věděl, jestli je to opravdu tak.“

„Rád byste?“

Něco tu nehrálo. Neměl jsem nejmenší tušení, co to bylo, ale něco tu moc skřípalo.

„To nechme stranou, pane Barnesi,“ řekl jsem. „Dejme tomu, že moje ministerstvo má momentálně pěšáků jaksi nedostatek. Chřipky a tak. Dovolená. Dejme tomu, že naši pěšáci, díky tomu, že jejich řady jaksi prořídly, momentálně ztratili stopu těchto dvou jedinců.“

Barnes křupl klouby na ruce a naklonil se přes stůl.

„To tedy nechápu, jak se mohlo stát, pane Solomone.“

„Já jsem neřekl, že se to stalo,“ namítl jsem. „Já jsem to jen předložil jako hypotézu.“

„Nicméně nesouhlasím s vaší premisou. Připadá mi, že máte personálu naopak momentálně spíše nadbytek.“

„Bohužel, v tom s vámi nemohu souhlasit.“

„Zdá se, že máte personálu tolik, že se – abych tak řekl – honíte za vlastním ocasem.“

Hodiny tikaly.

„Co máte přesně na mysli?“

„Přesně mám na mysli to, že když si vaše oddělení může dovolit zaměstnávat dva Davidy Solomony na stejnou práci, má jistě rozpočet, který by mu mohl leckdo závidět.“

Jejda.

Vstal a začal obcházet kolem stolu. Nevypadalo to nijak výhružně, jen si protahoval nohy.

„Nebo jich snad máte ještě víc? Celé oddělení Davidů Solomonů? Ano?“ Odmlčel se. „Telefonoval jsem s O’Nealem. David Solomon právě sedí v letadle do Prahy a O’Neal je přesvědčený, že je to jediný David Solomon, kterého zaměstnává. Takže se možná vy všichni Davidové Solomonové nakonec dělíte jen o jeden plat.“ Došel ke dveřím a otevřel je. „Miku, ať mi sem přijde někdo z týmu E. Hned.“

Otočil se, opřel se o dveře, ruce složené, a podíval se na mě.

„Máte asi tak čtyřicet vteřin.“

„Tak dobře,“ řekl jsem. „Nejsem Solomon.“

Tým E se skládal ze dvou Carlů, každého z jedné strany mé židle. Mike zaujal pozici ve dveřích a Barnes se vrátil k psacímu stolu.

„Jsem Glass. Terrence Glass.“ Snažil jsem se, aby to vyznělo co nejotráveněji. Tak otráveně, že si to nikdo nedovede představit. „Mám galerii na Cork Street.“ Sáhl jsem do horní kapsičky a vytáhl vizitku, kterou mi dala slušně vychovaná blondýnka. Podal jsem ji Barnesovi. „Tady je vizitka. Bohužel poslední. No, Sára u mě pracuje. Pracovala.“ Vzdychl jsem a poklesl. Jako člověk, který vsadil všechno a prohrál. „Poslední týdny byla taková… nevím. Jako by měla starosti. Mluvila o takových divných věcech. A potom jednou prostě nepřišla. Zmizela. Volal jsem jí, nic. Několikrát jsem volal jejímu otci, ale on snad zmizel taky. Podíval jsem se jí do věcí na stole a našel jsem svazek.“

Barnes při těchto slovech strnul. Trochu. Tak jsem dělal, co jsem mohl, aby strnul ještě víc.

„Magisterská studia. Na deskách. Čekal jsem, že to bude něco z historie umění, ale nebylo. Moc tomu nerozumím, abych pravdu řekl. Obchod. Nějaká výroba něčeho. Měla u toho nějaké poznámky. A dvě jména – Solomon a potom vaše. Americké vyslanectví. Tak jsem… Můžu být upřímný?“

Barnes se na mě podíval. Jeho tvář byla samá jizva a samá vráska.

„Neříkejte jí o tom,“ řekl jsem. „Víte, ona o tom neví, ale… já jsem do ní zamilovanej. Už dlouho. Proto jsem jí vlastně dal to místo. Ne že bych potřeboval další sílu, ale chtěl jsem ji mít nablízku. Nic lepšího mě nenapadlo. Já vím, že to zní hloupě, ale… znáte ji? Chci říct, viděl jste ji?“

Barnes neodpověděl. Jen otáčel v prstech vizitku, kterou jsem mu dal, a podíval se na Mika se zvednutým obočím. Neotočil jsem se, ale Mike měl asi napilno.

„Glass,“ ozval se kdosi. „Souhlasí to.“

Barnes chvíli zatínal zuby a potom se podíval z okna. Až na ty hodiny bylo v místnosti překvapivé ticho. Žádný telefon, žádný psací stroj, žádný hluk z ulice. Ta okna snad měla čtyřnásobné sklo.

„A O’Neal?“

Snažil jsem se vypadat co nejzdecimovaněji.

„Co je s ním?“

„Kde jste vzal ty žvásty o O’Nealovi?“

„V tom svazku.“ Pokrčil jsem rameny. „Říkal jsem vám, že jsem se do něj podíval. Snažil jsem se zjistit, co se s ní stalo.“

„A důvod, proč jste mi to neřekl hned? Proč celá ta komedie?“

Rozesmál jsem se a podíval jsem se na Carly.

„S váma to není jednoduché, pane Barnesi. Několik dní jsem se snažil vám volat, ale oni mě pořád přepojovali na vízové. Nejspíš si mysleli, že se snažím vymámit zelenou kartu. Vzít si Američanku.“

Nastala dlouhá odmlka.

Byla to opravdu jedna z nejhloupějších historek, co jsem kdy komu říkal, ale byl to hazard – velký, musím přiznat – velký útok na Barnesovo ego. Viděl jsem v něm arogantního člověka uvězněného v cizí zemi a doufal jsem, že bude ochoten uvěřit, že má co do činění s takovým blbcem, jakého jsem hrál. Nebo ještě větším.

„A zkoušel jste to u O’Neala?“

„Podle ministerstva obrany tam nikdo takový nepracuje, prý mám ohlásit, že se pohřešuje, na místní policii.“

„Což jste udělal?“

„Což jsem se snažil udělat.“

„Na které stanici?“

„Bayswater.“ Věděl jsem, že si to nebude ověřovat. Čekal jen, jak rychle odpovím. „Řekli mi, že mám pár týdnů čekat. Nejspíš si mysleli, že utekla za jiným milencem.“

To se mi povedlo. Věděl jsem, že to vezme.

„Za jiným milencem?“

„No…“ snažil jsem se červenat. „Tak prostě za milencem.“

Barnes se kousal do rtu. Tvářil jsem se tak žalostně, že neměl na výběr, než mi věřit. Já bych si byl věřil, a to jsem dost náročný.

Dospěl k rozhodnutí.

„Kde je teď ten svazek?“

Zvedl jsem hlavu, překvapený, že by ten svazek mohl někoho zajímat.

„V galerii. Proč?“

„Popis?“

„No, prostě… galerie, normální galerie. Obrazy a tak.“

Barnes se zhluboka nadechl. Jednal se mnou opravdu nerad.

„Jak ten svazek vypadá?“

„Jako svazek. Desky z tvrdého papíru…“

„Jéžišmarjá,“ řekl Barnes. „Jakou mají barvu?“

Chvíli jsem přemýšlel.

„Žlutou, asi. Ano. Žlutou.“

„Miku. Sedlej.“

„Moment…“ Chtěl jsem se zvednout, ale jeden Carl se mi opřel o rameno a já jsem usoudil, že si radši zase sednu. „Co to děláte?“

Barnes už se zase věnoval svým papírům. Ani se na mě nepodíval.

„Doprovodíte pana Lucase na svoje pracoviště a ten svazek mu odevzdáte. Jasné?“

„A proč bych to měl sakra dělat?“ Nevěděl jsem, jak by to mělo vyznít od majitele galerie, tak jsem se rozhodl pro podrážděný tón. „Já jsem sem přišel zjistit, co se stalo jedné z mých zaměstnankyň, ale ne proto, abyste se jí šli hrabat v osobních věcech.“

Připadal jsem si, jako by se najednou podíval do papírů a zjistil, že posledním bodem programu je ukázat, že dokáže být tvrdý jako skála – i když Mike už byl pryč a Carlové už se taky pomalu stahovali.

„Poslouchej mě, ty posranej princi z pohádky,“ řekl. Což podle mého názoru rozhodně přehnal. Oba Carlové se poslušně zastavili, aby obdivovali jeho testosterony. „Dvě věci. Za prvé, nevíme, jestli je to její osobní věc nebo naše, dokud to neuvidíme. A za druhý, čím víc budeš kurva poslouchat a dělat, co ti říkám, tím větší máš šanci, že tu bláznivou čůzu ještě někdy uvidíš. Jasný?“

*

Mike byl docela pohledný mladík. Těsně před třicítkou, diplom z Princetonu, Yale nebo Harvardu, chytrý jako opice. Bylo na něm vidět, že ho tohle zrovna moc netěší, a tím mi byl sympatický.

Mířili jsme jižně podél South Parku ve světle modrém Lincolnu Diplomat, který vybral ze třiceti zcela identických na parkovišti vyslanectví. Připadalo mi naprosto samozřejmé, že diplomati používají auta Diplomat. Američani nejspíš rádi takhle dávají najevo, kam patří. Americký pojišťovák nejspíš jezdí autem Chevrolet Pojišťovák. Myslím, že v tomhle směru mají usnadněné rozhodování.

Opřel jsem se a hrál jsem si s popelníkem. Mezitím si dopředu vedle Mika sedl Carl v civilu. Měl sluchátko, jehož šňůra mizela kdesi za jeho košilí. Kdoví, kam vedla.

„To je dobrák, ten pan Barnes,“ řekl jsem konečně.

Mike se na mě podíval zpětným zrcátkem. Carl pootočil hlavu asi o centimetr. Z šířky jeho krku jsem usuzoval, že víc nemůže. Skoro jsme měl chuť se omluvit, že jsem mu narušil tréninkový režim. „A pracant, to je. Pan Barnes. Jde mu to od ruky.“

Mike se podíval na Carla. Váhal, jestli na to má odpovědět.

„Pan Barnes je pozoruhodný člověk,“ řekl.

Myslím, že Mike nejspíš Barnese neměl rád. Jsem si jistý, že já bych ho rád neměl, kdybych pod ním dělal. Jenže Mike byl čestný a ambiciózní profesionál, který se ze všech sil snažil být loajální, a mně nepřipadalo fér snažit se z něho v Carlově přítomnosti dostat ještě něco víc. Tak jsem si raději hrál s elektrickým ovládáním oken.

Auto v podstatě nebylo pro svůj účel moc dobře vybavené. Mělo na zadních dveřích obyčejné zámky, takže člověk mohl na kterékoliv červené normálně vystoupit. Ale neudělal jsem to a ani jsem to udělat nechtěl. Nevím proč, ale měl jsem najednou nějakou dobrou náladu.

„Pozoruhodný, ano, to je to správné slovo, které bych užil. Teda já jsem ho neužil, užil jste ho vy, ale nevadí vám, když ho užiju i já, že ne?“

Opravdu jsem se bavil. To se nestává často.

*

Zabočili jsme na Piccadilly a potom nahoru směrem ke Cork Street. Mike stáhl sluneční clonu, za kterou si zastrčil Glassovu vizitku, a podíval se na číslo. Ulevilo se mi, že se nezeptal mě.

Zastavili jsme před číslem čtyřicet osm a Carl otevřel dveře a vyskočil, ještě než auto stačilo úplně dobrzdit. Otevřel zadní dveře, a když jsem vystupoval, rozhlédl se po ulici. Připadal jsem si jako president.

„Čtyřicet osm, je to tak?“ řekl Mike.

„Přesně,“ odpověděl jsem.

Zazvonil jsem a všichni jsme čekali. Po chvilce se objevil menší uhlazený chlápek a chvíli se zabýval zástrčkami a zámky na dveřích.

„Dobrý den, pánové,“ řekl. Velmi hrdelním hlasem.

„Zdravím, Vinci. Tak co noha?“ řekl jsem a vešel do galerie.

Chlápek byl příliš uhlazený na to, aby se zeptal, kdo je Vince a o jakou nohu jde a o čem to vůbec mluvím. Místo toho mě se zdvořilým úsměvem vpustil do budovy.

Carl s Mikem šli za mnou. Došli jsme doprostřed obchodu a dívali se na ty mazanice. Byly příšerné. Divil bych se, kdyby se mu podařilo prodat jednu za rok.

„Jestli se vám tu něco líbí, můžu vám nabídnout desetiprocentní slevu,“ řekl jsem Carlovi. Pomalu zamžoural očima.

Zezadu opět vyšla hezká blondýnka, tentokrát v červeném, a usmívala se. Když mě však spatřila, její šlechtěná brada poklesla na její ještě šlechtěnější poprsí.

„A vy jste kdo?“ zeptal se Mike uhlazeného chlápka. Carl stále zíral na obrazy.

„Terrence Glass,“ odpověděl uhlazený chlápek.

Byl to velký okamžik. Jeden z těch, na které nikdy nezapomenu. Stálo nás tam pět a jen já a Glass jsme udrželi zavřená ústa. První promluvil Mike.

„Počkejte,“ řekl. „Vy jste Glass.“ Otočil se ke mně se zoufalým výrazem ve tváři. Před očima se mu začalo míhat čtyřicet let kariéry s penzí a četnými přesuny na Seychelly.

„Sorry,“ řekl jsem. „Ne tak docela.“ Podíval jsem se na podlahu, jestli tam nenajdu skvrnu od své krve, ale nic tam nebylo. Buď Glass uměl dělat kouzla s čistícími prostředky, nebo si ten flek nějakým trikem odečetl z daní.

„Stalo se něco, pánové?“ zeptal se a zdálo se, že začíná tušit nepříjemnost. Dost na tom, že jsme nebyli saudskoarabští šejci – teď to dokonce vypadalo, že nejsme ani obyčejní zákazníci.

„Vy jste ten… vrah. Ten, co…“ Blondýnka marně hledala slova.

„Potěšení je na mé straně,“ odpověděl jsem.

„Jéžišikriste,“ řekl Mike a otočil se k Carlovi a ten se otočil ke mně.

Byla to pěkná vazba.

„No, omlouvám se za to malé nedorozumění,“ řekl jsem. „Ale teď když už jste si to tu prohlédli, tak zas můžete jít, ne?“ Carl si to pomalu namířil ke mně. Mike ho chytil za ruku a potom se podíval na mě.

„Počkejte. Když nejste… Uvědomujete si, co jste udělal?“ Opravdu vypadal velmi na rozpacích. „Jéžiši.“

Obrátil jsem se ke Glassovi a k blondýnce.

„Jen abych vás uklidnil, protože jsem měl pocit, že byste rádi věděli, co se tu děje – nejsem ten, za koho mě pokládáte. Ani ten, za koho mě pokládají tihle. Oni si myslí, že jsem vy,“ dloubl jsem prstem do Glasse. „A s vámi bych rád mluvil, až to tady všechno skončí, ano?“

Nikdo ani nehnul brvou. Vůdcovským gestem jsem zamířil ke dveřím.

„Chceme ten svazek,“ řekl Mike.

„Jaký svazek?“ zeptal jsem se.

„Magisterská studia.“ Ještě byl pořád o dvě kola pozadu. Ale nemohl jsem ho za to odsuzovat.

„Mrzí mě, že vás zklamu, ale žádný svazek neexistuje. Ani ‚Magisterská studia‘, ani jiný.“ Mike povadl a mně ho bylo líto. „Podívejte,“ řekl jsem a snažil jsem se, aby to vyznělo nenuceně, „byl jsem v pátém patře, okna tam mají dvojité sklo a je to území Spojených států. Jediný způsob, jak jsem se mohl dostat ven, bylo vymyslet si svazek. Měl jsem pocit, že to zabere.“

Další dlouhá pauza. Glass začal zatínat zuby, jako by se mu takovéhle nepříjemnosti stávaly v posledních dnech příliš často. Carl se otočil k Mikovi.

„Mám ho sebrat?“ Mluvil překvapivě vysokým hlasem. Skoro falsetem.

Mike se kousal do rtu.

„O tom asi nerozhoduje tak úplně Mike,“ řekl jsem. Oba se na mě podívali. „Chci říct, že záleží na mně, jestli mě někdo sebere, jak tomu říkáte.“

Carl si mě přeměřoval.

„Podívejte,“ řekl jsem, „budu upřímný. Jste velkej kluk a uděláte rozhodně víc kliků než já. A já vás za to obdivuju. Tenhle svět potřebuje lidi, kteří udělají hodně kliků. Je to důležitý.“ Výhružně zvedl bradu. Jen kecej, panáku. Tak jsem kecal. „Ale bojovat je jiná věc. Hodně jiná a já jsem v ní hodně dobrej. To neznamená, že jsem ostřejší než vy nebo silnější nebo tak. Jen jsem v tom prostě dobrej.“

Viděl jsem, že tento způsob konverzace Carlovi moc nevyhovuje. Pravděpodobně se mu dostalo vzdělání v oboru „rozmlátím tě na cimprcampr“ a raději by komunikoval tímto způsobem.

„Takže chci říct,“ pronesl jsem, jak nejpřátelštěji jsem uměl, „že jestli se chcete uchránit nepříjemností, tak odejdete a dáte si někde něco dobrýho k obědu.“

Což – po krátkém dohadování šeptem – nakonec udělali.

*

O hodinu později jsem seděl v italské kavárně s blondýnkou, které tady budu říkat Ronnie, protože jí tak říkali přátelé a já jsem se jejím přítelem evidentně stal.

Mike srazil paty a odešel a Carl ho následoval s výmluvným pohledem „to jsou dneska lidi“. Vesele jsem jim zamával na rozloučenou, i když jsem věděl, že se pro mě život nestane tragédií, pokud už je nikdy neuvidím.

Ronnie poslouchala s očima dokořán mou zkrácenou verzi toho, co se událo – vynechal jsem jen pasáž o všech těch mrtvých – a postupně na mě změnila názor. Začala ve mně vidět „ďábelského chlapíka“, což byla příjemná změna. Objednal jsem kávu a pohodlně jsem se usadil, abych nasál trochu jejího obdivu.

Zakabonila se.

„Takže vy nevíte, kde teď Sára je?“ zeptala se.

„Nemám nejmenší představu. Možná je v pořádku a prostě se jen drží lidem z očí, možná má ale velký problémy.“

Ronnie se chvíli dívala z okna. Měl jsem dojem, že má Sáru ráda, protože měla starost. Potom najednou pokrčila rameny a napila se kávy.

„Aspoň že jste jim nedal ten svazek,“ řekla. „To je dobře.“

Tohle je samozřejmě jedno z rizik, když lidem lžete. Začnou mít zmatek v tom, co je pravda a co ne. Není divu.

„Ale vy to nechápete,“ vysvětloval jsem trpělivě. „Žádný svazek neexistuje. Já jsem si ho vymyslel, protože jsem věděl, že ho budou chtít nejdřív vidět, takže mě rovnou nezavřou nebo nehodí do řeky nebo co s lidma jako já dělají. Víte, lidi na těchhle úřadech věří ve svazky. Jsou pro ně důležité. Když jim řeknete, že máte svazek, uvěří vám, protože svazky jsou pro ně smyslem života.“ Já, velký psycholog. „Ale tenhle opravdu neexistuje.“

Ronnie se napřímila a já jsem viděl, že je najednou neklidná. Na tvářích se jí objevily dvě malé červené tečky. Vypadalo to roztomile.

„Ale on existuje,“ řekla.

Zakroutil jsem hlavou, abych se přesvědčil, že mám uši tam, kde jsem je posledně nechal.

„Prosím?“

„Magisterská studia,“ řekla. „Sára takový svazek má. Já jsem ho viděla.“

DESET

I v popele chladu dlí símě jiskry žhavé.

Chaucer

Domluvil jsem si schůzku s Ronnie na půl páté, kdy galerie zavírala a rozbouřený dav vášnivých zákazníků zůstal pro další noc bezpečně na chodníku za jejími branami i se svými skládacími lehátky a otevřenými šekovými knížkami.

Nijak jsem se neucházel o její pomoc, ale Ronnie byla odvážná mladá dívka, z nějakého důvodu vytušila, že by se tu mohl spojit dobrý skutek s dobrodružstvím, a nemohla odolat. Neřekl jsem jí, že zatím to celé bylo jen o kulkách a potlučených slabinách, protože jsem nemohl odhlédnout od skutečnosti, že by mohla být velmi užitečná. Jednak jsem byl momentálně bez motorky a jednak mám často pocit, že mi to líp myslí, když je nablízku někdo, kdo přemýšlí se mnou.

*

Zabil jsem několik hodin v Britské knihovně a snažil se zjistit něco o společnosti Mackie Corporation of America. Většinu času mi zabralo, než jsem pochopil, jak zacházet s rejstříky, ale během posledních deseti minut, než jsem musel odejít, se mi podařilo získat neocenitelnou informaci – že Mackie byl skotský inženýr, který společně s Robertem Adamsem pracoval na novém typu revolveru, vystaveném poprvé na Velké výstavě v Londýně v roce 1851. Ani jsem si to nezapsal.

Když už mi zbývala poslední minuta, narazil jsem na nudný svazek nazvaný Tygří zuby od majora J. S. Hammonda (v. v.) a v něm jsem našel, že Mackie založil společnost, která se od té doby rozrostla na pátého největšího dodavatele „materiálu“ pro Pentagon. Vedení společnosti momentálně sídlí ve Vensomu v Kalifornii a její odhadovaný roční obrat má na konci tolik nul, že se mi to nevešlo na hřbet ruky.

Když jsem na zpáteční cestě kličkoval odpoledním davem nakupujících směrem k ulici Cork Street, slyšel jsem něco vykřikovat pouličního kamelota a snad poprvé v životě jsem mu i rozuměl. Ostatní kolemjdoucí zaručeně slyšeli něco jako „Křééépelka v centu těsta patří kotětííí“, ale já jsem se ani nemusel podívat na titulek, abych věděl, že křičí „Přéééstřelka v centru města má tři obětííí“. Koupil jsem si noviny a četl cestou.

Nález tří obětí, které zemřely na následky střelných ran v opuštěné administrativní budově v centru londýnské finančnické čtvrti, spustil velkou policejní vyšetřovací akci. Těla, z nichž dosud žádné nebylo identifikováno, objevil jednapadesátiletý hlídač pan Dennis Falkes, otec tří dětí, když se vrátil na své místo ze stomatologického ošetření. Mluvčí policie odmítl spekulovat o motivech těchto vražd, ale zřejmě nelze vyloučit drogy. Policie nedala k dispozici žádné fotografie, jen velmi letmé vyjádření o vzrůstajícím počtu úmrtí pod vlivem drog v hlavním městě za poslední dva roky.

Hodil jsem noviny do koše a šel jsem dál.

Dennis Falkes dostal od někoho zaplaceno, to je jasné. Je možné, že ho podplatil Hezoun, takže když se Falkes vrátil a našel tam svého chlebodárce mrtvého, nenapadlo ho nic lepšího než volat policii. Jen kvůli němu jsem doufal, že ta historka se zubařem je pravdivá. Pokud ne, tak mu policie hodně znepříjemní život.

*

Ronnie na mě čekala ve svém autě před galerií. Byl to jasně červený Griffith TVR s pětilitrovým motorem a výfukem, který musel být slyšet až v Pekingu. Nebylo to jaksi zrovna ideální auto na nenápadné sledování, ale a) neměl jsem na vybranou a b) je nepopiratelná slast nasednout do otevřeného sportovního vozu s krásnou ženou za volantem. To je, jako byste nastoupili do živé metafory.

Ronnie měla skvělou náladu, což ovšem neznamenalo, že neviděla v novinách článek o Woolfovi. I kdyby ho viděla a kdyby věděla, že je Woolf mrtvý, asi by to bylo jedno. Ronnie prostě měla kuráž. Dlouhý rodokmen jí dal do vínku vysoké lícní kosti a chuť do rizika a nebezpečí. Představoval jsem si ji jako pětiletou, jak pádí na poníkovi jménem Winston a ještě před snídaní stačí sedmdesátkrát riskovat život.

Když jsem se jí zeptal, co našla v galerii v Sářiných deskách, zakroutila hlavou a potom mě celou cestu do Belgravie bombardovala otázkami. Přes řev výfuku jsem neslyšel ani jednu, ale pravidelně jsem pokyvoval a kroutil hlavou, kdykoliv jsem uznal za vhodné.

Když jsme dojeli na Lyall Street, zařval jsem na ni, aby objela dům a nedívala se nikam jinam než před sebe na silnici. Našel jsem kazetu AC/DC, vsunul jsem ji do přehrávače a nastavil hlasitost na maximum. Řídil jsem se totiž zásadou, že čím jste nápadnější, tím jste nenápadnější. Kdybych tedy měl na vybranou, řekl bych, že čím jste nápadnější, tím jste nápadnější, ale vybraná byla jedna z věcí, kterých jsem měl momentálně nedostatek. Nutnost je matka sebeklamu.

Když jsme míjeli Woolfův dům, dal jsem si ruku k očím a dělal jsem, jako že si upravuju kontaktní čočky, abych mohl nenápadně zírat přímo na průčelí domu. Vypadal prázdný. Ale opravdu jsem nemohl čekat, že budou na zápraží stát muži s pouzdry od houslí.

Objeli jsme blok a potom jsem dal Ronnie znamení, aby zajela ještě pár set metrů za dům. Zastavila a mně na chvíli trnuly uši tím šokem z ticha. Potom se otočila ke mně a já jsem opět spatřil ty červené tečky na jejích tvářích.

„Tak co teď, šéfe?“

Rychle se vžila do role.

„Půjdu se tam podívat.“

„Fajn. A já?“

„Bylo by skvělý, kdybys tady zůstala,“ řekl jsem. Tvář jí povadla. „Kdybych náhodou musel rychle zmizet,“ dodal jsem a tvář se jí znovu rozjasnila. Sáhla do kabelky a vyndala malou měděnou plechovku. Vtiskla mi ji do ruky.

„Co to je?“ zeptal jsem se.

„Alarm. Tadyhle nahoře se to zmáčkne.“

„Ronnie…“

„Vezmi si to. Když to uslyším, bude mi jasný, že potřebuješ svézt.“

*

Ulice vypadala tak obyčejně, jak jen mohla vypadat, když každý z domů tu stál tak dva miliony dolarů. Jen auta, která parkovala po obou stranách silnice, měla dohromady větší hodnotu, než je jmění mnoha malých států. Tucet mercedesů, tucet jaguárů a daimlerů, pět bentleyů limuzín, třikrát aston martin, třikrát ferrari, jeden jensen a lamborghini.

A ford.

Tmavě modrý, otočený ode mě, zaparkovaný naproti domu na druhé straně ulice. Proto jsem si ho nevšiml, když jsme objížděli poprvé. Dvě antény. Dvě zpětná zrcátka. Prohlubeň v předním blatníku. Jako od motorky, když se s ní bočně srazí.

Jeden muž na sedadle spolujezdce.

Můj první pocit byla úleva. Pokud čmuchají okolo Sářina domu, je dost velká naděje, že Sáru nemají a tuší, že by tu mohla být. Nebo ovšem už Sáru mají a poslali jí někoho pro kartáček na zuby. Jestli tedy ještě nějaké zuby má.

Nemá cenu o tom přemýšlet. Namířil jsem směrem k fordu.

*

Jestli jste někdy prošli kurzem vojenské teorie, seděli jste možná také na přednášce na téma Boydova smyčka. Boyd byl chlapík, který strávil spoustu času studiem boje ve vzduchu za války v Koreji a analyzoval typické „událostní sekvence“ – řečeno laicky „sekvence událostí“ – aby zjistil, proč pilot A nesestřelil pilota B a jaký měl pilot B následně pocit a který z nich měl k snídani rýži. Boydova teorie byla založená na zcela jednoduchém poznatku, že když A něco udělá, B na to reaguje, A udělá něco dalšího a B znovu reaguje, atd. To vytváří smyčku akce a reakce. Boydovu smyčku. Hezká věcička, řeknete si. Ovšem Boydova hvězdná chvíle, která ho zapsala do svazků vojenských akademií po celém světě, přišla v okamžiku, když dospěl k poznání, že kdyby B mohl udělat dvě věci v čase, který má normálně jen na jednu věc, dostal by se „dovnitř smyčky“, čímž by pravda a láska nadobro zvítězila.

Langova teorie, která dospěla k témuž závěru za nepoměrně menší náklady, praví, že musíte druhého trefit po hlavě dřív, než ji stačí schovat.

Došel jsem až téměř k fordu a zastavil se. Hleděl jsem směrem k Woolfovu domu. Muž ve fordu se na mě nedíval. Což by býval dělal, kdyby to byl civilista, protože lidi se na jiné lidi dívají, když nemají co dělat. Sehnul jsem se a zaklepal jsem mu na okénko. Otočil se a dlouho na mě zíral, než okénko stáhl. Ale myslím, že mě nepoznal. Byl to čtyřicátník a měl rád whisky.

„Vy jste Roth?“ vyštěkl jsem s tím nejlepším americkým přízvukem, jakého jsem byl schopen. Fakt se mi to povedlo, pokud mohu soudit.

Zakroutil hlavou.

„A Roth tady je?“ zeptal jsem se.

„Kdo je sakra Roth?“ Čekal jsem, že to bude Američan, ale mluvil jako rodilý Londýňan.

„Doprdele,“ řekl jsem a díval jsem se k domu.

„A vy jste kdo?“

„Dalloway,“ řekl jsem zamračeně. „Říkali vám, že přijedu, ne?“ Znovu zakroutil hlavou. „Vy jste nebyl v autě? Když jsem volal?“ Byl jsem tvrdý. Mluvil jsem rychle a nahlas a on byl zmatený. Ale podezření neměl. „Slyšel jste zprávy? Viděl jste noviny, prokristapána? Tři mrtví a Lang mezi nima nebyl.“ Podíval se na mě. „Doprdele,“ řekl jsem znovu, kdyby mě náhodou poprvé neslyšel.

„Co teď?“

Cigaretu pro pana Langa. Měl jsem ho. Chvíli jsem se kousal do rtu a potom jsem se rozhodl, že to risknu.

„Jste tu sám?“

Kývl směrem k domu.

„Micky je vevnitř.“ Podíval se na hodinky. „Za deset minut se střídáme.“

„Tak se vystřídáte hned. Potřebuju dovnitř. Našli jste někoho?“

„Nic.“

„Telefon?“

„Jednou. Nějaká holka, asi před hodinou. Chtěla Sáru.“

„Dobře. Jdeme.“

Byl jsem uvnitř jeho Boydovy smyčky, to bylo jasné. To je úžasné, co dokážete z lidí vymámit, když se vám povede první tah. Vylezl z auta, dychtivý předvést, jak rychle dokáže vylézt z auta, a následoval mě k domu. Vyndal jsem z kapsy klíče ke svému bytu a potom jsem se zastavil.

„Jaké máte zaklepání?“ zeptal jsem se, když jsme došli ke dveřím.

„Prosím?“

Netrpělivě jsem zvedl oči v sloup.

„Zaklepání. Signál. Nerad bych, aby mi Micky provrtal díru do břicha, jakmile projdeme těma zatracenýma dveřma.“

„Ne, jenom… no, zavolám ‚Micky‘.“

„Nó, to je opravdu chytrý,“ řekl jsem. „Kdo to vymyslel?“ Trochu jsem to přeháněl, aby dostal vztek a snažil se předvést, jak je dobrý. „Tak to udělejte.“

Strčil rty do schránky na dopisy.

„Micky,“ řekl a potom zvedl hlavu a dodal omluvně, „to jsem já.“

„Ahá, už jsem to pochopil,“ řekl jsem. „Takhle pozná, že jste to vy. To je dobrý.“

Chvíli bylo ticho a potom cvakla západka a já jsem vrazil rovnou do bytu.

Snažil jsem se moc nedívat na Mickyho, aby hned věděl, že on tady teď není to nejdůležitější. Ale rychlý pohled mi prozradil, že je to taky čtyřicátník a hubený jako tyčka. Měl kožené rukavice vystřižené na hřbetě ruky a revolver a asi i nějaké oblečení, ale toho jsem si moc nevšímal. Revolver firmy Smith & Wesson měl niklovou povrchovou úpravu, krátkou hlaveň a oddělený úderník, takže se s ním dalo vystřelit i z kapsy. Zřejmě Bodyguard Airweight nebo něco podobného. Záludná zbraň. Mohli byste se zeptat, jestli bych mohl jmenovat počestnou, decentní a férovou zbraň. To samozřejmě nemůžu. Všechny zbraně chrlí proti lidem olovo, aby jim způsobily újmu. Ale jinak mají docela rozdílné charaktery. A některé jsou záludnější než jiné.

„Ty jsi Micky?“ zeptal jsem se a rozhlédl jsem se po hale.

„Jo.“ Micky byl Skot a zuřivě u kolegy hledal nějaký náznak, kdo sakra jsem. Micky bude problém.

„Pozdravuje Dave Carter.“ S Davem Carterem jsem chodil do školy.

„Jo,“ řekl, „dobrý.“

Zásah. Dvě Boydovy smyčky během pěti minut. V závratném víru triumfu jsem došel ke stolu v hale a zvedl sluchátko.

„Gwinevere,“ řekl jsem tajemně, „jsem na místě.“ Zavěsil jsem a šel ke schodišti a proklínal jsem se, že jsem to tak hrozně přehnal. Na tohle nemohli naletět. Když jsem se však otočil, stáli oba na místě krotcí jako beránci a tvářili se, že pánem jsem tady já.

„Která ložnice je její?“ vyštěkl jsem. Beránci si vyměnili nervózní pohled. „Prošli jste místnosti, ne?“ Přikývli. „Tak ve který jsou krajkové polštáře a plakát Stefana Edberga, prokristapána?“

„Druhá nalevo,“ řekl Micky.

„Děkuju.“

„Ale…“

Znovu jsem se zastavil.

„Ale co?“

„Žádný plakát tam není…“

Podíval jsem se na oba přívětivě, avšak zemdleně, a šel jsem nahoru.

*

Micky měl pravdu, žádný plakát Stefana Edberga tam nebyl. Ani moc krajkových polštářů. Snad jen osm. Ale ve vzduchu byl Fleur de Fleurs v koncentraci jedna ku miliardě a já jsem najednou pocítil strach a touhu. Poprvé jsem si uvědomil, jak moc chci Sáru chránit kdekoli a před čímkoli.

No, možná mi to jen připomínalo ty staré nesmysly s dámou v nesnázích a třeba příště moje hormony zaměstná úplně jiný objekt. Ale v tu chvíli, když jsem stál uprostřed její ložnice, jsem měl potřebu chránit Sáru. Nejen proto, že se mi líbila a ti oškliví chlapci ne, ale taky proto, že jsem ji měl rád. Moc rád.

Tak dost.

Podíval jsem se do nočního stolku, zvedl telefon a zasunul mluvítko pod krajkový polštář. Kdyby náhodou některý z beránků dostal kuráž, nebo ho snad přepadla zvědavost a vytočil kontrolní číslo, uslyším ho. Ale on neuslyší mě.

Nejdřív jsem prošel skříňky a přemýšlel o tom, jestli nezmizelo větší množství Sářina oblečení. Tu a tam viselo prázdné ramínko, ale nebylo jich tolik, aby to svědčilo o nějakém plánovaném odjezdu na delší dobu.

Na toaletce byly rozházené kelímky a štětce. Krém na obličej, krém na ruce, krém na nos, krém na oči. Chvíli jsem přemítal, jak vážné by bylo, kdyby člověk jednou přišel domů opilý a náhodou si namazal na ruce krém na obličej nebo na obličej krém na ruce.

Zásuvky v toaletce obsahovaly zhruba totéž – nejrůznější mazadla, která udržují ženu – Formuli 1 na silnici. Ale rozhodně žádný svazek.

Pozavíral jsem je a prošel jsem do koupelny. Hedvábný župan, který měla Sára na sobě tu noc, kdy jsem ji uviděl poprvé vzadu ve dveřích. Na poličce nad umyvadlem byl kartáček na zuby.

Vrátil jsem se do ložnice a rozhlédl jsem se v naději, že něco najdu. Ne přímo nějaký vzkaz – nečekal jsem, že tu bude na zrcadle rtěnkou napsaná adresa, ale doufal jsem, že tu naleznu něco, co by tu být nemělo, nebo že tu naopak nebude něco, co by tu být mělo. Nikde ani náznak, a přesto něco nebylo v pořádku. Postavil jsem se doprostřed místnosti a chvilku jsem poslouchal, než jsem si uvědomil, co to je.

Neslyšel jsem zdola beránky. A to nebylo v pořádku. Měli si povídat. Měli si co říct. Spoustu věcí. Nakonec já jsem byl Dalloway a Dalloway byla nová postava na scéně, takže měli mluvit o mně.

Došel jsem k oknu a podíval se dolů na ulici. Ford měl otevřené dveře a vypadalo to, jako když se v troubě peče skopové. Jeden z beránků volal vysílačkou. Vytáhl jsem sluchátko z postele a vrátil ho na vidlici a při tom jsem automaticky otevřel zásuvku nočního stolku. Byla to malá zásuvka, ale zdálo se, že v ní je víc věcí než v celé místnosti. Prohraboval jsem se hromadami papírových kapesníků, vaty a znovu papírových kapesníků, našel jsem nůžky na nehty, napůl snědenou tabulku čokolády Suchard, další papírové kapesníky, tužky, pinzety, opět papírové kapesníky – copak ženské tyhle zatracené krámy jedí nebo co – a tam dole, na dně zásuvky, hnízdil na hromadě papírových kapesníků těžký balíček zabalený v jelenici. Sářin malý revolver Walther TPH. Zkontroloval jsem zásobník. Plný.

Vsunul jsem zbraň do kapsy, znovu jsem se zhluboka nadechl Niny Ricci a odešel jsem.

*

U beránků se od chvíle, co jsem s nimi mluvil naposled, mnoho změnilo. Rozhodně k horšímu. Vchodové dveře byly otevřené, Micky byl přitisknutý na zdi u nich s pravou rukou v kapse a Pečínka stál venku na schodech a rozhlížel se po ulici. Když mě zaslechl na schodišti, otočil se.

„Nic,“ řekl jsem a vzpomněl jsem si, že mám být Američan. „Ani ťuk, sakra. Zavřete za mnou, jo?“

„Dvě otázky,“ řekl Micky.

„Hmm?“ odpověděl jsem. „Ale rychle.“

„Kdo je kurva Dave Carter?“

Nemělo smysl mu vysvětlovat, že Dave Carter byl na střední přeborníkem ve vybíjené a že pracuje v elektroinženýrské firmě svého otce v Hove. Řekl jsem tedy: „A druhá otázka?“

Micky se podíval na Pečínku, který přišel ke dveřím a postavil se mi do cesty.

„A kdo jste kurva vy?“

„Dalloway,“ odpověděl jsem. „To vám to mám napsat? Co to s váma hergot je, chlapi?“ Vsunul jsem pravou ruku do kapsy a viděl jsem, že Micky vsunuje svou pravou ruku do své kapsy. Věděl jsem, že jestli se rozhodne mě zabít, ani si nevšimnu, že vystřelil. Přesto jsem se do kapsy dostal. Jen škoda, že jsem si dal revolver do té druhé. Pomalu jsem vyndal ruku z kapsy se sevřenou dlaní. Micky mě sledoval jako hada.

„Goodwin říká, že o vás nikdy neslyšel. Nikoho sem neposílal. A nikomu neříkal, že tu jsme.“

„Goodwin je línej mizera, kterej nemá tušení, která bije,“ prohlásil jsem naštvaně. „Co s tím má sakra společnýho?“

„Vůbec nic,“ odpověděl Micky. „A chcete vědět, proč?“

Přikývl jsem. „Jo, chci vědět, proč.“

Micky se usmál. Měl příšerné zuby. „Protože vůbec neexistuje,“ řekl. „Já jsem si ho vymyslel.“

Tak, a máš to. To byla smyčka na tebe. Jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá.

„Tak, ptám se ještě jednou,“ řekl a vyrazil ke mně. „Kdo jste?“

Nechal jsem spadnout ramena. Bylo po hře. Natáhl jsem ruce a podával mu zápěstí s mezinárodním gestem „nasaďte mi pouta, seržante“.

„Chcete moje jméno?“ zeptal jsem se.

„Jo.“

Jméno ovšem neslyšeli, protože zaniklo v uširvoucím řevu neuvěřitelné intenzity. Odrážel se od zdí a stropu v hale a vracel se dvojnásob zesílený, tepal v mozkových závitech a oslepoval zrak.

Micky sebou trhl a ustoupil ke zdi a Pečínka si zakryl uši rukama. Během té půl vteřiny, kterou jsem tím získal, jsem proběhl dveřmi a vrazil Pečínkovi pravým ramenem do prsou. Odletěl a narazil do zábradlí. Já jsem zabočil doleva a utíkal po ulici rychlostí, jakou jsem neběžel od svých šestnácti let. Pokud se dostanu dvacet metrů od Mickyho revolveru, mám šanci.

*

Abych byl upřímný, nevím, jestli po mně stříleli. Po tom neuvěřitelném nelidském zvuku z té kouzelné plechovky od Ronnie nebyly moje uši schopné zpracovávat jakékoliv informace.

Vím jedině, že mě neznásilnili.

JEDENÁCT

Není hříchu kromě hlouposti.

Oscar Wilde

Ronnie nás odvezla zpátky ke svému bytu u King’s Road. Desetkrát jsme objeli dům v obou směrech. Nekontrolovali jsme, jestli nás někdo sleduje, jen jsme hledali místo k zaparkování. Bylo to totiž v denní dobu, kdy Londýňané, kteří vlastní auto – a těch je většina, za tuto svou neřest draze platí; čas se zastaví, rozběhne se pozpátku, nebo začne dělat nějaké jiné hovadiny, které jsou v rozporu s obvyklými zákony vesmíru. A všechny ty televizní reklamy se sexy kočkami ve sportovních autech na opuštěných silnicích uprostřed lůna přírody vám začnou jít na nervy. Mně samozřejmě na nervy nejdou, protože já jezdím na motorce. Dvě kola dobré, čtyři kola špatné.

Když se Ronnie konečně podařilo propasírovat auto do volné skuliny, váhali jsme, jestli si nevezmeme taxíka zpátky k jejímu bytu. Nakonec jsme ale usoudili, že je hezký večer a že se projdeme. Nebo teda spíš Ronnie usoudila. Lidi jako Ronnie mají rádi procházky a lidi jako já zas mají rádi lidi jako Ronnie, a tak jsme oba nazuli pár vycházkových nohou a vyrazili. Cestou jsem jí v krátkosti vylíčil, co se dělo na Lyall Street, a ona zaujatě poslouchala. Visela mi na rtech způsobem, jakým mi lidé, zvláště ženy, na rtech nevisívají. Ty se jich většinou pustí, zakopnou, zvrtnou si kotník a svedou to na mě.

Ale Ronnie byla jiná. Jiná, protože si myslela, že já jsem jiný.

Když jsme nakonec došli k jejímu bytu, odemkla vchodové dveře, ustoupila stranou a zeptala se takovým tím holčičkovským hláskem, jestli bych nemohl jít první já. Chvilku jsem se na ni díval. Možná chtěla jen odhadnout, jak je celá ta věc vážná, jako by si ještě nebyla ani mnou, ani tím vším nějak jistá. Nasadil jsem tedy pochmurný výraz a vešel stylem – jak jsem pevně doufal – Clinta Eastwooda. Otevíral jsem dveře špičkou boty, zničehonic jsem rozrážel dvířka skříněk – zatímco ona stála na chodbě a na tvářích měla červené tečky.

V kuchyni jsem řekl: „Ach bože.“

Ronnie zalapala po dechu, vrhla se dopředu a nahlédla dveřmi dovnitř.

„Tohle je po boloňsku?“ zeptal jsem se a zvedl vařečku s čímsi starým a poněkud obtížně rozpoznatelným.

Významně na mě mlaskla a potom se s úlevou rozesmála a já jsem se taky rozesmál a najednou jsme si připadali jako staří přátelé. Dokonce blízcí přátelé. Musel jsem se jí zeptat, jinak to nešlo.

„Kdy se vrátí?“

Podívala se na mě, trochu se začervenala a potom začala odškrabovat hmotu z pánve.

„Kdy se vrátí kdo?“

„Ronnie,“ řekl jsem a šel jsem skoro až k ní, „jsi moc dobře stavěná, ale šestačtyřicet kolem krku opravdu nemáš. A i kdybys měla, tak nebudeš mít tolik stejných pruhovaných košil.“

Podívala se směrem k ložnici a vzpomněla si na ty otevřené skříňky. Potom došla ke dřezu a napustila do pánve horkou vodu.

„Dáš si něco k pití?“ zeptala se, aniž se otočila.

*

Vyndala láhev vodky a já jsem mezitím rozsypal na podlahu v kuchyni kostky ledu. Potom mi najednou začala vyprávět, že její partner, který – jak mě ostatně napadlo hned – prodává v City jakési „komodity“, v bytě každý den nepřespává, a když ano, tak nikdy před desátou nepřijde. Upřímně, kdybych vždycky vsadil libru proti, když tohle ženská řekne, tak už bych měl aspoň tři. Když se to stalo naposledy, tak přišel v sedm – „To nikdy předtím neudělal!“ – a praštil mě židlí.

Z jejího tónu i z jejích slov jsem vydedukoval, že to mezi nimi nějak neklape, a přes veškerou svou zvědavost jsem usoudil, že je přece jen čas změnit téma.

Když jsme se usadili na pohovku a ze skleniček se ozvala sladká hudba ledových kostek, začal jsem Ronnie všechno vyprávět podrobněji – od schůzky v Amsterdamu až k posledním událostem na Lyall Street, jen jsem vynechal ty helikoptéry a Magisterská studia. I tak to ale byla skvělá historka, se spoustou bravurních kousků – já ještě přidal pár dalších, které sice nebyly tak bravurní, ale o to lépe zněly, abych udělal dojem. Když jsem domluvil, Ronnie mírně nakrčila obočí.

„Ale ten svazek jsi nenašel, že ne?“ zeptala se a zatvářila se zklamaně.

„Ne,“ odpověděl jsem. „Což ovšem neznamená, že tam není. Jestli ho Sára opravdu chtěla doma schovat, tak bych potřeboval partu zedníků a týden času, aby to všechno pořádně prohledali.“

„No, já jsem se dívala v galerii a tam nic není. Nechala tam nějaký papíry, ale to je všechno jen práce.“ Došla ke stolu a otevřela aktovku. „Našla jsem její diář, jestli je to k něčemu dobrý.“

Nevěděl jsem, jestli to myslí vážně. Ta musela mít v malíčku Agátu Christie, když ji napadlo, jak cenný zdroj všeho možného jsou deníky.

Ale Sářin třeba nebude. Byla to věc formátu A4 vázaná v kůži, vyrobená charitativní společností podporující léčbu cystické fibrózy. O majitelce mi toho bohužel neprozradila o mnoho více, než kolik bych sám uhádl. Brala vážně svou práci, málo chodila na obědy, nepsala kroužky místo teček nad i, ale čmárala si při telefonování obrázky kočiček. Neměla mnoho plánů na příští měsíce a poslední zápis byl pouze „CSA OK 7:30“. Když jsem se podíval na předešlé týdny, našel jsem tam „CSA“ ještě třikrát a vždycky bylo „OK“, jednou v 7:30 a dvakrát ve 12:15.

„Máš tušení, kdo je tohle?“ zeptal jsem se Ronnie a ukázal jí záznam. „Charlie? Colin? Carl, Clive, Clarissa, Carmen?“ Vypotřeboval jsem všechna jména od C.

Ronnie se zamračila.

„Proč by psala prostřední iniciálku?“

„Taky mě to mate,“ řekl jsem.

„Myslím jako, že když se někdo jmenuje Charlie Ass, proč nenapíše CA?“

Podíval jsem se na stránku.

„Charlie Shearlington-Ass? Kdoví. To je přece tvůj rank.“

„Co tím chceš říct?“ Okamžitě se jí to dotklo.

„Promiň, já jen… no, víš, tak jsem měl takovou představu, že trávíš dny s těmahle dvouhlavňovýma…“ Ztichl jsem. Viděl jsem, že se jí to nelíbí.

„Jo. A mám snobskej hlas a snobskou práci a můj kluk dělá v City.“ Vstala a šla si nalít další vodku. Nenabídla mi a já jsem měl pocit, že pykám za cizí hříchy.

„Hele, mrzí mě to,“ řekl jsem. „Já jsem tím nic nemyslel.“

„Nemůžu za to, jak působím, ani jak vypadám,“ řekla. Vzala si vodku a otočila se ke mně zády.

„A za co bys měla moct? Působíš skvěle a vypadáš ještě líp.“

„Zmlkni.“

„Hned to bude,“ odpověděl jsem. „Proč tě to tak rozčiluje?“

Povzdechla si a znovu si sedla.

„Protože mě to nudí, proto. Polovina lidí, který potkám, mě nebere vážně kvůli tomu, jak mluvím, a druhá půlka mě zase bere smrtelně vážně jenom kvůli tomu, jak mluvím. Ono to jde občas docela na nervy.“

„No, já vím, ono to teď bude vypadat trochu podlézavě, ale já tě vážně beru.“

„Jo?“

„Jo. Smrtelně vážně.“ Chvíli jsem mlčel. „A vůbec mi nevadí, že jsi namyšlená potvora.“

Dlouze se na mě podívala, až jsem si začínal myslet, jestli jsem to nepřehnal a jestli po mně něco nehodí. Potom se ale najednou dala do smíchu a kroutila hlavou a evidentně se jí ulevilo. Aspoň doufám.

*

Asi v šest hodin zvonil telefon a z toho, jak držela sluchátko, bylo zřejmé, že je to její partner a oznamuje, kdy přijde. Dívala se na zem a mockrát řekla „jo“, protože jsem byl u toho nebo protože jejich vztah byl už takový. Vzal jsem svoje sako a odnesl skleničku do kuchyně. Umyl jsem ji a utřel, kdyby na to náhodou zapomněla, a zrovna jsem ji ukládal, když se Ronnie objevila.

„Zavoláš mi?“ Vypadala zklamaně. Možná i já.

„To se vsaď,“ řekl jsem.

Když jsem odcházel, začínala krájet cibuli pro komoditního makléře. Bylo zřejmé, že mu vařila večeře a on jí dělal snídaně. Když uvážím, že Ronnie byla ten typ člověka, který pokládá pár dílků grapefruitu za kalorickou bombu, mám podezření, že se příliš nenadřel.

Zkrátka chlap.

*

Taxíkem jsem dojel z King’s Road do West Endu a okolo půl sedmé už jsem se potuloval kolem ministerstva obrany. Sledovalo mě pár policajtů, jak chodím sem a tam, ale byl jsem vyzbrojený mapou a fotoaparátem na jedno použití a fotil jsem přihlouple holuby, abych je neprovokoval. To už byl podezíravější prodavač, když jsem kupoval tu mapu a řekl jsem, že je mi jedno, jaké je to město.

Žádné jiné přípravy jsem nepodnikl. Nechtěl jsem, aby byl můj hlas někde zaznamenaný z příchozích telefonních hovorů na ministerstvo. Spolehl jsem na svůj názor, že O’Neal je horlivec, k němuž jsem dospěl hned při prvním setkání, a zdálo se, že jsem dobře udělal. Sedmé patro, rohová kancelář, O’Neal vesele ponocoval. Žaluzie, kterými byla vybavena všechna okna „choulostivých“ vládních budov, by mohly zmást dálkový objektiv, ale nezabránily tomu, aby na ulici bylo vidět světlo.

Kdysi za opojných časů studené války jakýsi trouba z bezpečnostního oddělení zplodil předpis, že se ve všech kancelářích, které by se „mohly stát terčem útoku“, bude svítit 24 hodin denně, aby nepřítel netušil, kdo je v práci a jak dlouho. Sklidil za to uznalé pokyvování hlavami a poplácání po ramenou a šuškandu, že „ten Carruthers to někam dotáhne, dejte na má slova“ – dokud na příslušná místa nezačaly chodit účty za elektřinu. A kde že se prý ten nápad vlastně vzal… Až Carruthersovi rychle ukázali dveře.

O’Neal se vynořil před hlavním vchodem deset minut po sedmé. Kývl na hlídače, který ho ignoroval, a vyrazil do tmy na Whitehall. Měl s sebou aktovku, což bylo zvláštní – protože z budovy se nic víc než pár útržků toaletního papíru prostě vynést nesmí. Leda že by byl z těch podivínů, co nosí aktovku jako rekvizitu. Nevím.

Nechal jsem ho odejít pár set metrů a potom jsem vyrazil za ním. Musel jsem dávat pozor, abych nešel moc rychle, protože O’Neal kráčel neuvěřitelně zvolna. Člověk by řekl, že si užívá hezký den, kdyby nějaký byl.

Až když přešel Mall a začal zrychlovat, uvědomil jsem si, že dosud byl na procházce – jako whitehallský tygr na lovu, pán všeho v dosahu svých pátrajících očí, zasvěcenec přísně tajných státních mystérií, z nichž každé by civějícím kolemjdoucím turistům vyrazilo dech, kdyby o něm měli byť jen tušení. Jakmile vystoupil z džungle do otevřené savany, už mu to nestálo za tu námahu, a tak šel normálně. O’Neal byl typ člověka, kterého by vám bylo líto, kdyby vám na to zbyl čas.

Nevím, ale nějak jsem čekal, že půjde rovnou domů. Představoval jsem si terasovitý domek v Putney, kde na něj čeká trpělivá žena s sherry a pečenou treskou a s nažehlenými košilemi, zatímco on jen zabručí a bude kroutit hlavou nad televizními zprávami, jako by každé jejich slovo pro něho mělo nějaký skrytý temný význam. Místo toho však vyběhl po schodech na Pall Mall a do Travellers Clubu.

Nemělo smysl tam dál zůstávat. Sledoval jsem ho skrz prosklené dveře, jak si nechává od recepčního kontrolovat schránku, která byla prázdná. Když jsem viděl, jak si svléká kabát a odchází k baru, usoudil jsem, že bude lepší nechat ho chvíli na pokoji.

Ve stánku na Haymarketu jsem si koupil hamburger a hranolky a cestou jsem je žvýkal a sledoval jsem lidi v barevných košilích, jak se jdou podívat na muzikály, které běží snad nepřetržitě od doby, co jsem se narodil. Pomalu na mě začala padat deprese a uvědomil jsem si, že dělám vlastně přesně totéž co O’Neal – dívám se na své spoluobčany s cynickým nadhledem – vy troubové, kdybyste tušili… Vytrhl jsem se z letargie a vyhodil hamburger do koše.

V půl osmé vyšel ven a zamířil na Haymarket a Piccadilly. Odtud pokračoval na Shaftsbury Avenue a zabočil do Soho, kde brebentění rušných ulic přehlušovalo jen hluboké dunění z erotických klubů a striptýzů. Ve dveřích postávali vousatí chlapi a povídali si o erotických show.

O’Neal se musel také tlačit davem, ale patrně věděl, kam jde, a ani jednou se za reklamou na tyto produkce neotočil. Místo toho párkrát zahnul doleva a párkrát doprava a ani jednou se neohlédl, až dokud nedošel ke kýžené oáze, podniku jménem Shala. Zabočil a vešel rovnou dovnitř.

Šel jsem až na konec ulice, chvíli jsem se tam poflakoval a potom jsem se pokochal interesantní fasádou Shaly. Kolem dveří byla namalovaná slova Živě, Dívky, Erotika, Tanec a Sexy, jako by člověka vyzývala, aby se z nich pokusil sestavit větu, a ve skleněné vitríně byla vystavená desítka zamlžených fotek žen ve spodním prádle. Ve dveřích postávala dívka v těsně přiléhající kožené sukni. Usmál jsem se na ni způsobem, který měl prozrazovat, že jsem z Norska a že Shala je přesně to místo, kde Nor po těžkém norském dni načerpá novou sílu. Ale mohl jsem klidně zařvat, že jdu dovnitř s plamenometem, a myslím, že by stejně nehnula brvou. Ani by nemohla, protože by ji pod tím nánosem líčidel nezvedla.

Zaplatil jsem patnáct liber, zapsal jsem se jako Lars Petersen, t. č. u mravnostní policie, New Scotland Yard, a sešel jsem po schůdcích do suterénu, abych se podíval, jak vypadá Živě, Dívky, Erotika, Tanec a Sexy ve skutečnosti.

Byl to pajzl. Se vším, co k tomu patří. Vedení se před dávnou dobou rozhodlo, že sporé osvětlení je levnější alternativa než úklid, a já jsem měl neustále pocit, že koberečky na podlaze opouštějí svá místa s mými podrážkami. Kolem malého pódia stálo asi tak dvacet stolů a na pódiu poskakovaly v rytmu hlasité hudby tři dívky se skelnýma očima. Strop byl tak nízký, že ta největší musela tancovat přihrbená. Ale uvážíme-li, že byly všechny tři nahé a ta hudba byli Bee Gees, počínaly si dost důstojně.

O’Neal si sedl ke stolu vpředu a zdálo se, že ho okouzlila dívka vlevo. Měla baculaté tváře a vypadala, že by nepohrdla porcí ledvinek a trochou zdravého spánku navrch. Oči měla upřené na protější zeď a nikdy se neusmála.

„Pití?“

Přes bar se ke mně skláněl muž s pupínky na krku.

„Prosím whisky,“ řekl jsem a otočil jsem se k pódiu.

„Pět liber.“

Otočil jsem se zpátky na něho.

„Prosím?“

„Pět liber za tu whisky. Platí se předem.“

„Ani náhodou,“ řekl jsem. „Až mi dáte whisky, tak zaplatím.“

„Nejdřív zaplaťte.“

„Vy si nejdřív polibte prdel a udělejte při tom stojku.“ Usmál jsem se, protože jsem měl navrch. Přinesl whisky a zaplatil jsem mu pět liber.

Po pěti minutách u baru jsem usoudil, že se O’Neal přišel jen pobavit. Nedíval se na hodinky ani na dveře a upíjel gin s takovou bezstarostností, že mě přesvědčil, že mu o čas vůbec nejde. Dopil jsem a vklouzl jsem k jeho stolu.

„Nic mi neříkejte. Je to vaše neteř a dělá to jen proto, aby se dostala do Královské shakespearovské společnosti.“ O’Neal se na mě díval, jak si beru židli a sedám si k němu. „Zdravíčko,“ řekl jsem.

„Co tu děláte?“ zeptal se podrážděně. Možná byl trochu na rozpacích.

„Jen tak, koukám,“ odpověděl jsem. „Ale ono je to nějak obráceně. Vy byste měl říct ‚zdravíčko‘ a já ‚co tu děláte‘, ne?“

„Kde jste sakra byl, Langu?“

„Tak, tam i onde…“ řekl jsem. „To víte, já jsem okvětní lístek vykvetlý za podzimního větru. Určitě to mám napsaný u vás ve svazku.“

„Vy mě špehujete.“

„Ale. Špehování je takové ošklivé slovo. Já bych mluvil radši o vydírání.“

„Cože?“

„No jo, to znamená něco úplně jiného. Ale budiž, dejme tomu, že jsem vás sem sledoval.“

Začal se rozhlížet po místnosti, jestli jsem s sebou nepřivedl nějakého siláka. Nebo možná hledal své vlastní siláky. Naklonil se dopředu a sykl na mě. „Lítáte v pěkným průšvihu, Langu. Je mou povinností vás na to upozornit.“

„Ano, myslím, že máte pravdu,“ řekl jsem. „V průšvihu rozhodně jsem. Ovšem krom toho jsem i ve strip klubu. S jistým starším státním úředníkem, který zůstane ještě přinejmenším hodinu nejmenován.“

Opřel se a tak zvláštně se zašklebil. Zvedl obočí a vytáhl koutky rtů. Uvědomil jsem si, že je to náznak úsměvu. Úsporného.

„Ale jděte,“ řekl. „Vy se mě opravdu snažíte vydírat. To je ale ubohé.“

„Opravdu? No tak to tak přece nenecháme.“

„Mám tu s někým schůzku. To místo jsem si já nevybral.“ Vyprázdnil třetí skleničku ginu. „A teď bych vám byl zavázán, kdybyste se někam odebral, abych nemusel volat vyvaděče a nechat vás vyhodit.“

Z reproduktorů se začala ozývat hlasitá, ale neslaná nemastná verze protiválečné písničky War, What Is It Good For?, O’Nealova neteř se posunula na okraj pódia a začala před námi třást vagínou téměř do rytmu hudby.

„Já nevím,“ řekl jsem, „ale mně se to tady líbí.“

„Langu, já vás varuju. Momentálně nemáte v bance moc peněz. Já tu mám důležitou schůzku, a jestli ji nějak narušíte nebo mě budete jakkoliv obtěžovat, pošlu na vás exekuci. Řekl jsem to dost jasně?“

„Už to mám!“ řekl jsem. „Připomínáte mi kapitána Mainwaringa – toho chlápka ze seriálu, co si po práci hraje na vojáky.“

„Langu, naposled…“

Zmlkl, až když uviděl Sářin Walther. Já bych byl na jeho místě udělal totéž.

„Myslel jsem, že jste říkal, že zbraň nenosíte,“ řekl po chvíli. Nervózně, ale snažil se to skrývat.

„Stal jsem se obětí módy,“ odpověděl jsem. „Někdo říkal, že letos šíleně letí, tak jsem si musel jednu pořídit.“ Začal jsem si svlékat bundu. Neteř byla jen pár desítek centimetrů od nás, ale pořád se dívala do zdi.

„Tady nevystřelíte, Langu. Nevěřím, že byste byl takový blázen.“ Sroloval jsem bundu do pevné koule a zabořil do ní zbraň.

„Ale jsem,“ řekl jsem. „Úplnej. Říkávali mi ‚Šílenej Lang‘.“

„Začínám si…“

O’Nealova prázdná sklenička se rozletěla po stole a po podlaze. Zbledl.

„Proboha…“ vykoktal.

Rytmus, to je věc. Buď ho máte, nebo ne. Vystřelil jsem při tom nejhlučnějším akordu písničky a nenadělal jsem víc hluku, než kdybych olízl obálku. Kdyby bývala střílela neteř, vypálila by určitě na lehkou dobu a všechno by zkazila.

„Ještě něco k pití?“ zeptal jsem se a zapálil si cigaretu, abych přehlušil zápach střelného prachu. „Na mě.“

Číslo skončilo a tři dívky loudavě odešly z pódia. Vystřídala je dvojice s biči. Byli to evidentně sourozenci a nemohl mezi nimi být větší věkový rozdíl než sto let. Muž měl bič jen asi metr dlouhý – kvůli tomu nízkému stropu – ale mával s ním, jako kdyby měl těch metrů aspoň deset, a mrskal sestru mimo rytmus We Are the Champions. O’Neal se zdrženlivě napil nového ginu s tonikem.

„Takže,“ řekl jsem a urovnal jsem stočenou bundu na stole. „Chci od vás jen jednu jedinou věc.“

„Jděte k čertu.“

„To rozhodně půjdu a budu vám tam držet místo. Ale nejdřív potřebuju vědět, co jste udělal se Sárou Woolfovou.“

Přestal pít a sklenička mu zamrzla na rtech. Otočil se zmateně ke mně.

„Co jsem já udělal se Sárou Woolfovou? Jak jste proboha přišel na to, že bych s ní měl něco dělat?“

„Zmizela,“ odpověděl jsem.

„Zmizela. Ano. To je velmi dramaticky řečeno ‚nemůžu ji najít‘, že?“

„Její otec je mrtvý,“ řekl jsem. „To víte?“

Dlouze se na mě zadíval.

„Ano, vím,“ řekl. „Ale zajímalo by mě, jak to víte vy.“

„Vy první.“

O’Neal dostával kuráž, a když jsem k němu posunul bundu blíž, neuhnul.

„Vy jste ho zabil,“ řekl rozzlobeně a pobaveně zároveň. „Že jo? Thomas Lang, statečný voják, si to s ním nakonec přece vypořádal. No, kamaráde, z téhle bryndy se budete dostávat zatraceně těžko. Doufám, že si to uvědomujete.“

„Co jsou Magisterská studia?“

Zloba i potěšení byly z jeho tváře najednou pryč. Nevypadalo to, že by se chystal odpovědět, tak jsem se rozhodl přitlačit.

„Tak já vám řeknu, co si myslím, že to je,“ řekl jsem, „a vy mě můžete oznámkovat za přesnou odpověď.“

O’Neal seděl bez hnutí.

„Tak za prvé, Magisterská studia znamenají pro různé lidi různé věci. Pro někoho to znamená vývoj a prodej nového typu vojenského vrtulníku. Přísně tajný, samozřejmě. Velmi tajný. A velmi odporný. Ovšem nikoliv protizákonný. Pro někoho jiného ale totéž znamená spustit teroristickou akci, která výrobci těchhle vrtulníků umožní svůj výrobek předvést. Zabíjením lidí. A samozřejmě při tom vyrejžovat obrovský balík peněz od nadšených zákazníků. Velmi tajné, velmi odporné a velmi, velmi, až zcela, řekl bych, protizákonné. Alexander Woolf se o téhle druhé skupině dověděl a usoudil, že jim to tak snadno neprojde, a začal být dotěrný. A tak ta druhá skupina, která má mezi sebou pravděpodobně legitimní členy zpravodajských služeb, začala o Woolfovi mluvit na takových těch pitkách jako o obchodníkovi s drogami, aby ho očernila a aby zastavila tu maličkou kampaň, kterou se patrně chystal rozjíždět. A když to nezabralo, tak pohrozili, že ho zabijou. A když ani to nezabralo, tak ho zabili. A možná i jeho dceru.“

O’Neal se stále ještě nepohnul.

„A v celém tom je mi kromě Woolfových upřímně líto lidí,“ pokračoval jsem, „kteří si myslí, že patří k té první skupině, k té legální, ale přitom pomáhají té druhé velmi protizákonné, aniž by si to sami uvědomovali. Dostali do ruky černýho Petra a nevědí, co s tím.“

Teď se mi díval přes rameno. Poprvé od chvíle, co jsme se setkali, jsem nevěděl, na co myslí.

„No, tak to by bylo,“ řekl jsem. „Osobně se mi zdálo, že to byl skvělý výkon, ovšem počkáme na výrok poroty… a soudce…“

Přesto stále neodpovídal. Otočil jsem se a podíval jsem se ke vchodu, kde stál jeden z uvaděčů a ukazoval k našemu stolu. Viděl jsem, jak udělal krok dozadu, a směrem k nám vyšla hubená postava Barnese, Russella P.

Oba jsem je na místě zastřelil a odletěl jsem prvním letadlem do Kanady. Tam jsem se oženil s ženou jménem Mary-Beth a začal jsem nový život jako obchodník s porcelánem.

*

Tedy – přinejmenším jsem to tak měl udělat.

DVANÁCT

Nemáť v síle koně zalíbení, aniž se kochá v lejtkách muže udatného.

Kniha žalmů 147,10

„Vy jste teda úskočnej všivák, pane Langu. Opravdu povedenej kousek.“

Seděli jsme s Barnesem v jiném lincolnu diplomatu – nebo to byl možná ten samý, jen v něm někdo od té doby, co jsem v něm seděl naposledy, uklidil ten popel – zaparkovaném pod Waterloo Bridge. Velká osvětlená tabule hlásala program Národního divadla, jevištní ztvárnění válečného seriálu It Ain’t Half Hot, Mum v režii sira Petera Halla. Nebo něco takového.

Tentokrát seděl na místě spolujezdce O’Neal a za volantem opět Mike Lucas. Překvapilo mě, že ho neposlali v plátěném pytli letadlem zpátky do Washingtonu, ale Barnes se evidentně rozhodl dát mu po tom debaklu v galerii na Cork Street ještě jednou šanci. Ne že by to byla jeho chyba. Jenže chyba má v těchhle kruzích s vinou málo společného.

Za námi parkoval další diplomat a v něm se krčila tlupa, smečka, stádo nebo jak se tomu říká – Carlů. Možná krčina – krčina Carlů. Walthera jsem jim dal, protože ho moc chtěli.

„Já vím, co se snažíte říct, pane Barnesi,“ řekl jsem, „a beru to jako kompliment.“

„Je mi srdečně jedno, jak to berete, pane Langu. Je mi to ganc egál. U prdele.“ Díval se ven bočním okénkem. „Jéžiš, to jsme v pěkný bryndě.“

O’Neal si odkašlal a otočil se.

„Pan Barnes chce říct, Langu, že jste se nachomýtl k velmi závažné a rozsáhlé operaci. Nemáte tušení, kam až sahá a jaké má důsledky, ale strašně jste nám to zkomplikoval.“ O’Neal si trochu tahal triko tím „nám“, ale Barnes ho nechal. „Myslím, upřímně…“ pokračoval.

„Držte už kurva hubu,“ řekl jsem. O’Neal začal brunátnět. „Mě zajímá jen jediný, a to je bezpečnost Sáry Woolfové. Všechno ostatní je jen jeden velkej vopruz.“

Barnes se znovu podíval z okénka.

„Jdi do háje,“ řekl.

Následovala pauza a O’Neal vypadal dotčeně. Posílali ho spát bez večeře, a přitom nic neprovedl.

„Já myslím, že bych…“

„Řekl jsem, vypadni,“ opakoval Barnes. „Já ti zavolám.“

Nikdo se nehýbal. Jen Mike se nahnul a otevřel O’Nealovi dveře. Nezbývalo mu než jít.

„Poroučím se,“ řekl jsem. „Bylo mi nevýslovnou ctí. Doufám, že si o mně budeš myslet jen to dobrý, až vytáhnou z řeky mou mrtvolu.“

O’Neal vzal aktovku, zabouchl dveře, a aniž se ohlédl, vydal se na Waterloo Bridge.

„Langu,“ řekl Barnes, „půjdeme se projít.“ Než jsem se zmohl na odpověď, byl venku z auta a kráčel po nábřeží. Podíval jsem se zpětným zrcátkem a viděl jsem, že mě Lucas sleduje.

„Pozoruhodný člověk,“ poznamenal jsem.

Lucas se otočil a díval se, jak se Barnes vzdaluje. Potom se znovu podíval do zrcátka.

„Buďte opatrný,“ řekl.

Zastavil jsem se s rukou na kličce dveří. Mike Lucas to myslel vážně. To bylo zřejmé.

„Opatrný na co?“

Mírně svěsil ramena a dal si ruku před ústa, aby mu nebylo vidět na rty, když mluvil.

„Já nevím,“ řekl. „Přísahám, že nevím. Ale lítá tu hovno ve vzduchu…“ Zmlkl, když se zezadu ozval zvuk, jako když se otvírají a zavírají dveře auta.

Dal jsem mu ruku na rameno.

„Děkuju,“ řekl jsem a vystoupil. Okolo auta se potulovalo několik Carlů a natahovali za mnou krky. O kus dál postával Barnes a zjevně čekal na mě, až se k němu přidám.

„Mám rád Londýn v noci,“ řekl, jakmile jsme srovnali krok.

„Já taky,“ přisvědčil jsem. „Řeka je krásná.“

„Hovno je krásný,“ řekl Barnes. „Mám rád Londýn v noci, protože je tma a nic není vidět.“

Rozesmál jsem se, ale najednou jsem ztichl, protože mi to došlo. Vypadal rozzlobeně a mě najednou napadlo, že umístění v Londýně může být trest za nějaký přestupek v minulosti a on si tu pěstuje ukřivdění a vybíjí si vztek na městě.

Přerušil mé rozjímání.

„Slyšel jsem od O’Neala, že máte takovou teorii,“ řekl. „Takovou vlastní domněnku, řekněme, na které trochu pracujete. Je to tak?“

„Jistě, ano,“ odpověděl jsem.

„Zasvětíte mě do ní, prosím?“

Protože jsem neměl žádný zvláštní důvod to neudělat, zopakoval jsem mu všechno, co jsem přednesl v klubu před O’Nealem, jen tu a tam jsem nějakou drobnost vynechal. Barnes poslouchal a nedával příliš najevo zájem, a když jsem domluvil, vzdychl si. Byl to takový ten dlouhý unavený povzdech ve stylu „Ježíši, co s váma mám dělat!“

„Abych to řekl bez obalu,“ dodal jsem, aby bylo jasno, jak se k tomu stavím, „myslím si, že jste nebezpečná a úplatná svinská sebranka. Z fleku bych vás postřílel, kdybych si nemyslel, že tím Sáře ještě víc uškodím.“ Ani tomu však příliš nevěnoval pozornost.

„Mmm hmm,“ řekl. „A to, co jste mi právě řekl…“

„Co je s tím?“

„Sepsal jste to, ne? A dal jste kopii svému právníkovi, své bance, své matce, královně, aby je otevřeli jen v případě vaší smrti, co? Všechny ty ptákoviny?“

„Samozřejmě. A taky tu máme televizi, víte?“

„No, to je zasraně sporná věc. Cigaretu?“ Vytáhl balíček marlborek a nabídl mi. Chvíli jsme kouřili a já jsem přemýšlel o tom, jak je zvláštní, že dva chlapi, kteří se z hloubi duše nesnášejí, můžou jen tím, že společně nasávají kus hořícího papíru, vytvořit docela obyvatelné společenství.

Barnes se zastavil a opřel se o zábradlí. Díval se na černou olejovitou hladinu Temže. Zůstal jsem pár metrů od něj, abych to s tím přátelstvím zase nepřeháněl.

„OK, Langu, tak takhle,“ řekl Barnes. „Řeknu to všechno najednou, protože vím, že nejste idiot. Jdete na to z jedný vody načisto.“ Odhodil cigaretu. „Děláte z komára velblouda. Nebudeme kolem toho dělat moc kraválu, přijdeme si na pár babek. No, na tom snad není nic špatnýho.“

Rozhodl jsem se, že na něj půjdu klidně. Kdyby to nefungovalo, zkusím ho hodit do řeky a nebudu se s ním mazat.

„Je na tom dost špatnýho,“ řekl jsem pomalu, „protože vy i já jsme byli vychovaný v demokratické zemi, kde se předpokládá, že vůle lidu má nějakou hodnotu. A myslím si, že právě vůle lidu je, aby vlády jen tak nemordovaly ani cizí, ani svoje občany jen proto, aby se někdo napakoval. Příští středu třeba lidi řeknou, že je to perfektní nápad. Ale zrovna teď se rozhodli tomu říkat slovem ‚špatný‘, když o něčem takovým mluví.“ Naposledy jsem zatáhl a zahodil jsem nedopalek do vody. Doletěl daleko.

„Napadají mě dvě věci, Langu, k vaší jinak krásné řeči,“ řekl Barnes po dlouhé odmlce. „Jednak ani jeden z nás nežije v demokracii. Jít jednou za čtyři roky k volbám není totéž, co demokracie. Ani náhodou. A za druhé, kdo tu mluvil o jakém pakování?“

„No jistě,“ plácl jsem se do čela, „já jsem si to neuvědomil. Vy všechny ty peníze z prodeje těch zbraní dáte na dětský fond. No vy jste opravdu dobrák od kosti. Alexander Woolf bude nadšený.“ Zvolna jsem opouštěl klidný přístup. „Ale musíte počkat, bude to chvilku trvat, oni mu zrovna seškrabujou vnitřnosti ze zdi v jednom baráku v City. Možná to jeho poděkování tolik nevyzní. Vy, pane Barnesi,“ zašel jsem tak daleko, že jsem zvedl prst, „byste kurva potřeboval prohlídnout hlavu.“

Odešel jsem směrem k řece. Dva Carlové s naslouchadly byli připraveni mi zastoupit cestu.

„Kam si vy myslíte, že to jde, Langu?“ Barnes se nepohnul, jen mluvil o něco hlasitěji. Zastavil jsem se. „Arabský chlapík se zastaví v San Martinu a koupí si padesát tanků M1 Abrams a půl tuctu F šestnáctek. Vypíše šek na půl miliardy dolarů. A kam si myslíte, že ty prachy jdou? Na účet Billa Clintona? Nějakýho zasranýho Davida Lettermana? Kam jdou?“

„No povídejte, poslouchám,“ řekl jsem.

„Řeknu vám to. I když to dávno víte. Jdou totiž obyčejným lidem. Dvě stě padesáti milionům Američanů.“

Rychle jsem začal počítat. Děleno deseti, krát dvě…

„Takže dostanou každý dva dolary, že jo? Bez výjimky – muži, ženy, děti?“ Významně jsem mlaskl. „Proč jen to zní jako nesmysl?“

„Tyhle peníze dají práci sto padesáti tisícům lidí,“ řekl Barnes. „A ti zase podporujou dalších tři sta tisíc lidí. A za těch půl miliardy dolarů si můžou koupit spoustu nafty, pšenice, nisanů micra. Ty jim prodá dalších půl milionu lidí a další půl milion jim bude mýt okna a kontrolovat pneumatiky. A dalších půl milionu pro ty zasraný auta postaví silnice, a to za chvíli máte dvě stě padesát milionů počestných demokratů, kteří potřebují, aby Amerika dělala to, co dělá dobře. Vyráběla zbraně.“

Díval jsem se na řeku, protože jsem z něj měl hlavu a žaludek jako na vodě. Přemýšlel jsem, kde začít.

„Takže kvůli těmhle počestným demokratům nějaká ta mrtvola nebude nic hroznýho. Tak jste to myslel?“

„Jo. A nenajdete jedinýho z těch počestných demokratů, který by nesouhlasil.“

„Myslím, že by Alexander Woolf nesouhlasil.“

„To je toho!“

Stále jsem se díval na řeku. Vypadala hustě a teple.

„Já to myslím vážně, Langu. Máte zasraně velký oči. Jeden člověk proti všem. Tak ho přehlasujou. To je demokracie. Ještě něco chcete vědět?“ Otočil jsem se k Barnesovi, takže jsme teď stáli proti sobě. Na jeho vrásčité tváři se odráželo světlo z tabule s programem divadla. „Ještě jsem se nedostal ke dvěma milionům amerických občanů. Víte, co budou letos dělat?“

Šel pomalu ke mně. Sebejistě.

„Stanou se právníky?“

„Umřou,“ řekl. Ta představa mu zjevně nijak nevadila. „Stářím, při dopravních nehodách, na leukémii, na infarkt, při rvačce v barech, vypadnou z okna – kdo ví, co se s nima kurva ještě stane? Dva miliony Američanů letos zemřou. Tak mi řekněte. Uroníte pro každýho z nich slzu?“

„Ne.“

„A proč sakra ne? Jaký je v tom rozdíl? Mrtvej je prostě mrtvej, Langu.“

„Ten rozdíl je v tom, že s jejich smrtí nemám já nic společnýho,“ řekl jsem.

„Vždyť jste byl voják, prokristapána!“ Teď jsme se stáli tváří v tvář a on křičel, jak si nejvíc troufl, aby nevytáhl lidi z postele. „Byl jste cvičený na zabíjení lidí pro dobro svých spoluobčanů. Nebo to chcete popřít?“ Chtěl jsem odpovědět, ale nepustil mě ke slovu. „Chcete to popřít nebo ne?“ Dech mu byl cítit tak divně sladce.

„Tohle není dobrá filozofie, Rusty. Opravdu není. Přečtěte si proboha někdy nějakou knížku.“

„Demokrati knížky nečtou, Langu. Lidi nečtou. Lidi na filozofii serou zvysoka. Jim jde o jediný – aby jim vláda dala takový platy, aby se dostávali výš a výš. Rok za rokem. A když se jim platy přestanou zvyšovat, tak si zvolí novou vládu. To chtějí lidi. Tohle, kamaráde, je demokracie.“

Zhluboka jsem se nadechl, protože to, co jsem se Russellovi Barnesovi chystal udělat, by mohlo mít za následek, že se hned tak nenadechnu.

Stále se na mě díval a sledoval, jak budu reagovat. Čekal, že projevím nějakou slabost. Tak jsem se otočil a odcházel jsem pryč. Carlové se vrhli za mnou, každý z jedné strany, ale já jsem šel dál, protože jsem věděl, že nic neudělají, dokud nedostanou pokyn od Barnese. Po pár krocích ho ale musel dát.

Carl po levé straně mě chytil za ruku, já jsem se mu však vykroutil. Otočil jsem mu zápěstí a přitlačil jsem, takže mě musel pustit. Druhý Carl mě chytil kolem krku a chvíli mě držel, dokud jsem mu nedupl na nárt a nekopl ho do slabin. Povolil a já jsem se ocitl mezi nimi a chtěl jsem jim ublížit tak, aby na to nikdy nezapomněli.

A potom najednou, jako by se bylo nic nestalo, začali couvat a rovnat si šaty a já jsem si uvědomil, že zase museli dostat nějaký pokyn od Barnese. Prošel mezi nimi až ke mně.

„Tak jak je vidět, vy na nás kálíte, Langu. Nemáte mě rád a mně to trhá srdce. Ale o to teď zrovna zase tolik nejde.“

Vyklepal si z krabičky další cigaretu a nenabídl mi.

„Jestli nám chcete dělat potíže, Langu,“ řekl a pomalu vydechl kouř nosem, „bylo by dobré vědět, co to bude stát.“

Podíval se přes rameno a kývl na někoho.

„Zabít,“ řekl.

Potom se na mě usmál.

No nazdar, řekl jsem si. Tohle bude asi veselé.

*

Jeli jsme asi hodinu po dálnici M4, odhadoval jsem, že směrem na Reading. Rád bych vám popsal všechny křižovatky a čísla silnic, kudy jsme jeli, ale většinu cesty jsem strávil na podlaze diplomata s obličejem zarytým v koberci, takže jsem měl poněkud omezený rozhled i přísun vzduchu. Koberec byl tmavě modrý a byl cítit citrónem, jestli vám to k něčemu je.

Posledních patnáct minut jelo auto pomaleji – buď byl velký provoz, nebo mlha nebo žirafy na silnici, kdoví.

Když jsme vjeli na štěrk, řekl jsem si, že už to bude. Kdybyste sbírali štěrk z většiny dálnic v Anglii, nenasbíráte ani kyblíček na pískoviště. Takže jsem usoudil, že už každou chvíli budu venku, a pěkně daleko od dopravního ruchu.

Nebyla to však jen tak nějaká zaprášená odbočka.

Jeli jsme dál a dál. A potom zase dál a dál. A potom, když už jsem myslel, že jsme zabočili za roh a sjíždíme na parkoviště, jsme jeli zase dál a dál.

Až jsme nakonec zastavili.

A potom jsme jeli zase dál a dál.

Už jsem si začínal myslet, že vůbec nikam nejedeme. Že prostě ten lincoln byl navržen s fantastickou přesností, aby se dal rozebrat na nejmenší součástky, jakmile uplyne záruční doba. Možná to, co jsem zrovna slyšel, nebyl štěrk odletující od kol, ale byly to odpadávající kousky karoserie.

A potom jsme konečně zastavili. Tentokrát už načisto. Poznal jsem to podle toho, že bota číslo šestačtyřicet, která mi ležela na krku, se začala pomalu zvedat a vystupovat z auta. Zvedl jsem hlavu a podíval se otevřenými dveřmi ven.

Stál tam velký dům. Opravdu velký dům. Bylo zřejmé, že na konci takovéhle příjezdové cesty to nebude tři plus jedna, ale i tak vypadal obrovský. Pozdní devatenácté století, ale napodobenina staršího stylu se spoustou francouzských sarapatiček rozhozených tu a tam. Tedy, ne rozhozených, samozřejmě, ale pečlivě spojených a vyspárovaných, obroubených a spojených na pokos, sešikmených a sražených pravděpodobně stejnými chlapíky, kteří dělali hrazení u dolní sněmovny.

Můj zubař mívá v čekárně stará čísla Našeho venkova, tak jsem měl hrubou představu, kolik takovéhle bydlení muselo stát. Čtyřicet místností a hodinu od Londýna. Nepředstavitelná sumička. Nepředstavitelně nepředstavitelná, řekl bych.

Začal jsem počítat, kolik je potřeba v takovémhle domě žárovek, když mě nějaký Carl chytil za límec a vytáhl mě z auta, jako bych byl golfová taška, ve které není moc holí.

TŘINÁCT

Každý chlap nad čtyřicet je mizera.

George Bernard Shaw

Odvedli mě do místnosti. Byla celá červená. Červené tapety, červené závěsy, červený koberec. Prý to byl obývák, ale moc obyvatelné to tam nebylo. Jistě, takováhle místnost by se obývat dala, ale zrovna tak by se tu mohly provádět opery, konat cyklistické závody, perfektně by se tu dalo házet talířem, a to všechno najednou, aniž byste museli pohnout nábytkem.

V takhle velké místnosti by mohlo i pršet.

Chvíli jsem postával ve dveřích a prohlížel si obrazy, spodky popelníků a tak, potom jsem se začal nudit a šel jsem se podívat naproti ke krbu. V polovině cesty jsem se musel zastavit a sednout si, protože už nejsem nejmladší, a když jsem to udělal, otevřely se další dveře a ozvalo se jakési šuškání mezi Carlem a majordomem v šedých pruhovaných kalhotách a černé vestě.

Oba se chvílemi dívali mým směrem a potom Carl pokýval hlavou a odešel.

Majordomus vyrazil ke mně a ze vzdálenosti dvou metrů zavolal: „Dáte si něco k pití, pane Langu?“

Nemusel jsem se moc dlouho rozmýšlet.

„Skotskou, prosím,“ zavolal jsem na něho.

Já ho naučím.

Po sto metrech se zastavil u stolku a vytáhl malou stříbrnou krabičku, aniž se do ní podíval, jestli v ní vůbec něco je, vytáhl cigaretu, zapálil si ji a šel dál.

Když byl blíž, všiml jsem si, že mu je přes padesát a vypadá dobře a že má takový zvláštní lesk ve tváři. Ve světle lustrů a svícnů mu po čele tančily odlesky, jako by se třpytil. Ale nebyl to pot ani mastnota, byl to prostě jen takový lesk.

Zbývalo mu ještě dobrých deset metrů, ale už se usmíval a natahoval ruku, takže než jsem si to stačil uvědomit, stál jsem a vítal jsem se s ním jako s dávným přítelem.

Měl horkou suchou dlaň a sevřel mě za loket a usadil zpátky na pohovku. Vklouzl těsně vedle mě, až jsme se skoro dotýkali koleny. Jestli vždycky sedí takhle blízko návštěvy, nechápu, k čemu je dobrý ten monumentální interiér.

„Zabít,“ řekl.

Nastala odmlka. Asi pochopíte, proč.

„Prosím?“ zeptal jsem se.

„Naimh Zabeeth,“ řekl a trpělivě čekal, než jsem si v hlavě srovnal tu zvukovou shodu. „Těší mě. Moc mě těší.“

Mluvil tiše s dikcí vzdělance. Působil dojmem, že by stejně dobře dokázal mluvit deseti jinými jazyky. Oklepl popel z cigarety přibližně směrem k popelníku a potom se ke mně naklonil.

„Russell mi o vás říkal. A musím říct, že jsem se na vás těšil.“

Takhle zblízka jsem o Zabeethovi mohl říci dvě věci: nebyl majordomus a ten lesk na něm, to byly peníze.

Ne že by ho způsobily peníze nebo že by si ho koupil za peníze. To prostě byly peníze. Peníze, které jedl, nosil na sobě, řídil, dýchal – v takových množstvích a tak dlouho, že se mu začaly vylučovat póry v obličeji. Asi si budete myslet, že to není možné, ale peníze ho udělaly hezčím.

Smál se.

„Opravdu mě těší. Ano. Víte, Russell je důležitá osoba. Moc důležitá, opravdu. Ale někdy mám pocit, že mu dělá dobře, když se nechá trochu potrápit. Mohl byste snad dokonce říct, že má tendenci být arogantní. A vy, pane Langu, myslím, jste přesně partner pro něj.“

Tmavé oči. Neskutečně tmavé oči. S tmavými okraji víček, které vypadaly jako nalíčené, jenže nebyly.

„Já myslím, že vy,“ řekl Zabeeth a stále se usmíval, „vy dokážete potrápit. Možná právě proto vás Pánbůh poslal sem mezi nás, pane Langu. Ne?“

Taky jsem se zasmál. Nechápu, proč, sakra, když jsem neměl čemu. Ale chechtal jsem se tam jako opilej idiot.

Kdesi se otevřely dveře a najednou se mezi námi objevil podnos s whisky. Přinesla ho služebná celá v černém. Vzali jsme si každý skleničku a služebná počkala, až se Zabeeth nalije sodovkou. Já jsem v ní sotva smočil ret. Odešla, aniž hnula brvou nebo řekla slovo.

Nasál jsem velký doušek skotské a připadal jsem si opilý, ještě než jsem ho stačil spolknout.

„Vy jste obchodník se zbraněmi,“ řekl jsem.

Ani nevím, jakou reakci jsem čekal, ale čekal jsem aspoň něco. Že sebou trhne, že se začervená, rozzlobí, nebo že mě zastřelí – nehodící se škrtněte – ale on neudělal nic. Ani se nezastavil. Choval se, jako by léta věděl, co řeknu.

„Ano, jsem, pane Langu. Za své hříchy.“

Jejda, řekl jsem si, rozkošný vtípek. Jsem obchodník se zbraněmi za své hříchy. To bylo skoro tak oslnivé jako jeho peníze.

Skromně sklopil oči.

„Kupuju a prodávám zbraně, ano,“ řekl. „A musím říct, že úspěšně. Vy se mnou samozřejmě nebudete souhlasit podobně jako mnozí vaši krajané, což je pro mě daň za mou profesi. Prostě to musím unést.“

Mám pocit, že si ze mě dělal legraci, ale znělo to, jako by mluvil vážně. Znělo to opravdu tak, jako by ho trápilo, že s ním nesouhlasím.

„Přemýšlel jsem o svém životě a chování – s pomocí přátel, kteří jsou věřící. A věřím, že to před Bohem zodpovím. Vlastně – pokud můžu předvídat vaše otázky – věřím, že to zodpovím jedině před Bohem. Takže můžeme pokračovat?“ Opět se usmál. Přívětivě a mile omluvně. Jednal se mnou jako člověk zvyklý jednat s lidmi jako já – jako by byl zdvořilá filmová hvězda a já jsem ho požádal o autogram v prekérní situaci.

*

„Hezkej nábytek,“ řekl jsem.

Zahájili jsme turné po místnosti. Protáhnout si nohy, provětrat plíce a strávit tu vydatnou hostinu, která se ovšem nekonala. K dokonalosti už chyběli jedině psi, kteří by se nám motali kolem kotníků, a branka, o kterou bychom se opřeli. Bohužel jsme je neměli, tak jsem se snažil vystačit si s nábytkem.

„To je Boulle,“ řekl Zabeeth a ukazoval na masivní dřevěnou skříň za mým loktem. Přikývl jsem stejně, jako přikyvuju, když mi lidi říkají názvy květin, a zdvořile jsem sklonil hlavu a obdivoval složité mosazné intarzie.

„Vezmou plátek dýhy a plátek mosazi, sklíží je a potom z nich vyřezávají ten motiv. Tamhleta,“ ukázal na podobnou skříň, „je contre Boulle. Vidíte? Přesný negativ. Nechybí tu ani puntík.“

Zamyšleně jsem přikyvoval a díval se střídavě na obě skříně a snažil jsem si představit, kolik motorek bych už musel mít doma, abych začal utrácet peníze za tyhle věci.

Zabeeth měl evidentně exkurze už dost a zamířil zpátky k pohovce. Z toho, jak šel, jsem vyrozuměl, že v pokladnici legrácek už jsme sáhli na dno.

„Dva obrácené obrazy téhož předmětu, pane Langu,“ řekl a sáhl po další cigaretě. „Mohli bychom říct, kdyby se vám to líbilo, že tyhle dvě skříně tak trochu připomínají náš malý problém.“

„To mohli, jistě.“ Čekal jsem, ale zřejmě nehodlal pokračovat. „Ovšem nejdřív bych asi potřeboval vědět, co konkrétně máte na mysli.“

Otočil se ke mně. Stále měl ten lesk v obličeji a výraz dobrého vychování. Ale přátelskost se pomalu vytrácela, marně prskala na roštu a nikoho nehřála.

„Konkrétně mám na mysli, pane Langu, Magisterská studia, to je zřejmé.“ Tvářil se překvapeně.

„To je zřejmé,“ řekl jsem.

*

„Mám spojení,“ řekl Zabeeth, „s určitou skupinou lidí.“

Stál teď naproti mně a ruce měl doširoka roztažené v gestu „vítejte na palubě mých názorů“, které dnes tak rádi používají politici. Já jsem si sedl na pohovku. Jinak se nic nezměnilo, jen někdo někde smažil rybí prsty. Ten pach nějak s touhle místností neladil.

„Tihle lidé,“ pokračoval, „jsou většinou mí přátelé. Obchoduju s nimi spoustu let. Jsou to lidi, kteří mi důvěřují, kteří na mě spoléhají. Rozumíte?“

Samozřejmě se mě neptal, jestli mu rozumím. Chtěl jen vědět, jestli slova jako důvěra a spolehlivost mají tam, kde já žiju, ještě dnes nějaký význam. Přikyvoval jsem, jako že ano, že bych je v nejhorším případě uměl i napsat.

„A z přátelství k těmhle lidem jsem na sebe vzal riziko. Což obvykle nedělávám.“ Tohle byl, myslím, vtip, a tak jsem se zasmál a myslím, že ho to uspokojilo. „Osobně jsem garantoval prodej spousty zboží.“ Odmlčel se a podíval se na mě a čekal na odezvu. „Předpokládám, že jste obeznámen s podstatou tohoto obchodu.“

„Vrtulníky,“ řekl jsem. Nemělo cenu zrovna na tomhle jevišti hrát hlupáka.

„Vrtulníky, přesně tak,“ řekl Zabeeth. „Musím vám říct, že tahle věc nesedí ani mně, ale bylo mi řečeno, že některé funkce plní naprosto skvěle.“ Začínal na mě hrát trochu podivína – když mluví o vlastní nevoli k těm vulgárním zamaštěným strojům, které mu zaplatily tenhle dům a nepochybně ještě tucet dalších – a tak jsem se rozhodl, že to vezmu zase trochu bez obalu. Jménem obyčejných lidí.

„To určitě plní,“ řekl jsem. „Ty, co prodáváte, by během půl minuty zničily průměrně velkou vesnici. Samozřejmě včetně obyvatelstva.“

Na chvilku zavřel oči, jako by ho pomyšlení na něco takového bolelo, což nemůžu vyloučit. Ale jestli ano, tak ne na dlouho.

„Jak už jsem řekl, pane Langu, necítím nejmenší povinnost se vám z něčeho zodpovídat. Účel, k němuž toto zboží bude sloužit, mě nezajímá. Mně jde v zájmu mých přátel i v mém vlastním o to, aby si zboží našlo zákazníka.“ Tleskl a sepjal ruce a čekal. Jako by celá ta věc byl můj problém.

„Tak inzerujte,“ řekl jsem po chvíli. „Na zadních stránkách časopisu Žena a život.“

„Hm,“ řekl. Jako bych byl idiot. „Vy nejste obchodník, pane Langu.“ Pokrčil jsem rameny.

„Já ano, víte,“ pokračoval. „Takže si myslím, že byste mi měl věřit, že znám svůj trh.“ Patrně dostal nápad. „Nakonec, já bych vás taky nepoučoval…“ A teď si uvědomil, že je v koncích, protože v mém curriculu vitae není žádná zmínka o něčem, co bych uměl nejlépe.

„O motorkách?“ nabídl jsem galantně pomoc.

Usmál se.

„Jak říkáte.“ Sedl si na pohovku. Tentokrát o kus dál. „Tenhle výrobek vyžaduje poněkud zasvěcenější přístup, řekl bych, než nabízejí stránky časopisů pro paní a dívky. Když vyrobíte novou pastičku na myši, tak ji prodáváte jako pastičku na myši. Když ale na druhé straně,“ zvedl ruku na druhé straně, abych viděl, která ta druhá strana je, „se snažíte prodat past na hada, tak musíte nejdřív ukázat, jak jsou hadi nebezpeční. Rozumíte? A potom, až mnohem, mnohem později, vyjdete na trh s výrobkem. Chápete tu logiku?“ Trpělivě se usmál.

„Takže,“ řekl jsem, „vy budete sponzorovat teroristickou akci a necháte tu hračičku, aby se objevila ve večerních zprávách. To už všechno vím.“ Podíval jsem se na hodinky a snažil se vzbuzovat dojem, jako bych měl za deset minut další schůzku s jiným obchodníkem se zbraněmi. Ale Zabeeth nebyl člověk, který by se nechal popohánět nebo zdržovat.

„Ano, v podstatě přesně tohle mám v úmyslu udělat,“ řekl.

„A já s tím mám společného co? Myslím jako, že když jste mi to teď vysvětlil, co mám s tou informací dělat? Zapsat si ji do diáře? Složit o tom písničku? Nebo co?“

Zabeeth se na mě chvíli díval a potom se zhluboka nadechl a pomalu pečlivě vydechoval nosem, jako by mi dával školení, jak se správně dýchá.

„Vy, pane Langu, pro nás tu teroristickou akci provedete.“

*

Pauza. Dlouhá. Závrať. Stěny té velké místnosti se začaly nahýbat dovnitř a potom zase ven a já jsem si připadal pořád menší a titěrnější…

„Aha,“ řekl jsem.

Další pauza. Ty ryby byly najednou víc cítit.

„Mám čirou náhodou možnost do toho nějak mluvit?“ zachroptěl jsem. Z nějakého důvodu se mi svíral krk. „Myslím jako, kdybych třeba řekl ‚polibte mi prdel všichni, co tu jste‘, co bych za to mohl při dnešních cenách čekat?“

Teď byla řada na Zabeethovi, aby se podíval na hodinky. Najednou vypadal znuděně a už se neusmíval.

„Tahle možnost, pane Langu, vám nestojí za ten čas, abyste o ní vůbec přemýšlel.“

Cítil jsem chladný vzduch na krku, otočil jsem se a viděl jsem ve dveřích Barnese a Lucase. Barnes vypadal spokojeně. Lucas ne. Zabeeth kývl a oba muži vešli do pokoje a postavili se z obou stran vedle pohovky. Čelem ke mně. Zabeeth natáhl ruku před Lucase dlaní nahoru. Ani se na něho nepodíval.

Lucas rozepnul vestu a vytáhl revolver. Myslím, že to byl Steyr. Devítka. Ne že by na tom záleželo. Položil zbraň Zabeethovi do ruky a potom se otočil ke mně. Oči měl dokořán a viděl jsem mu na nich nějaké sdělení, které jsem neuměl rozluštit.

„Pane Langu,“ řekl Zabeeth. „Máte ve svých rukou bezpečnost dvou lidí. Jednak svou vlastní, samozřejmě, a jednak slečny Woolfové. Nevím, jakou cenu má pro vás vaše vlastní bezpečnost, ale bylo by od vás galantní, kdybyste vzal v úvahu její. Doporučoval bych zvážit ji velmi zevrubně.“ Najednou se usmál, jako kdybychom už měli to nejhorší za sebou. „Ale samozřejmě nepředpokládám, že byste dělal něco, k čemu byste neměl dobrý důvod.“

Mezi řečí natáhl kohoutek. Zvedl bradu ke mně a zbraň držel volně v ruce. Dlaně jsem měl mokré od potu a krk sevřený. Čekal jsem. Protože nic víc jsem dělat nemohl.

Zabeeth o mně chvíli přemýšlel. Potom natáhl ruku, stiskl spoušť zbraně u Lucasova krku a dvakrát vypálil.

Stalo se to hrozně rychle a hrozně nečekaně a bylo to natolik absurdní, že se mi v první chvíli chtělo smát. Stojí tady tři chlapi a najednou bum a jsou tu dva. To bylo prostě směšné.

Uvědomil jsem si, že jsem se připočural. Ne moc. Ale dost.

Mrkl jsem a všiml jsem si, že Zabeeth podal pistoli Barnesovi a ten za mými zády něco ukazoval ke dveřím.

„Proč to udělal? Proč se dělají takový hrozný věci?“

Měl to být můj hlas, ale nebyl. Byl to Zabeethův. Tichý a klidný, absolutně vyrovnaný „To byla hrozná věc, pane Langu,“ řekl. „Hrozná. Hrozná, protože neměla žádný důvod. A my bychom vždycky měli pro každou smrt nějaký důvod mít. Nemyslíte?“

Podíval jsem se mu do obličeje, ale nemohl jsem se na něj soustředit. Míhal se mi před očima stejně jako jeho hlas, který jsem měl najednou těsně u ucha a najednou na míle daleko.

„No dobře, tak řekněme, že i když on neměl důvod zemřít, tak já jsem měl důvod ho zastřelit. Tak je to lepší. Já jsem ho zastřelil, pane Langu, abych vám ukázal jednu věc. Jedinou.“ odmlčel se. „Abych vám ukázal, že to jde.“

Podíval se na Lucasovo tělo a já s ním.

Byl to ošklivý pohled. Hlaveň byla tak blízko těla, že výstřel roztrhal tkáň a nechal po sobě obrovskou zčernale zející ránu. Nevydržel jsem se na to dívat dlouho.

„Rozumíte, co vám říkám?“

Nakláněl se ke mně a hlavu měl na stranu.

„Tenhle člověk,“ řekl Zabeeth, „byl akreditovaný americký diplomat, zaměstnanec amerického vyslanectví. Jsem si jistý, že měl spoustu přátel, ženu a možná i děti. Takže není dost dobře možné, aby takový člověk jen tak zmizel, ne?“

Kolem nás začali chodit muži a odklízet Lucasovo tělo. Donutil jsem se Zabeetha poslouchat.

„Chtěl bych, abyste viděl pravdu, pane Langu. A pravda je, že když chcete, aby někdo zmizel, tak prostě zmizí. Zastřelím člověka tady ve vlastním domě, nechám ho vykrvácet na vlastní koberec, protože si to tak přeju. A nikdo mi v tom nezabrání. Ani policie, ani tajná služba, ani Lucasovi přátelé. A rozhodně ne vy. Slyšíte?“

Znova jsem se na něj podíval a viděl jsem jeho obličej jasněji. Ty tmavé oči. Ten lesk. Narovnal si kravatu.

„Pane Langu,“ řekl, „dal jsem vám dostatečný důvod přemýšlet o bezpečnosti slečny Woolfové?“

Přikývl jsem.

*

Odvezli mě na podlaze diplomatu zpátky do Londýna a vyhodili mě někde jižně od Temže.

Šel jsem přes Waterloo Bridge a po Strandu a co chvíli jsem se jen tak bezdůvodně zastavil, občas jsem hodil minci osmnáctiletému žebrákovi a přál jsem si, aby tenhle kousek skutečnosti byl jen sen – mnohem víc, než jsem si kdy přál, aby se nějaký sen stal skutečností.

Mike Lucas mi říkal, abych byl opatrný. Riskoval. Já jsem ho neznal a nežádal jsem ho, aby riskoval kvůli mně, a on to přesto udělal, protože to byl profesionál, neměl rád místa, kam ho jeho práce zavedla, a nechtěl, abych se tam nechal zavést taky.

Bum.

A zpátky už to nejde. A svět se nezastaví.

*

Litoval jsem sám sebe. Litoval jsem Mika Lucase, žebráky, ale nejvíc ze všeho sebe a toho jsem musel nechat. Vyrazil jsem domů.

Už jsem si nemusel dělat hlavu s tím, co doma najdu, protože ti lidi, co mi poslední týden dýchali na záda, mi teď dýchají do tváře. Jediná dobrá věc, která z toho všeho vzešla, je, že můžu jít klidně spát do své postele. A tak jsem se pomalu vydal směrem na Bayswater a cestou jsem se snažil přijít na vtipnou stránku toho všeho.

Nebylo to jednoduché a pořád nevím, jestli se mi to povedlo, ale prostě to dělám vždycky, když to vypadá bledě. Protože co to znamená, říct, že něco vypadá bledě? Ve srovnání s čím? Můžete říct, ve srovnání s tím, jak to vypadalo dřív, před pár hodinami nebo před pár roky. Ale to nedává smysl. Když se řítí proti zdi dvě auta bez brzd a jedno do ní narazí o chvilku dřív než to druhé, nemůžete strávit tu chvilku přemýšlením o tom, oč je na tom to druhé auto lépe.

Smrt a katastrofy na nás číhají na každém kroku a snaží se nás dostat. Většinou minou. Člověk ujede spoustu kilometrů na dálnici, aniž by mu explodovala přední duše. Projde mu tělem spousta virů a neonemocní. Spousta pian spadne minutu po tom, co člověk prošel okolo. Nebo měsíc, to je jedno.

Takže pokud nepadáme na kolena a nevzdáváme díky pokaždé, když nás nějaká katastrofa mine, nemá taky smysl naříkat, když přijde. Na nás nebo na kohokoliv jiného. Protože to nelze srovnávat.

A vůbec, třeba jsme všichni mrtví, nebo ještě nenarození, a to všechno je opravdu jen sen.

*

Vidíte. Třeba je tohle ta vtipná stránka věci.

ČTRNÁCT

Tak svobody duch dávno kles, jen divým skřekem nyje, když hněvem srdce pukne kdes, tu cítíš – pokud žije!

Thomas Moore

V naší ulici byly zaparkované dvě věci, které jsem tam nečekal, když jsem se vrátil. Jednak to byla moje motorka, samý šrám a modřina, ale celkem držela tvar. A jednak jasně červený Griffith TVR.

Za volantem spala Ronnie přikrytá až k nosu kabátem. Otevřel jsem protější dveře a vklouzl k ní. Zvedla hlavu a mžourala na mě.

„Brej večír,“ řekl jsem.

„Nazdar.“ Párkrát mrkla a podívala se ven na ulici. „Proboha, kolik je hodin? Jsem zmrzlá jako drozd.“

„Tři čtvrtě na jednu. Půjdeš nahoru?“

Přemýšlela.

„Jsi hodnej, Thomasi.“

„Já?“ řekl jsem. „To je trochu relativní, ne?“ Znovu jsem otevřel dveře.

„Jak to?“

„No, přijde na to, jestli jsi sem přijela, nebo jestli jsem přestavěl naši ulici kolem tvého auta.“

Znovu přemýšlela.

„Království za kafe.“

*

Seděli jsme v kuchyni a moc jsme nemluvili, jen jsme upíjeli čaj a kouřili. Ronnie byla myšlenkami někde jinde a laickým pohledem jsem usoudil, že nedávno plakala. Buď, anebo zkoušela karnevalové líčení. Nabídl jsem jí trochu skotské, ale neměla zájem, tak jsem dopil poslední čtyři kapky v láhvi a snažil se je vychutnat. Pokoušel jsem se myslet na ni a pustit Lucase, Barnese a Zabeetha z hlavy, protože byla rozrušená a byla se mnou. Oni ne.

„Thomasi, můžu se tě na něco zeptat?“

„Jasně.“

„Jsi teplej?“

Jo, opravdu. To byla rána z čistýho nebe. Člověk by čekal, že se budeme bavit o filmech, o divadle a o závodech na lyžích. A tak.

„Ne, Ronnie, nejsem,“ řekl jsem. „A ty?“

„Ne.“

Dívala se do hrnku. Ale čaj byl z pytlíku, takže neměla z čeho číst.

„Kde je ten… jak se jmenuje?“ zeptal jsem se a zapálil jsem si cigaretu.

„Filip. Spí. Nebo je někde venku. Nevím. A je mi to jedno, abych byla upřímná.“

„No tak, Ronnie, já myslím, že to říkáš jen tak.“

„Ne, opravdu. Seru na něj.“

Vždycky mi připadá vzrušující, když žena s dobrými mravy mluví sprostě.

„Vy jste se pohádali,“ řekl jsem.

„Rozešli jsme se.“

„Pohádali jste se, Ronnie.“

„Můžu se s tebou dnes vyspat?“ zeptala se.

Zamrkal jsem. A potom, abych se ujistil, že jsem si to nevymyslel, jsem zamrkal znova.

„Ty se mnou chceš spát?“ zeptal jsem se.

„Jo.“

„Nemyslíš tím jako spát ve stejnou dobu jako já, myslíš ve stejné posteli.“

„Prosím.“

„Ronnie…“

„Zůstanu oblečená, jestli chceš, Thomasi, ale už nechci prosit podruhý. Víš, co to je pro ženský ego?“

„A víš, co je to pro mužský?“

„Ale nech toho.“ Schovala obličej v hrnku. „Teď jsem se urazila.“

„Ha,“ řekl jsem. „Funguje to.“

Nakonec jsme vstali a šli jsme spát.

*

Zůstala oblečená. To se stává. Já taky. To se taky stává. Leželi jsme vedle sebe a chvíli jsme se dívali do stropu. Když jsem usoudil, že ta chvíle už byla moc dlouhá, vzal jsem ji za ruku. Byla teplá a suchá a příjemná na dotek.

„Na co myslíš?“

Abych se přiznal, už si nepamatuju, kdo z nás to řekl první. Oba jsme to řekli do rána asi padesátkrát.

„Na nic.“

To jsme oba taky řekli mockrát.

Stručně řečeno, Ronnie byla nešťastná. Nemůžu říct, že by na mě zrovna vychrlila svůj životní příběh. Podávala mi ho po kouskách s dlouhými odmlkami, jako by byl z knižního výprodeje. Než však přišel slavíka vystřídat skřivan, něco jsem se přece jenom dověděl.

Byla prostřední ze sourozenců, na což by jistě mnoho lidí reagovalo „aha, tak tady to máte“, ale já jsem taky a nikdy mi to žádné problémy nedělalo. Její otec pracoval v centru Londýna a odíral kůži z chudých a oba bratři, jeden mladší, druhý starší, se zřejmě vydali v jeho šlépějích. Maminka byla vášnivá rybářka, a když bylo Ronnie tak kolem patnácti, trávila šest měsíců v roce na širém moři, zatímco otec střídal milenky. Ronnie neřekla, kde.

„Na co myslíš?“ Tentokrát ona.

„Na nic.“ Já.

„No tak.“

„Já nevím. Jen… jen tak.“

Pohladil jsem ji po ruce.

„Na Sáru?“

Nějak jsem tušil, že se zeptá. I když jsem se držel a na Filipa už jsem se nezeptal, nebyla ochotná na hru přistoupit.

„Mimo jiné. Tak na lidi vůbec.“ Stiskl jsem jí ruku. „Já ji skoro neznám.“

„Líbíš se jí.“

Neubránil jsem se smíchu.

„To je hodně nepravděpodobné. Když jsme se viděli poprvé, myslela si, že chci zabít jejího otce, a když jsme se viděli naposled, snažila se mě celou dobu usvědčit ze zbabělosti tváří v tvář nepříteli.“

Nepokládal jsem za rozumné zmiňovat se v tuto chvíli o líbání.

„Jakému nepříteli?“ zeptala se Ronnie.

„To je na dlouhý vysvětlování.“

„Máš hezký hlas.“

Otočil jsem hlavu na polštáři a podíval se na ni.

„Ronnie, když v tyhle zemi někdo řekne, že je něco na dlouhý vysvětlování, tak to je slušně řečeno, že ti to vysvětlovat nebude.“

*

Probudil jsem se. Což nabízelo eventualitu, že jsem i usnul. Netuším ale, kdy. Jediné, co mě v první chvíli napadlo, bylo, že hoří.

Vyskočil jsem z postele, utíkal do kuchyně a našel Ronnie, jak na pánvi připaluje nějakou slaninu. Kouř ze sporáku se vlnil ve slunečních paprscích, které sem dopadaly oknem, a někde poblíž něco brblalo Radio 4. Vzala si mou jedinou čistou košili, což mě trochu naštvalo, protože jsem si ji schovával na lepší, třeba až bude mít vnuk jednadvacáté narozeniny. Ale slušela jí, tak jsem to přešel.

„Jak máš rád slaninu?“

„Křupavou,“ lhal jsem a díval jsem se jí přes rameno. Nic jiného jsem říct nemohl.

„Můžeš udělat kafe, jestli chceš,“ řekla a vrátila se ke sporáku.

„Kafe. Dobře.“ Začal jsem otevírat sklenici instantní kávy, ale Ronnie mlaskla a kývla směrem ke kredenci, kterou v noci navštívila nakupovací víla a nechala v ní přehršel dobrot.

Otevřel jsem lednici a spatřil nový život. Vajíčka, sýr, jogurt, steaky, mléko, máslo, dvě láhve bílého vína. Věci, jaké jsem ve své lednici neměl za šestatřicet let svého života. Naplnil jsem konvici a zapnul ji.

„Za tohle všechno ti musím zaplatit,“ řekl jsem.

„Ale nech toho.“ Pokusila se jednou rukou rozbít vejce o okraj pánve a udělala z něho psí žrádlo. A já nemám psa.

„Nemáš být náhodou v galerii?“ zeptal jsem se, když jsem dával lžičkou do konvice na kávu snídaňovou směs Melford. Bylo to všechno takové divné.

„Volala jsem tam. Řekla jsem Terrymu, že mi nejede auto. Brzdy. Takže nevím, kdy se tam dostanu.“ Chvíli jsem o tom přemýšlel.

„Ale kdyby ti nefungovaly brzdy, tak by ses tam naopak dostala dost rychle, ne?“

Zasmála se a položila přede mě talíř černo-žluto-bílé hmoty. Vypadalo to nepopsatelně a chutnalo to báječně.

*

„Děkuju, Thomasi.“

Šli jsme Hyde Parkem, celkem bezcílně, a chvílemi jsme se drželi za ruce. A potom jsme se vždycky zase pustili, jako by na držení za ruce bylo něco špatného. Vysvitlo sluníčko a Londýn vypadal nádherně.

„Děkuju za co?“

Ronnie se podívala na zem a kopla do něčeho, co tam nejspíš nebylo.

„Za to, že jsi mě včera v noci nenutil k milování.“

„Nemáš zač.“

Opravdu jsem neměl představu, co čeká, že odpovím, a jestli je tohle začátek hovoru, nebo konec. „Děkuju za poděkování,“ dodal jsem, čímž jsem z toho udělal spíš ten konec.

„Ale nech toho.“

„Ne, opravdu,“ řekl jsem. „Já si toho považuju. Denně nenutím k milování miliony žen a žádná nic neřekne. Takže to je příjemná změna.“

Chvíli jsme se procházeli. Vrhnul se k nám holub a na poslední chvíli před námi uhnul, jako by si najednou uvědomil, že jsme někdo jiný, než si myslel. Po Rotten Row klusal pár koní s muži v tvídových vestách na hřbetě. Asi královská jízda. Koně vypadali docela inteligentně.

„Máš někoho, Thomasi?“ zeptala se Ronnie. „Zrovna teď?“

„Máš na mysli ženy, předpokládám.“

„Přesně tak. Spíš s nějakou?“

„A spaním myslíš…?“

„Odpovězte okamžitě, nebo zavolám policii.“ Usmívala se. Na mě. Já jsem ji rozesmál a to byl dobrý pocit.

„Ne, Ronnie, momentálně s žádnou ženou nespím.“

„S mužem?“

„Ani s mužem. Ani se zvířetem. Ani s žádným jehličnatým stromem.“

„A proč ne, jestli se můžu zeptat? I jestli nemůžu.“

Povzdechl jsem si. Sám jsem na tuhle otázku neuměl odpovědět, ale kdybych to řekl, stejně nebude spokojená. Začal jsem mluvit, aniž jsem měl nějakou jasnou představu, co z toho vzejde.

„Protože sex přináší víc problémů než štěstí,“ řekl jsem. „Protože ženy a muži chtějí rozdílné věci a jeden z nich je vždycky na konci zklamaný. Protože mě o to nikdo nežádá a já žádám hrozně nerad. Protože v tom nejsem dobrý. Protože jsem zvyklý vystačit si sám. Protože už mě žádný další důvod nenapadá.“ Chtěl jsem se nadechnout.

„Tak jo,“ řekla Ronnie. Otočila se a poodešla, aby mi dobře viděla do tváře. „A který z nich je ten pravý?“

„Za bé,“ řekl jsem po chvilce přemýšlení. „Muži a ženy chtějí rozdílné věci. Muži chtějí mít sex s nějakou ženou. A potom chtějí mít sex s jinou ženou. A potom zase s jinou. Dají si cornflaky a chvilku se prospí a potom chtějí spát s jinou a zase s jinou a tak dále až do smrti. Ženy,“ napadlo mě, že tady musím pečlivěji volit slova, když popisuju pohlaví, ke kterému nepatřím, „chtějí vztah. Třeba ho nedostanou, nebo se vyspí se spoustou mužů, než ho dostanou, ale jde jim především o něj. To je jejich meta. Muži žádné mety nemají. Přirozené. Tak si musí nějaké vymyslet a ty pak třeba rozestaví po hřišti. A vynaleznou baseball. Nebo zápasy. Nebo se snaží zbohatnout nebo vyvolat válku nebo přijdou se spoustou blbostí, aby si vynahradili to, že nemají cíl.“

„Děláš si kozy,“ řekla Ronnie.

„To je samozřejmě druhý velký rozdíl.“

„Myslíš si, že bych s tebou chtěla mít vztah?“

Úskočná otázka. Smeč.

„Já nevím, Ronnie. Netroufám si odhadovat, co od života chceš.“

„Zase kecáš. Dej se dohromady, Thomasi.“

„S tebou?“

Ronnie se zastavila. A potom se usmála.

„Nejspíš.“

Našli jsme telefonní budku a Ronnie zavolala do galerie. Řekla, že je úplně zničená z té opravy auta a že by si potřebovala odpočinout. Potom jsme nasedli do auta a odjeli jsme na oběd.

Věděl jsem, že nakonec budu muset Ronnie říct něco o tom, co se stalo a co si myslím, že se ještě stane. Asi u toho budu muset trochu lhát – kvůli sobě i kvůli ní – a taky se budu muset zmínit o Sáře. Proto jsem to tak dlouho odkládal.

Měl jsem Ronnie rád. Možná kdyby byla dámou v nesnázích zavřenou v černé věži na černé hoře, byl bych se do ní zamiloval. Ale nebyla. Seděla naproti mně, povídala a objednávala si roketový salát a rybu a v hale za námi fidlal smyčcový kvartet v rakouských národních krojích nějakého Mozarta.

Opatrně jsem se rozhlédl po místnosti a hledal, kde mám nohsledy. Uvědomoval jsem si, že už jich je možná víc než jedna parta. Nikde kolem ale nebyli žádní evidentní kandidáti, pokud CIA nenajímá sedmdesátileté vdovy s obličejem napadaným něčím, co vypadá jako kypřící prášek do pečiva.

Každopádně jsem měl větší strach z toho, že mě někdo sleduje, než že mě odposlouchává. Restauraci jsme si vybrali náhodou, takže neměli šanci nainstalovat tam odposlouchávací zařízení. Seděl jsem zády do místnosti, takže ani příruční směrové mikrofony nemohly nic moc zachytit. Nalil jsem každému velkou sklenici vynikajícího Pouilly-Fuissé, které Ronnie vybrala, a začal jsem povídat.

Začal jsem tím, že Sářin otec je mrtvý a že jsem viděl, když ho zabili. Chtěl jsem mít to nejhorší za sebou nejdřív. Hodím ji do jámy a potom ji budu pomalu vytahovat a nechám jí čas, aby se taky vyhrabávala sama. Nechtěl jsem taky, aby si myslela, že se bojím, protože to by nám ani jednomu nepomohlo.

Vzala to dobře. Lépe než rybu na talíři. Ta zůstala nedotčená a tvářila se dotčeně, ještě když ji číšník odnášel.

Když jsem dojedl, smyčcový kvartet pustil Mozarta k vodě a začal hrát hudbu ze Supermana a láhev vína byla ve kbelíku vzhůru nohama. Ronnie se dívala na ubrus a mračila se. Věděl jsem, že by nejradši šla a někomu zavolala nebo do něčeho praštila nebo křičela na ulici, že svět je hrozné místo a jak můžou lidi jen tak sedět a jíst a nakupovat a smát se, jako by se nechumelilo. To jsem totiž přesně chtěl udělat já od chvíle, kdy jsem viděl, jak Alexandera Woolfa rozmetal po místnosti nějaký idiot s pistolí. Nakonec promluvila, ale hlas se jí třásl vzteky.

„Takže ty půjdeš a uděláš to, jo? Uděláš, co po tobě chtějí, tak je to?“

Podíval jsem se na ni a mírně jsem pokrčil rameny.

„Ano, Ronnie, půjdu a udělám to. Nechci to udělat, ale myslím, že ostatní alternativy jsou ještě o něco horší.“

„A to ti stačí jako důvod?“

„Stačí. To je důvod, proč většina lidí dělá většinu věcí. Jestli jim nevyhovím, pravděpodobně zabijou Sáru. Jejího otce už zabili, takže si moc servítky neberou.“

„Ale budou umírat lidi.“ V očích měla slzy, a kdyby v tu chvíli nepřišel číšník a nedal nám další láhev Pouilly, byl bych ji asi objal. Takhle jsem ji jen přes stůl vzal za ruku.

„Lidi budou umírat stejně,“ řekl jsem a nenáviděl jsem se za to, že mluvím jako ten idiot Barnes. „Když to neudělám já, najdou si někoho jiného nebo nějaký jiný způsob. Výsledek bude stejný, ale Sára bude mrtvá. Oni jsou prostě takoví.“

Znova se dívala na stůl a já jsem viděl, že ví, že mám pravdu. Ale ona přesto všechno ověřovala, jako když někdo na dlouho odjíždí z domova. Plyn zavřený, televize vytažená ze zásuvky, lednice odmražená.

„A co ty?“ zeptala se po chvíli. „Když jsou takoví, co bude s tebou? To tě zabijou, ne? Ať jim pomůžeš nebo ne, stejně tě nakonec zabijou.“

„Nejspíš se o to pokusí, Ronnie, to před tebou nemůžu tajit.“

„A co přede mnou můžeš tajit?“ zeptala se rychle, ale myslím, že to myslela jinak, než to vyznělo.

„Lidi už se mě zabít pokoušeli, Ronnie,“ řekl jsem, „a nepovedlo se jim to. Já vím, že si myslíš, že jsem flink, který si ani neumí nakoupit, ale jinak se o sebe postarat umím.“ Odmlčel jsem se a díval jsem se, jestli se usměje. „Kdyžtak si najdu nějakou prima kočku ve sporťáku a postará se o mě ona.“

Zvedla hlavu a skoro se usmívala.

„Jednu už máš,“ řekla a vyndala peněženku.

*

Než jsme vyšli ven, začalo pršet. Ronnie nechala střechu auta dole, takže jsme museli kvůli koženým potahům sedadel uhánět přes Mayfair, co to dalo.

Šmátral jsem po zástrčkách střechy a snažil se přijít na to, co přijde do dvaceticentimetrové mezery mezi rámem a předním sklem. Vtom mi někdo dal ruku na rameno. Uhnul jsem.

„A kdo jsi kurva ty?“ ozval se hlas.

Napřímil jsem se a pomalu jsem se ohlédl. Byl asi tak stejně vysoký jako já i přibližně stejně starý, ale evidentně mnohem bohatší. Košili měl z Jermyn Street, oblek od Savilea Rowa a hlas z jedné z nejdražších středních škol. Ronnie zvedla hlavu z kufru, kde skládala kryt na střechu.

„Filipe,“ řekla, přesně jak jsem očekával.

„Kdo to kurva je?“ zeptal se Filip a pořád se na mě díval.

„Těší mě, Filipe.“

Snažil jsem se být milý. Opravdu.

„Neser,“ řekl Filip. Otočil se k Ronnie. „To je ten sráč, co mi vychlastal vodku?“

Vedle se zastavila skupinka turistů v barevných bundách a usmívala se na nás, jako bychom byli ti nejlepší přátelé. Taky jsem v to doufal, ale doufat někdy nestačí.

„Filipe, prosím tě, nebuď otravný.“ Ronnie bouchla dveřmi kufru a obešla auto. Poměr sil se pozměnil a já jsem se snažil vykličkovat ze skupiny a zmizet. Zaplést se do něčí předmanželské hádky by bylo to poslední, o co bych stál. Filip to ale nehodlal jen tak nechat být.

„Kam kurva jdeš?“ řekl a zvedl bradu ještě výš.

„Pryč,“ odpověděl jsem.

„Filipe, nech toho.“

„Ty sráči, kdo si sakra myslíš, že seš?“ Chytil mě pravou rukou za klopu. Držel ji pevně, ale ne tak pevně, že by se se mnou chtěl prát. Podíval jsem se na jeho ruku a potom na Ronnie. Chtěl jsem jí dát příležitost to ukončit.

„Filipe, nechovej se jako idiot,“ řekla.

Což byla ta nejhloupější věc, kterou mohla říct. Když chce muž vzít pomalu zpátečku, rozhodně mu k tomu nepomůže, když mu ženská řekne, že je idiot. Kdybych byl na jejím místě, řekl bych, že mě to mrzí, pohladil bych ho nebo bych se na něj usmál nebo udělal něco, abych mu uklidnil hormony.

„Já jsem se na něco ptal,“ řekl Filip. „Kdo si myslíš, že seš? Chlastáš mi vodku a strkáš mi nos do kvartýru.“

„S dovolením,“ řekl jsem, „mačkáte mi sako.“ Chladně a rozumně. Nezpražil jsem ho pohledem, nekřičel jsem na něj, nepostavil jsem se mu. Jen jsem projevil zdvořilé obavy o sako. Jako muž s mužem.

„Tvoje sako mi může bejt u prdele, ty vole.“

No, a mám to. Jelikož byly všechny diplomatické kanály shledány neuspokojivými, uchýlil jsem se k násilí.

Nejdřív jsem do něj strčil, ale on to ustál. To se někdy stává. Nechal jsem se od něj odstrčit a natáhl jsem mu ruku a potom jsem se otočil, aby musel otočit zápěstí, jestli nechce mou klopu pustit. Jednu ruku jsem dal přes jeho, aby nepustil, a druhou rukou jsem se mu opřel o loket. Kdyby vás to zajímalo, je to náhodou technika bojového umění Aikido a jmenuje se Nikkyo a minimálním úsilím způsobí dost značnou bolest.

Podlomila se mu kolena, zbledl a upadl na chodník a při tom se zoufale snažil zbavit se toho tlaku na zápěstí. Pustil jsem ho ještě dřív, než se koleny dotkl chodníku, protože jsem vycházel z předpokladu, že čím víc si zachová tvář, tím menší bude mít důvod zkoušet ještě něco. Taky jsem nechtěl, aby nad ním Ronnie musela zbytek odpoledne klečet a šeptat mu do ouška „no ták, kde mám toho statečného vojáka“.

„Sorry,“ řekl jsem a nejistě jsem se usmál, jako kdybych ani moc nevěděl, co se vlastně stalo. „Jste v pořádku?“

Filip se držel za ruku a vrhl po mně nenávistný pohled. Ale oba jsme věděli, že už to nechá být. I když si nemohl být jistý, jestli jsem mu neublížil úmyslně.

Ronnie se postavila mezi nás a dala ruku něžně Filipovi na hrudník.

„Filipe, to jsi zvoral.“

„Opravdu?“

„Opravdu. To byla obchodní schůzka.“

„Hovno. Ty s ním spíš. Nejsem idiot.“

Při té poslední poznámce by každý prokurátor vyletěl jako šipka, ale Ronnie se jen otočila ke mně a mrkla jedním okem.

„To je Arthur Collins,“ řekla a čekala, až se Filip zamračí. Což nakonec udělal. „Namaloval ten triptych, co jsme viděli v Bathu, pamatuješ? Líbil se ti.“

Filip se podíval na Ronnie, potom na mě a potom zase na Ronnie. Než to zpracoval, zeměkoule urazila kus ze své dráhy. Napůl byl rozpačitý z možnosti, že opravdu udělal chybu, a napůl se mu ulevilo, že má konečně v ruce korektní důvod, proč už se se mnou nemusí prát. A tak jsem tam stál – no, popad jsem ho za flígr, hoši, a málem jsem mu dal do držky, až škemral, abych ho nechal bejt – a hele, von to byl omyl. Špatná adresa. To je sranda. Filipe, ty jsi teda číslo.

„Ten s těma ovcema?“ zeptal se a narovnal si kravatu a knoflíčky od manžet. Podíval jsem se na Ronnie, ale ta už mi pomáhat nehodlala.

„To jsou andělé,“ řekl jsem. „Ale hodně lidí v nich vidí ovce.“

Zdálo se, že ho to jako odpověď uspokojilo, a na tváři se mu rozhostil škleb.

„Jéžiš, tak to mě mrzí. Co si teď o mně pomyslíte? Myslel jsem… no, o to nejde, že? On jeden… no, nevadí.“

Bylo to zbytečné, ale já jsem jen roztáhl ruce, abych dal najevo, že to docela chápu a že se dopouštím stejného omylu tak třikrát denně.

„Omluvíte nás, pane Collinsi?“ řekl Filip a vzal Ronnie za loket.

„Jistě,“ řekl jsem. Byli jsme teď s Filipem nejlepší kamarádi.

Když odešli, uvědomil jsem si, že už jsem aspoň pět minut nekouřil, tak jsem se rozhodl to napravit. Pestrobarevné větrovky se stále ještě hemžily po chodníku a já jsem jim zamával, jako že souhlasím, že Londýn je bláznivé místo, ale aby se tím nenechali znervózňovat.

Filip se to snažil Ronnie vysvětlit, to bylo zřejmé – ale zdálo se, že to dělá metodou „já ti odpouštím“ místo mnohem působivější metody „odpusť mi“, kterou – jak jsem si vyzkoušel – se vždycky dosáhne daleko lepšího výsledku. Ronnie bylo vidět na rtech, že to zčásti bere a zčásti ji to nudí, a každou chvilku se po mě podívala, aby mi dala najevo, jak ji to celé otravuje.

Usmál jsem se na ni zrovna ve chvíli, kdy Filip sáhl do kapsy a vytáhl papír. Dlouhý a tenký. Letenku. Letenku na víkend topící se v sexu a šampaňském. Podal ji Ronnie a políbil ji na čelo, což byla další chyba, zamával na Arthura Collinse, významného malíře, a vyrazil po ulici.

Ronnie se za ním dívala a potom se přiloudala ke mně.

„Tak andělé,“ řekla.

„Tak Arthur Collins,“ řekl jsem.

Podívala se na letenku a vzdychla. „Myslí se, že bychom to měli zkusit ještě jednou. Náš vztah je příliš cenný, atd., atd.“

Řekl jsem „ách“ a chvíli jsme stáli na chodníku.

„Tak tě pozval do Paříže, co? Tedy podle bontonu bych měl dodat, smím-li se zeptat.“

„Do Prahy,“ řekla Ronnie a mně kdesi v hlavě cosi seplo. Rozevřela letenku. „Praha jsou nové Benátky, říkal.“

„Praha,“ řekl jsem a přikývl. „To je prej touhle dobou někde v Československu.“

„No vlastně v České republice. Filip to zdůrazňoval. Slovensko šlo do háje a není ani zpola tak hezký. Objednal hotel někde v centru.“

Znovu se podívala na rozevřenou letenku a já jsem slyšel, jak se jí zastavil dech. Sledoval jsem její pohled, ale žádnou tarantuli jsem jí na rukávu neviděl.

„Stalo se něco?“

„CSA,“ řekla a sklapla letenku.

Zamračil jsem se.

„Co je s ním?“ Nechápal jsem, kam míří, i když mi to v hlavě pořád ještě spínalo. „Ty víš, kdo to je?“

„Je OK, že jo?“ řekla Ronnie. „Podle Sářina deníku je CSA OK, ze jo?“

„Jo.“

„Jo.“ Podala mi letenku. „Podívej se na dopravce.“

Podíval jsem se.

Asi jsem to měl vědět. Možná to věděli všichni kromě Ronnie a mě. Ale podle tištěného itineráře cestovní kanceláře Sunline Travels pro slečnu R. Crichtonovou mají národní aerolinie České republiky zkratku CSA a značka OK je na všech jejich letadlech.

PATNÁCT

Válka – nezáleží na tom, která strana tvrdí, že vyhrála – nemá vítěze.

Všichni jsou poražení.

N. Chamberlain

A tak se obě cesty mého života setkaly v Praze.

Do Prahy odjela Sára a do Prahy mě poslali Američani v rámci první etapy akce, kterou nazvali „operace Mrtvý les“. Řekl jsem jim hned, že je to příšerný název, ale buď ho vybral někdo důležitý, nebo jim došel papír na psaní, protože s nimi nebyla řeč. Prostě se to jmenuje Mrtvý les a hotovo, Tome.

Operace sama byla, aspoň oficiálně, zcela standardním postupem infiltrace skupiny teroristů. Člověk je prostě infiltruje, zpacká jim život, a jejich dodavatelům a chlebodárcům a příznivcům a stoupencům a bližním taky. Nic zvláštního. Běžný postup, který trvale používají s menším nebo větším úspěchem výzvědné služby po celém světě.

Ta druhá cesta – Sára, Barnes, Zabeeth, Magisterská studia – se celá točila kolem prodeje helikoptér odporným despotickým režimům a já jsem si ji pojmenoval sám. Říkal jsem tomu „To snad není pravda“.

Obě tyhle cesty se setkaly v Praze.

Měl jsem odletět v pátek večer, což znamenalo, že mi zbývá šest dní školení od Američanů a pět nocí popíjení čaje a držení se za ruku s Ronnie.

Filip odletěl do Prahy ten den, co jsem mu málem zlomil zápěstí, uzavřít nějakou dohodu na nejvyšší úrovni se sametovými revolucionáři a Ronnie tu nechal zmatenou a dost nešťastnou.

Její život určitě nebyl takový tobogán, než jsem se objevil, ale taky to nebylo samé trápení. Takový náhlý skok do světa terorismu a zabíjení a k tomu rozpadající se osobní vztah ženě opravdu na spokojenosti nepřidá.

Políbil jsem ji.

*

Školení Mrtvého lesa se konalo v budově z červených cihel ze třicátých let těsně vedle Henley. Měla asi tak pět čtverečných kilometrů parketové podlahy, v níž se každá třetí parketa prohýbala vlhkem, a splachoval tu pouze jeden záchod.

Přinesli si s sebou nábytek, pár židlí a stolů a skládací lehátka a bez většího přemýšlení je rozmístili po domě. Většinu času jsem trávil v jídelně sledováním prezentací, poslechem pásků, memorováním postupů a četbou o životě pomocníka na farmě v Minnesotě. Nemůžu říct, že bych si připadal jako ve škole, protože jsem se musel snažit daleko víc než zamlada, ale tu atmosféru to tak zvláštně připomínalo.

Jezdil jsem tam každý den na motorce, kterou mi nechali opravit. Chtěli, abych tam přespával, ale řekl jsem jim, že se potřebuju trochu provětrat a užít si Londýna, než odjedu, a oni to vzali. Američané uznávají vlastenectví.

Personál se neustále měnil a nikdy nebyl menší než šest lidí. Býval tam Sam – holka pro všechno, objevoval se tam Barnes a okolo kuchyně se poflakovalo několik Carlů, kteří popíjeli bylinkový čaj a posilovali svaly v rámu dveří. A potom tam bylo pár specialistů.

První si říkal Smith, což působilo tak nevěrohodně, až jsem mu věřil. Byl to baculatý malý človíček s brýlemi a těsnou vestou a pořád mluvil o šedesátých a sedmdesátých letech, zlatých časech terorismu. Jeho světu vévodily pojmy Baader-Meinhof a Rudé brigády, stejně jako světu náctiletých dívek vévodila skupina Jackson 5. Plakáty, symboly, podepsané fotografie a tak.

Marxističtí revolucionáři byli pro Smithe velkým zklamáním. Většina z nich to časem zabalila a na začátku osmdesátých let si vzali hypotéky a životní pojistky, i když Rudé brigády se příležitostně čas od času reformovaly, aby si mohly znovu zazpívat starou písničku. Hnutí Sendero Luminoso a jim podobní ve střední a jižní Americe Smithovi nic neříkali. To bylo jako jazz pro tvrdé fanoušky Iron Maiden. Prostě to nestálo za řeč. Nadhodil jsem pár otázek o Irské republikánské armádě, ale Smith se zazubil od ucha k uchu a změnil téma.

Další byl Goldman – vysoký hubeňour zakládající si na tom, že tuhle práci nemá rád. Goldman byl vysazený na etiketu. Měl na všechno předpis, jak je to správně a jak je to špatně – od věšení telefonního sluchátka až po olíznutí známky. Nepřipustil sebemenší odchylku. Po prvním dni jeho výchovy jsem si připadal jako Líza Doolittlová.

Goldman mi řekl, že mám vystupovat jako Durrell. Zeptal jsem se ho, jestli bych si nemohl jméno vybrat, ale řekl, že ne, že Durrell už je zanesený ve svazku operace Mrtvý les. Zeptal jsem se ho, jestli slyšel o Tippexovi, a on řekl, že je to hloupé jméno, že si budu muset zvyknout na Durrella.

Travis měl na starost neozbrojený boj. Když mu řekli, že má na mě jen hodinu, vzdychl, řekl „oči a genitálie“ a odešel.

Poslední den dorazili plánovači. Dva muži a dvě ženy, oblečení jako bankéři, s velkými aktovkami v ruce. Pokusil jsem se se ženami zaflirtovat, ale nepřipustily si mě k tělu. Menší z těch dvou mužů by si mě možná byl připustil.

Vyšší, Louis, byl ze všech čtyř nejpřátelštější. Mluvil většinou on. Bylo vidět, že tomu rozumí, aniž by něco prozrazoval. Říkal mi Tome.

Z toho všeho jasně vyplývala jedna věc. Mrtvý les nebyl žádná improvizovaná akce a ti lidi si to nenastudovali den předem z knížky Medvídek Pú a mezinárodní terorismus. Tenhle vlak byl už dávno rozjetý a jel mnoho měsíců před tím, než mě do něj zatáhli.

*

„Říká ti něco Kintex, Tome?“ Louis pod sebou zkřížil nohy a naklonil se ke mně, jako by mne v talkshow zpovídal z nějakého ožehavého tématu.

„Neříká, Louisi,“ odpověděl jsem. „Jsem nepopsaná tabule.“ Zapálil jsem si další cigaretu, abych je všechny naštval.

„To je dobrý. První věc, kterou bys měl vědět, a já myslím, že tu už víš, je, že na světě neexistujou žádní idealisti.“

„Kromě nás dvou, Louisi.“

Jedna z žen se podívala na hodinky.

„Dobře, Tome, kromě nás dvou,“ řekl. „Ale bojovníci za svobodu, osvoboditelé, architekti nového světa, ti šli všichni do háje. Dnešní teroristi jsou obchodníci.“ Někde vzadu v místnosti si odkašlala jedna z žen. „A obchodnice. Terorismus je dnes pro děti perfektní kariéra. Opravdu. Vynikající vyhlídky, hodně cestování, tučný účet, časný odchod do penze. Kdybych měl syna, poslal bych ho buď na práva, nebo k teroristům. A přiznejme si to, možná teroristi nadělají míň škody.“

To byl vtip.

„Možná se divíte, odkud se berou peníze.“ Zvedl obočí a já jsem přikývl jako přihrávač v teleshopingu. „No, furt jsou tu nějací oškliví chlapíci ze Sýrie, z Libye, z Kuby, kteří berou terorismus jako národní průmyslové odvětví. Občas napíšou tučnej šek, a když za to někdo hodí cihlu do okna americké ambasády, tak jim to udělá radost. V posledních deseti letech se ale nějak stáhli. Dnes je rozhodující zisk, a pokud jde o zisk, všechny cesty vedou do Bulharska.“

Opřel se a to bylo znamení pro jednu z žen, aby vystoupila dopředu a začala číst z tabule, i když svou řeč určitě uměla zpaměti a tabuli měla jen pro dobrý pocit.

„Kintex,“ začala, „je zdánlivě státem řízená obchodní agentura založená v Sofii. Má pět set dvacet devět zaměstnanců, kteří se zaměřují na import a export. Nepřímo Kintexem projde minimálně osmdesát procent narkotik, která jdou ze Středního a Blízkého východu do západní Evropy a Severní Ameriky, často výměnou za legální i nelegální zbraně, které se potom znovu prodávají povstalcům na východě. Heroin se taky znova prodává – vybraným řetězcům nelegálních obchodníků v západní Evropě. Tyhle operace většinou zajišťují jiní lidé než Bulhaři, ale v Bulharsku mají zázemí a skladovací a ubytovací prostory v přístavech ve Varně a v Burgasu. Kintex pod novým názvem Globus zároveň zajišťuje praní peněz z těchhle obchodů po celé Evropě, vyměňuje hotovost za zlato a drahé kameny a přerozděluje fondy svým klientům prostřednictvím řady obchodních operací v Turecku a východní Evropě.“

Podívala se na Louise, jestli chce slyšet ještě něco, a Louis se podíval na mě a viděl, že začínám mít skelný pohled, a nepatrně zakroutil hlavou.

„Dobří hoši, co?“ řekl. „Třeba ti, co dali zbraň Mehmetovi Alimu Agcovi.“ To mi taky nic moc neříkalo. „Co vystřelil v jednaosmdesátém na papeže. Psalo se o tom párkrát v novinách.“

Řekl jsem „ahá, no jó“ a zakroutil jsem hlavou, aby viděli, jaký to na mě udělalo dojem.

„Kintex,“ pokračoval, „ti poskytne kompletní sortiment zboží v daném oboru, Tome. Chceš někde trochu rozčeřit stojatý vody, obrat pár zemí, poslat pár milionů lidí pod kytky? Tak seber kreditku a zajdi do Kintexu. V cenách jsou absolutní špička.“

Louis se smál, ale já jsem na něm viděl, že s ním lomcuje vztek. Tak jsem se rozhlédl po místnosti – a samozřejmě, vztek lomcoval se všemi čtyřmi.

„A s Kintexem,“ řekl jsem v zoufalé naději, že mi to vyvrátí, „obchodoval Alexander Woolf.“

„Ano,“ odpověděl Louis.

*

Teprve v tu chvíli – a byla to opravdu hodně horká chvíle – jsem si uvědomil, že nikdo z těchhle lidí, ani Louis, nemá nejmenší tušení, o co opravdu jde v Magisterských studiích nebo v co má vyústit operace Mrtvý les. Tihle lidi si totiž mysleli, že vedou ve jménu vděčného strýčka Sama a zbytku světa upřímný boj proti narkoterorismu nebo jak se tomu má sakra říkat. Tohle byla běžná záležitost CIA, nebylo na ní pranic divného. Chtějí mě nacpat do druhořadé teroristické skupiny v prosté naivní víře, že až budu mít jednou večer volno, skočím na telefon a z dlouhé chvíle jim nadiktuju adresy a jména.

Učil jsem se řídit u slepých instruktorů, a když jsem si to uvědomil, trochu mě to vzalo.

*

Udělali plán infiltrace a já jsem musel tisíckrát opakovat každý krok. Myslím, že protože jsem Angličan, měli obavy, že v hlavě neudržím víc než jednu myšlenku, a když viděli, že mi to celé došlo dost rychle, poplácali se navzájem po zádech a párkrát si řekli „dobrá práce“.

Když jsem povečeřel masové kuličky a lambrusco, které podával vyčerpaně vypadající Sam, Louis a jeho kolegové si sbalili aktovky, potřásli mi rukou a významně pokývali hlavami. Potom nasedli do auta a odfrčeli po žluté cihlové cestě. Nemával jsem.

Místo toho jsem řekl Carlům, že se jdu projít, a vyšel jsem na zahradu za domem, kde vedl trávník až k řece a poskytoval nejkrásnější výhled na celé Temži.

Byl teplý večer a na protějším břehu se ještě procházeli milenci a majitelé psů. Poblíž kotvilo několik soukromých jachet a voda jim tiše šplouchala podél boků a z oken jim zářilo milé tlumené žluté světlo. Lidi se uvnitř smáli a až ke mně bylo cítit polévku z konzervy.

A já jsem byl až po uši v průseru.

*

Barnes dorazil těsně po půlnoci a působil úplně jinak než při našem prvním setkání. Jeho úřední strojenost byla ta tam. Teď vypadal, jako by se právě chystal do nicaragujské džungle házet bomby. Khaki kalhoty, tmavě zelená keprová košile, bagančata. Místo rolexek měl vojenské hodinky s plátěným řemínkem. Nemohl jsem se ubránit dojmu, že si před zrcadlem namaskoval i obličej. Vrásky měl najednou hlubší.

Propustil Carly a sedl si se mnou v jídelně. Vyndal lahvičku Jacka Danielse, karton marlborek a zapalovač s maskáčovým motivem.

„Jak se má Sára?“ zeptal jsem se.

Vyznělo to hloupě, ale bylo potřeba se zeptat. Nakonec je to jediný důvod, proč to všechno dělám – a kdyby vyšlo najevo, že ráno spadla pod autobus nebo umřela na malárii, okamžitě bych šel od toho. Ne že by mi to Barnes řekl, kdyby se to stalo, ale třeba bych mu něco vyčetl z obličeje.

„Dobře,“ řekl. „Má se dobře.“ Nalil bourbon do dvou skleniček a jednu mi poslal po parketové podlaze.

„Chci s ní mluvit,“ řekl jsem. Nehnul brvou. „Potřebuju vědět, jestli je v pořádku. Ještě naživu a ještě zdravá.“

„Říkám vám, že je v pohodě.“ Napil se.

„Já vím, že mi to říkáte,“ řekl jsem. „Jenže vy jste psychopat a vaše slovo nestojí za zlámanou grešli.“

„Já vás taky zrovna moc nemusím, Thomasi.“

Seděli jsme teď naproti sobě, popíjeli whisky a kouřili cigarety, ale atmosféra ideálního vztahu agenta s klientem se pomalu začala vytrácet a vytrácela se víc a víc s každou vteřinou.

„Víte, jaký máte problém?“ zeptal se Barnes po chvíli.

„Ano, perfektně vím, jaký mám problém. Obléká se v katalogu L. L. Beana a teď zrovna sedí proti mně.“

Dělal, že neslyší. Možná neslyšel.

„Váš problém, Thomasi, je, že jste Brit.“ Začal tak zvláštně kroutit hlavou. Každou chvilku mu křuplo v krku a zdálo se, že mu to dělá dobře. „Na vás je špatný přesně to, co na celým tomhle idiotským ostrově.“

„Tak moment,“ řekl jsem. „Počkejte chvilku. Já se asi přeslech. Skoro to vypadalo, že mi tu chce nějakej zasranej Američan vykládat, co je špatnýho na týhle zemi.“

„Vy jste totiž podělaný, Thomasi. Jste. Celá tahle země. Kdysi možná byla normální a dobrá, ale teď je podělaná. Nevím, kdy došlo ke změně, a je mi to jedno.“

„Hele, Rusty, dávejte bacha,“ řekl jsem. „Musím vás varovat, tady totiž lidi slovo ‚podělaný‘ chápou jako ‚zbabělý‘. Pro nás neznamená to, co pro vás – pro velkohubý Amíky je ‚podělaný‘ prostě ‚nepovedený‘. To je kulturní rozdíl! A kulturním rozdílem,“ dodal jsem, protože už se ve mně trochu začínala vařit krev, „nemíníme rozdíl v hodnotách. Tím míníme, že si můžete vytřít prdel ostnatým drátem!“

Dal se do smíchu. Čekal jsem ovšem něco jiného. Dost velká část mého já doufala, že mě praští, abych mu mohl s klidným svědomím propíchnout chřtán a odejít středem.

„No, Thomasi, tak jsme si trochu pročistili vzduch a je nám líp, co?“

„Mnohem, děkuju,“ řekl jsem.

„Mně taky.“

Vstal a dolil mi a při tom mi hodil do klína cigarety a zapalovač.

„Thomasi, budu upřímný. Teď Sáru Woolfovou nemůžete vidět ani s ní mluvit. Prostě to nejde. Ale zároveň předpokládám, že pro mě nehnete prstem, dokud ji neuvidíte. Co?“

Napil jsem se whisky a vyndal z balíčku cigaretu.

„Vy ji nemáte, že ne?“

Znovu se rozesmál. Tomu musím už jednou provždy udělat přítrž.

„Já jsem nikdy netvrdil, že ji máme, Thomasi. Co jste si myslel? Že jsme ji někde přivázali řetězem k posteli? No tak, trochu nám věřte, prosím vás.“ Znovu se opřel a začal si protahovat krk. Byl bych mu v tom rád pomohl. „Sára je pro nás dosažitelná, kdyby bylo potřeba. Ale zrovna teď, když jste takový hodný anglický hoch, to potřeba není. Jistě se mnou budete souhlasit.“

„Jistě s váma nebudu souhlasit.“ Zamáčkl jsem cigaretu a vstal jsem. Barnese to nijak nevzrušilo. „Uvidím ji, přesvědčím se, že je v pořádku a víc nepotřebuju. Jinak do toho nejdu. Nejen že do toho nejdu, ale zabiju vás, abych ukázal, jak moc do toho nejdu. Jasný?“

Pomalu jsem šel k němu. Mohl zavolat Carly, ale to mi nevadilo. Kdyby na to přišlo, stačilo by mi pár vteřin, ale Carlové by potřebovali hodinu, aby se dali do pohybu. Potom jsem si uvědomil, proč je tak klidný.

Dal si ruku na aktovku, a jak s ní pohnul, zablýskl se pod ní šedý kov. Byla to velká zbraň. Držel ji volně na klíně přímo proti mé bránici. Jistý zásah do dvou metrů.

„Ježkovy voči!“ řekl jsem. „Budete mít erekci, pane Barnesi. Nebo to máte na klíně Colt Delta Elite?“

Tentokrát neodpověděl. Jenom se podíval.

„Desetimilimetrový,“ řekl jsem. „To je zbraň pro lidi, kteří mají buď moc malý penis a nebo moc malou sebedůvěru, pokud jde o to, trefit se do cíle.“ Přemýšlel jsem, jak to udělat s těmi dvěma metry, aby mě netrefil. Nebude to snadné, ale půjde to. Za předpokladu, že člověk není podělanej. Před akcí a po ní.

Musel vědět, na co myslím, protože natáhl kohoutek. Velmi pomalu. Ale cvaklo to pěkně, musím přiznat.

„Znáte střely Glaser, Thomasi?“ Mluvil tiše, skoro až zasněně.

„Ne, Rusty, neznám střely Glaser. Vypadá to, že budete mít možnost unudit mě k smrti dřív, než mě zastřelíte. Tak do toho.“

„Střela Glaser, Thomasi, je malý měděný košíček. V ní je olověná kulka v tekutém teflonu.“ Počkal, až to zpracuju, protože věděl, že to pochopím. „Při nárazu tahle střela soustředí devadesát pět procent energie na cíl. Žádný průstřel, žádný odraz, prostě zásah, jak má být.“ Odmlčel se a napil se whisky. „Velký díry do těla. Hodně velký.“

A tak zůstal dost dlouho. Barnes vychutnával whisky a já život. Cítil jsem, jak se potím, a začalo mě bolet mezi lopatkami.

„Dobře,“ řekl jsem. „Možná vás zrovna v tuhle chvíli nezabiju.“

„To rád slyším,“ odpověděl Barnes po chvíli, ale Colt zůstal na místě.

„Velká díra v mém těle vám moc nepomůže.“

„Ale ani mě nebude bolet.“

„Já s ní musím mluvit, Barnesi,“ řekl jsem. „Já jsem tu jen kvůli ní. Jestli s ní nebudu mluvit, tak je to celý k ničemu.“

Uplynulo dalších několik set let a potom se mi zdálo, jako by se Barnes usmíval. Jen jsem si nevšiml, proč a odkdy. Připadal jsem si jako v kině před hlavním filmem, když se snažíte zjistit, jestli opravdu zhasli.

A potom mě to uhodilo. Doslova mě to praštilo. Přes nos. Nina Ricci, Fleur de Fleurs, jedna ku miliardě.

Byli jsme dole u řeky. Jen my dva. Carlové někde chodili, ale Barnes jim řekl, aby si drželi distanc, a oni ho poslechli. Svítil měsíc a jeho odraz skákal po vodě až k místu, kde jsme seděli, a osvětloval jí obličej mléčnou září.

Sára vypadala hrozně a krásně. Zhubla a plakala víc, než jí bylo prospěšné. O otcově smrti jí řekli před dvanácti hodinami. Přál bych si ji v tu chvíli držet kolem ramen. Ale nebylo by to správné. Nevím proč.

Chvíli jsme seděli potichu a dívali se na vodu. Jachty zhasly světla a kachny šly už dávno spát. Z obou stran kolem měsíčního odrazu byla řeka tmavá a tichá.

„Tak,“ řekla.

„Jo,“ řekl jsem.

Nastala další dlouhá odmlka. Přemýšleli jsme, co říct. Bylo to jako velká hrouda betonu, kterou máte zvednout. Můžete chodit okolo a hledat místo, kde ji chytit, ale žádné vhodné není.

Sára to zkusila první.

„Upřímně, ty jsi nám nevěřil, že ne?“

Skoro se rozesmála, takže jsem málem odpověděl, že ona taky nemohla věřit, že nechci zabít jejího otce. Včas jsem se zarazil.

„Ne, nevěřil,“ přiznal jsem.

„Myslel sis, že jsme blázni. Blázniví Američani, kteří v noci vidí duchy.“

„Něco na ten způsob.“

Znova se rozplakala a já jsem seděl u ní a čekal, až to přejde. Když to přešlo, zapálil jsem dvě cigarety a jednu jí podal. Dlouze z ní zatáhla a potom každých pár vteřin odklepávala neexistující popel do řeky. Sledoval jsem ji, i když jsem se snažil, aby to vypadalo, že se nedívám.

„Sáro,“ řekl jsem, „moc mě to mrzí. Všechno. Co se stalo. Chtěl bych…“ Nemohl jsem za nic na světě přijít na něco vhodného, co jí říct. Ale měl jsem pořád pocit, že něco říct musím. „Chtěl bych to všechno nějak dát do pořádku. Chci říct, vím, že tvůj otec…“

Podívala se na mě a usmála se, abych si nedělal hlavu.

„Ale člověk má vždycky na vybranou,“ koktal jsem, „buď udělat dobrou věc, nebo špatnou. Bez ohledu na to, co se stalo. A já bych chtěl udělat tu dobrou. Chápeš mě?“

Přikývla. Což od ní bylo skvělé gesto, protože jsem sám neměl tušení, o čem mluvím. Měl jsem příliš mnoho věcí na srdci a příliš malý mozek na to, aby se v nich vyznal. Byl jako pošta tři dny před Vánoci.

Vzdychla.

„Byl to dobrej člověk, Thomasi.“

No, tak co říct na tohle?

„Já vím, že byl,“ řekl jsem. „Líbil se mi.“ To byla pravda.

„Já jsem si to uvědomila až před rokem,“ řekla. „Člověk prostě o rodičích zvlášť nepřemýšlí. Jestli jsou dobrý nebo špatný. Prostě je má a hotovo.“ Odmlčela se. „Dokud o ně nepřijde.“ Chvíli jsme se dívali na řeku.

„Ty máš rodiče?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Táta umřel, když mi bylo třináct. Na srdce. A máma před čtyřma rokama.“

„To mě mrzí.“ Bylo to k neuvěření. Ona je uprostřed toho srabu ještě zdvořilá.

„To je dobrý,“ řekl jsem. „Bylo jí osmašedesát.“

Sára se ke mně nahnula a já jsem si uvědomil, že mluvím hrozně tiše. Nevím proč. Možná to byl respekt k jejímu smutku, možná jsem nechtěl, aby ji hlasitost mých slov ještě víc rozrušovala.

„Jakou máš nejhezčí vzpomínku na mámu?“

Nebyla to smutná otázka. Vyzněla tak, že ji to opravdu zajímá a že by ráda slyšela nějakou historku z mého dětství.

„Nejhezčí vzpomínka,“ chvíli jsem přemýšlel. „Každý večer mezi šestou a osmou.“

„Proč?“

„Dávala si gin s tonikem. Přesně v sedm. Jen jeden. A na hodinu z ní byla potom ta nejšťastnější a nejzábavnější ženská, jakou jsem kdy znal.“

„A potom?“

„Byla smutná,“ řekl jsem. „To se jinak nedá říct. Byla to hrozně smutná ženská. Měla strach o tátu, o sebe, kdybych byl doktor, předepsal bych jí gin šestkrát denně.“ Na chvilku jsem měl pocit, že je mi do breku. Přešlo to. „A ty?“

Nemusela tak usilovně přemýšlet jako já, ale prostě chvilku čekala, pohrávala si se vzpomínkami a snažila se usmívat.

„Já nemám na mámu moc krásný vzpomínky. Když mi bylo dvanáct, začala si s jedním mizerným trenérem z tenisu a další léto zmizela. Nic lepšího nás nemohlo potkat. Můj táta,“ teplem té vzpomínky zavřela oči, „mě a bráchu učil hrát šachy. Když nám bylo asi osm nebo devět. Michael byl dobrej, naučil se to hrozně rychle. Já jsem byla taky dost dobrá, ale Michael byl lepší. Ale když jsme se to učili, táta hrál bez královny. Vždycky si bral černý figury a vždycky hrál bez královny. A i když jsme se s Michaelem pořád lepšili, nikdy si ji nevzal zpátky. I když ho Michael začal porážet v desátým tahu. A dostali se až tak daleko, že Michael hrál taky bez královny a stejně ho porazil. Ale táta prostě hrál dál, prohrával jednu hru za druhou a nikdy neměl všechny figurky.“

Rozesmála se a natáhla se, až skoro ležela. Opírala se jen o lokty.

„Jé, a když měl táta padesátiny, tak mu dal Michael v takový malý dřevěný krabičce černou královnu. A táta brečel. Bylo to divný, vidět vlastního tátu brečet. Ale myslím, že neunesl tu radost, když nás viděl, jak se učíme, jak dostáváme sílu, jak nechceme prohrát. Nikdy ten pocit nechtěl ztratit. Chtěl, abychom vyhrávali.“

A potom následoval náhlý příval slz. Bylo to jako velká vlna, která drtí její útlé tělo, že může sotva dýchat. Lehl jsem si a objal ji a stiskl, abych ji před tím vším chránil.

„To bude dobrý,“ řekl jsem. „Všechno bude dobrý.“

*

Což bylo ovšem daleko od pravdy. Na míle daleko.

ŠESTNÁCT

Jak přeobratně jazykem svým mele!

Leč pravdě řeč ta vzdálena jest cele.

Edward Young

Let do Prahy začal bombovým poplachem. Žádná bomba, hodně poplachu.

Zrovna jsme se usazovali na svá místa, když se ozval hlas pilota, oznamující, že máme co nejrychleji opustit palubu. Žádné „Dámy a pánové, vítám vás jménem Britských aerolinií“ nebo něco takového. Prostě okamžitě všichni ven!

Postávali jsme ve fialové místnosti, ve které bylo o deset židlí méně než cestujících, nehrála v ní žádná hudba a nesmělo se tam kouřit. Já jsem ale kouřil. Nějaká žena v uniformě a se spoustou makeupu na obličeji mi přišla říct, abych tu cigaretu zhasl, ale já jsem jí vysvětlil, že jsem astmatik a ta cigareta obsahuje bylinný prostředek na roztažení dýchacích cest a musím ho dostat vždycky, když jsem ve stresu. Všichni mě za to nenáviděli, kuřáci ještě víc než nekuřáci.

Když jsme se znovu nasoukali do letadla, všichni jsme se dívali pod sedadla z obavy, aby pes, který všechno prošel, třeba neměl zrovna ten den rýmu a aby se tam někde nekrčila malá černá igelitová taška, které si ti, co prohlíželi letadlo, nevšimli.

*

Jeden člověk šel k psychiatrovi, protože ho trápil strach z létání. Měl hrůzu z toho, že v jakémkoli letadle, do kterého vstoupí, bude bomba. Psychiatr ho léčil, ale nic se mu s ním nepodařilo udělat, tak ho poslal za statistikem. Ten vytáhl kalkulačku a řekl mu, že pravděpodobnost, že v příštím letadle, do kterého nastoupí, bude bomba, je jedna ku půl milionu. Jeho to ale stejně neuspokojilo a byl přesvědčený, že on nastoupí zrovna do toho jednoho letadla z půl milionu. A tak statistik znovu vytáhl kalkulačku a zeptal se: „Připadal byste si bezpečněji, kdyby byla ta pravděpodobnost deset milionu ku jedné?“ Chlapík kýval, že ano, a statistik mu řekl, že pravděpodobnost, že v dalším letadle, do kterého nastoupí, budou dvě samostatné na sobě nezávislé bomby, je deset milionů ku jedné. Chlapík se chvíli díval nechápavě a potom se zeptal: „No, to je všechno hezký, ale jak mi to pomůže?“ A statistik odpověděl. „To je hrozně jednoduchý. Vezměte si s sebou do letadla bombu.“

*

Vyprávěl jsem to obchodníkovi z Leicesteru v šedém obleku, který seděl vedle mě, ale nesmál se tomu. Naopak, zavolal letušku a řekl jí, že mám v kufru bombu. Tak jsem to musel znova vyprávět letušce. A potom potřetí druhému pilotovi, který ke mně přišel a dřepl si u mého sedadla s výčitkou ve tváři. Už se nikdy nepustím do společenské konverzace.

Asi jsem podcenil, jak se lidi staví k bombám v letadlech. To je možné. Pravděpodobnější vysvětlení ale je, že jsem byl jediný člověk v letadle, který věděl, odkud ten falešný poplach přišel a co měl znamenat.

Byl to první řez zahajující operaci Mrtvý les.

*

Pražské letiště je o něco menší než cedule s nápisem Letiště Praha na letištní hale. Když jsem viděl její ohromující stalinistické rozměry, začal jsem uvažovat, jestli ji tu nepostavili ještě před rádiovou navigací, aby ji piloti viděli už z poloviny Atlantiku.

Uvnitř, no, letiště je letiště je letiště. Je jedno, kde na světě jste, musíte mít kamennou podlahu kvůli vozíkům, musíte mít vozíky, musíte mít zasklené výkladní skříně vystavující pásky z krokodýlí kůže, které si nikdo nekoupí, i kdyby lidská civilizace přežila ještě další tisíc let.

Zprávy o tom, že Češi před šesti lety utekli ze sovětského chřtánu, se zatím ještě nedostaly k celníkům. Seděli v prosklených budkách a vedli studenou válku každým znechuceným pohledem od fotografie v pasu na dekadentní imperialistickou figuru stojící před nimi. Ten imperialista jsem byl já. Udělal jsem tu chybu, že jsem si na sebe vzal havajskou košili, která, jak se domnívám, u mě jaksi podtrhla onu dekadenci. Příště budu moudřejší. Jenže do příště možná konečně někdo najde klíč od těch skleněných budek a řekne těm zmetkům, že už stojí na stejné kulturní a ekonomické půdě jako Euro-Disney. Rozhodl jsem se, že se naučím česky říkat „stýská se mi“.

Vyměnil jsem si nějaké peníze a odešel ven chytit taxíka. Byl chladný večer a rozlehlé stalinistické louže na parkovišti, které se rozstřikovaly a odrážely nově postavené reklamy, ho dělaly ještě chladnějším. Obešel jsem letištní budovu a za rohem mě přivítal vítr, olizoval mi obličej deštěm s příchutí nafty a potom mi hravě poskakoval po lýtkách a tahal mě za nohavice. Chvíli jsem stál a nasával cizost toho místa a intenzivně jsem si uvědomoval, že jsem v mnoha směrech skutečně překročil hranice.

Nakonec jsem sehnal taxíka a řekl řidiči plynulou angličtinou, že chci na Václavské náměstí. Teď už vím, že tato věta má totožnou výslovnost s českým „Jsem tupý cizinec, oberte mě o všechno“. To auto byla tatra a ten řidič svině. Jel rychle a dobře a celou cestu si zpíval jako člověk, který právě vyhrál v sázce.

*

Byl to jeden z nejkrásnějších pohledů, které jsem kdy v jakém městě viděl. Václavské náměstí vůbec není náměstí, ale dvojitá alej, a táhne se z kopce od robustního Národního muzea, které má v čele. I kdybych o tom místě nevěděl nic, cítil bych, že je důležité. Po tomto tři čtvrtě kilometru kamene se ve velkých dávkách přehnala historie stará i moderní a zanechala po sobě nezaměnitelný odér. L’Air Du Temps de Prague. Pražská jara, léta, zimy a podzimy tudy prošly a určitě přijdou zas.

Když mi řidič řekl, kolik chce zaplatit, trvalo mi pár minut, než jsem mu vysvětlil, že to auto nechci koupit, že platím jen za těch patnáct minut, které jsem v něm strávil. Odpověděl, že je to limuzína, a krčil při tom rameny. Po chvíli souhlasil a snížil částku na pouze astronomickou. Vzal jsem zavazadla a vyrazil.

*

Američani mi řekli, že si mám obstarat bydlení sám a že nejlepší způsob, jak vypadat jako člověk, který už pěknou chvíli shání ubytování, je pěknou chvíli shánět ubytování. Vydal jsem se tedy na pochod a udělal Prahu 1 asi za dvě hodiny. Dvacet šest kostelů, čtrnáct galerií a muzeí, opera – kde měl mladý Mozart premiéru Dona Giovanniho – osm divadel a McDonald. Před něčím z toho stála padesátimetrová fronta.

Zastavil jsem se v několika barech, abych nasál atmosféru. Přinesli mi ji ve vysokých rovných sklenicích s nápisem Budweiser. Pozoroval jsem, jak moderní Čech chodí, mluví, obléká se a jak se baví. Většina číšníků si myslela, že jsem Němec, což byl vcelku omluvitelný omyl vzhledem k tomu, že se město Němci hemžilo. Chodili ve dvanáctičlenných skupinách s batohy na zádech, roztažení po celé ulici. Jistě, pro většinu Němců je Praha jen pár hodin rychlým tankem, takže není divu, že se tu chovají jako na konci vlastní zahrady.

V kavárně u řeky jsem si dal na radu velšské dvojice od protějšího stolu vepřové s knedlíky a potom jsem se prošel po Karlově mostě. Pan Velšan s paní Velšanovou mi řekli, že je to skvostná stavba, ale kvůli asi tisícovce pouličních zpěváků přilepených na každém metru ochozu a zpívajících písničky Boba Dylana jsem z ní moc neměl.

Nakonec jsem si našel ubytování v chatrném penzionu Zlatá Praha na kopci poblíž Hradu. Paní domácí mi dala na vybranou – buď velký špinavý pokoj, nebo malý čistý. Vzal jsem si ten velký špinavý, že si ho uklidím sám. Až když odešla, uvědomil jsem si, jaká to byla hloupost. Neuklízel jsem si ani ve vlastním bytě.

Vybalil jsem si věci, ustlal postel a zapálil jsem si cigaretu. Myslel jsem na Sáru a na jejího otce a na Barnese, myslel jsem na své rodiče, na Ronnie a na helikoptéry a motorky a na Němce a na hamburgery od McDonalda.

Myslel jsem na spoustu věcí.

*

Probudil jsem se v osm a poslouchal jsem, jak se město pomalu zvedá z postele a kope se do práce. Jediný nezvyklý zvuk byly tramvaje řinčící a rachotící po dlážděných ulicích a přes mosty. Zamyslel jsem se, jestli si mám zase vzít havajskou košili nebo ne.

V devět hodin jsem byl na Staroměstském náměstí obtěžován malým mužem s knírem, který mi nabízel projížďku po Praze kočárem taženým koňmi. Měl jsem zřejmě podlehnout autentickému kouzlu starodávného vozu, ale při detailnějším pohledu jsem měl pocit, že spodek je Mini Moke s vymontovaným motorem a koňským spřežením začínajícím na místě světel. Dvacetkrát jsem poděkoval a jednou utekl.

Hledal jsem kavárnu s deštníky Coca-Cola nad stoly. Tak mi to říkali. Tome, až tam dojdeš, uvidíš kavárnu s deštníky Coca-Cola. Ovšem už neřekli, nebo si neuvědomili, že v těchhle místech má Coca-Cola tak ohromnou reputaci, protože deštníky s jejím logem roztáhli nad dvaceti podniky okolo celého náměstí. Cigarety Camel zabodovaly jen dvakrát, jejich agent zřejmě leží někde mrtvý v příkopu, zatímco muž od Coca-Coly právě dostává měděnou plaketu a osobní místo na parkování v sídle firmy v Utahu.

Našel jsem to po dvaceti minutách. Mikuláš. Dvě libry za kafe.

Řekli mi, že mám jít dovnitř, ale bylo krásné ráno a mně se zrovna nechtělo poslouchat, a tak jsem si sedl venku a díval se na náměstí. A na procházející Němce. Objednal jsem si kávu a přitom jsem si všiml dvou mužů, kteří vyšli z kavárny a sedli si vedle. Vypadali dobře a oba měli sluneční brýle. Ani jeden se nepodíval mým směrem. Nejspíš byli uvnitř aspoň hodinu, hezky se usadili na schůzku a já jsem všechno pokazil.

Perfektní.

Posunul jsem si židli a na chvíli jsem přivřel oči a pozoroval jsem, jak mi slunce klouže po řasách.

„Pane,“ ozval se hlas, „je mi ctí při této vzácné příležitosti.“

Ohlédl jsem se a viděl jsem, jak na mě mžourá postava v hnědém plášti.

„Je tady volno?“ zeptal se Solomon. Nečekal na odpověď a sedl si.

Díval jsem se na něho.

„Nazdar, Davide,“ řekl jsem nakonec.

*

Vyklepal jsem cigaretu z krabičky a on zatím kývl na číšníka. Podíval jsem se na Brejlovce, ale vždycky, když jsem se k nim otočil, obrátili pohled na druhou stranu.

„Káva, prosím“ řekl Solomon s hezkým přízvukem. Otočil se ke mně. „Dobrý kafe, hnusný jídlo. Psal jsem to tak i na pohledy.“

„To nejsi ty,“ řekl jsem.

„Ne? Tak kdo teda?“

Pořád jsem se na něho díval. Bylo to všechno hrozně nečekané.

„Tak jinak,“ řekl jsem. „Jsi to ty?“

„Myslíte jako já, co sedím tady, nebo já, koho jste tu čekal?“

„Davide.“

„Nejspíš obojí, pane.“ Solomon se zaklonil, aby mohl číšník servírovat kávu. Usrkl a spokojeně si olízl rty. „Mám tu čest vystupovat jako lektor během vašeho pobytu na tomto území. Věřím, že shledáte náš vztah přínosným.“

Kývl jsem hlavou směrem k Brejlovcům.

„Patří k tobě?“

„Je to tak míněno, pane. Moc se jim to nezamlouvá, ale je to tak.“

„Američani?“

Přikývl.

„Každým coulem. Tahle operace je společná. Mnohem těsněji provázaná, než měla být. Ale je to koneckonců dobře.“

Chvíli jsem přemýšlel.

„Ale proč mi to neřekli?“ řekl jsem. „Přece věděli, že tě znám, tak proč mi to neřekli?“

Pokrčil rameny.

„Copak nejsme všichni jen kolečky v obrovském orloji, pane?“

„No, nejspíš.“

*

Samozřejmě jsem se chtěl Solomona na všechno vyptat.

Chtěl jsem to s ním projít znova od začátku – vrátit se k tomu, co všechno víme o Barnesovi a O’Nealovi a Zabeethovi a Mrtvém lese a Magisterských studiích, abychom tak nějak lokalizovali sami sebe v tom zmatku a možná si i stanovili nějaký postup.

Ale z určitých důvodů jsem to udělat nemohl. Byly to velké urostlé důvody, které zvedaly ruce na konci třídy a vrtěly se na židlích a nutily mě, abych je poslouchal. Kdybych mu řekl, co si myslím, že vím, Solomon by udělal buď to, co má, nebo to, co nemá. To, co má, by bylo nechat mě i Sáru zabít a zcela jistě by to nezastavilo už rozjetou akci. Možná by ji to oddálilo, transponovalo do jiné tóniny nebo jiného času, ale nezastavilo. Na tu druhou možnost jsem si ani netroufl pomyslet. To by totiž znamenalo, že Solomon hraje v soupeřově týmu. Jenže když na to přijde, do člověka nevidíte.

A tak jsem pro tuto chvíli zmlkl a poslouchal, zatímco Solomon udílel podrobné instrukce, jak mám strávit nejbližších osmačtyřicet hodin. Mluvil rychle, ale klidně a během devadesáti minut jsme udělali kus práce, aniž bychom museli neustále opakovat „tohle je opravdu důležité“ jako Američani.

Brejlovci popíjeli kolu.

*

Odpoledne jsem měl volno, a protože to vypadalo, že je to poslední volno na dlouhou dobu, celé jsem ho promrhal. Pil jsem víno, četl staré noviny, poslouchal pod širým nebem nějakého Mahlera a celkově jsem si počínal jako džentlmen ve chvílích odpočinku.

V jednom baru jsem potkal Francouzku, která říkala, že pracuje u počítačové firmy, a požádal jsem ji, jestli by se mnou nechtěla mít sex. Jen pokrčila rameny, francouzsky, což jsem pochopil jako že ne.

Další akci jsem měl v osm hodin, a tak jsem se flinkal v kavárně asi do osmi deseti, nacpal jsem do sebe další porci vepřového s knedlíky a nezřízeně jsem kouřil. Zaplatil jsem a vyšel do chladného večera. Cítil jsem, jak se mi při představě další akce zrychluje tep.

Věděl jsem, že nemám důvod k radovánkám. Že ten úkol je skoro nemožný, cesta přede mnou dlouhá, kamenitá a bez benzínek a že moje vyhlídky na hattrick šly ke dnu.

Přesto přese všechno mi bylo dobře.

*

Solomon na mě čekal na smluveném místě s jedním z Brejlovců. Jenže ten už teď samozřejmě neměl brýle, protože byla tma, tak jsem pro něj musel rychle vymyslet jiné jméno. Zamyslel jsem se a napadlo mě Ten, jenž není Brejlovec. Možná mám v sobě indiánské geny.

Omluvil jsem se, že jdu pozdě, ale Solomon se usmál a řekl, že nejdu, což mě naštvalo, a potom jsme všichni tři nastoupili do špinavého šedého mercedesu na diesel. Ten, jenž není Brejlovec si sedl za volant a rozjel se s námi východně, ven z města.

Asi po půlhodině jsme vyjeli z Prahy a silnice se zúžila na dva poměrně rychlé pruhy. Vyrazili jsme po nich klidným tempem. Nejhorší způsob, jak zkurvit tajnou operaci na cizím území, je dostat pokutu za rychlost, a Ten, jenž není Brejlovec tuhle lekci asi už někde dostal. Se Solomonem jsme si tu a tam vyměnili poznámku o krajině, jak je zelená, jak to místy vypadá jako ve Walesu – i když mám pocit, že tam ani jeden z nás nebyl – ale jinak jsme moc nemluvili. Místo toho jsme si malovali obrázky na zamlženém zadním skle, Solomon kytičky a já usměváčky, zatímco za okny ubíhala střední Evropa.

Po hodině se objevily směrovky na Brno, které napsané nevypadá dobře a vyslovené nikdy nezní správně, ale já jsem věděl, že tak daleko nejedeme. Otočili jsme se severně na Kostelec a hned potom východně a jeli jsme po ještě užších silnicích bez značek. Což o něčem svědčilo.

Chvíli jsme se točili hustým jehličnatým lesem a potom Ten, jenž není Brejlovec ztlumil světla, což nás trochu zpomalilo. Tak jsme jeli ještě kousek a potom zhasl světla úplně a řekl mi, abych uhasil cigaretu, protože mu „kurvila noční vidění“.

A najednou jsme byli na místě.

Drželi ho v přízemí jakéhosi statku. Kdoví, jak dlouho – jen jsem věděl, že déle ho tam už držet nebudou. Byl asi tak mého věku, a než mu přestali dávat jídlo, tak asi tak mé váhy. Prý se jmenoval Ricky a byl z Minnesoty. Už neříkali, že je vyřízenej strachy a že by se nejraději do Minnesoty vrátil hned, jak by to šlo, protože to už říkat nemuseli. Měl to v očích a bylo to jasný jako facka.

*

Ricky vypadl, když mu bylo sedmnáct. Vypadl ze školy, z rodiny, prostě ze všeho, z čeho může mladík vypadnout, ale brzy zase zapadl někam jinam, kde se najednou cítil lépe. Aspoň na chvíli.

V tuhle chvíli se ale naopak cítil hůř. Pravděpodobně proto, že se dostal do jedné z těch situací, kdy se člověk ocitne nahý ve sklepě cizího baráku v cizí zemi mezi cizími lidmi, kteří na něho koukají, evidentně mu chtějí ublížit, a za nimiž čeká fronta dalších, až přijdou na řadu. Tušil jsem, že kdesi v koutech Rickyho mysli poblikávají obrazy z tisíce filmů, ve kterých hrdina, svázaný stejným osudem, pohodil hlavou a s drzým úšklebkem řekl těm sráčům, aby táhli do hajzlu. Tušil jsem, že Ricky sedával ve tmě s krabicí popcornu a stejně jako miliony dalších dospívajících chlapců tupě přijímal školení, jak se má muž chovat v nouzi. Nejprve vydržet a později se pomstít.

Ale protože mu nebylo shůry dáno – velkej mozek malej, malej žádnej, nebo jak tomuhle říkají v Minnesotě – nepostřehl některé důležité výhody, které tihle celuloidoví bozi ve srovnání s ním měli. Je to vlastně jen jedna výhoda, ale je důležitá. Totiž že filmy nejsou skutečnost. Opravdu. Nejsou.

Ve skutečném životě – a mrzí mě, jestli teď někomu otřesu bedlivě střeženými iluzemi – lidi jako Ricky nikoho do hajzlu neposílají. Nepošklebují se, neplivají nikomu do očí a rozhodně, definitivně a zcela jistě se jim hned tak nepodaří se osvobodit. Naopak, většinou jsou zticha jako pěna a třesou se a škemrají a chtějí k mamince. Mají nudli u nosu a rozklepaná kolena a pláč na krajíčku. Takoví jsou muži, všichni muži, a takový je život.

Je mi líto.

*

Můj táta pěstoval jahody pod sítí. Každou chvíli se našel nějaký pták, který tam viděl něco lákavě červeného, sladkého a tlustého a rozhodl se pod síť vletět, tu lákavou věc ukrást a rychle s ní zmizet. A vždycky se mu podařilo to první a to druhé – no senzace, jde to jak na drátkách! – ale třetí fáze plánů se vždycky kompletně podělala. Zapletl se do sítě a to bylo vřískotu a skřehotání a plácání a táta vždycky zvedl hlavu od řádků brambor, hvízdl na mě a poslal mě, abych šel toho ptáka vyndat. Opatrně. Chytit, vyprostit a pustit.

Celé dětství jsem tuhle práci nesnášel.

Ze strachu jde hrůza. Dívat se na něj je horší než dívat se na jakoukoliv jinou emoci. Rozzuřené zvíře je jedna věc, i když z něj jde většinou strach taky, ale vyděšené zvíře, třesoucí se uzlíček opeřených nervů – to jsem nikdy nechtěl znovu vidět.

A tady jsem to měl před sebou.

*

„Stojí to za hovno,“ řekl jeden z Američanů a vešel do kuchyně a rovnou zamířil ke konvici.

Podívali jsme se se Solomonem na sebe. Seděli jsme u stolu ještě dvacet minut potom, co odvedli Rickyho, a nepromluvili jsme. Věděl jsem, že to s ním otřáslo stejně jako se mnou, a on věděl, že to vím. A tak jsme tam jen tak seděli, já jsem zíral do zdi a on přejížděl nehtem po židli.

„Co s ním bude?“ zeptal jsem se Američana, když si lžičkou dával kávu do konvice.

„Po dnešku už je každýmu ukradenej.“ Zdálo se mi, že se smál, když to říkal.

Ricky byl terorista. Aspoň si to o něm Američani mysleli, a proto ho nenáviděli. Oni nenáviděli všechny teroristy, ale Rickyho ještě víc, protože to byl americký terorista. A to prostě nebylo správné. Až do teroristického útoku v Oklahoma City pokládal průměrný Američan odpalování bomb na veřejných prostranstvích za starobylou evropskou tradici, něco jako býčí zápasy nebo metrický systém. A jestli se někdy rozšíří z Evropy dál, tak jistě na východ mezi ty zatracené velbloudí kovboje s ručníky na kebulích, hrdé to syny a dcery islámu. Vyhazovat do povětří nákupní pasáže a ambasády, střílet na vybrané vládní úředníky a provádět únosy kvůli čemukoliv jinému než penězům bylo zcela neamerické a neminnesotské. Bomby v Oklahoma City však mnoho věcí změnily. Všechny k horšímu. Proto musel Ricky za své přesvědčení draze zaplatit.

Ricky byl americký terorista a dělal své vlasti ostudu.

*

Za úsvitu už jsem byl zpátky v Praze, ale spát jsem nešel. Vlastně šel, ale do postele jsem se nedostal. Seděl jsem na kraji a plnil popelník a vyprázdnil krabičku marlborek a koukal jsem se do zdi. Kdyby byla v pokoji televize, byl bych se díval. Nebo nedíval. Deset let stará epizoda ze seriálu Magnum dabovaná nesrozumitelným jazykem není o moc lepší než zeď.

Řekli mi, že v osm přijde policie, ale první botu na prvním schodu jsem slyšel už pár minut po sedmé. Nejspíš proto, abych působil skutečně překvapeně – pro případ, že bych to nedokázal dobře zahrát. Tihle lidi ničemu nevěří.

Bylo jich asi dvanáct. Všichni byli v uniformě a dělali z komára velblouda. Kopali do dveří, křičeli a převraceli věci. Ten, co jim velel, uměl trochu anglicky, ale evidentně ne natolik, aby rozuměl „to bolí“. Táhli mě dolů kolem sinalé domácí, která patrně doufala, že doby, kdy jí policie ráno za svítání odváděla nájemníky, jsou nenávratně pryč, a zatímco jsem svým chrupem ohlodával schody, ze dveří pokojů vykukovaly další nervózní rozcuchané hlavy.

Na stanici mě chvíli drželi v nějaké místnosti – žádná káva, žádné cigarety, žádné milé tváře – a potom, po dalším křiku a několika fackách a dloubancích do žeber, jsem byl strčen do cely. Bez pásku a bez tkaniček do bot.

Bylo to opravdu efektní.

Cela měla ještě další dva obyvatele. Oba byli muži, a když jsem vešel, nepovstali. Jeden z nich povstat nemohl, i kdyby chtěl, protože byl tak opilý, jak jsem já ještě nikdy v životě nebyl. Bylo mu šedesát a byl bez sebe. Alkohol mu čišel z každého póru na těle a hlava mu visela tak nízko, že bylo těžko uvěřit, že vůbec má nějakou páteř, která by držela tělo pohromadě.

Druhý muž byl mladší, tmavší a na sobě měl tričko a khaki kalhoty. Prohlédl si mě od hlavy až patě a potom si dál křupal klouby na prstech ruky. Já jsem mezitím zvedl opilého ze židle a položil – ne tedy zrovna vybraně – do kouta. Sedl jsem si proti muži v košili a zavřel oči.

*

„Deutsch?“

Nevěděl jsem, jak dlouho jsem spal, protože mi sebrali i hodinky – patrně pro případ, že bych vymyslel způsob, jak se na nich oběsit – podle ztuhlosti hýždí jsem však usuzoval, že to muselo být několik hodin.

Opilý byl pryč a ten v tričku seděl vedle mě na bobku.

„Deutsch?“ zeptal se.

Zakroutil jsem hlavou a znova jsem zavřel oči, abych ještě jednou trochu nasál sama sebe, než vstoupím do cizí kůže.

Slyšel jsem, jak se chlapík v tričku škrábe. Pomalu, dlouhými tahy a důkladně.

„Američan?“ zeptal se.

Přikývl jsem ještě se zavřenýma očima a pocítil zvláštní okamžik úlevy. Je to mnohem jednodušší, být někým cizím.

*

Muže v tričku tam nechali ještě čtyři dny a mě deset. Nesměl jsem se holit ani kouřit a jíst mi efektivně zabránil ten, kdo připravoval jídlo. Jednou nebo dvakrát mě vyslýchali kvůli bombovému poplachu v letadle z Londýna a požádali mě, abych si prohlédl fotografie – dvě nebo tři pro začátek a potom, když už je to přestávalo bavit, to byly celé seznamy hříšníků – jenže já jsem se na ně schválně nedíval a vždycky, když mě uhodili, jsem zíval.

Desátý den mě odvedli do bílé místnosti a fotografovali mě ze všech možných i nemožných stran a potom mi vrátili pásek, tkaničky do bot a hodinky. Nabídli mi dokonce i holicí strojek. Ale protože jeho madlo vypadalo ostřejší než žiletka a vousy mi pomohly v začínající proměně, odmítl jsem ho.

*

Venku byla tma a zima a poprchávalo. Byl to takový ten déšť, kdy nestojí za to vzít si deštník. Šel jsem pomalu, jako by mi nevadil ani déšť, ani nic jiného, co mi tenhle život ještě může nabídnout, a doufal jsem, že nebudu muset čekat dlouho.

Nemusel jsem čekat vůbec.

Bylo to Porsche 911, tmavě zelené, což nebyl zrovna nejchytřejší nápad, protože porsche se na pražských ulicích moc nevidí. Chvíli jelo krokem vedle mě a potom se najednou rozmyslelo, vyrazilo dopředu a zastavilo se na konci ulice. Když jsem se dostal tak na deset metrů k němu, byly dveře spolujezdce otevřené. Zpomalil jsem, prohlédl jsem si ho zepředu i zezadu a sehnul jsem se, abych se podíval na řidiče.

Byl to čtyřicátník s hranatou tváří a úspěšně šedivějícími vlasy. Obchodník s vozy porsche by ho klidně mohl označit za typického vlastníka porsche – pokud opravdu vlastníkem nebyl. Což ovšem bylo poněkud nepravděpodobné, když uvážíme jeho zaměstnání.

Jistě, v tuto chvíli jsem ovšem jeho zaměstnání nemohl znát.

„Chcete svézt?“ zeptal se. Mohl být odkudkoliv a nejspíš taky byl. Viděl, že se rozmýšlím, a tak se usmál, abychom si plácli. Dobré zuby.

Podíval jsem se za něj na zadní sedadlo, kde seděl schoulený chlapík v tričku. Už ale neměl tričko, ale něco křiklavě růžového vzorně vyžehleného. Pobavil se mým překvapeným výrazem a potom na mě kývl – něco jako „nazdar, tak si nastup“ – a když jsem teda nastoupil, řidič přiškrtil sytič a pustil spojku, takže jsem se musel vyškrábat ke dveřím, abych je mohl zavřít. Oba dva se dobře bavili. Muž v tričku, který se pravým jménem rozhodně nikdy nejmenoval Hugo, mi strčil pod nos balíček dunhillek. Jednu jsem si vzal a stiskl zapalovač na palubní desce.

„Kam máte namířeno?“ zeptal se řidič.

Pokrčil jsem rameny a řekl, že třeba do centra, ale že na tom vlastně nezáleží. Přikývl a něco si broukal. Nejspíš Pucciniho. Nebo to možná byli Take That. Seděl jsem a kouřil a při tom jsem mlčel, jako bych byl v takovýchhle situacích jako doma.

„Já jsem Greg,“ řekl řidič jakoby mimochodem. Usmál se a já jsem si řekl „no, to určitě“.

Podal mi od volantu ruku. Potřásli jsme si rukama, krátce a přátelsky, a já jsem potom udělal dramatickou pauzu, abych mu dal najevo, že jsem svým pánem a že mluvím, jen když se mi chce.

Po chvíli se na mě otočil a podíval se přísněji. Ne tak přátelsky. Tak jsem mu odpověděl.

„Já jsem Ricky,“ řekl jsem.

ČÁST DRUHÁ

.

SEDMNÁCT

To snad nemyslíš vážně.

John McEnroe

Stal jsem se součástí týmu. Elitního. Má členy z šesti národů, tří kontinentů, čtyř náboženství a dvou pohlaví. Jsme šťastná rodinka bratrů s jednou sestrou, která je také šťastná, protože má vlastní koupelnu.

Tvrdě pracujeme, tvrdě si hrajeme, a dokonce i tvrdě spíme. My totiž jsme tvrdí. Zacházíme se zbraněmi způsobem, který nikoho nenechá na pochybách, že se zbraněmi zacházet umíme, a diskutujeme o politice s nadhledem.

Jsme Ramenem spravedlnosti.

*

Tábor se mění každých pár týdnů a dosud čerpal hlavně z pramenů Libye, Bulharska, Jižní Karoliny a Surinamu. Nemyslím samozřejmě pitnou vodu. Ta chodí v plastových lahvích dvakrát týdně společně s čokoládou a cigaretami. V poslední době si Rameno spravedlnosti oblíbilo hlavně značku Badoit, protože je jemně perlivá, takže vyhovuje milovníkům bublinek i obyčejné vody.

Poslední měsíce nás všechny změnily. To se nedá popřít. Břemeno fyzického výcviku, tréninků neozbrojeného zápasu a výuky taktického a strategického plánování jsme nejdřív nesli s nedůvěrou a zarputilou ctižádostí. To časem pominulo a teď v táboře panuje upřímný a nezlomný esprit de corps. Začínáme konečně rozumět vtipům poté, co byly tisíckrát zopakovány, objevily se milostné epizody, které zase přátelsky vyšuměly, společně si vaříme a vzájemně si prokazujeme komplimenty sborovým pomlaskáváním a významným pokyvováním hlavou nad nejrůznějšími specialitami. Moje specialita byla jedna z nejoblíbenějších. Hamburgery s bramborovým salátem. A tajemstvím šéfa kuchyně bylo syrové vejce.

Teď je polovina prosince a my se chystáme do Švýcarska. Máme v plánu trochu tam lyžovat, trochu odpočívat a trochu zastřelit jednoho holandského politika.

Bavíme se, žijeme si a připadáme si důležití. Co víc by člověk mohl od života chtít?

*

Naším vůdcem – pokud se tu dá o nějakém vůdcovství mluvit – je Francisco. Pro někoho Francisco, pro někoho Cisco, pro mě v tajných vzkazech Solomonovi Hlídač. Francisco říká, že se narodil ve Venezuele jako pátý z osmi dětí a že jako dítě prodělal dětskou obrnu. Nemám důvod mu nevěřit. Obrna měla zřejmě za následek atrofickou pravou nohu a zvláštní styl chůze. Občas tak teatrálně kulhá. Záleží na tom, jakou má náladu a co po vás chce. Latifa říká, že je krásný, a možná má pravdu, pokud máte slabost pro dvoumetrové řasy a olivovou pleť. Je malý a svalnatý. Kdybych obsazoval roli lorda Byrona, asi bych ji dal Franciscovi. V neposlední řadě proto, že je vynikající herec.

Pro Latifu je Francisco starší bratr a hrdina – moudrý, citlivý a odpouštějící. Pro Bernharda je to zasmušilý chladnokrevný profesionál. Pro Cyruse a Huga zapálený idealista, kterému nikdy nic není dost. Pro Benjamina to je rozvážný vědec, protože Benjamin věří v Boha a chce si být na každém kroku jistý. A pro Rickyho, toho minnesotského anarchistu s vousy a akcentem, je Francisco bodrý rokenrolový dobrodruh, který má rád pivko a zná plno písniček Bruce Springsteena. Ale Francisco zvládne všechny tyhle role, které mu přiřkli, sehrát najednou.

Jestli existuje nějaký skutečný, pravý Francisco, tak je to ten, kterého jsem viděl při letu z Marseille do Paříže.

Funguje to tak, že cestujeme ve dvojicích, ale sedíme každý jinde. Seděl jsem několik řad za Franciscem u uličky. V letadle se rozbrečel asi pětiletý kluk. Když dlouho fňukal, máma ho odpoutala ze sedadla a vedla uličkou na záchod. Jenže letadlo trochu poskočilo a kluk spadl Franciscovi na rameno.

Francisco mu dal ránu.

Ne velkou. A taky ne pěstí. Kdybych byl právník, tak bych asi dokázal obhájit, že to bylo jen obyčejné postrčeni, aby kluk znova nabral rovnováhu. Jenže já nejsem právník a Francisco ho prostě praštil. Myslím, že to kromě mě nikdo neviděl, ale kluka to tak vyděsilo, že přestal brečet. A z téhle instinktivní reakce vůči pětiletýmu klukovi jsem si o Franciscovi udělal svůj obrázek.

Ale kromě toho, a ví Bůh, že každý má někdy špatný den, vycházíme všichni dost dobře. Opravdu. Při práci si hvízdáme.

To, co by nás bývalo mohlo zničit, co už zničilo skoro všechny riskantní akce, na kterých se podílelo víc lidí, prostě nenastalo. Protože my, Rameno spravedlnosti, architekti nového světa a poslové svobody, se opravdu, poctivě, střídáme v mytí nádobí.

To jsem ještě nikdy neviděl.

*

Vesnice Mürren – žádná auta, žádný nepořádek, žádné opožděné placení účtů – leží ve stínu tří velkých a slavných hor: Jungfrau, Monke a Eiger. Jestli máte rádi legendy, třeba by vás zajímalo, že Mnich, Monke, prý celý život střežil počestnost Mladé paní, Jungfrau, před spáry Obra, Eigera. Dělal to úspěšně a bez velké námahy už od dob oligocénu, kdy tyhle tři hromady kamene pravděpodobně geologické síly vyvrhly nad povrch zemský.

Mürren je malá vesnice bez vyhlídek na to, že by se někdy rozšířila. Je přístupná pouze vrtulníkem nebo pozemní lanovkou, což samo o sobě omezuje množství klobás a piva, které se dá vysoukat až nahoru na kopec, aby nikdo z místních ani z návštěvníků nestrádal hlady. Místním to tak vyhovuje. Jsou tu tři velké hotely, asi desítka menších penzionů a stovka roztroušených farem a farmiček, všechny s tou podivně vysokou špičatou střechou. Všechny švýcarské domy vypadají, jako kdyby byly aspoň z poloviny pod zemí. Což je – vzhledem k švýcarské posedlosti protiatomovými kryty – možná pravda.

I když vesnici založil a postavil Angličan, anglické letovisko to dnes rozhodně není. V létě sem jezdí pěší turisté a cyklisté z Německa a Rakouska a v zimě lyžaři z Francie, Japonska, Ameriky – a vůbec odevšad, kde rozumějí mezinárodní řeči zdejších továren na aktivní odpočinek.

Švýcaři sem jezdí po celý rok za výdělkem. Nejlépe se tu vydělává od listopadu do dubna na několika málo pozemcích, které jsou mimo sjezdovku a čile v nich bují obchod, směnárenské služby a naděje, že se do roka – nebo tak nějak – stane vydělávání peněz olympijským sportem. Švýcaři tiše sní o svých vyhlídkách.

Pro Francisca však měl Mürren ještě jeden půvab, protože je to náš první výjezd a všichni máme trochu trému. I Cyrus, a ten je ostrý jako žiletky. Totiž vzhledem k tomu, že je Mürren maličký a těžko přístupný, nemá vlastní policii.

Ani na půl úvazku.

*

Dorazili jsme s Bernhardem ten den ráno a zapsali jsme se v hotelu. Já v Jungfrau a on v Eigeru.

Slečna v recepci studovala můj pas, jako by nikdy předtím nic podobného neviděla, a dvacet minut probírala seznam věcí, které švýcarští hoteliéři potřebují vědět, než vás nechají přespat v jedné ze svých postelí. Možná jsem na chvíli zaváhal u druhého křestního jména svého učitele zeměpisu a na dlouho jsem se zarazil u směrovacího čísla v adrese porodní asistentky praprababičky. Jinak jsem proplul se ctí.

Vybalil jsem si a převlékl se do svítivě žluto-fialové větrovky. Musíte ji mít, když nechcete v takovémhle lyžařském letovisku vypadat podezřele. Vyšel jsem z hotelu a vyrazil nahoru do vesnice.

Bylo nádherné odpoledne. Takové, za kterého si člověk uvědomí, že Bohu to někdy s přírodou a počasím docela jde. Lyžařské svahy pro začátečníky byly touhle dobou už skoro prázdné. Zbývala ještě dobrá hodinka na lyžování, než se slunce schová za Schilthorn, a lidé si najednou opět vzpomněli, že jsou dva tisíce metrů nad mořem a že je polovina prosince.

Dlouho jsem seděl v baru a předstíral, že píšu pohledy, a co chvíli jsem hodil očkem po hloučku neskutečně malých francouzských dětí, které jako husy v řadě následovaly instruktorku z kopce. Ač nebyly větší než hasicí přístroj, na sobě měly goretexu za tři sta liber. V podřepu se plazily za matkou husou, některé vzpřímenější, některé sehnuté a některé tak malé, že nebylo vůbec vidět, jestli jsou vzpřímené, nebo sehnuté.

Přemýšlel jsem, za jak dlouho se na svazích začnou objevovat těhotné ženy sjíždějící po břiše, vykřikující technické pokyny a hvízdající si Mozarta.

*

Ten den v osm hodin večer do hotelu Edelweiss dorazil Dirk Van Der Hoewe v doprovodu své skotské manželky Rhony a dvou dospívajících dcer. Měli za sebou dlouhou cestu, šest hodin od domu k domu, a Dirk byl unavený, podrážděný a tlustý.

Dnešní politici tlustí obvykle nebývají – buď proto, že snad pracují víc než dřív, nebo proto, že moderní voliči mají raději, když vidí osobu, kterou volí, z obou stran, aniž by se museli vyklánět. Dirk se tomuto trendu zřejmě vzepřel. Byl fyzickou připomínkou některého z minulých století, kdy se politika dělala mezi druhou a čtvrtou odpoledne, než dotyčný vklouzl do exkluzivních kalhot a odebral se na večerní partičku piketu nad paštikou z husích jater. Měl na sobě tepláky a bačkory, což u Holanďana není nic neobvyklého, a na prsou mu visely brýle na růžové šňůrce.

Stáli s Rhonou uprostřed haly a rozdávali instrukce, co se má udělat s jejich přepychovými zavazadly s visačkami Louis Vuitton. Jejich dcery se mračily a dupaly, až po uši v pekle své rozlícené puberty.

Sledoval jsem je od baru. Bernhard je sledoval od novinového stánku.

Dneska bude technická zkouška, říkal Francisco. Projděte si všechno dvakrát tak pomalu, radši čtyřikrát tak pomalu, a když se někde vyskytne problém, nebo se bude zdát, že by se mohl vyskytnout, zastavte se a všechno prověřte. Zítra bude kostýmová zkouška už bez zpomalení. Místo zbraně použijete hůlku od lyží. Dnes je ale technická.

V týmu jsem byl já, Bernhard a Hugo. Latifa byla v záloze. Doufali jsme, že ji nebudeme muset využít, protože neuměla lyžovat. Lyžovat neuměl ani Dirk – v Holandsku se sotva najde kopec vyšší než krabička cigaret – ale zaplatil si dovolenou a zařídil si, aby se tu vyskytli fotografové od novin a zachytili znaveného státníka v akci, a to všechno by šlo k čertu, kdyby to nezkusil.

Sledovali jsme, jak si Dirk a Rhona půjčují výstroj, hekají a dupou v těžkých botách. Viděli jsme je, jak se plouží padesát metrů po svahu pro začátečníky a každou chvíli se zastavují, aby se pokochali přírodou a lyžařskou výstrojí. Sledovali jsme, jak se Rhona přichystala, že sjede svah, a Dirk hledal sto padesát důvodů, proč on ne. Když už nás začínalo všechno svrbět z toho dlouhého nicnedělání, zahlédli jsme náměstka holandského ministra financí, bílého strachy, jak se plouží o tři metry níž a končí na zemi.

S Bernhardem jsme se na sebe podívali. Dovolili jsme si to poprvé od chvíle, co jsme sem přijeli. Až jsem se musel odvrátit a poškrábat si koleno.

Když jsem se podíval znovu na Dirka, taky se smál. Měl to být takový ten smích adrenalinového fanatika, který miluje rychlost a vyhledává nebezpečí, podobně jako jiní vyhledávají ženy a víno. Fanatika, který tak riskuje, že by podle prostých zákonů pravděpodobnosti už dávno neměl být naživu. Který žije v nastaveném čase.

Opakovali to třikrát a pokaždé si na to vystoupili o metr výš. Potom však Dirka zmohla jeho obezita a uchýlili se do kavárny na oběd. Zatímco se brodili sněhem, obrátil jsem se ke svahu a podíval se na dcery jak jim to jde na lyžích a jak daleko se asi dostanou. Pokud jim to moc nepůjde, budou nejspíš zůstávat na nižších svazích v dosahu rodičů. Ovšem kdyby byly dobré a kdyby nenáviděly Dirka a Rhonu aspoň zpola tak, jak se tváří, budou touhle dobou už v Maďarsku.

Nikde jsem je neviděl a už jsem se chtěl otočit a vrátit se, když jsem zahlédl nad sebou muže, který stál nad údolím a díval se dolů. Byl moc daleko, abych mu viděl do tváře, ale i tak byl velmi nápadný. Nejen že neměl lyže, hůlky, lyžáky a sluneční brýle, ale neměl ani vlněnou čepici.

A nejvíc nápadný byl svým hnědým pláštěm, koupeným na inzerát ze zadních stránek Sunday Expressu.

OSMNÁCT

Noc dnešní chorým úsvitem se zdá.

Kupec benátský

„Kdo stiskne spoušť?“

Solomon musel čekat na odpověď.

Vlastně musel vždycky čekat na odpověď, protože já jsem byl na kluzišti na bruslích a on ne. Trvalo mi asi půl minuty objet kolečko a zastavit se a odpovědět, takže jsem měl dost prostoru na to, abych byl protivný. Ne že bych tolik místa potřeboval. Stačí mi pár centimetrů čtverečních a otrávím vás k smrti.

„To myslíš obrazně?“ zeptal jsem se, když jsem jel kolem.

Ohlédl jsem se přes rameno a viděl jsem, že se Solomon usmál a zvedl bradu jako shovívavý rodič, a potom se vrátil k metané, kterou měl sledovat.

Další kolo. Z reproduktorů se linulo veselé švýcarské umtáta umta um.

„Myslím spoušť, spoušť, pane. Opravdovou…“

„Já.“ A už jsem byl zase pryč.

Už jsem tomu bruslení pomalu začínal přicházet na kloub. Okoukal jsem od Němky, která jezdila přede mnou, jak elegantně přešlapovat do oblouku, a šlo to. Už jsem se držel těsně za ní, což mě potěšilo. Mohlo jí být tak šest.

„A zbraň?“ Byl to zase Solomon. Mluvil s rukama před ústy, jako by si na ně dýchal, aby si je zahřál.

Na tuhle odpověď musel počkat déle, protože jsem na druhém konci kluziště upadl a na chvíli jsem se snažil přesvědčit sám sebe, že jsem si zlomil pánev. Ale nezlomil. Což byla svým způsobem škoda, protože by to bylo vyřešilo spoustu problémů.

Nakonec jsem se k němu znovu dostal.

„Dorazí zítra,“ řekl jsem.

Nebyla to tak úplně pravda, dalo by se říct. Ale za poněkud specifických okolností této pracovní schůzky by pravda zabrala asi tak půl druhého týdne.

Zbraň zítra nedorazí, protože pár kousků té zbraně už je na místě.

*

Po poradě se mnou se Francisco nakonec spokojil s PM L96A1. Není to hezké jméno, já vím, ani se zrovna nejlépe nepamatuje. Ale PM, v britské armádě přezdívaná „Zelená věc“ – patrně proto, že je zelená a je to věc – tu práci udělá dobře. Ta práce obnáší vypálit kulku ráže 7,62 milimetru s dostačenou přesností i pro rekreačního střelce, kterým jsem rozhodně byl, se zaručeným zásahem na 500 metrů.

Vzhledem k těmto garancím výrobce jsem Franciscovi řekl, že když bude vzdálenost jediný centimetr přes dvě stě metrů – nebo když bude foukat boční vítr – neberu to.

Podařilo se mu získat Zelenou věc jako skládačku, nebo – jak tomu říkají výrobci – sadu pro střelbu ze zálohy. Jinými slovy, přišla po částech a většina z nich do vesnice dorazila už dřív. Dalekohled jako dvousetmilimetrová čočka v Bernhardově fotoaparátu s uchycením schovaným uvnitř, další část sloužila jako držadlo Hugova holicího strojku a Latifa provezla dostatek munice Remington Magnum v podpatcích nekřesťansky drahých bot z lakované kůže. Chyběla nám už jen hlaveň a ta měla dorazit do Wengenu na střeše Franciscova auta spolu se spoustou dalších dlouhých kovových věcí nezbytných pro zimní sporty.

Já jsem přivezl spoušť v kapse kalhot. Asi nejsem tak kreativní.

Usoudili jsme, že se obejdeme bez zásobníku a čela, protože by se těžko skrývaly a protože – upřímně – jsou k ničemu. Zrovna tak dvounožka. Puška vlastně není nic jiného než roura a kus olova a střelný prach. Tím, že se na ní napatlají uhlíková vlákna a jiné nesmysly, nebude člověk, kterého trefíte, o nic mrtvější. Jediná další důležitá věc, kterou potřebujete, aby byla zbraň opravdu funkční a smrtící – a to, naštěstí, není záležitost v tomhle zkaženém světě nikterak nedostupná – je někdo, kdo ji namíří a vystřelí z ní.

Třeba já.

*

Solomon mi o Sáře nic neřekl. Vůbec nic. Kde je a jak se má – stačilo by mi třeba, kdyby řekl, co měla na sobě, když ji viděl naposled, ale on neřekl ani slovo.

Možná mu ti Američani nic neřekli. Dobrého ani špatného. „Poslouchej, Davide, z naší analýzy Langa vyplývá, že informace týkající se osob opačného pohlaví jsou prozatím nežádoucí.“ Nebo něco tak. Prošpikované frázemi o natrhávání prdelí. Solomon mě ale znal dost dobře na to, aby si mohl dovolit vlastní úsudek. O tom, co mi řekne a co ne. A neřekl mi nic. Takže buď žádné nové zprávy o Sáře neměl, nebo zprávy, které měl, nebyly dobré. Anebo měl možná perfektní důvod nic mi neříkat – nejjednodušší vysvětlení bývají ta nejlepší – a sice, že jsem se prostě nezeptal.

Nevím proč.

Ležel jsem ve vaně v hotelu Eiger, otáčel kohoutky nohama, přidával každou čtvrthodinu půllitr horké vody a přemýšlel o tom. Možná jsem se nezeptal proto, že jsem měl strach z toho, co se dovím. Možná. Možná jsem moc myslel na to, jak riskujeme, když se se Solomonem tajně scházíme. Možná oba riskujeme život. I to je možné, i když trochu nepodložené.

Nebo možná – k tomuhle vysvětlení jsem se dostal až na konec, protože jsem okolo něj dlouho chodil po špičkách, nakukoval do něj, šťouchal do něj klackem, jestli mě nekousne – možná mi to už je jedno. Třeba si jen namlouvám, že tohle všechno podnikám kvůli Sáře, a přitom je právě čas na to, abych si přiznal, že od té doby, co jsem se stal součástí Ramena spravedlnosti, jsem navázal lepší přátelství, objevil hlubší smysl toho, co dělám, a našel víc důvodů, proč mám ráno vstávat.

Jenže to přece není možné.

To je absurdní.

Vlezl jsem do postele a usnul spánkem spravedlivých.

*

Byla zima. To bylo první, čeho jsem si všiml, když jsem roztáhl závěsy. Taková ta suchá šedivá zima, abyste náhodou nezapomněli, že jste v Alpách. Je pravda, že váhaví lyžaři asi zůstanou v posteli, což se hodí, ale na druhou stranu mi to zpomalí prsty na 33 otáček za minutu a bude se mi špatně mířit, jestli vůbec budu schopen mířit. A navíc se zvuk výstřelu ponese dál.

Jak už tak ručnice bývají, Zelená věc není příliš hlučná – ne jako M16, která člověka vyděsí k smrti dřív, než ho zabije – ale i tak, když ji držíte v ruce a rovnáte osový kříž v dalekohledu na postavu předního evropského státníka, tak vás takové věci jako hluk docela rozhodí. Nejen hluk.

Potřebujete, aby se lidi v tu chvíli dívali jinam, kdyby byli tak laskaví. Protože víte, že v momentě, kdy stisknete spoušť, se na půl míle daleko zastaví hrnky na cestě k ústům, nastraží uši, zvednou se obočí a z několika stovek úst se začne v několika desítkách jazyků rozléhat něco jako „co to kurva bylo?“ – a ono to pomyšlení člověku trochu ustřihává křidélka. V tenise tomu říkají „zmrzlá střela“. Nevím, jak se tomu říká mezi atentátníky. Nejspíš „zmrzlá střela“.

Dobře jsem se nasnídal a zásobil se kaloriemi s vědomím, že by se během příštích čtyřiadvaceti hodin mohla moje strava výrazně změnit a v tomto změněném stavu zůstat, dokud mi nezešednou vousy. Potom jsem vyrazil dolů do lyžárny. Stála tam francouzská rodina a hádala se, kdo komu sebral rukavice, kam se poděl krém na opalování a proč lyžáky tlačí, a tak jsem si sedl na lavičku co nejdál od nich a nabíral kuráž.

Bernhardův fotoaparát byl těžký a neforemný, poskakoval mi na prsou a připadal mi ještě falešnější, než skutečně byl. Západku a střelivo jsem měl naštosované v nylonové ledvince připnuté kolem pasu a hlaveň uloženou v jedné z hůlek – měla nahoře na madle červenou tečku pro případ, že bych nepoznal rozdíl mezi hůlkou, která váží patnáct deka, a druhou hůlkou, která váží kilo osmdesát. Zbývající tři krabičky střeliva jsem vyhodil z okna v koupelně, když jsem usoudil, že jedna bude stačit, protože kdyby nestačila, ocitnu se okamžitě v jiných a daleko větších problémech. Promrhal jsem minutu čištěním nehtů koncem spouště a potom jsem pečlivě uložil ten malý kovový plátek na papírový ubrousek a nacpal ho do kapsy.

Vstal jsem, zhluboka jsem se nadechl a těžkým krokem se odebral kolem francouzské rodinky na záchod.

Odsouzenec zvrátil poslední snídani.

*

Latifa měla sluneční brýle na čele, což znamenalo, že máme být v pohotovosti, což neznamenalo nic. Kdyby neměla brýle, znamenalo by to, že Van Der Hoeweovi stojí uvnitř a hrají blechy. Kdyby měla brýle na očích, znamenalo by to, že se chystají na lyže. Na čele nemusely znamenat nic. Nebo cokoli.

Kráčel jsem přes svah pro začátečníky a mířil ke stanici lanovky. Hugo už tam byl. Celý v oranžovo-tyrkysovém a taky s brýlemi na čele.

První, co udělal, bylo, že se podíval na mě.

Přes veškerá naše školení, přes veškerý výcvik a souhlasné přikyvování na Franciscovy výchovné rady se Hugo podíval rovnou na mě. Bylo mi hned jasné, že se na mě bude dívat pořád, dokud se naše pohledy nesetkají. Tak jsem se na něho taky podíval a doufal jsem, že to tím skončí.

Oči mu zářily. Jinak se to říct nedá. Zářily mu nadšením a vzrušením jako dítěti na Štědrý den večer.

Sáhl si rukou na ucho a upravil si sluchátka walkmana. Normální řízek, řekli byste si, kdybyste ho viděli. Ono mu nestačí vznášet se po té nejkrásnější scenérii, jakou Bůh na zemi vytvořil, on u toho ještě musí mít Guns N‘ Roses. Mě by ta jeho sluchátka na uších taky popudila, kdybych ovšem nevěděl, že jsou napojená na krátkovlnnou vysílačku, kterou má u boku, a že mu do ní z druhé strany posílá Bernhard instrukce.

Dohodlo se, že já žádné rádio mít nebudu. Protože kdyby mě chytili – když tohle Francisco říkal, Latifa se ke mně nahnula a stiskla mi ruku – nikdo nebude mít důvod předpokládat, že mám komplice.

Takže jediným informačním kanálem byl pro mě Hugo a jeho svítící obličej.

*

Na vršku Schilthornu ve výšce něco přes tři tisíce metrů, stojí – nebo sedí – restaurace Piz Gloria. Je to úchvatný výplod ze skla a oceli, kde můžete za cenu malého sportovního auta posedět a popít kávu a za hezkého počasí se pokochat výhledem až na šest zemí.

Jestli jste trochu jako já, tak budete většinu času, který tam strávíte, přemýšlet o tom, kterých šest zemí že to vlastně je. Kdyby vám ale nějaký čas zbyl, tak ho nejspíš promarníte údivem nad tím, jak tam mohli mürrenští tu budovu dostat a kolik jich muselo během té stavby zemřít. Když totiž takovou budovu vidíte a zvážíte, jak dlouho trvá průměrnému britskému staviteli, než vám pošle rozpočet na přestavbu kuchyně, začnete Švýcary opravdu obdivovat.

Další důvod obdivu k této restauraci spočívá v tom, že se tu kdysi natáčel James Bond. Od té doby jí zůstalo jméno Piz Gloria a právo provozovatele posílat memorabilia agenta 007 všem, které tu nepřivedl na mizinu šálek kávy.

Prostě to je místo, které musí každý návštěvník Mürrenu vidět, pokud má příležitost. A Van Der Hoeweovi se včera večer nad talíři boeuf en crôute rozhodli, že tu příležitost rozhodně mají.

Vystoupili jsme s Hugem na horní stanici lanovky a rozdělili se. Já jsem vešel dovnitř a zalapal po dechu a zakroutil hlavou, jak je tu všechno vkusné a úhledné, zatímco Hugo zůstal venku a hrál si s vázáním. Snažil se působit dojmem vážného lyžaře, který netouží po ničem jiném než po strmých svazích a jemném prašanu a vůbec, nerušte, protože tohle basové sólo, to je prostě něco. Byl jsem rád, že mám roli obyčejného civějícího trouby.

Napsal jsem pár pohledů – všechny z nějakého důvodu jistému Colinovi – a každou chvilku jsem se kochal pohledem na Rakousko nebo Itálii nebo Francii nebo na nějaké jiné zasněžené místo, až to začalo jít číšníkům na nervy. Už jsem začínal přemýšlet o tom, jestli účet Ramene spravedlnosti stačí ještě na jednu kávu, když jsem zahlédl cosi barevného. Zvedl jsem hlavu a viděl jsem, že venku mává Hugo.

Všimli si ho v restauraci všichni. A možná ještě tisíce lidí v Rakousku a Itálii a Francii. Zkrátka to byla beznadějná amatéřina, a kdyby to viděl Francisco, byl by mu býval dal po hubě. Během výcviku to udělal několikrát. Jenže Francisco tam nebyl a Hugo ze sebe bezdůvodně dělal pestrobarevného idiota a ze mě trosku. Jedinou záchranou bylo to, že nikdo ze zvědavých přihlížejících nemohl poznat, na koho nebo na co přesně mává.

Protože měl na očích brýle.

*

První etapu sjezdovky jsem bral mírným tempem. Ze dvou důvodů. Jednak jsem se nechtěl zadýchat, abych ve chvíli, kdy vystřelím, udržel pravidelný dech, a jednak jsem nechtěl – opravdu jsem nechtěl – zlomit si nohu a nechat se odvézt do nemocnice s puškou rozloženou po těle. Takže jsem plužil do zatáček a vybíral je pomalu a co největším obloukem. Tímto způsobem jsem projel tu nejčernější etapu, až jsem se dostal mezi stromy. Sklon sjezdovky opravdu naháněl strach. Bylo evidentní, že Dirk a Rhona skutečně nejsou tak dobří lyžaři, aby ji sjeli bez mnoha pádů, z nichž kterýkoliv mohl skončit tím, že už nevstanou. Kdybych já byl Dirk nebo jeho kamarád nebo možná jen nějaký starostlivý kolemjdoucí, řekl bych: „Zapomeň na to, sjeď dolů lanovkou a najdi si něco mírnějšího.“

Francisco Dirkovi důvěřoval. Měl pocit, že ho zná. Usoudil, že je opatrný na peníze – což je vlastnost na ministerstvu financí dosti vítaná – a kdyby se s Rhonou rozhodli sjet dolů lanovkou, bylo by to zbytečné vydání.

Francisco byl ochoten vsadit můj krk na to, že Dirk sjede dolů na lyžích.

Aby se ujistil, zatáhl den předtím Latifu do baru v hotelu Edelweiss, kde se Dirk naléval brandy, a tam ji nechal rozplývat se nad odvahou každého, kdo si troufne na lyžích pokořit Schilthorn. Dirk byl nejdřív poněkud rozpačitý, ale Latifa ho nakonec svými dlouhými řasami a dmoucím se hrudníkem přece jen dostala. Slíbil jí, že když to sjede v jednom tahu, pozve ji druhý den na skleničku.

Latifa za zády udělala gesto, že drží palce, a řekla, že tam bude přesně v devět.

*

Hugo určil místo. Teď stál přesně na něm, kouřil a šklebil se a vůbec bylo vidět, že se dobře baví. Projel jsem kolem něho na lyžích a zajel o deset metrů dál mezi stromy, jen tak, abych připomněl sobě i Hugovi, že se umím rozhodovat sám. Otočil jsem se zpátky k horám a zkoumal svou pozici na kopci, úhly, krytí – a potom jsem kývl hlavou na Huga.

Odhodil cigaretu, pokrčil rameny, vydal se dolů z kopce, elegantní obloučky zpestřoval zbytečně teatrálními poskoky, potom před sebou vymrštil spršku sněhu a zabrzdil přímo na druhé straně sjezdovky asi sto metrů pode mnou. Otočil se ode mě pryč, rozepnul si zip a začal močit na kámen.

Chtělo se mi taky, ale měl jsem pocit, že kdybych začal, už bych nikdy neskončil. Čural bych dál a dál, dokud by ze mě nezbylo nic než hromádka šatů.

Uvolnil jsem čočku z fotoaparátu, sundal kryt a vyzkoušel ji proti kopci. Obraz byl zastřený, protože se čočka potila. Rozepnul jsem si bundu a strčil čočku pod ni, abych ji ohřál.

Bylo ticho a zima a já jsem slyšel, jak se mi třesou prsty, když jsem začal skládat zbraň.

*

Měl jsem ho. Něco přes pět set metrů. Byl tlustý, měl postavu, o jaké si ostřelovači můžou nechat jen snít. Jestli o něčem sní. I na tuhle vzdálenost jsem viděl, že má Dirk plné ruce práce. Jazyk jeho těla hovořil v holých větách a mluvil ke mně velmi prostě. Já. Jedu. Na. Smrt. Zadek měl vystrčený, hrudník předkloněný, nohy strnulé strachem a vyčerpáním a pohyboval se s ledovou pomalostí.

Rhona si počínala o něco lépe, ale zase ne o moc. Postupovala trhanými pohyby a křečovitě, ale postupovala. Jela co nejpomaleji, aby se příliš nevzdálila od manžela.

Čekal jsem.

Když byl blíž, začal jsem zhluboka dýchat, abych se zásobil kyslíkem a byl připravený odjistit a nechat odjištěno, až bude tři sta metrů ode mě. Vydechoval jsem pomalu koutkem úst.

Čtyři sta metrů ode mě Dirk po patnácté upadl a nijak nespěchal zpátky na nohy. Když jsem viděl, jak těžko popadá dech, připravil jsem pušku a uslyšel hlasité cvaknutí. Jéžiš, to bude kravál, až vystřelím. Najednou jsem začal přemýšlet o lavinách a musel jsem se vědomě krotit, abych nepodlehl divokým fantaziím, jak končím pohřben pod tisíci tunami sněhu. Co když moje tělo nenajdou několik let a až mě konečně vyhrabou, bude už tahle bunda beznadějně nemoderní? Pětkrát jsem zamrkal a snažil jsem se zklidnit dech, zrak, paniku. Na lavinu je moc zima. Lavina potřebuje sluníčko. Hodně sluníčka. Dnes žádné není. Tak se drž. Mžoural jsem do dalekohledu a viděl, že Dirk už je zase na nohou.

Na nohou a dívá se na mě.

Nebo aspoň mým směrem mezi stromy a při tom si oklepává sníh z lyžařských brýlí.

Vidět mě nemohl. To nepřicházelo v úvahu. Byl jsem schovaný za závějí a vyhrabal jsem si úzký kanálek na opření pušky tak, aby nebyla vidět mezi křivými větvemi stromů. Vidět mě nemohl.

Tak na co se to díval?

Opatrně jsem vysunul hlavu za závěj a otočil se, jestli někde kolem mě nemůže vidět nějakého opuštěného běžkaře nebo nějakého nezvedeného kamzíka, nebo slyšet refrén z No, No, Nanette – cokoliv, co ho mohlo zaujmout. Zatajil jsem dech a pomalu otočil hlavu zleva doprava a zkoumal, jestli se ze svahu něco neozývá.

Nic.

Posunul jsem se o kousek výš k okraji závěje a znovu jsem zamžoural do dalekohledu. Doleva, doprava, nahoru a dolů.

Dirk nikde.

Natáhl jsem krk tak, že byste řekli, že takhle natáhnout krk vůbec nejde, a zoufale jsem tápal oslepující štiplavou bělobou svahu. V ústech jsem najednou cítil chuť krve a srdce mi tlouklo v hrudníku, jako by z něho chtělo vyskočit.

Tamhle. Tři sta metrů. Jede rychleji. Na pozvolnějším úseku svahu musel jet šusem a tím se dostal až na protější stranu sjezdovky. Znovu jsem zamžoural, přiložil pravé oko k dalekohledu a zavřel levé.

Když byl dvě stě metrů ode mě, dlouze a zhluboka jsem se nadechl, až jsem měl plíce do tří čtvrtin plné, a zatajil jsem dech.

Dirk teď sjížděl šikmo. Měl jsem ho dobře v dohledu – mohl jsem už každou chvíli vystřelit – ale věděl jsem, že tohle musí být ta nejjistější střela v mém životě. Připravil jsem si prst na spoušť a cítil napětí mechanismu pušky a napětí svých prstů a čekal jsem.

Asi sto padesát metrů ode mě se zastavil. Podíval se nahoru do svahu. Dolů ze svahu. Potom se natočil tělem ke mně. Byl celý zpocený – námahou, strachem, soustředěním. Zamířil jsem osový kříž na jeho hrudník. Jak jsem slíbil Franciscovi. Jak jsem slíbil všem.

*

Zmáčknout. Hlavně ne zatáhnout. Zmáčknout, pomalu a něžně. Umíš to.

DEVATENÁCT

Dobrý večer. Je jednadvacet hodin.

Posloucháte zprávy stanice BBC.

Peter Sissons

Dalších třicet šest hodin jsme neopustili Mürren. To byl můj nápad.

Řekl jsem Franciscovi, že první, co udělají, bude to, že začnou kontrolovat vlaky. Všichni, kdo odjeli nebo se chystali odjet v nejbližších dvanácti hodinách po atentátu, budou mít peklo na zemi, ať jsou vinni, nebo ne.

Francisco si chvíli kousal ret a potom se souhlasně usmál. Mám pocit, že zůstat ve vesnici mu připadalo chladnokrevnější a troufalejší, a chladnokrevnost a troufalost byly pro Francisca vytoužené pojmy, o nichž snil, že je jednou uvidí napsané v novinovém titulku vedle svého jména. Momentka a pod ní palcový titulek: „Francisco: chladnokrevný a troufalý“. Nebo něco takového.

Pravým důvodem, proč jsem chtěl v Mürrenu zůstat, ovšem bylo, že jsem chtěl mluvit se Solomonem. O tom jsem ovšem Franciscovi nemínil vyprávět.

*

A tak jsme se tam poflakovali a spolu s ostatními zvědavě koukali, jak přilétají vrtulníky. Nejdřív policie, potom Červený kříž a nakonec – jak jinak – televize. Zpráva o atentátu se rozkřikla po celé vesnici během patnácti minut, ale turisté byli většinou příliš šokováni a ani o tom nechtěli mluvit. Jen z povzdálí sledovali dění, mračili se a drželi si děti blízko na očích.

Švýcaři vysedávali v barech a tiše si šuškali. Byli rozrušení a měli strach, jaký to bude mít dopad na obchody. Strach mít samozřejmě nemuseli. Po večerech restaurace praskaly ve švech. Nikdy dřív jsem je neviděl tak plné. Nikdo si nechtěl nechat ujít jediný názor nebo klep nebo výklad tohoto ohavného a odporného činu.

Nejdřív z něho obviňovali Irák, což je dnes jaksi standardní postup. Tahle teorie vydržela asi tak hodinu, dokud nezačaly moudré hlavy podotýkat, že to Irák být nemohl, protože by Iráčan sotva zůstal v jejich vesnici nepovšimnutý. Akcent, barva pleti, poklekávání tváří k Mekce. To by žádnému průměrně zvědavému Švýcarovi nemohlo uniknout.

Dalším podezřelým v pořadí byl neopatrný pětibojař. Vyčerpán po dvaceti minutách přespolního běhu náš muž klopýtá a padá, přičemž nechtěně spustí jeho puška ráže 0,22 a s přímo astronomicky nízkou pravděpodobností zasáhne Herr Van Der Hoewea. I když byla tato teorie od samého počátku velmi chatrná, měla značné množství zastánců. Nebylo v ní totiž úmyslné násilí. Tomu Švýcaři ve svém sněhem pokrytém ráji nemohou přijít na jméno.

Obě teorie chvíli existovaly paralelně a časem z nich vzešel podivný hybrid. Pachatelem je irácký pětibojař, pokyvovali rozšafní sousedé. Bledý závistí vůči Švédům, kteří uspěli v posledních zimních olympijských hrách, jistý irácký pětibojař (někdo prý od někoho slyšel, že někdo říkal, že se prý jmenuje Mustafa nebo tak nějak) podlehl návalu zlosti a snad ještě pořád jezdí po svahu a pročesává ho v honbě za vysokými blond lyžaři.

Následovalo zklidnění. Bary se vylidnily a kavárny začaly na noc zavírat a číšníci si vyměňovali zmatené pohledy, když odnášeli jeden talíř nesnědeného jídla za druhým.

I mně chvíli trvalo, než jsem si uvědomil, co se děje.

Poté, co turisté zjistili, že fámy, které se šíří po městě, jsou velmi neuspokojivé, uchýlili se do svých hotelových pokojů a poklekli jednotlivě i po dvojicích před všemocnou a vševědoucí CNN, jejíž švýcarský zpravodaj Tom Hamilton stále ještě laskavě zásoboval svět jednou zprávou z místa činu za druhou.

Když jsme se sešli s Latifou před televizní obrazovkou v baru Zum Wilden Hirsch, obklopeni tuctem podnapilých Němců, slyšeli jsme Toma, jak rozvíjí myšlenku, že „atentát je pravděpodobně dílem aktivistů“. Bere za to nepochybně dobrých 200 000 dolarů ročně. Byl bych se ho rád zeptal, jak mohl tak bezohledně vyloučit možnost, že to bylo dílo pasivistů. Vlastně jsem to klidně mohl udělat, protože Tom vykonával svou práci v ostrůvku wolframového světla asi dvě stě metrů od místa, kde jsme se právě pokoušeli prolomit obklíčení. Ještě před dvaceti minutami jsem stál a sledoval, jak technik od CNN připíná Tomovi na kravatu mikrofon a jak ho Tom odhání, že si to udělá sám, protože nechce, aby mu zkazil uzel.

Prohlášení bylo údajně z desáté hodiny místního času. Jestli Cyrus udělal svou práci včas a doručil jej podle plánu, tak si CNN dávala na čas s ověřením. Ale spíš bylo pravděpodobnější, že byli v jejich týmu lidi jako Tom a dávali si načas s jeho přečtením. Francisco trval na použití slova „hegemonie“ a to je možná trochu zarazilo.

Ven se to nakonec dostalo až po půl jedenácté. Prohlášení přečetl pomalu a jasně a se silně znechuceným podtextem moderátor CNN Doug Rose.

Rameno spravedlnosti.

Mami, pojď se honem kouknout, jsme v televizi. Ten chlap o nás mluví.

Myslím, že kdybych byl chtěl, mohl jsem se tu noc vyspat s Latifou.

*

Zbytek zpráv CNN obsahoval spoustu obecných informací o terorismu v dějinách a připomínal posluchačům události začátku minulého týdne, kdy skupina baskických separatistů provedla bombový útok na budovu v Barceloně. Mihl se v něm nějaký vousáč a chtěl střelit aspoň pár výtisků knihy, kterou napsal o fanatismu. Následoval střih zpátky na hlavní program CNN: upozornění pro lidi, kteří právě sledují CNN, že by měli sledovat CNN. Nejspíš asi v jiném exkluzivním hotelu než v tom, kde zrovna sedí.

Ležel jsem na posteli v hotelu Eiger a střídavě jsem do sebe cpal levou a pravou rukou nikotin a whisky. Přemýšlel jsem, co by se stalo, kdyby člověk byl přímo v tom dalším exkluzivním hotelu, který inzerují, právě v době, kdy ho inzerují. To by byl jako po smrti? Nebo v paralelním vesmíru? Nebo by se obrátil čas a začal jít pozpátku?

Začínal jsem být totiž opilý. Tak jsem ani neslyšel zaklepání. Nebo jsem si to možná nejdřív jen namlouval, ale klepání trvalo deset minut a možná deset hodin, než se můj mozek vzpamatoval z omámení CNN. Vypotácel jsem se z postele.

„Kdo je to?“

Ticho.

Neměl jsem zbraň ani chuť ji použít, a tak jsem otevřel dveře dokořán a vystrčil hlavu. Ať se děje, co se děje.

Na chodbě stál malý muž. Dost malý na to, aby člověka mé výšky nenáviděl.

„Herr Balfour?“

Na chvíli jsem měl okno. Takové to okno, co mívají agenti, kteří pracují pod krycími jmény – když na ně přijde řada a mají rychle zasáhnout, než budou muset odevzdat fant, najednou nevědí, kdo vlastně momentálně jsou, ve které ruce mají držet pero a jaký že vlastně mají titul. Zjistil jsem, že když požiju whisky, frekvence těchto situací se zvýší.

Uvědomoval jsem si, že tam stojí a kouká na mě, a tak jsem se na oko rozkašlal. Mezitím se mi vařil mozek. Balfour – ano nebo ne? Jméno Balfour jsem používal, ale před kým? Pro Solomona jsem Lang, pro Francisca Ricky, pro většinu ostatních Američanů Durrell, ale Balfour… už to mám. Balfour jsem byl v hotelu. Takže je logické, že jsem byl Balfour i pro policii.

Přikývl jsem.

„Půjdete se mnou.“

Otočil se na podpatku a odpochodoval. Popadl jsem sako a klíč od pokoje a vydal jsem se za ním, protože Herr Balfour je spořádaný občan, který dodržuje každý zákon, s nímž přijde do styku, a předpokládá, že to tak dělají všichni. Když jsme šli k výtahu, podíval jsem se mu na nohy a všiml jsem si, že má boty na ploché podrážce. A přitom je tak malý.

*

Venku sněžilo (ono obvykle sněží venku, ale nezapomeňte, že jsem ještě nebyl úplně střízlivý) a k zemi se snášely obrovské bílé chuchvalce jako zbytky po nějaké nebeské polštářové bitvě a pod jejich tíhou vypadalo všechno tak nějak skryté, jemnější a mírnější, méně podstatné.

Šli jsme asi deset minut – při každém mém kroku jich musel udělat sedm – až jsme došli k malé budově na kraji vesnice. Byla přízemní a dřevěná a možná i velmi stará. Nebo taky ne. Měla okenice a podle stop ve sněhu bylo vidět, že sem chodí hodně lidí. Nebo je to možná stále tentýž člověk a pořád něco zapomíná a pro něco se vrací.

Byl to zvláštní pocit, když jsem vcházel dovnitř. Myslím, že by byl zvláštní, i kdybych byl střízlivý. Měl jsem dojem, jako bych byl měl něco přinést. Aspoň zlato nebo kadidlo. Na myrhu jsem v tu chvíli zrovna moc nemyslel, asi proto, že jsem si nikdy nebyl úplně jistý, co to vlastně je.

Mužíček se zastavil u postranního vchodu, ohlédl se přes rameno na mě a potom zaklepal. Po chvíli se ozvala rána, potom druhá a po ní další a další a nakonec se dveře otevřely. Objevila se v nich šedovlasá žena, chvíli se dívala na Mužíčka, tři chvíle se dívala na mě a potom kývla a ustoupila stranou, abychom mohli vejít.

*

Na jediné židli v místnosti seděl Dirk Van Der Hoewe a čistil si brýle. Na sobě měl těžký kabát a šálu kolem krku a z bot mu vyčuhovaly zavalité nohy. Byly to drahé sportovní boty s koženými tkaničkami a všiml jsem si jich jen díky tomu, že se na ně tak soustředěně díval sám.

„Pane ministře, tohle je Thomas Lang,“ řekl Solomon, který vystoupil ze stínu a podíval se na mě a potom na Dirka.

Dirk si čistil brýle důkladně a pomalu a potom si je dlouze nasazoval a při tom se díval do země. Konečně zvedl hlavu a podíval se na mě. Nebyl to přátelský pohled. Dýchal ústy, jako malé dítě, když se snaží nevnímat pach brokolice.

„Těší mě,“ řekl jsem a podal mu ruku.

Dirk se podíval na Solomona, jako by ho nikdo nevaroval před tím, že se mě třeba bude muset i dotknout. Potom mi s nechutí podal vlhkou zplihlou věc s pěti prsty.

Chvíli jsme se na sebe dívali.

„Můžu jít?“ zeptal se.

Solomon se na okamžik zarazil, posmutnělý, jako by byl doufal, že všichni tři ještě chvíli zůstaneme a zahrajeme si mariáš.

„Jistě, pane,“ řekl.

Až když Dirk vstal, všiml jsem si, že je sice tlustý – a to tedy opravdu je, ať se propadnu, jestli není – ale zdaleka ne tolik, jako když přijel do Mürrenu.

*

Hmm, to je totiž kouzlo neprůstřelného oblečení. Je to vynikající věc a udělá všechno, co člověk potřebuje, aby zůstal naživu. Ale není zrovna lichotivé. Myslím figuře. Když si ho člověk oblékne přes lyžařskou výstroj, vypadá trochu tlustá postava velmi tlustě a člověk jako Dirk potom vypadá jako nafukovací balón.

Netroufal jsem si odhadovat, jakou s ním uzavřeli dohodu. Nebo s holandskou vládou, když na to přijde. To mi nikdo z nich samozřejmě neřekne. Možná se chystal na dlouho odkládanou dovolenou nebo měl před důchodem nebo před vyhazovem – nebo ho třeba načapali v posteli s tuctem náctiletých holek. Anebo mu možná prostě jen zaplatili. Jak jsem pochopil, na lidi to platí.

Ať už to udělali jakkoliv, Dirk se bude muset pár měsíců schovávat. Kvůli sobě i kvůli mně. Kdyby se objevil příští týden na mezinárodní konferenci a řečnil tam o potřebě flexibilních směnných mechanismů pro severoevropské státy, vypadalo by to divně a vyvolávalo by to otázky. Možná se toho chytla CNN.

Dirk bez omluvy odešel. Šedovlasá paní ho vystrčila ze dveří a s Mužíčkem oba zmizeli ve tmě.

*

„Jak se cítíte, pane?“

Teď jsem seděl na židli já a Solomon mě pomalu obcházel, hodnotil akci, hodnotil mi morálku, tělesný stav, míru opilosti. Držel si prst u úst a tvářil se, že se na mě nedívá.

„Je mi fajn, děkuju, Davide. Co ty?“

„Ulevilo se mi, pane. Řekl bych. Ano. Opravdu. Ulevilo.“ Následovala odmlka. Mnohem více přemýšlel, než mluvil. „Mimochodem,“ řekl nakonec, „vám musím poblahopřát k velmi dobré ráně, pane. Američtí kolegové chtěli, abyste to věděl.“

Solomon se na mě mdle pousmál, jako by právě sáhl na dno krabičky s hezkými slovy a musel teď otevřít novou.

„No, jsem rád, že jsem je uspokojil,“ odpověděl jsem. „Co dál?“

Zapálil jsem si cigaretu a snažil jsem se vyfukovat kroužky, ale Solomon pořád kroužil kolem mě a kazil mi to. Díval jsem se, jak se kouř rozplývá do proužků a ztrácí tvar, až jsem si nakonec uvědomil, že mi Solomon neodpověděl.

„Davide?“

„No, ano, pane,“ řekl po chvíli. „Co dál? To je rozhodně inteligentní a trefná otázka, která zasluhuje co nejúplnější odpověď.“

Něco nebylo v pořádku. Takhle Solomon nikdy nemluvil. Takhle mluvím já, když jsem opilý, ale Solomon nikdy.

„No tak?“ naléhal jsem. „Zabalíme to? Hotovo? Ošklivé kluky chytili s rukama v pokladně?“

Zastavil se kdesi za mým pravým ramenem.

„Ono, totiž, pane, to teď bude takové trochu ošemetné.“

Otočil jsem se a podíval jsem se na něho. Pokusil jsem se o úsměv. On se ale neusmál.

„A jaké to podle tebe teda bylo doteď? Jestli snažit se trefit někoho doprostřed neprůstřelný vesty není trochu ošemetné…“

Neposlouchal mě. Jako by to nebyl on.

„Oni chtějí, abyste pokračoval,“ řekl.

No jistě, že chtějí. To jsem věděl. Chytit teroristy nebyl cíl téhle akce, nikdy. Chtěli, abych pokračoval, aby to všechno pokračovalo, až nastane vhodná chvíle na velkou demonstraci. CNN bude na místě, kamery pojedou – ne že přijedou čtyři hodiny po akci.

„Pane,“ řekl Solomon po chvíli, „musím se vás na něco zeptat a potřeboval bych, abyste mi odpověděl co nejupřímněji.“

Tohle se mi nelíbilo. Něco nebylo v pořádku. Bylo to jako červené víno k rybě. Jako by si někdo vzal ke smokingu hnědé boty. Tak špatné se to zdálo být.

„Tak ven s tím,“ řekl jsem.

Vypadal opravdu ustaraně.

„Odpovíte mi upřímně? Potřebuju to vědět ještě dřív, než se zeptám.“

„Davide, to ti přeci nemůžu říct.“ Rozesmál jsem se a doufal jsem, že se uvolní a přestane mě strašit. „Když se mě zeptáš, jestli ti je cítit z pusy, tak ti odpovím upřímně. Jestli se mě zeptáš… já nevím, prakticky na cokoliv jiného, možná budu lhát.“

Nezdálo se, že by ho to nějak uspokojilo. Taky nebyl důvod, proč by mělo, samozřejmě, ale co jiného jsem na to měl říct?

Odkašlal si, pomalu a rozvážně, jako by už potom neměl mít příležitost to udělat.

„Jaký je váš vztah k Sáře Woolfové?“

To mě tedy vyvedlo z míry. Nedávalo to smysl. Tak jsem jen sledoval, jak Solomon pomalu chodí sem a tam se stisknutými rty a mračí se na podlahu, jako by dával na přetřes téma masturbace v rozhovoru s dospívajícím synem. Ne že bych takový rozhovor někdy absolvoval, ale dovedu si představit, že vhání ruměnec do tváře a nutí člověka vrtět se a hledat na rukávech saka mikroskopické částečky prachu, které vyžadují značnou dávku pozornosti.

„Proč se mě ptáš, Davide?“

„Prosím, pane. Jenom…“ Bylo vidět, že Solomon zrovna nemá nejlepší den. Zhluboka se nadechl. „Nejdřív, prosím, odpovězte.“

Chvíli jsem ho pozoroval a bylo mi ho líto a zároveň jsem na něj měl vztek.

„Kvůli starým časům, chceš dodat?“

„Kvůli čemukoliv,“ řekl, „co vás přiměje, abyste odpověděl, pane. Staré časy, nové časy, prostě mi to řekněte.“

Zapálil jsem si další cigaretu a podíval jsem se na ruce a v duchu jsem se snažil odpovědět si sám pro sebe, než to řeknu nahlas jemu.

Sára Woolfová. Šedé oči, trochu do zelena. Hezké šlachy. Ano, vzpomínám si.

Jaký k ní mám vztah? Je to láska? No, nejsem si jistý – nebo ano? Nevím, jestli si to můžu vzít na triko, přišít si takovýhle vztah. Láska je slovo. Zvuk. Má poněkud vágní spojitost s jistým citem. Nezměřitelnou a zcela významuprostou. Ne, k tomu se vrátím až časem, jestli vám to nevadí.

A co třeba soucit? Lituju Sáru Woolfovou, protože… proč? Ztratila bratra, potom otce a teď je zamčená někde v černé věži, zatímco rytíř Roland zápolí se skládacími štaflemi. Proto bych ji mohl litovat, myslím. Proto, že ve mně vidí zachránce.

Přátelství? Prokristapána, vždyť ji skoro neznám.

Tak co teda?

„Zamiloval jsem se do ní,“ slyšel jsem něčí odpověď a uvědomil jsem si, že to byla moje.

Solomon na chvíli zavřel oči, jako by ta odpověď byla špatná, zase – a potom pomalu a váhavě došel ke stolu u zdi a vzal do ruky malou plastovou krabičku. Chvilku ji potěžkával, jako by se rozmýšlel, jestli mi ji dá nebo ji vyhodí dveřmi ven do sněhu. Potom začal šátrat po kapsách. Věc, kterou hledal, byla v té poslední. Člověka potěší, když vidí, že se tohle stane pro změnu konečně někomu jinému. Vyndal kapesní baterku. Podal mi ji s krabičkou a potom se otočil a poodešel stranou.

Dobře, otevřu ji. Samozřejmě. To se dělá, když člověk dostane zavřenou krabičku. Prostě ji otevře. Zvedl jsem tedy plastové víčko a srdce mi pokleslo o něco níž.

V krabičce byly diapozitivy a mně bylo okamžitě jasné, že to, co je na nich, se mi nebude líbit.

Vyndal jsem vrchní a přidržel ho před baterkou.

Sára Woolfová. Omyl vyloučen.

Slunečný den, černé šaty, vystupuje z londýnského taxíku. Zatím pořád dobré. Nic špatného. Usmívá se – je to velký šťastný úsměv – ale to přece není nic proti ničemu. To je v pořádku. Nepředpokládám, že by měla čtyřiadvacet hodin denně vzlykat do polštáře. Tak. Další.

Platí taxikáři. Zase nic špatného. Když se člověk sveze taxíkem, tak musí zaplatit. To je život. Bylo to fotografované teleobjektivem, aspoň stopětatřicítka, možná i víc. Série snímků v rychlém sledu. To musel být automat. Proč by ale někdo…

Jde od taxíku na chodník. Směje se. Taxikář se jí dívá na zadek. Kdybych byl taxikář, udělal bych to taky. Ona se mu dívala zezadu na krk, on se jí dívá zezadu trochu níž. To je slušná výměna. No, ne tak docela slušná, ale nikdo není dokonalý.

Podíval jsem se Solomonovi na záda. Hlavu měl skloněnou.

Další, prosím.

Mužská ruka. Ruka až k rameni. V tmavém obleku. Má ji kolem pasu a hlavu má zakloněnou, přichystaná k polibku. Usmívá se ještě víc. Ale zase, co je na tom? Nejsme žádní puritáni. Žena si může vyjít s někým na oběd, můžou k sobě být zdvořilí, vlídní – nebudeme přece kvůli tomu volat policii, kurva.

Objetí. Je zády k fotoaparátu, takže jí není vidět do obličeje. Ale je zřejmé, že se objímají. Je to poctivé objetí, žádná napodobenina. Takže to nejspíš nebude její osobní bankéř. No a co?

Další je skoro stejná, ale jsou pootočení. On zvedá hlavu od jejího krku.

Teď jsou směrem k nám, pořád ještě v objetí. Není mu vidět do tváře, protože ho zakryl nějaký kolemjdoucí. Ale jí je. Co je to za výraz? Extáze? Štěstí? Potěšení? Nebo možná jenom zdvořilost. Tak ještě jeden, poslední.

No nazdar, řekl jsem si. To je on.

„No nazdar,“ řekl jsem nahlas. „To je on.“

Solomon se neotočil.

Muž se ženou jdou směrem k objektivu a já je oba znám. Právě jsem se přihlásil k tomu, že do té ženy jsem zamilovaný, i když si nejsem úplně jistý jestli je to pravda, řekl bych vteřinu od vteřiny méně jistý, a ten muž… no jo.

Vysoký. Pohledný, svým způsobem. Na sobě má exkluzivní oblek. A taky se usmívá. Oba se usmívají. Hodně. Tak moc, že to vypadá, že jim oběma odpadne horní půlka hlavy.

Samozřejmě jsem zvědavý, co je sakra tak rozveselilo. Jestli to byl vtip, tak bych ho rád slyšel. Abych si udělal obrázek, jestli stojí za to nechat si kvůli němu natrhnout slinivku, jestli je to takový vtip, že se z něj člověku chce popadnout osobu, která stojí vedle, a takhle ji přimáčknout.

Jenže já ten vtip neznám. Ale jsem si jistý, že by mě nerozesmál. Naprosto jistý.

Ten člověk na té fotografii, co má ruku kolem mé dámy z černé věže a co ji tak rozesmál – naplnil smíchem a radostí a sebou samým nebo vím já čím ještě – je Russell P. Barnes.

*

Tady si uděláme pauzu. Počkejte, až mrsknu s krabičkou diapozitivů přes celou místnost.

DVACET

Život se skládá z pláče, drobných vzlyků a úsměvů.

Drobné vzlyky převažují.

O. Henry

Řekl jsem Solomonovi všechno. Musel jsem.

On je totiž bystrý člověk, jeden z nejbystřejších lidí, jaké jsem kdy potkal. Bylo by hloupé klopýtat dál a nevyužít jeho intelektu. Dokud jsem neviděl ty fotografie, byl jsem si jistý sám sebou, hrál jsem si na svém písečku, ale teď nadešel čas si přiznat, že jsem přišel o lopatičku a píseček už taky není, co býval.

Skončil jsem ve čtyři hodiny ráno. Dlouho předtím si Solomon otevřel batoh a vyndal z něj věci, bez nichž se dnešní Solomoni neobejdou. Měli jsme termosku čaje a dva plastové pohárky, každý jeden pomeranč a nůž na oloupání a velkou tabulku čokolády Cadbury.

Takže zatímco jsme jedli a pili a kouřili a odsuzovali kouření, vyložil jsem mu záležitost Magisterských studií asi tak do poloviny: že jsem byl tam, kde jsem byl, a že jsem dělal to, co jsem dělal, pro dobro demokracie. Ne že bych chránil bezpečnost lidí v noci v posteli nebo udělal svět svobodnějším a šťastnějším. Já jsem od té doby, co to celé začalo, dělal jedinou věc – prodával jsem zbraně.

Což znamenalo, že je prodával i Solomon. Já jsem byl obchodník se zbraněmi, obchodní zástupce, a Solomon byl něco v marketingovém oddělení. Věděl jsem, že se mu tahle představa bude velmi zamlouvat.

Solomon poslouchal a přikyvoval a ptal se na důležité věci ve správném pořadí ve správnou chvíli. Nedokázal jsem posoudit, jestli mi věří nebo ne, to mi u Solomona nikdy nešlo a asi nikdy nepůjde.

Když jsem skončil, seděl jsem a hrál jsem si s několika čtverečky čokolády a při tom jsem přemýšlel, jestli nosit čokoládu Cadbury do Švýcarska je to samé jako nosit dříví do lesa, a nakonec jsem usoudil, že není. Švýcarská čokoláda se od doby, kdy jsem byl malý kluk, velmi zhoršila. Teď je dobrá leda tak jako dárek pro tetu. Kromě toho, čokoláda Cadbury jde stále dopředu, je čím dál lepší a levnější než jakákoli jiná čokoláda na světě. Aspoň já jsem o tom přesvědčený.

„To je teda zatracená historka, pane, s dovolením.“ Solomon stál a díval se na stěnu. Kdyby tam bylo okno, nejspíš by se díval z něho, ale žádné tam nebylo.

„To jo,“ přisvědčil jsem.

*

Vrátili jsme se k fotografiím a přemýšleli jsme, co asi znamenají. Zvažovali jsme všechny možnosti: možná, co kdyby, co třeba, nebo že by, ale co když. Až když se do místnosti začal mezi okenicemi a pod dveřmi trousit sníh, usoudili jsme, že už jsme všechny eventuality probrali.

Vyplynuly z toho tři možnosti.

A samozřejmě mnoho podmožností. Ovšem my jsme se shodli na tom, že nám jde o hrubý náčrt, takže jsme všechny podmožnosti roztřídili na tři hromádky, a to: vodí ji za nos, ona vodí za nos jeho, nikdo nikoho nevodí za nos a normálně se do sebe zamilovali jako kolegové Američané, kteří spolu tráví dlouhá odpoledne v cizím městě.

*

„Jestli ho ona vodí za nos,“ začal jsem asi tak po sté, „tak jaký k tomu může mít důvod? Myslím jako, co od toho čeká?“

Solomon pokyvoval a potom si třel rukama obličej a mnul si oči.

„Postkoitální doznání?“ Když to říkal, cukalo mu v obličeji. „Nahrává to, filmuje to nebo co a pošle to do redakce Washington Post?“

To se mi moc nelíbilo a jemu taky ne.

„To je dost nepřesvědčivý, řekl bych.“

Solomon znovu přikývl. Stále se mnou souhlasil víc, než jsem si zasloužil – nejspíš úlevou nad tím, že mě to nepoložilo na lopatky, a ve snaze vrátit mi zpátky optimismus a dobrý rozmar.

„Že by teda on vodil za nos ji?“ řekl a naklonil hlavu ke straně. Zvedl obočí a prováděl mě vrátky jako mazaný ovčácký pes.

„Možná,“ odpověděl jsem. „S dobrovolným rukojmím se pracuje lépe než s nedobrovolným. Možná jí nabulíkoval, že je o všechno postaráno. Že na něj dá samotný prezident nebo něco tak.“

Ani to však nevyznělo přesvědčivě.

Čímž jsme došli vylučovací metodou k eventualitě číslo tři.

Ale proč by se žena jako Sára Woolfová dával dohromady s chlapem jako Russell P. Barnes? Proč by se s ním měla procházet, smát se a dělat si prdel? Jestli to je opravdu tak – ale zdá se, že to tak opravdu je.

Dobře, je pohledný. Je šik. Je inteligentní, svým stupidním způsobem. Má moc. Umí se oblékat. Ale co na něm kromě tohohle všeho vidí? Propánakrále, vždyť je dost starý na to, aby byl zkorumpovaným vládním úředníkem.

Cestou zpátky do hotelu jsem uvažoval o sexuálním kouzlu Russella P. Barnese. Ráno už klepalo na dveře a sníh se rytmicky snášel a třpytil se jako elektrické výboje. Lezl mi do kalhot a ulpíval na podrážkách a neporušená bílá pokrývka před nimi křičela „Nešlapejte na mě, prosím, nešlapejte… ale… ale to přece ne!“

Russell Sviňák Barnes.

Vrátil jsem se do hotelu a tiše došel ke svému pokoji. Odemkl jsem, vklouzl jsem dovnitř a potom jsem najednou strnul. S větrovkou v půli zad. Po té cestě sněhem, kdy jsem kolem sebe neměl nic než alpský vzduch, ke mně najednou dolehly všechny hotelové pachy – zvětralé pivo od baru, šampon na koberec, chlór z bazénu v přízemí, krém na opalování skoro odevšud – ale ještě jedna vůně navíc. Něčeho, co tu být nemělo.

Nemělo to tu být proto, že jsem si zaplatil jednolůžkový pokoj a v tomhle jsou Švýcaři zvlášť přísní.

Na mé posteli ležela natažená Latifa a spala. Nahé tělo měla přikryté přikrývkou a vypadala jako napodobenina Rubense.

*

„Kde jsi kurva byl?“

Teď seděla a prostěradlo měla přitažené až k bradě. Sedl jsem si na druhou stranu postele a zul si boty.

„Na procházce,“ odpověděl jsem.

„Na procházce kde?“ vyštěkla Latifa ještě rozespale, vzteklá, že jsem ji takhle přistihl. „Vždyť tam padá ten zasranej sníh. Kde se procházíš v tom zasraným sněhu? Co jsi dělal?“

Odhodil jsem poslední botu a pomalu jsem se k ní otočil.

„Já jsem dnes zastřelil člověka, Latifo.“ Protože jsem ale pro ni byl Ricky a Američan, tak jsem to vyslovil „Ladifo“. „Zmáčkl jsem spoušť a zastřelil člověka.“ Obrátil jsem se a díval jsem se do země jako voják a básník v jedné osobě, znechucený ošklivostí bitvy.

Cítil jsem, jak se pode mnou pohnulo prostěradlo. Nepatrně. Chvíli mě pozorovala.

„Ty jsi chodil celou noc?“

Vzdychl jsem. „Chodil jsem, seděl jsem, přemýšlel jsem. Znáš to. Život…“

Ricky, jak jsem ho představil, nebyl z nejhovornějších, takže chvíli trvalo, než odpověděl. Chvíli jsme nad sebou nechali viset člověčí život v celé jeho tíži.

„Umírá spousta lidí, Ricku,“ řekla Latifa. „Všude kolem nás je smrt. A zabíjení.“ Prostěradlo se pohnulo ještě víc a viděl jsem její ruku, jak se pomalu posouvá ke kraji postele vedle mé. Proč pořád narážím na tenhle argument, kamkoliv se hnu? Dělají to všichni, tak přece nemůžeš být takový, aby ses nepřidal a nepodpořil ten projekt. Měl jsem sto chutí ji praštit a říct jí, kdo jsem a co si opravdu myslím – že tím, že zabiju Dirka nebo kohokoliv jiného, se vůbec nic nezmění. Leda tak Franciscovo nabubřelé ego, už teď tak velké, že by do sebe pojalo dvojnásobek chudých z celého světa a pár milionů boháčů by se ještě vešlo do hostinského pokoje.

Naštěstí jsem ale profesionál každým coulem, tak jsem jen přikývl a svěsil hlavu, znovu jsem vzdychl a sledoval jsem, jak se její ruka přibližuje ještě blíž a blíž k mé.

„To je dobře, že se cítíš špatně,“ řekla po chvíli. Přemýšlela. Ne moc, ale trochu. „Kdybys necítil nic, tak by to znamenalo, že v sobě nemáš žádnou lásku, žádný cit. A člověk bez lásky není nic.“

A s láskou taky nic moc, pomyslel jsem si a začal jsem si svlékat košili.

Něco se ve mně změnilo, chápejte. V hlavě.

Nakonec za to mohly ty fotografie. Donutily mě uvědomit si, že se už tak dlouho pletu do cizích věcí, že jsem se dostal do stadia, kdy mi začíná být všechno jedno. Nezajímá mě Zabeeth a jeho vrtulníky. Nezajímá mě Sára Woolfová a Barnes. Nezajímá mě O’Neal ani Solomon nebo Francisco nebo nějaké přiblblé Rameno spravedlnosti. Je mi jedno, kdo vyhrál spor nebo kdo vyhrál válku.

Jsem lhostejný sám k sobě.

Latifa mě začala hladit po hřbetu ruky.

*

Když přijde na sex, mívám pocit, že jsou muži lapeni kdesi mezi pevnou skálou a nějakým měkkým, povadlým a kajícným místem.

Sexuální mechanismy obou pohlaví jsou neslučitelné. To je ta hrozná pravda. Jeden je malé pohyblivé vozítko schopné rychlých cest po městě a snadného parkování. Druhý je dodávka určená pro dlouhé tratě a těžký náklad – je mnohem větší, složitější a náročná na zacházení. Nekoupíte si Fiat Panda, když chcete stěhovat starožitný nábytek z Bristolu do Norwiche. A nekoupíte si Volvo, pokud potřebujete cokoliv jiného. Ale ne že by jedno bylo horší než druhé, prostě jsou jenom jiné, to je všechno.

Ovšem tuhle pravdu jen dost neradi přijímáme, protože vyznáváme souhru a shodu. Já ji přijímám, protože jsem vždycky zastával zásadu, že rozumného člověka drží pohromadě jedině pokora před realitou. Postav se pokorně k věcem a hrdě ke svému názoru, řekl kdysi George Bernard Shaw.

No, vlastně neřekl. Chtěl jsem jen svoje pozorování podepřít nějakou autoritou, protože jsem nevěděl, jestli se vám bude líbit.

Když se člověk v daném momentu poddá sexu, tak, no, dobrý a to je všechno. Prostě moment. Křeč. Okamžik bez jakéhokoliv trvání. Ale když se naopak drží zpátky a snaží se vybavit si v tu chvíli co nejvíc odstínů ze vzorníku barev firmy Dulux, nebo cokoliv jiného, podle toho, jaká je jeho oddalovací technika, začnou ho obviňovat z toho, že je chladný. Každopádně když je člověk heterosexuální muž, je setsakramentsky obtížné vyjít ze soudobé sexuální soutěže se ctí.

Ano, samozřejmě, v tomhle sportu zrovna nejde o čest. Ale zase, to se snadno říká, když ji máte. Myslím tu čest, nebo prostě uznání. Muži ho dnes většinou nemají, protože na erotickém hřišti se píská podle ženských pravidel. Klidně si na to mlaskejte a syčte a supěte, je to pravda. (Jistě, muži zase mají navrch v jiných oblastech – chovají se k ženám povýšeně, tyranizují je, izolují je, utlačují je a vůbec je všemožně týrají – ale pokud jde o sex, ortel vynesly ženy. Fiat Panda má být jako Volvo a ne obráceně.) Muži si nestěžují na ženy, že jim trvá patnáct minut, než dosáhnou orgasmu. A když už to někdo řekne nahlas, tak to není kritika ani arogance ani samolibost. Muži prostě jen svěsí hlavu a řeknou ano, žena je zkrátka od přírody taková, tohle ode mě chtěla a já jsem to nedokázal. Jsem ňouma a odklidím se jí z cesty, jakmile najdu druhou ponožku.

Což, upřímně řečeno, není fér a hraničí to až s absurditou. Stejně, jako kdybyste říkali, že Fiat Panda je mizerné auto, protože si v něm nemůžete vzadu vozit almaru. Možná je mizerný z mnoha jiných důvodů – rozbije se, má velkou spotřebu oleje, nebo ta světle zelená barva s patetickým nápisem Turbo přes zadní okno – ale ne kvůli té jedné vlastnosti, pro kterou byl vyroben – malým rozměrům. A Volvo taky není mizerné auto jenom proto, že se na parkovišti nenaštosuje do volné skuliny a neumožní vám proklouznout bez placení.

Upalte mě na hranici teploušů, jestli chcete, ale ty dvě mašiny jsou prostě jiné a nic se s tím nenadělá. Jsou vyrobené k jinému účelu, na jinou rychlost a na jiné silnice. Prostě jsou jiné. Rozdílné. Nestejné.

Tak, a je to venku. Ale nijak se mi neulevilo.

S Latifou jsme se milovali dvakrát před snídaní a jednou po snídani.

*

„Cisco,“ řekl jsem, „řekni mi něco.“

„Jasně, Ricku, co chceš vědět?“

Podíval se na mě, potom sáhl pod palubní desku a vyndal zapalovač.

Udělal jsem dlouhou minnesotskou odmlku.

„Odkud dostáváme ty peníze?“

Ujeli jsme dva kilometry, než odpověděl.

Jeli jsme sami Franciscovým alfa romeem. Jen my dva jsme si to frčeli po Autoroute de Soleil z Marseille do Paříže. A kdyby byl pustil ještě jednou z kazeťáku Born In the USA, tak už bych z toho asi dostal psotník.

Od atentátu na Dirka Van Der Hoewea uplynuly tři dny a Rameno spravedlnosti se zdálo už nepolapitelné, protože se média zaměřila úplně jiným směrem a policie si drbala svou umělou inteligencí zahlcenou hlavu nad nedostatkem stop.

„Odkud dostáváme peníze,“ opakoval Francisco a bubnoval prsty do volantu.

„Ano,“ řekl jsem.

Kolem nás svištěla auta po dálnici. Široké. Rovné. Francouzské.

„Proč to chceš vědět?“

Pokrčil jsem rameny.

„No… jen tak… o tom přemýšlím.“

Rozesmál se jako bláznivý rokenrolový kašpar.

„Nepřemýšlej, Ricky, kamaráde. Dělej a nemysli. Dělat umíš dobře. Tak u toho zůstaň.“

Rozesmál jsem se taky, protože Francisco mi uměl dodat náladu. Kdyby byl o půl druhého metru vyšší, byl by mi rozcuchal vlasy jako velkorysý starší bratr.

„To jo. Ale jen jsem přemýšlel, jestli…“

Zarazil jsem se. Půl minuty jsme oba strnule seděli na sedadlech a kolem nás projel peugeot s nápisem Gendarme. Francisco trochu ubral plyn a nechal ho předjet.

„Přemýšlel jsem,“ řekl jsem, „že když zaplatím v hotelu… a to je docela dost peněz, že jo… a je nás takhle šest… hotely a ošacení… letenky… to je fůra peněz. No tak mě prostě jen napadlo, kde se vlastně berou? To přeci musí někdo platit, ne?“

Francisco moudře pokýval, jako by mi udílel rady o ženách.

„Jasně, Ricky. Někdo to platí. Někdo to musí zaplatit, vždycky.“

„Jo,“ řekl jsem. „To jsem si myslel. Někdo to musí zaplatit. Ale právě jsem si nějak nedokázal představit, jako… víš… kdo?“

Chvíli se díval dopředu a potom se pomalu otočil a díval se na mě. Dlouho. Tak dlouho, že jsem musel uhýbat očima k silnici a sledovat, jestli před námi není flotila nabouraných kamionů.

Mezi tím jsem se vždycky podíval na něho s co nejstupidnějším naivním výrazem. Ricky není nebezpečný, snažil jsem se tím říct. Ricky je poctivý pěšák. Ricky je prostá duše, která je jen obyčejně zvědavá, kdo jí platí mzdu. Ricky není – nikdy nebyl a nikdy nebude – žádná hrozba.

Nervózně jsem se uchichtl.

„Ty se nebudeš koukat na silnici?“ zeptal jsem se. „Já myslím… no, víš.“ Francisco si chvíli kousal ret a potom se najednou rozesmál se mnou a otočil hlavu dopředu.

„Pamatuješ se na Grega?“ zeptal se zvesela. Zamračil jsem se, protože Ricky si pořádně nepamatuje ani to, co se stalo během poslední hodiny.

„No na Grega,“ opakoval. „Jak měl to porsche. S těma cigaretama. Fotil tě na pas.“

Chvilku jsem počkal a potom jsem horečně přikyvoval.

„No jo, Greg, pamatuju,“ řekl jsem. „Měl porsche.“

Francisco se usmál. Možná si myslel, že je úplně jedno, co mi řekne, protože to stejně zapomenu ještě dřív, než dojedeme do Paříže.

„No, tak to on. On Greg je chytrej kluk.“

„Jo?“ řekl jsem, jako by to pro mě byla nová informace.

„No jo,“ přisvědčil Francisco. „Chytrej. Ten to pane umí s penězma. S lecčím to umí.“

Chvíli jsem o tom přemýšlel.

„Mně připadal jako trouba,“ řekl jsem.

Francisco se na mě překvapeně podíval, pobaveně se rozesmál a bouchl do volantu pěstí.

„Jasně že je trouba,“ vykřikl. „Děsnej trouba, jo.“

Smáli jsme se oba a já jsem se dmul pýchou, že jsem řekl něco, co pobavilo mého nadřízeného. Nakonec jsme se oba postupně uklidnili a Francisco natáhl ruku a vypnul Bruce Springsteena. Málem jsem mu za to dal pusu.

„Greg pracuje ještě s jedním klukem,“ řekl Francisco a najednou se zachmuřil. „Z Curychu. Nějaký finančník. Hospodaří s penězma, uzavírá smlouvy a vůbec dělá velký obchody. Různý, chápeš?“ Podíval se na mě. Zamračil jsem se, aby viděl, jak se pekelně soustředím. To se mu líbilo. „No, prostě Greg dostane echo. Peníze jsou na cestě. Udělej tohle a tohle. Seď na nich. Ztrať je. Cokoliv.“

„To jako že máme bankovní účet?“ zazubil jsem se.

Francisco se taky zazubil.

„Jasně, že máme bankovní účet, Ricky. Máme spoustu bankovních účtů.“

Zakroutil jsem obdivně hlavou nad tím, jak je to geniální. Potom jsem se znova zamračil.

„Takže za nás všechno platí Greg. Ale ne ze svýho, že ne?“

„Ne, ze svýho ne. On ty peníze spravuje. To je člověk z velkýho světa. Proto má porsche. A já jen tuhle zavšivenou alfu. Jenže to nejsou jeho peníze!“

„Tak čí?“ zeptal jsem se. Možná až moc rychle. „Jednoho člověka? Nebo víc lidí nebo jak je to?“

„Jednoho,“ odpověděl Francisco a vrhl na mě poslední dlouhý rozhodující pohled – zkoumal mě, měřil mě, vážil mě – snažil se vybavit si všechny chvíle, kdy jsem mu šel na nervy, a chvíle, kdy jsem mu udělal radost, a počítal, jestli mám dostatek zásluh na to, abych dostal tuto informaci, kterou jsem neměl právo ani důvod mít. Potom si odfrkl, což dělával, když chtěl říct něco důležitého.

„Já nevím, jak se jmenuje,“ řekl. „Tedy jak se jmenuje ve skutečnosti. Pro banky má jiné jméno.“

„Jo?“ podivil jsem se. Cisco se mnou laškoval a z legrace všechno prodlužoval.

„Jo?“ podivil jsem se znovu.

„Pro banky to je Lucas,“ řekl konečně. „Michael Lucas.“

Přikývl jsem.

„To je hustý,“ řekl jsem.

Po chvíli jsem se otočil zase k okénku a předstíral jsem, že spím.

*

Na tom něco je, přemítal jsem cestou do Paříže. Celá ta akce má nějakou filozofii. Jen jsem si to dřív neuvědomil.

Vždycky jsem si říkal, že Nezabiješ je to nejdůležitější přikázání ze všech. To největší. Statky bližního svého, na ty bych se klidně vykašlal. A zrovna tak klidně sesmilním a nebudu ctít otce svého a matku svou a vezmu jméno Boží nadarmo.

Ale Nezabiješ… Ne proto, že je to přikázání. Tohle si prostě každý pamatuje, protože tohle je nejsprávnější, nejpravdivější a nejabsolutnější.

To nejposlednější přikázání, to, na které každý zapomene, je asi o tom, že bys neměl promluvit falešné svědectví proti bližnímu svému. Ve srovnání s Nezabiješ je to nicotnost. Příštipkaření. Jako když špatně zaparkujete.

Ale když vám to pak někdo vmete přímo do očí a když vám žaludek zareaguje o vteřinu dřív, než mozek stačí vůbec strávit, že něco slyšel, tak si uvědomíte, že život, morálka, hodnoty – prostě najednou nefungujou tak, jak se vám zdálo, že vždycky fungovaly.

*

Miku Lucasovi prostřelil Zabeeth hrdlo a byla to jedna z nejhorších věcí, co jsem kdy viděl, a to jsem viděl dost ošklivé věci. Ale když se Zabeeth rozhodl pro jednoduchost nebo pro pobavení nebo z administrativních důvodů promluvit křivého svědectví proti člověku, kterého zabil – kterému vzal nejen život, ale i morálku, existenci, jméno, paměť a to všechno očernil a zakryl tím vlastní stopy, aby svalil vinu za všechno, co z toho vzejde, na osmadvacetiletého příslušníka CIA, který to měl jen trochu zmatené v hlavě, no, tak to už se ve mně začalo něco bouřit.

To už mě začalo opravdu štvát.

DVACET JEDNA

Myslím, ze jsem si utrhl knoflík u kalhot.

Mick Jagger

Francisco nám dal deset dní volno, abychom si odpočinuli.

Bernhard řekl, že odjede do Hamburku, a na očích mu bylo vidět, že by za tím mohl být nějaký sex. Cyrus odjel do Evian Les Bains, protože mu umírala maminka. Jenže se později ukázalo, že umírala v Lisabonu a že Cyrus od ní chtěl být co nejdál. Benjamin s Hugem se odletěli potápět na Haifu a Francisco se potloukal v Paříži a tvářil se opuštěně.

Já jsem oznámil, že jedu do Londýna, a Latifa chtěla jet se mnou.

„V Londýně si kurevsky užijem. Ukážu ti spoustu věcí. Londýn je super město.“ Zašklebila se na mě a rozhodila řasami po místnosti.

„Naser si,“ řekl jsem. „Nestojím o to, mít tě pořád za prdelí.“

Byla to poměrně ostrá slova a já jsem je použil jen opravdu nerad, ale musel jsem. Nemůžu riskovat, že půjdu v Londýně s Latifou a nějakej moula na mě bude zezadu hulákat: „Thomasi, to jsme se dlouho neviděli, ty máš novou kočku?“ To byla hrozná představa. Potřeboval jsem se pohybovat volně a zbavit se Latify bylo jediné řešení.

Jasně, mohl jsem si vymyslet historku, jak musím navštívit prarodiče nebo svých sedm dětí nebo svého venerologa, ale nakonec jsem usoudil, že „jdi do hajzlu“ je nejjednodušší metoda.

*

Odletěl jsem z Paříže do Amsterdamu s pasem na jméno Balfour a potom jsem strávil hodinu snahou setřást všechny Američany, kteří by mě mohli sledovat. Ne že by k tomu měli nějaký zvláštní důvod. Výstřel v Mürrenu je většinou ubezpečil, že jsem spolehlivý týmový hráč a vůbec, Solomon doporučil dlouhý odstup do dalšího kontaktu.

I tak jsem si přál, aby se mi v dalších dnech každý díval přímo do očí, aby nikdo nestál někde stranou a najednou ke mně nepřišel s nějakým „dobrý den, co bylo tohle“ kvůli tomu, že jsem někam šel nebo něco udělal. Takže jsem si na letišti Schiphol koupil letenku do Osla, tu jsem potom vyhodil, koupil jsem si převlek a nové sluneční brýle, chvíli jsem se zdržel na záchodě a vyšel jsem ven jako Thomas Lang, známá anonymní osoba.

V Heathrow jsem přistál v šest hodin večer a zašel jsem do hotelu Post House. Je šikovný, protože je blízko letiště, ale je to strašné místo, protože je blízko letiště. Dlouho jsem ležel ve vaně a potom jsem skočil do postele s balíčkem cigaret a popelníkem a vytočil číslo Ronnie. Něco jsem od ní potřeboval, chápete – takové ty věci, jak člověku dlouho trvá, než se dostane k jádru – tak jsem se na to musel dobře připravit.

Povídali jsme dlouho a bylo to hezké. Hezké tak vůbec, ale taky proto, že bude muset nakonec ten telefonát platit Zabeeth. A zrovna tak šampaňské a steak, který jsem si objednal od pokojové služby, a lampu, kterou jsem rozbil, když jsem zakopl o postel. Vím, že tolik peněz sežene za setinu vteřiny, ale když už se dá člověk do války, musí si takovýchhle drobných vítězství užít.

Než se dočká velkého.

*

„Posaďte se, pane Collinsi.“

Recepční stiskla tlačítko a promluvila do vzduchu.

„Pan Collins za panem Barracloughem.“

On to samozřejmě nebyl vzduch. Byl to mikrofon připevněný ke sluchátkům a dobře schovaný kdesi v hloubi jejího účesu. Ale trvalo mi dobrých pět minut, než mi to došlo. Do té doby jsem měl chuť někam zavolat a oznámit, že recepční trpí těžkými halucinacemi.

„Momentíček,“ řekla. Mně nebo mikrofonu, nevím.

Byli jsme v kanceláři společnosti Smeets Velde Kerkplein. Když nic jiného, vyneslo by její jméno hromadu bodů ve scrabblu. Já jsem byl Artur Collins, malíř z Tauntonu.

Nebyl jsem si jistý, jestli si bude Filip Artura Collinse pamatovat, a vlastně na tom ani tolik nezáleželo. Ale potřeboval jsem se sem do dvanáctého patra dostat a Collins byl dobrá záminka. Pokrok, na „chlápka, který se ti vyspal s nevěstou“.

Vstal jsem a pomalu jsem prošel místností. Nakláněl jsem hlavu na stranu, jak to malíři dělají, a hodnotil výzdobu na zdech. Byly to většinou velké šedé a tyrkysové mazanice občas s přídavkem zvláštní červené. Vypadaly, jako by je navrhli v laboratoři, a nejspíš je tam skutečně navrhli za účelem vyvolání maximální důvěřivosti a optimismu klientů. Na mě to nefungovalo, ale já jsem přišel z jiného důvodu.

Na chodbě se otevřely dubové dveře a vykoukla z nich Filipova hlava. Chvíli na mě mžoural a potom otevřel dokořán a vyšel ven.

„Arture,“ začal váhavě. „Jak se vede?“

Měl na sobě jasně žluté šle.

*

Stál ke mně zády a vařil mi kávu.

„Já nejsem Artur,“ řekl jsem, když jsem se rozsadil na židli.

Hlava se mu prudce otočila ke mně a zase zpátky.

„Doprdele!“ zahřměl a začal si sát manžetu košile. Potom se otočil a vykřikl do otevřených dveří: „Jane, drahoušku, přines nám hadr, ano?“ Podíval se dolů na směsici kávy, mléka a nasáklých sušenek a usoudil, že si s tím nebude dělat hlavu.

„Pardon,“ řekl a stále si ještě olizoval košili, „co jste říkal?“ Loudal se kolem mě a směřoval ke své svatyni v podobě psacího stolu. Když k němu došel, velmi pomalu se posadil. Buď trpěl hemeroidy, nebo hrozilo nebezpečí, že bych mohl udělat něco nepředvídatelného. Usmál jsem se na znamení, že to jsou ty hemeroidy.

„Nejmenuju se Artur,“ opakoval jsem.

Nastala odmlka a Filipovi se honily hlavou tisíce možných odpovědí a očima mu vycházely ven, jako když teče šťáva z lisu na ovoce.

„Ano?“ řekl nakonec.

Dva citrony a hrst třešní. Zmáčknout restart.

„Ronnie vám bohužel lhala,“ řekl jsem omluvně.

Opřel se o opěradlo židle a nasadil absolutně lhostejný úsměv.

„Opravdu?“ Pauza. „To od ní nebylo hezké.“

„Nebylo to z pocitu viny. Pochopte, mezi náma opravdu nic nebylo.“ Udělal jsem odmlku, asi tak dlouhou, že byste za tu chvíli stačili říct „udělal jsem odmlku“ – a potom jsem smečoval. „Tenkrát.“

Trhl sebou. Viditelně.

Samozřejmě to muselo být viditelně. Jak bych to jinak poznal? Ale měl jsem na mysli, že sebou trhl hodně, skoro nadskočil. V chodeckých závodech by to stačilo na diskvalifikaci.

Podíval se na své šle a přejel nehtem po jedné z kovových spon.

„Tenkrát. Chápu.“ Potom se na mě podíval. „Omlouvám se,“ řekl, „ale mám pocit, že bych se vás měl zeptat na vaše pravé jméno, než budeme pokračovat. Artur Collins tedy nejste, že…“ Zoufale se odmlčel, i když se snažil nedávat najevo paniku. Aspoň přede mnou.

„Jmenuju se Lang,“ řekl jsem. „Thomas Lang. A plně si uvědomuju, že to pro vás musí být trochu šok.“

Mávl rukou nad mým pokusem o omluvu a chvíli seděl a kousal si klouby na rukou, než se rozhodne, co udělá.

Seděl tak ještě pět minut. Potom se otevřely dveře a vešla dívka v pruhované sukni a s utěrkou v ruce, zřejmě Jane, a Ronnie.

Obě se zastavily ve dveřích a těkaly očima z místa na místo, než jsme s Filipem vstali a začali těkat očima my. Kdybyste byli filmoví režiséři, měli byste dost práce rozhodnout, kam umístit kameru. V záběru by každopádně zůstávala nehybná scéna a my čtyři, smažící se společně ve společenském pekle. Ticho prolomila až Ronnie.

„Zlato,“ řekla.

Chudák Filip udělal krok k ní.

Jenže Ronnie šla ke mně, takže Filip musel obrátit směr k Jane s gestem „Podívej se, co se tady stalo s tím kafem a sušenkama, a vůbec, nemohla bys mě mít ráda?“

Než to všechno udělal a otočil se k nám zády, Ronnie už byla v mé náruči a držela se mě jako klíště. Já jsem se jí taky držel, protože to situace vyžadovala, a taky protože jsem chtěl. Krásně voněla.

Po chvíli Ronnie trochu povolila a podívala se na mě. Možná měla v očích slzy, každopádně měla na krajíčku. Potom se otočila k Filipovi.

„Filipe… co na to mám říct?“ Na víc se nezmohla.

Filip se poškrábal zezadu na krku, začervenal se a potom se vrátil ke skvrně od kávy na své košili. Byl to Angličan, jak má být.

„Nech nás tu chviličku, Jane, ano?“ řekl, aniž zvedl hlavu. To byla hudba pro její uši. Ve vteřině byla pryč. Filip se pokusil o galantní smích.

„Tak,“ řekl.

„Ano,“ přisvědčil jsem. „Tak.“ Taky jsem se rozesmál a znělo to stejně divně. „Víc už se k tomu asi opravdu dodat nedá, Filipe. Je mi to líto. Víš…“

Stáli jsme tam takhle všichni tři ještě věčnost, jako bychom čekali na nápovědu pro další řádek. Potom se Ronnie otočila ke mně a očima mi říkala „udělej to“.

Zhluboka jsem se nadechl.

„Filipe, že odbočuju,“ řekl jsem, vyprostil jsem se od Ronnie a došel ke stolu. „Myslel jsem, jestli bych tě nemohl požádat… o jednu laskavost.“

Podíval se na mě, jako kdybych ho praštil pavlačí.

„Laskavost?“ zeptal se a bylo vidět, že váhá, jestli se má hrozně naštvat nebo ne.

Ronnie za mnou zamlaskala.

„Thomasi, nedělej to,“ řekla. Filip se na ni podíval a zamračil se. Nevěnovala tomu však pozornost. „Slíbil jsi mi to,“ řekla šeptem.

A bylo to.

Filip zavětřil a našel to. Jestli to nebylo sladké, tak to aspoň nebylo tak kyselé jako dřív, protože po třiceti vteřinách, kdy jsme působili dojmem šťastného páru, to vypadalo, že se s Ronnie dáme do hádky.

„Jakou laskavost?“ zeptal se a založil se ruce na hrudníku.

„Thomasi, já jsem říkala, abys to nedělal,“ ozvala se znovu Ronnie, teď už docela rozzlobená.

Pootočil jsem se a mluvil jsem k ní, i když jsem se díval na dveře, jako bychom se nehádali poprvé.

„Hele, vždyť on to může odmítnout, ne?“ namítl jsem. „Proboha, vždyť se jenom ptám.“

Ronnie udělala pár kroků dopředu, obešla roh stolu a postavila se mezi nás. Filip se jí podíval na nohy a viděl jsem na něm, že srovnává, jak na tom jsme. Ještě jsem nevypadl, pomyslel si.

„Nebudeš ho přece využívat, Thomasi,“ řekla Ronnie a postoupila ještě blíž. „To přece neuděláš. Není to fér. Ne teď.“

„Prokristapána,“ řekl jsem a zakroutil jsem hlavou.

„Jakou laskavost?“ zeptal se Filip znovu a já jsem cítil, jak v něm rostě naděje.

Ronnie přišla ještě blíž.

„Ne, žádnou, Filipe,“ řekla. „Nic nedělej. My už jdeme. Necháme tě…“

„Hele,“ řekl jsem se skloněnou hlavou. „Třeba už takovou příležitost nikdy nebudu mít. Musím se ho zeptat. Je to přece moje práce, nezapomeň. Ptát se lidí.“ Začínal jsem být ironický a protivný a Filip si užíval každou vteřinu.

„Filipe, prosím tě, neposlouchej. Já se omlouvám…“ Ronnie na mě vrhla zlostný pohled.

„Ne, to je v pořádku,“ řekl Filip. Podíval se na mě a dal si načas, aby neudělal chybu. „Co vlastně děláš, Thomasi?“

Bylo to hezké, Thomasi. Přátelské oslovení pevné jako skála. Zrovna člověku, který mu přebral nevěstu.

„Je novinář,“ řekla Ronnie, než jsem stačil odpovědět sám. Vyslovila to, jako by říkala nějakou hroznou věc. No, když se to tak vlastně vezme…

„Jsi novinář a chceš se na něco zeptat?“ řekl Filip a usmíval se. „No tak ven s tím.“ Džentlmen. Umí prohrávat.

„Thomasi, když se ho na to zeptáš teď, po tom všem…“ Nedořekla to. Filip chtěl, aby to dořekla.

„Cože?“ řekl jsem se značnou dávkou agresivity.

Ronnie se na mě vztekle dívala, otočila se na podpatku a dívala se do zdi. Přitom se otřela Filipovi o loket. Jsem blízko, pomyslel si. Pomalu, ale jistě.

„Píšu takovou věc o pádu národního státu,“ řekl jsem unaveně, jako bych byl skoro opilý. Těch pár žurnalistů, se kterými jsem kdy v životě přišel do styku, mělo jedno společné: působili všichni dojmem absolutního vyčerpání z toho, jak musí neustále komunikovat s lidmi, kteří nejsou zase tak zajímaví, jak vypadají. Snažil jsem se to teď napodobovat a zdálo se, že to dělám docela dobře. „Ekonomická převaha nadnárodního kapitálu nad národními vládami,“ drmolil jsem, jako by každý ňouma dávno věděl, že tohle je zrovna ožehavá záležitost.

„Pro jaké noviny to bude, Thomasi?“

Žuchl jsem na židli. Teď nade mnou oba stáli z druhé strany stolu a já jsem se krčil na té své. Zbývalo ještě párkrát si říhnout a začít si vytahovat ze zubů zbytky špenátu, aby Filip věděl, že je na nejlepší cestě k vítězství.

„Tohle otisknou v podstatě všechny,“ řekl jsem a mrzutě jsem pokrčil rameny.

Filip už mě začínal litovat a přemítal, jak mě kdy mohl považovat za ohrožení.

„A ty potřebuješ… nějaké informace?“ Řítil se cílovou rovinkou k vítězství.

„No, ano,“ řekl jsem. „Pár věcí k pohybu peněz. Jak lidi překračují finanční zákony, přijdou k penězům a investujou ve velkém, aniž by se někdo něco dověděl. Většinou jde o obecné věci, ale jeden nebo dva případy mě opravdu zajímají.“

Přitom jsem si opravdu nenápadně říhl. Ronnie to slyšela a otočila se ke mně.

„Filipe, prosím tě, vyhoď ho,“ řekla. Podívala se na mě. Byl to zlý pohled. „Vřítí se sem…“

„Hele, hleď si svýho, jo?“ řekl jsem. Vrhl jsem na ni stejně zlý pohled. Byli byste přísahali, že žijeme spoustu let v nešťastném manželství. „Filipe, nevadilo by ti to, File?“

Filip se chystal odpovědět, že ne, že je všechno v naprostém pořádku, ale Ronnie mu vtrhla do řeči. Dštila síru a plameny.

„On je totiž zdvořilej, ty tupče,“ křičela. „Filip se umí chovat.“

„Na rozdíl ode mě?“

„To jsi řekl ty.“

„To jsi nemusela.“

„Najednou citlivka.“

Vjeli jsme si do vlasů. Naostro a bez generálky.

Nastala dlouhá nepříjemná pauza a Filipovi se možná zdálo, že mu to nakonec ještě všechno uteče mezi prsty, protože řekl:

„Chtěl jsi jít po nějakých konkrétních přesunech peněz, Thomasi, nebo ti jde jen obecně o principy, jak se to dělá?“

Zásah.

„Ideálně obojí, File,“ odpověděl jsem.

*

Po hodině a půl jsem odcházel od Filipa, jeho počítače a seznamu „pár chlapíků, kteří mu něco dluží“, a vydal jsem se přes londýnské centrum do Whitehallu. Tam jsem si dal opravdu nechutný oběd s O’Nealem. I když jídlo bylo dost dobré.

Chvíli jsme mluvili o všem možném, ale když jsem se vrátil ke svému případu, O’Neal začal postupně střídavě červenat, blednout a zelenat. Když jsem mu vyložil, co bych pokládal za pikantní závěr celé záležitosti, zešedl.

„Langu,“ zaskřehotal přes kávu, „nemůžete… Chci říct… Nemůžu připustit, že byste měl něco…“

„Pane O’Neale,“ řekl jsem. „Já se vám neptám na povolení.“ Přestal skřehotat a jen seděl se spadlou bradou. „Já vám oznamuju, co se, myslím, stane. Ze slušnosti.“ Mluvit o slušnosti v této situaci bylo, myslím, absurdní. „Byl bych rád, kdybyste se Solomonem a celým svým oddělením z toho všeho vypadl, dokud nemáte toho másla na hlavě ještě víc. Poslechněte, nebo neposlechněte. To je na vás.“

„Ale…“ začal tápat… „nemůžete… chci říct… mohl bych vás nechat předvést na policii.“ Ale sám asi cítil, jak to zní nevěrohodně.

„To byste samozřejmě mohl,“ odpověděl jsem. „Pokud byste chtěl, aby vaše oddělení zavřeli během osmačtyřiceti hodin a udělali v něm mateřskou školku pro zaměstnance ministerstva zemědělství a rybolovu. Potom by bylo opravdu nejlepší ohlásit to policii. Takže máte tu adresu?“

Brada mu spadla ještě níž, ale potom se probral a začal vrhat teatrální pohledy po restauraci, jako by chtěl všem jejím návštěvníkům oznámit, že teď dá tady tomuhle člověku velice důležitý a cenný dokument.

Vzal jsem si od něj adresu, hodil do sebe zbytek kávy a utíkal pryč. Když jsem se ve dveřích ohlédl, měl jsem velmi silný dojem, že O’Neal přemýšlí, jak zařídit, aby dostal na příští měsíc dovolenou.

*

Adresa zněla Kentish Town. Byla to skrumáž nízkých obecních domů ze šedesátých let s čerstvě natřeným dřevěným obložením, truhlíky na oknech, ostříhanými živými ploty a štěrkovými cestami ke garážím po jedné straně. Dokonce jezdil výtah.

Zastavil jsem se na chodbě ve druhém patře a čekal jsem a snažil jsem se přijít na to, jaká hromada byrokratických chyb musela vést k tomu, že jsou tyhle nemovitosti v tak dobrém stavu. Na většině podobných míst v Londýně je oblíbenou kratochvílí sebrat pár popelnic v ulicích obývaných střední třídou, vysypat je na obecní pozemky a pak zapálit na chodníku pár fordů cortina. Tady je to ovšem evidentně jinak. Stojí tu dům, ve kterém všechno funguje, a lidi tu žijí celkem důstojně a bez pocitu, že před nimi civilizace prchá do nedohledna ve vyhlídkovém autokaru. Připadal jsem si, jako bych někomu psal strohý dopis. A potom ho roztrhal a všechny kousíčky vyhodil na trávník.

Otevřely se prosklené dveře číslo čtrnáct a objevila se v nich žena.

„Dobrý den,“ řekl jsem. „Já jsem Thomas Lang. Jdu za panem Raynerem.“

*

Bob Rayner zrovna krmil rybičky, když jsem mu vyprávěl, co od něho chci.

Tentokrát měl na sobě brýle a žlutý sportovní svetr, což mají zřejmě ostří hoši povoleno ve dnech volna. Manželku požádal o čaj a sušenky. Strávili jsme trapných deset minut, než jsem se ho vyptal na hlavu. Řekl, že má pořád bolesti, já jsem řekl, že mi je to líto, a on řekl, ať si s tím nedělám starosti, protože ho stejně bolela už předtím, než jsem ho uhodil.

A tím se to zdálo vyřízené. Co bylo, bylo. Bob byl profesionál.

„Myslíte, že to seženete?“ zeptal jsem se.

Poklepal na postranní stěnu akvária. Rybičky neprojevily nejmenší zájem.

„Bude to něco stát,“ řekl po chvíli.

„To nevadí,“ odpověděl jsem.

Samozřejmě to nevadilo. Protože to zaplatí Zabeeth.

DVACET DVA

Učení páni v Oxfordu ví vše, co věda velí jim.

Není to však ni zpola to, co zná pan Žabák, chytrolín.

Kenneth Grahame

Zbytek výletu do Londýna se rozplynul v dalších přípravách.

Napsal jsem dlouhé a nesrozumitelné prohlášení a vylíčil v něm jen ty části svého dobrodružství, v nichž jsem se zachoval jako počestný a inteligentní muž, a odevzdal ho panu Halkerstonovi v National Westminster Bank ve Swiss Cottage. Bylo dlouhé, protože jsem neměl čas napsat krátké, a nesrozumitelné, protože na mém psacím stroji chybí d.

Halkerston se tvářil ustaraně – buď jsem to způsobil já, nebo ta tlustá hnědá obálka, kterou jsem mu podal, nevím. Zeptal se, jestli mám nějaké speciální instrukce týkající se okolností, za kterých by to mělo být otevřeno, a já jsem mu odpověděl, aby dělal, jak uzná za vhodné. Rychle obálku odložil a požádal někoho, aby ji uložil do trezoru.

Zároveň jsem směnil Woolfovu původní platbu na můj účet za cestovní šeky.

Cítil jsem se při penězích a vyrazil jsem do obchodu Blitz Electronics na Tottenham Court Road, kde jsem strávil hodinu rozhovorem o frekvencích rádiového vysílání s velmi příjemným mužem v turbanu. Ujistil mě, že potřebuji Sennheiser Mikroport SK 2012 a neměl bych volit žádné levné náhražky. Tak jsem je nevolil.

Potom jsem si to namířil do Islingtonu za svým právním zástupcem. Ten mi patnáct minut třásl rukou a mluvil o tom, jak si musíme zase někdy zajít zahrát golf. Odpověděl jsem mu, že je to výborný nápad, ale že si ho nejdřív budeme muset zahrát ještě minimálně jednou, než si ho budeme moci zahrát „zase“. Začervenal se a řekl, že si mě spletl s Robertem Langem. Přikývl jsem, že je to jasné, a diktoval jsem a podepisoval poslední vůli, ve které jsem odkázal všechen nemovitý i movitý majetek Fondu ohrožených dětí.

A potom, osmačtyřicet hodin předtím, než jsem měl být zpátky v zákopech, jsem narazil na Sáru Woolfovou.

*

Když říkám, že jsem narazil na Sáru Woolfovou, tak tím myslím opravdu narazil. Půjčil jsem si na pár dní forda fiestu, protože jsem potřeboval rychle se pohybovat po Londýně a vyřídit všechny věci nutné k tomu, abych mohl spočinout v míru se svým Stvořitelem i se svými věřiteli, a tak mě osud zavál co by kamenem dohodil od Cork Street. A bez jakéhokoliv důvodu, který bych byl ochoten doznat, jsem zabočil doleva a potom doprava a potom znovu doleva, až jsem se ocitl mezi většinou zavřenými galeriemi a zavzpomínal na lepší časy. Ono to vlastně nebyly vůbec lepší časy. Ale byla v nich Sára a to mělo dost blízko k nejlepšímu.

Slunce bylo nízko, ale ještě bylo jasné, z rádia se linulo Isn’t She Lovely?, a když jsem otočil hlavu ke galerii Terrence Glasse, mihlo se kolem mě něco modrého, co najednou vystřelilo zpoza dodávky.

Tedy, vystřelilo – to je slovo, které bych zřejmě uvedl do protokolu. Ale spíš asi vyšlo, kráčelo, šinulo se, možná se i loudalo – cokoliv z toho by bylo blíž pravdě.

Dupl jsem na pedál, ale bylo už příliš pozdě, a oněmělý hrůzou jsem sledoval, jak přede mnou ten modrý záblesk couvl, zůstal přimražený na místě a zabořil mi pěsti do kapoty fiesty, když se mu přední nárazník dostal až k těsně nohám.

Nedalo se vůbec nic dělat. Absolutně nic. Kdyby byl nárazník od bláta, byl bych se jí dotkl. Ale špinavý nebyl a já jsem se jí nedotkl, což mi umožnilo okamžitě dostat vztek. Prudce jsem otevřel dveře a napůl se vysunul z auta a už jsem měl na jazyku, co to tam kurva dělá, když jsem si uvědomil, že ty nohy, které jsem málem polámal, mi jsou povědomé. Zvedl jsem hlavu a viděl jsem, že ten modrý záblesk má obličej a trochu vyděšené šedé oči, před kterými chlapi začnou blábolit hlouposti, a krásné zuby, z nichž ale zrovna nebylo moc vidět.

„Ježíš,“ vypadlo ze mě, „Sáro!“

Dívala se na mě, bílá jako stěna. Byla napůl v šoku a na druhou půl taky v šoku.

„Thomasi?“

Dívali jsme se na sebe oba.

A jak jsme tak stáli a dívali se na sebe na Cork Street v Londýně uprostřed slunečních paprsků a se Steviem Wonderem rozplývajícím se v autě, jako by se najednou kolem nás všechno změnilo.

Nevím, jak se to stalo, ale během těch pár vteřin všichni nakupující a prodávající a obchodníci a stavitelé a turisté a dopravní policisté se všemi těmi svými botami a košilemi a kalhotami a šaty a ponožkami a kabelkami a hodinkami a domy a auty a hypotékami a sňatky a chutěmi a ambicemi… to všechno se najednou tak nějak rozplynulo.

*

„Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se o tisíc let později.

Protože už se muselo něco říct. Ani nevím, co jsem tím vlastně myslel. Jestli jako v pořádku, že jsem jí neublížil, nebo v pořádku, že jí neublížili jiní.

Sára se na mě podívala, jako by taky nevěděla, jak to myslím, ale nakonec jsme se oba přiklonili k první variantě.

„Jo, jsem,“ řekla.

A potom, jako by se vrátili po přestávce z oběda, se začali statisté z našeho filmu opět pohybovat a dělat hluk. Chrastili, šoupali nohama, kašlali, shazovali věci. Sára si pomalu třela ruce. Podíval jsem se na kapotu. Bylo to působivé.

„Opravdu? Ani sis…“

„Opravdu, Thomasi, nic mi není.“ Nastala odmlka, kterou strávila ona urovnáváním šatů a já sledováním, jak to dělá. Potom zvedla hlavu a podívala se na mě. „A ty?“

„Já?“ podivil jsem se. „Já jsem…“

No, chci říct, od čeho jsem měl vlastně začít?

*

Šli jsme na skleničku. Poblíž Berkeley Square se mezi domky adaptovanými z bývalých stájí krčila hospůdka Vévody Odněkud.

Sára si sedla ke stolu a otevřela kabelku. Chvíli se v ní přehrabovala a zabývala se takovými těmi ženskými věcmi a já jsem se jí zeptal, jestli chce něco k pití. Řekla, že si dá velkou whisky. Nevím, jestli by se měl dávat alkohol lidem, kteří právě prožili šok, ale bylo mi jasné, že v londýnské hospodě si můžu těžko poručit sladký horký čaj, tak jsem šel k baru a objednal dvakrát whisky Macallans.

Sledoval jsem Sáru, okno a dveře.

Určitě ji sledovali. Určitě.

Bylo příliš mnoho v sázce, než aby ji nechali chodit jen tak bez dohledu. Já jsem byl lev, jestli tomu můžete na chvilku uvěřit, a ona byla bezbranná kořist. Bylo by bláznovství nechat ji bez ochrany.

Leda že…

Nikdo nevešel, nikdo nenahlížel dovnitř, nikdo venku neobcházel. Nikde nic. Podíval jsem se na Sáru.

S kabelkou už byla hotová a teď seděla a dívala se doprostřed místnosti. Obličej měla průsvitně bílý.

Byla jako omámená. Na nic nemyslela. Nebo byla zmatená a přemýšlela o všem možném. Nevím. Byl jsem si docela jistý, že ví, že se na ni dívám, tak bylo divné, že se nepodívala ona na mě. Ale to není žádný zločin.

Vzal jsem pití a vrátil se ke stolu.

„Díky,“ řekla, vzala si ode mě skleničku a hodila do sebe její obsah.

„Klídek,“ řekl jsem.

Chvíli se na mě rozzlobeně dívala, jako bych byl jen dalším v dlouhé řadě lidí, kteří se jí pletou do života a říkají jí, co má dělat. A potom si uvědomila, kdo jsem – a usmála se. Usmál jsem se taky.

„Dvanáct let zraje v třešňovým sudu,“ řekl jsem vesele, „někde v kopcích a čeká na svou velkou chvíli – a potom šup šup a ani se nedotkne stěn po cestě. Kdo by chtěl měnit se sladovou whisky?“

Blábolil jsem. Ano. Ale za daných okolností jsem vlastně ani moc neměl na vybranou. Už mě postřelili, zbili, nabourali na motorce, věznili, lhali mi, hrozili mi, spali se mnou, sponzorovali mě a nutili mě střílet na lidi, které jsem nikdy předtím neviděl. Celé měsíce jsem riskoval život a za pár hodin ho budu riskovat znova a spolu s ním i životy dalších, z nichž některé mám rád.

A důvod toho všeho – odměna na konci tohohle čínského hlavolamu, v němž žiju, už ani nepamatuju odkdy – teď sedí naproti mně v bezpečné, teplé londýnské hospodě a pije whisky. A venku chodí lidi sem a tam, kupujou knoflíčky k manžetám a stěžujou si na počasí.

Myslím, že byste blábolili taky.

*

Nastoupili jsme zpátky do fordu a odjeli.

Sára pořád ještě moc nemluvila, jen mě ujišťovala, že ji určitě nikdo nesleduje. Já jsem řekl dobrý, to mi spadl kámen ze srdce, ale nevěřil jsem tomu ani na vteřinu. Projížděl jsem úzkými jednosměrnými uličkami, širokými alejemi plnými listí, kličkoval jsem z jedné do druhé, ale nic jsem neviděl. Řekl jsem si, kašlu na výdaje, a zajel jsem do dvou víceúrovňových parkovišť a zase ven. To je vždycky zlý sen pro každého, kdo vás sleduje. Nic.

Nechal jsem Sáru v autě a vyšel jsem ven a kontroloval, jestli někde neobjevím vysílačku. Patnáct minut jsem přejížděl prsty po spodní straně nárazníků a kolem kol, dokud jsem neměl klid. Dokonce jsem párkrát zastavil na kraji silnice a hledal na obloze policejní vrtulník.

Nic.

Kdybych se rád sázel a měl bych co vsadit, musel bych vsadit všechno na to, že nás nikdo nesleduje ani nehlídá, že jsme sami, bez dozoru.

Sami ve svém nerušeném světě.

*

Říká se, že padá soumrak, případně že padla tma, ale mně se to nelíbí. Možná ten, kdo to řekl první, měl na mysli, že ho soumrak náhle přepadl, třeba někde v lese, jak se tak stává. Nebo myslel na to – ať už to byl, kdo to byl – že slunce padá za obzor. To by mohlo být ono. Až na to, že to by se pak mělo říkat, že padá den. V Zeleném údolí padl den. Ale my víme, pokud jsme četli aspoň jednu knihu, že den nepadá ani nevstává. On přichází. V knihách rozbřesk přichází a soumrak padá.

A v životě soumrak a noc povstává ze země. Den se drží, jak to nejdéle jde, jasný a veselý, absolutně poslední a nejvíc rozjetý host, který odchází z večírku, zatímco země potemní a noc se vám pomalu proplazí kolem kotníků, navždy pohltí ztracené kontaktní čočky a způsobí, že při kriketu minete.

Na Hampstead Heath povstala noc a my jsme šli se Sárou vedle sebe, chvílemi jsme se drželi za ruce a chvílemi ne.

Šli jsme většinou mlčky a poslouchali jsme, jak nám pod nohama křupe tráva a bláto a kameny. Kolem nás poletovaly vlaštovky a vyrážely ze stromů a houští jako homosexuálové skrývající se pod rouškou tmy, zatímco skrývající se homosexuálové byli všude kolem a poletovali sem a tam jako vlaštovky. Na Heath bylo tuto noc skutečně rušno. Všude byli muži – jednotlivci, dvojice, trojice i víceřice – hodnotili se, naznačovali, diskutovali a snažili se dosáhnout jediného: aby se mohli zastrčit do zásuvky a ve zlomku vteřiny věnovat či dostat ten nezbytný elektrický náboj, který jim umožní vrátit se domů, soustředit se na další díl Inspektora Morse a být v klidu.

Muži jsou takoví, pomyslel jsem si. To je ta nespoutaná mužská sexualita. Ne bez lásky, ale odděleně od lásky. Rychlá, čistá a efektivní. Prostě Fiat Panda.

„Na co myslíš?“ zeptala se Sára a při tom se dívala do země.

„Na tebe,“ odpověděl jsem bez zaváhání.

„Na mě?“ Šli jsme dál. „V dobrým, nebo špatným?“

„No v dobrým, samozřejmě.“ Podíval jsem se na ni, ale mračila se a dívala se pořád do země. „Jenom v dobrým,“ řekl jsem znovu.

Došli jsme k jezírku a chvíli jsme u něj stáli, dívali jsme se na něj a házeli do něj kameny a vůbec jsme mu vzdávali díky na základě jakéhosi odvěkého puzení, které přitahuje lidi k vodě. Vzpomněl jsem si na naše poslední setkání, kdy jsme spolu byli takhle sami na břehu řeky v Henley. Ještě před Prahou, před Ramenem spravedlnosti a před spoustou dalších věcí.

„Thomasi,“ řekla.

Otočil jsem se a podíval jsem se na ni, protože jsem měl pocit, že si v duchu zkoušela, co mi řekne, a teď to chce rychle vyklopit.

„Ano, Sáro,“ řekl jsem.

Pořád se dávala do země.

„Thomasi, co kdybychom práskli do bot?“

Na chvilku se odmlčela, zvedla ke mně oči – ty krásné velké šedé oči – a já jsem v nich viděl zoufalství. Bylo hluboké. „Myslím jako spolu,“ řekla. „Prostě vypadnout z toho pekla.“

Podíval jsem se na ni a vzdychl jsem. V jiném světě, pomyslel jsem si, by to možná šlo. V jiném světě, v jiném vesmíru, v jiném čase, kdybychom byli úplně jiní dva lidé, tak bychom možná opravdu mohli všechno hodit za hlavu, vyrazit na nějaký prosluněný karibský ostrov a tam si užívat sex a ananasový džus, nonstop, celý rok.

Ale tady to nepůjde. Ve věcech, o kterých jsem už dlouho přemýšlel, jsem teď měl jasno. A věci, o nichž jsem měl už dlouho jasno, jsem teď nenáviděl.

Zhluboka jsem se nadechl.

„Jak dobře znáš Russella Barnese?“ zeptal jsem se.

Zamrkala.

„Cože?“

„Ptal jsem se, jak dobře znáš Russella Barnese.“

Chvíli se na mě dívala a potom se rozesmála, jako to dělávám já, když mi dojde, že jsem až po uši v průšvihu.

„Barnese,“ řekla, dívala se při tom stranou a kroutila hlavou a vůbec se snažila působit, jako bych se jí zrovna zeptal, jestli má radši Coca-Colu nebo Pepsi. „Co má sakra tohle…“

Chytil jsem ji za loket a stiskl a otočil jsem ji čelem k sobě.

„Odpovíš mi doprdele na tu otázku? Prosím?“

Zoufalství v jejích očích se začalo měnit v paniku. Vyděsil jsem ji. Abych pravdu řekl, vyděsil jsem sám sebe.

„Thomasi, já nevím, o čem mluvíš.“

Tak. A je to.

Poslední špetka naděje byla pryč. Když mi lže tady u jezírka uprostřed noci, tak vím své.

„To jsi jim zavolala ty, viď?“

Chvíli se vzpouzela mému sevření, ale potom se zase dala do smíchu.

„Thomasi, ty jsi… co se to s tebou sakra děje?“

„Prosím tě, Sáro,“ řekl jsem a držel ji za loket, „nehraj to na mě.“

Teď už byla docela vyplašená a začala couvat. Ale já jsem trval na svém.

„Jéžišmarjá…“ začala, ale já jsem zakroutil hlavou a Sára zmlkla. Kroutil jsem hlavou, když se na mě mračila, a kroutil jsem hlavou, když se snažila vypadat vyděšeně. Čekal jsem, až s tím přestane.

„Sáro,“ řekl jsem nakonec, „poslouchej. Ty víš, kdo je Meg Ryanová, že jo?“ Přikývla. „No, tak Meg Ryanová dostává miliony dolarů za to, co se teď snažíš dělat ty. Desítky milionů. Víš proč?“ Dívala se na mě.

„Protože to málokdo umí dobře, ono je to zatraceně těžký. Takových lidí je tak desítka na světě. Takže už nic nehraj, nepředstírej a nelži.“

Zavřela pusu a najednou jako by se uklidnila. Povolil jsem sevření a nakonec jsem ji úplně pustil. Stáli jsme tam jako dva dospělí lidé.

„To jsi jim zavolala ty, viď?“ opakoval jsem. „Ty jsi jim zavolala hned ten první den, když jsem byl u vás. A potom z tý restaurace, jak mě sejmuli na motorce.“

Nechtěl jsem to říct takhle, ale někdo to udělat musel.

„Ty jsi jim zavolala,“ řekl jsem, „a oni přišli zabít tvýho tátu.“

*

Asi hodinu plakala. Na Hampstead Heath na lavičce při měsíčku v mé náruči. Po tvářích jí stékaly slzy celého světa a vsakovaly se do země.

V jednu chvíli byl její pláč tak silný a hlasitý, že se kolem nás začalo scházet obecenstvo a pobrukovat si o tom, že zavolají policii, ale nakonec si to rozmysleli. Proč jsem ji objal? Proč jsem držel ženu, která zradila vlastního otce a která se mnou zacházela jako s kusem hadru?

To prostě nechápu.

Potom se nakonec začala uklidňovat. Pořád jsem ji držel a cítil jsem, jak se jí chvěje celé tělo takovými těmi vzlyky bez slz, které mívají malé děti.

„On neměl umřít,“ řekla náhle silným a pevným hlasem, že mě až zamrazilo, jestli to nejde odjinud. Možná šlo. „To se nemělo stát. Oni mi slíbili,“ utřela si nos rukávem, „že mu nic neudělají. Že mu v tom jen zabrání a nic se nestane. Že bude v bezpečí a my oba budeme…“

Hlas jí selhal, a přestože zněl jinak chladně a vyrovnaně, cítil jsem, že ji sžírá pocit viny.

„Vy oba budete co?“ zeptal jsem se. Zaklonila hlavu a protáhla dlouhý krk, jako by ho nabízela někomu jinému než mně.

Potom se rozesmála.

„Bohatí,“ řekla.

Na chvíli bylo do smíchu i mně. Bylo to všechno bláznivé. Bláznivý svět. Řekla to, jako by jen vyslovila jméno nebo název země či salátu. Ale ať řekla jakékoliv slovo, nemohlo znamenat hodně peněz, protože to prostě bylo příliš bláznivé.

„Oni vám slíbili, že budete bohatí?“ zeptal jsem se.

Zhluboka se nadechla, povzdechla si a smích se jí najednou rázem vytratil.

„Jo,“ řekla. „Bohatý. Prachatý. Slibovali nám spoustu peněz.“

„Slibovali je komu? Vám oběma?“

„Proboha ne. Táta by nebyl…“ Na okamžik se odmlčela a po celém těle se zachvěla. Potom vystrčila bradu dopředu a zavřela oči. „On byl na míle vzdálený tomu, naslouchat těmhle řečem.“

Viděl jsem jí do tváře. Měla dychtivý a odhodlaný pohled člověka, který začíná znova. Člověka, který tráví život tím, že vydělává peníze, hledá si svou cestu, platí účty a potom najednou zjistí, že o tohle vlastně vůbec nejde. Měl pocit, že to dělá dobře.

Jsi dobrý člověk, Thomasi?

„Takže ti nabídli peníze,“ řekl jsem.

Otevřela oči a usmála se a potom si znovu utřela nos.

„Nabízeli všechno možný. Všechno, o co může mít holka zájem. Všechno, co ta holka vlastně měla, než se její otec rozhodl, že to není potřeba.“

Chvíli jsme seděli a drželi se za ruce a přemýšleli a mluvili o tom, co udělala. Daleko jsme se ale nedostali.

Když jsme začali, měli jsme oba pocit, že tohle bude ten největší, nejhlubší, nejdelší hovor, jaký jsme kdy s někým druhým vedli. Téměř okamžitě jsme si ale uvědomili, že nebude. Protože nemá smysl. Ono by toho bylo tolik co říct, a takové dlouhé a složité vysvětlování, a vlastně nic z toho ani nebylo potřeba říkat nahlas.

Tak já to řeknu.

*

Pod vedením Alexandera Woolfa vyráběla společnost Gaine Parker Inc. péra, páky, zástrčky ke dveřím, úchytky ke kobercům, přezky na pásky a tisíc jiných drobností nezbytných pro západní civilizaci. Vyráběli součástky z plastu i z kovu, součástky k elektronickým i k mechanickým zařízením, některé pro obchodníky, některé pro další výrobce a některé pro vládu Spojených států.

Začátky byly pro Gaine Parker dobré. Když umíte vyrobit záchodové sedátko, které uspokojí zákazníka maloobchodního řetězce, jste pořád švorc. Když však umíte vyrobit takové sedátko, které uspokojí americkou vládu tím, že bude zcela v souladu se standardem vojenského záchodového sedátka – a ujišťuji vás, že takový standard existuje, a odhaduji, že technická specifikace má něco přes třicet stran formátu A4 – když umíte tohle, tak jste taky švorc. A chvíli nahoře a zase dole a potom napravo a nalevo. Milionkrát dokola.

Gaine Parker ale náhodou záchodová sedátka nevyráběl. Vyráběl elektronické spínače, které byly velmi malé a uměly něco chytrého s polovodiči a kromě toho, že byly nepostradatelné pro výrobce klimatizačních termostatů, našly uplatnění i v chladicím mechanismu u nového typu vojenského generátoru. A tak slovo dalo slovo a Gaine Parker a Alexander Woolf se v roce 1972 stali subdodavateli amerického ministerstva obrany.

Tato smlouva měla nesčetně výhod. Kromě toho, že Parkeru umožňovala – ona mu dokonce ukládala – inkasovat osmdesát dolarů za věc, která by jinde na trhu stála sotva pět, měla i hodnotu bezpečných a zaručených investic. Přiváděla pro malé chytré spínací věcičky k Woolfovým dveřím po široké štěrkové cestě zákazníky z celého světa.

Od té chvíle už se nemohlo nic zkazit a taky se nic nezkazilo. Woolfova pozice byla čím dál lepší a s ní rostl i jeho přístup k lidem, kteří řídí tento svět. Až by se dalo říci, že ho řídil s nimi. Usmívali se na něho a žertovali s ním a nabízeli mu členství v golfovém klubu St. Regis na Long Islandu. Volali mu uprostřed noci a dlouho s ním hovořili o všem možném. Zvali ho na projížďku loděmi do Hamptons a – což je podstatnější – přijali jeho pozvání na oplátku. Posílali jeho rodině vánoční přání a potom i vánoční dárky a potom ho napájeli vínem na slavnostních republikánských večeřích o dvou stech padesáti hostech, kde se hodně hovořilo o rozpočtovém deficitu a ekonomické regeneraci Ameriky. A čím výše stoupal, tím více dosedalo na jeho stůl kontraktů a tím menší a soukromější byly ony večeře. Až nakonec přestaly mít mnoho společného se stranickou politikou a začaly mít mnohem více společného s politikou střízlivého selského rozumu, jestli mi rozumíte.

Na konci jedné z takových večeří řekl Woolfovi kolega průmyslový magnát, jehož úsudek už byl poněkud otupělý několika sklenicemi klaretu, o fámě, na kterou narazil. Byla to fantastická fáma a Woolf jí samozřejmě nevěřil. Vlastně mu připadala směšná. Tak směšná, že se rozhodl podělit se o ni při jednom pozdním nočním telefonátu s jedním z velmi významných lidí – a zjistil, že než se dostal k jádru věci, telefon byl hluchý.

Den, kdy se Alexander Woolf rozhodl vstoupit do vojensko-průmyslového komplexu, všechno změnil. Pro něj, pro jeho rodinu, pro jeho firmu. Věci se změnily rychle a změnily se natrvalo. Vojensko-průmyslový komplex se probudil z dřímoty, zvedl velkou línou tlapu a zašlápl ho, jako by byl jen obyčejná lidská bytost.

Zrušili mu existující kontrakty a zamezili případným budoucím. Jeho dodavatele přivedli ke krachu, rozložili mu pracovní síly, vyšetřovali ho pro daňové úniky. Během pár měsíců skoupili akcie jeho společnosti a během pár hodin je prodali, a když ani to nepomohlo, obvinili ho z obchodu s narkotiky. Dokonce ho vyhodili z golfového klubu, že poškodil trávník.

Nic si z toho nedělal, protože měl pocit, že on spatřil světlo a to světlo bylo zelené. Ovšem jeho dceři to vadilo a to ta bestie věděla. Ta bestie věděla, že když Alexander Woolf vyrazil do světa, jeho jazykem byla němčina a jeho náboženstvím Amerika, že v sedmnácti letech prodával z náklaďáku ramínka na šaty a žil sám v suterénní místnosti v Lowes v New Hampshiru. Oba rodiče mu zemřeli a nezbyl mu po nich ani groš. Takovéhle byly Woolfovy začátky a k tomu byl ochoten se vrátit, kdyby na to přišlo. Pro Alexandera Woolfa nebyla bída ničím neznámým a tajemným a ničím, čeho by se měl bát.

Jeho dcera ale byla jiná. Nezažila nic jiného než velké domy s velkými bazény a s velkými auty a s velkou ortodontickou péčí a představa bídy ji děsila k smrti. Strach z neznámého ji učinil zranitelnou. A to bestie věděla také.

Jistý muž jí učinil návrh.

*

„Tak,“ řekla.

„Ano, tak,“ řekl jsem.

Cvakala zuby, což mi připomnělo, jak dlouho už tu sedíme. A co všechno ještě musím udělat.

„Hodím tě domů,“ řekl jsem a vstal jsem.

Nevstala se mnou, ale schoulila se ještě víc na lavičce s rukama složenýma přes hrudník, jako by měla bolesti. Byla to bolest. Když mluvila, hlas měla až neskutečně tichý, takže jsem musel sedět ve dřepu u ní, abych slyšel. Čím víc jsem se přikrčil, tím hlouběji sklonila hlavu, aby se mi nemusela dívat do očí.

„Netrestej mě,“ řekla. „Netrestej mě za tátovu smrt, Thomasi, protože už jsem to udělala sama.“

„Já tě netrestám, Sáro,“ řekl jsem. „Já tě jen odvezu domů, nic víc.“

Zvedla hlavu a znovu se na mě podívala. Viděl jsem její oči plné strachu.

„Ale proč?“ zeptala se. „Teď jsme tady. Spolu. Můžeme něco udělat. Někam jít.“

Podíval jsem se do země. Ještě to nepochopila.

„A kam chceš jít?“ zeptal jsem se.

„Na tom nezáleží, ne?“ řekla už trochu hlasitěji a ještě zoufaleji. „Prostě jde o to, že můžeme. Chci říct, prokristapána, Thomasi, ty víš… Oni tě sledovali, protože mě tím vydírali, a sledovali mě a vydírali tím tebe. Takhle se to dělá. Ale teď už je to za námi. Můžeme jít. Někam pryč.“

Zakroutil jsem hlavou.

„Obávám se, že to není tak jednoduchý,“ řekl jsem. „Jestli to vůbec někdy jednoduchý bylo.“

Na chvilku jsem se odmlčel a přemýšlel jsem – o tom, kolik jí můžu říct. Ale vem to čert.

„V tom totiž nejedeme jenom my,“ řekl jsem. „Když z toho my teď vycouváme, tak umřou jiný lidi. Kvůli nám.“

„Jiný lidi?“ podivila se Sára. „O čem to mluvíš? Jaký jiný lidi?“

Usmál jsem se na ni, protože jsem chtěl, aby jí bylo lépe, aby se přestala bát, a taky protože jsem si na ně na všechny vzpomněl.

„Sáro,“ řekl jsem, „Ty a já…“

Nemohl jsem dál.

„Co?“ zeptala se.

Zhluboka jsem se nadechl. Jinak bych to nemohl říct. „Musíme udělat to, co je správné,“ řekl jsem.

DVACET TŘI

Východ a západ v jedno spojí, po rodu, rase náhle veta, když dva silní muži tváří v tvář stojí, třebaže přišli z dvou stran světa.

Rudyard Kipling

Když pojedete do Casablanky, nečekejte, že to tam bude jako ve filmu.

Vlastně, jestli vás netlačí čas a jestli můžete, tak tam radši vůbec nejezděte.

Lidi často pokládají Nigérii a okolní pobřežní státy za jakési podpaží Afriky, ale není to fér, protože kultura, krajina, lidi a pivo jsou v této oblasti naprosto skvělé. I když je pravda, že když se díváte na mapu přimhouřenýma očima a je tma a vy se mermomocí snažíte vymyslet, co vám to pobřeží připomíná, tak nakonec možná dojdete k tomu, že ano, Nigérie má tak trochu podpažní tvar.

Smůla. Pro Nigérii.

Ale jestli je Nigérie podpaží, Maroko je rameno. A jestli je Maroko rameno, tak Casablanca je velký červený beďar na rameni, takový ten beďar, co se vám udělá, zrovna když chcete vyrazit s vyvolenou osobou na pláž. Takový, co vás přes něj dře podprsenka nebo kšandy, podle toho, jakého jste pohlaví, a co vás nutí k předsevzetí, že odteď budete jíst víc čerstvé zeleniny.

Casablanca je mastná, roztažená a plná průmyslu. Je to město betonového prachu a naftových výparů, kde slunce vyšisuje všechny barvy, místo aby je zvýraznilo. Nestojí za vidění, protože k vidění je tu jedině půl milionu ubožáků bojujících o přežití v chudinské čtvrti z lepenky a vlnitého plechu, a to by člověk nejraději sbalil kufr a skočil do letadla. Pokud vím, není tu ani muzeum.

Možná jste nabyli dojmu, že Casablanku nemám rád. Možná se vám zdá, že se vás od ní snažím odradit, nebo jsem proti ní zaujatý – ale to ne, to bych nechtěl. To jenom, jestli jste třeba takoví jako já – že celý život koukáte na dveře baru, kavárny, hospody, hotelu nebo třeba stomatologické ordinace, ve které zrovna sedíte, v naději, že z nich vypluje Ingrid Bergmannová v béžových šatech, podívá se přímo na vás a trochu zčervená a protáhne se kolem vás takovým tím způsobem, že si řeknete zaplať pánbůh, přece jen má smysl žít – jestli vás něco z tohohle oslovuje, potom budete v Casablance kurevsky zklamaní.

*

Rozdělili jsme se na dva týmy. Černý a bílý.

Francisco, Latifa, Benjamin a Hugo byli černí a Bernhard, Cyrus a já jsme byli bílí.

Možná to zní nemoderně. Dokonce provokativně. Možná jste si doteď představovali, že teroristické organizace nedělají rozdíl v barvě pleti. Ano, v ideálním světě by to tak v teroristických organizacích pravděpodobně fungovalo. Ale v Casablance je všechno jinak.

Když máte bílou pleť, nemůžete jít v Casablance po ulici. Nebo tedy můžete, ale musíte počítat s tím, že se za vámi potáhne dav padesáti poskakujících dětí, budou křičet a ukazovat na vás, budou vám chtít prodávat americké dolary – za dobrou cenu, za nejlepší cenu – a nejspíš i hašiš.

Pokud jste bílý turista, smíříte se s tím. Usmíváte se na ně a říkáte la, šorkan a oni se smějou a křičí a ukazují o to víc, takže se k nim přidá dalších padesát dětí a to už se za vámi táhne pestrobarevná šňůra a všichni nabízejí americké dolary za nejlepší cenu – a vy se ze všech sil snažíte vzít si z té podívané to lepší. Nakonec, jste návštěvníci, vypadáte zvláštně a exoticky, na sobě máte nejspíš šortky a havajskou košili, tak proč by na vás sakra neměli ukazovat? Proč by neměla padesátimetrová procházka k trafice trvat tři čtvrtě hodiny a zastavit ve všech směrech provoz a ještě stihnout poslední vydání marockých večerníků? Proto jste přece jeli do ciziny, ne? Abyste byli v cizině.

Tedy v případě, že jste turisté.

Pokud jste ale jeli do Casablanky obsadit za použití automatických zbraní budovu amerického vyslanectví, vzít do zajetí konzula a jeho personál, požadovat deset milionů dolarů a okamžité propuštění dvou set třiceti vězňů svědomí a potom jste chtěli odletět soukromým letadlem domů a nechat budovu podminovanou šedesáti kilogramy plastické trhaviny C4 – pokud byste skutečně měli napsat do kolonky účel návštěvy v imigračním formuláři tohle, i když to tam nenapíšete, protože jste proškolení profesionálové, kteří nic nenechávají náhodě – tak potom vám je ten průvod okukujících a ukazujících dětí na ulici opravdu na obtíž.

Takže černí měli za úkol pozorování a bílí zatím připravovali útok.

Obsadili jsme opuštěnou budovu školy ve čtvrti Hay Mohammedia. Kdysi to mohlo být elegantní předměstí plné zeleně, ale už nebylo. Zeleň musela ustoupit vlnitému plechu a ze zavlažovacích kanálů se staly příkopy podél silnice, která snad taky jednou bude postavená. Dá-li Alláh.

Bylo to chudé místo plné chudých lidí, jídlo tu bylo špatné a bylo ho málo a o čerstvé vodě vyprávěli prarodiče vnoučatům za dlouhých zimních večerů. Ne že by v Hay Mohammedii bylo mnoho starých lidí. Tady hrají úlohu starců bezzubí pětačtyřicátníci. O zuby přišli díky otřesně sladkému mátovému čaji, který je tu náhražkou životní úrovně.

Škola byla velká, ze tří stran dvouposchoďová, a stála na betonovém nádvoří. Tady děti asi hrávaly fotbal, nebo se tu modlily, nebo se učily, jak prodávat Evropanům dolary a hašiš. Kolem pozemku se táhla čtyři metry vysoká zeď přerušená jen na jednom místě mřížovanými vraty do dvora.

Na něm jsme mohli plánovat, trénovat i odpočívat.

A zuřivě se hádat.

Hádky začínaly kvůli drobnostem. Náhlé výbuchy kolem kouření, nad tím, kdo dobral kávu a kdo dnes bude sedět v autě vepředu. Ale zdálo se, že postupem času spory rostou.

Nejdřív jsem to přičítal nervovému vypětí, protože tady jsme hráli větší hru – mnohem větší – než bylo cokoliv, o co jsme se dosud pokusili. Proti tomu byl Mürren jen lehký dezert bez marcipánu.

V Casablance byla tím marcipánem policie, a to možná souviselo s rostoucím napětím, hádkami a špatnou náladou. Policajti zde totiž byli všudypřítomní. Měli desítky tvarů, podob a velikostí a desítky různých uniforem, které poukazovaly k desítkám různých sil a orgánů, a spojovalo je především to, že stačilo, abyste se na ně křivě podívali, a mohli vám udělat ze zbytku života peklo.

Ve vchodu do každé policejní stanice v Casablance například stáli dva muži s automaty.

Dva muži. S automatickou zbraní. Proč?

Mohli byste tam stát celý den a sledovat tyhle muže, jak nechytí jediného zločince, nepotlačí jediný nepokoj, neodrazí jediný útok nepřátelské síly – neudělají vlastně jedinou věc, která by průměrnému Maročanovi jakkoli zlepšila život.

Samozřejmě ten, kdo se rozhodl do těchto mužů investovat peníze – kdo rozhodl, že jim uniformy připraví návrháři z Milána, že jejich sluneční brýle budou mít přiléhavý design – ten by pravděpodobně řekl: „Ale vždyť nás nikdo nenapadl právě proto, že máme venku před policejní stanicí dva muže s automaty a v o dvě čísla menších košilích.“ A člověk by musel sklonit hlavu a odejít z kanceláře, a to pozpátku, protože s takovouhle logikou nelze jednat.

Marocká policie je obrazem státu. Představte si stát jako obrovského chlapíka u baru a představte si lid jako malého chlapíka v témže baru. Velký chlapík napne tetované bicepsy a říká tomu malému: „Ty jsi mi rozlil pivo?“

Marocká policie, to je to tetování.

Pro nás však znamenala především velký problém. Měla příliš mnoho různých odnoží a každá z nich měla příliš mnoho mužů, příliš vyzbrojených a příliš vůbec.

Možná i proto jsme byli tak vznětliví. Možná proto mě před pěti dny Benjamin – ten tichý a slušný Benjamin, který miluje šachy a který si kdysi myslel, že se stane rabínem – nazval zasraným bastardem.

Seděli jsme kolem stolku v jídelně, prokousávali jsme se orientálním jídlem, které uvařili Cyrus s Latifou, a nikomu nebylo do řeči. Bílí celý den stavěli model přední strany kanceláří vyslanectví v životní velikosti a byli jsme unavení a bylo z nás cítit dřevo.

Model už stál za námi jako kulisy pro školní pantomimu a každou chvíli někdo zvedl hlavu od jídla a podíval se na něj a napadlo ho, jestli to někdy uvidí ve skutečnosti. Anebo jestli až to uvidí, potom ještě někdy uvidí něco jiného.

„Ty zasranej bastarde,“ řekl Benjamin, vyskočil na nohy, stál a střídavě zatínal a povoloval pěsti.

Nastala pauza. Chvíli všem trvalo, než si uvědomili, na koho se dívá.

„Jak že jsi mi to řekl?“ ozval se Ricky a napřímil se na židli – trvalo mu dlouho, než se rozčílil, ale potom to zase stálo za to.

„Slyšels,“ řekl Benjamin.

Na chvíli jsem si nebyl jistý, jestli mě praští, nebo jestli se rozpláče.

Kouknul jsem na Francisca a čekal jsem, že Benjaminovi řekne, aby si sedl, ale Francisco se na mě jenom podíval a žvýkal dál.

„A co ti jako sakra dělám?“ zeptal se Ricky a otočil se k Benjaminovi.

Ten ale stál dál na místě a zatínal pěsti, až dokud Hugo neprohlásil, že to jídlo je moc dobré. Všichni se toho vděčně chopili a začali souhlasně přikyvovat a že je opravdu skvělé, to jo, fantastické, teda fakt, a perfektně okořeněné a není přesolené. Tedy všichni kromě Benjamina. Zíral na mě, tak jsem na něho zíral taky, ale zřejmě jedině on věděl, o co jde.

Potom se obrátil na patě a vyšel z haly a po chvíli jsme slyšeli vrznout branku a nastartovat landrover.

Francisco se pořád díval na mě.

Od té doby uplynulo pět dní, Benjamin se na mě za tu dobu i párkrát usmál a teď jsme byli všichni připravení na cestu.

Rozebrali jsme model, sbalili si zavazadla, spálili za sebou mosty a pomodlili se na cestu. Bylo to opravdu napínavé.

Druhý den ráno v devět třicet Latifa požádá na americkém vyslanectví o vízum. V devět čtyřicet přijdeme s Bernhardem požádat o schůzku s obchodním atašé, panem Rogerem Buchananem. V devět čtyřicet sedm se objeví Francisco a Hugo s vozíkem se čtyřmi plastovými barely minerální vody a fakturou na jméno Sylvie Horvarthové z konzulárního oddělení.

Sylvie tu vodu objednala. Ale už ne ty čtyři lepenkové krabice, na kterých barely stojí.

V devět padesát pět, vteřina sem, vteřina tam, nabourají Cyrus s Benjaminem landroverem do západní zdi vyslanectví.

*

„A proč to?“ zeptal se Solomon.

„Jak jako proč to?“ zeptal jsem se já.

„Ten landrover.“ Vyndal si tužku z úst a ukázal na výkresy. „Skrz tu zeď se nedostanete. Je přes půl metru tlustá, železobetonová, a vy máte ze všech stran ty nárazníky. I kdybyste se dostali skrz i s nima, strašně vás zpomalí.“

Zakroutil jsem hlavou.

„To je jen kvůli kraválu,“ řekl jsem. „Udělají větší ránu, slisujou se, Benjamin vypadne z auta samá krev a Cyrus bude volat o pomoc. Dostaneme spoustu lidí na severní stranu budovy, až zjistí, že se venku něco stalo.“

„Mají tam lékárničku na první pomoc?“

„V přízemí. Ve skladu vedle schodiště.“

„A zdravotníka?“

„Všichni americký zaměstnanci mají kurz, ale nejspíš to bude Jack.“

„Jack?“

„Webber,“ řekl jsem. „Dozorce. Strávil osmnáct let u námořnictva. Na pravým boku nosí Berettu 9 mm.“

Zarazil jsem se. Věděl jsem, na co Solomon myslí.

„No a?“

„Latifa má kanystr slznýho plynu,“ řekl jsem.

Něco si psal, ale pomalu, jako by věděl, že když si to napíše, nic se tím nezmění.

Věděl jsem to taky.

„Bude mít taky v tašce na rameně samopal Micro Uzi,“ řekl jsem.

Seděli jsme v Solomonově půjčeném peugeotu kdesi na vyvýšeném místě poblíž La Squaly, rozpadající se budovy z konce osmnáctého století, která byla kdysi stanovištěm dělostřelectva s dobrým výhledem na přístav. Byl to jeden z nejhezčích výhledů na Casablanku, ale my jsme zrovna moc neměli náladu se jím kochat.

„Takže co dál?“ zeptal jsem se a zapálil jsem si cigaretu Solomonovou palubní deskou. Říkám záměrně palubní deskou, protože když jsem vzal za zapalovač, šla s ním skoro celá, a potom chvíli trvalo, než jsme ji zase dali zpátky. Nasál jsem a snažil jsem se ne příliš úspěšně vyfouknout kouř okénkem ven.

Solomon se stále díval do svých poznámek.

„No, pravděpodobně,“ řekl jsem, „bude ve výtahových šachtách schovaná jednotka marocké policie a CIA. A pravděpodobně, jakmile vejdeme dovnitř, vylezou a zavřou nás. A pravděpodobně se Rameno spravedlnosti a všichni, kdo s ním kdy měli co společného, co nevidět objeví před soudem jen dvě stě metrů tady od toho kina. A pravděpodobně se to všechno semele dřív, než se někdo stačí poškrábat na lokti.“

Solomon se zhluboka nadechl a pomalu vydechl. Potom se chytil za břicho a začal si ho třít, což už jsem ho neviděl dělat dobrých deset let. Vřed na dvanácterníku byla jediná věc, která ho dokázala odpoutat od práce.

Otočil se a podíval se na mě.

„Posílají mě domů,“ řekl.

Chvíli jsme na sebe zírali. Potom jsem se dal do smíchu. Nebyla to komická situace – ale ten smích přišel tak nějak sám.

„Jistě,“ řekl jsem nakonec. „Jistě, že tě posílají domů. To totiž perfektně dává smysl.“

„Podívej, Thomasi,“ začal a ve tváři jsem mu viděl to obrovské sebezapření, s kterým to říká.

„‚Děkuji vám za skvěle odvedenou práci, pane Solomone,‘“ řekl jsem svým barnesovským hlasem. „‚Vážíme si vaší profesionality a oddanosti, ale je třeba změnit strategii, nedá se nic dělat.‘ No, to je teda perfektní.“

„Thomasi, poslouchej.“ Oslovil mě Thomasi a tykal mi už podruhé během půl minuty. „Vypadni odsud. Prostě práskni do bot. Udělej to!“

Usmíval jsem se a on začal mluvit rychleji.

„Můžu tě vzít do Tangeru,“ řekl. „Odtud se dostaneš do Ceuty a potom lodí do Španělska. Zavolám na místní policii, aby postavili auto před vyslanectví. Celá ta věc půjde do háje. Jako by nikdy neexistovala.“

Podíval jsem se Solomonovi do očí a viděl v nich obrovské starosti. Viděl jsem v nich jeho vinu i stud – a pod nimi vřed na dvanácterníku.

Vyhodil jsem cigaretu z okna.

„To je legrační,“ řekl jsem. „Sára mě k tomu vybízela taky. Vem nohy na ramena, říkala. Na prosluněný pláže, daleko od šílený CIA.“

Neptal se mě, kde jsme se setkali, ani proč jsem ji neposlechl, ani co říkala. Byl příliš zaneprázdněný svým vlastním problémem. A tím jsem byl já.

„No tak co?“ řekl. „Udělej to, Thomasi, proboha.“ Natáhl se ke mně a chytil mě za ruku. „Je to celý šílený. Jestli jednou do toho baráku vlezete, tak už nikdy nevylezete ven živí. To dobře víš.“ Já jsem jen mlčky seděl a to ho rozčilovalo. „Jéžišmarjá, vždyť ty jsi tohle tvrdil od samýho začátku. Vždyť ty jsi to věděl hned.“

„Ale no tak, Davide. Ty jsi to věděl taky.“

Díval jsem se při tom na jeho obličej. Měl asi setinu vteřiny na to, aby se zamračil nebo otevřel pusu v údivu nebo se zeptal, o čem to mluvím. Nevyužil ji. Jakmile byla tahle setina vteřiny pryč, věděl jsem, a on věděl, že vím.

„Ty fotky Sáry s Barnesem,“ řekl jsem a Solomon měl stále prázdnou tvář bez výrazu, „ty jsi věděl, co to znamená. Ty jsi věděl, že se to dá vysvětlit jen jediným způsobem.“

Konečně sklopil oči a povolil sevření mé ruky.

„Jak se k sobě dostali, po tom, co se to stalo?“ zeptal jsem se. „Má to jen jedno vysvětlení. Nebylo to potom. Bylo to předtím. Ty fotky jsou z doby před Woolfovou smrtí. Věděl jsi, co dělá Barnes, a věděl jsi, nebo sis dokázal domyslet, co dělá Sára. Jen jsi mi to neřekl.“

Zavřel oči.

Pokud prosil o odpuštění, neprosil nahlas a neprosil mě.

„Kde je ten Harvard teď?“ zeptal jsem se po chvíli.

Solomon zakroutil hlavou.

„Já o ničem takovém nevím,“ řekl ještě se zavřenýma očima.

„Davide…“ začal jsem, ale Solomon mě přerušil.

„Prosím,“ řekl.

Tak jsem ho nechal, ať si myslí, co chce, a rozhodne se, jak chce.

„Vím jedině to, pane,“ řekl nakonec a najednou to znělo jako zastara, „že dnes v poledne přistál na gibraltarské základně RAF americký vojenský transportér a vyložil obrovské množství nějakých součástek.“

Přikývl jsem. Solomon otevřel oči.

„Jak velké množství?“

Solomon se zhluboka nadechl, jako by to chtěl vychrlit na jeden dech.

„Přítel přítele přítele mého přítele tam byl a řekl, že to byly dvě bedny asi šest metrů krát tři krát tři, že s nimi přiletělo šestnáct mužů, z toho devět v uniformě, a že součástky okamžitě odnesli do hangáru na kraji letiště k dalšímu použití.“

„Barnes?“ zeptal jsem se.

Solomon chvilku přemýšlel.

„Nemůžu říct, pane. Ale ten přítel říkal, že mezi nimi poznal amerického diplomata.“

Ať mi diplomat políbí prdel. Nebo ať si políbí radši tu svoji, když na to přijde.

„A taky říkal,“ pokračoval Solomon, „že tam byl jeden civilista v nápadných šatech.“

Zpozorněl jsem a cítil jsem, jak se mi potí dlaně.

„Jak nápadných?“ zeptal jsem se.

Solomon dal hlavu na stranu a snažil se vzpomenout si na detaily. Jako by na ně musel vzpomínat.

„Černá vesta, černé proužkované kalhoty,“ řekl. „Ten přítel říkal, že vypadal jako číšník z hotelu.“

A ten lesk pleti. Lesk peněz. Lesk Zabeetha.

Hmm, pomyslel jsem si. Tak máme partu celou pohromadě.

*

Cestou do centra jsem Solomonovi popsal, co hodlám udělat a co potřebuju od něho.

Chvilkami přikyvoval, ale nelíbilo se mu to ani za mák, i když musel vidět, že ani já z toho zrovna nechrochtám blahem.

Dostali jsme se až k vyslanectví. Solomon zpomalil a potom objel blok, až jsme dojeli ke vzrostlé araukárii. Podívali jsme se vzhůru do vysokých větví a potom jsem kývl na Solomona a ten otevřel kufr auta.

Uvnitř byly dva balíky. Jeden obdélníkový, velký asi jako krabice od bot, a druhý válcový, skoro dva metry dlouhý. Byly zabalené v hnědém papíru. Nikde žádná značka, žádné sériové číslo, žádné doporučené datum spotřeby.

Bylo vidět, že Solomon na ně vůbec nechce sahat, tak jsem se sehnul a vyndal je oba sám.

Zabouchl dveře auta a nastartoval motor. Já jsem zatím kráčel směrem ke zdi vyslanectví.

DVACET ČTYŘI

Tu slyš! Mé srdce bubínkem se stává, tepe mým krokem, můj příchod znát ti dává.

biskup Henry King

Budova amerického vyslanectví v Casablance stojí v polovině aleje Moulay Yousses, v miniaturní enklávě francouzského majestátu vystavěné k relaxaci kolonistů unavených po celodenním lopotném budování infrastruktury.

Francouzi přišli do Maroka vybudovat silnice, železnice, nemocnice, školy a smysl pro módu – tedy všechno to, co pokládá průměrný Francouz za nepostradatelné pro moderní civilizaci – a když padla pátá a Francouzi si prohlíželi své dílo a libovali si, jak je dobré, usoudili, že sakra mají právo žít jako maháradžové. Čehož také na čas dosáhli.

Když však dostali pěstí od sousedního Alžírska, uvědomili si, že někdy je lépe nechat Araby, ať touží po civilizaci, otevřeli kufry od Louise Vuittona, sbalili si láhev kolínské a ještě další láhve kolínské a tu rezervní láhev, kterou si schovali pod splachovadlo na záchodě, která obsahovala, jak se zjistilo po bližším ohledání, kolínskou, a zmizeli v temnotě noci.

Obrovské štukované paláce po nich nezdědili ani princové, ani sultáni, ani milionářští průmyslníci. Ani baroví zpěváci, ani fotbalisté, ani gangsteři, ani herci z televizních seriálů. Byli to čirou náhodou diplomaté.

Říkám tomu čirá náhoda, protože se z toho vyklubal skvělý tah. V každém městě a v každé zemi žijí a pracují diplomati v těch nejlepších a nejdůstojnějších lokalitách, které jsou k dispozici. Usedlosti, zámky, paláce s parky s pobíhajícími jeleny. Kamkoliv diplomati přijdou na obhlídku nabízené nemovitosti, vždycky odcházejí s tím, že ano, to by šlo snést.

Bernhard a já jsme si upravili kravaty, podívali se na hodinky a vyrazili směrem k hlavnímu vchodu.

*

„Co si přejete, pánové?“

Obchodní atašé „říkejte mi Rogere“ Buchanan byl zhruba padesátník a v amerických diplomatických službách se vyšplhal nejvýš, co to šlo. Casablanca bylo jeho poslední působiště. Byl tu tři roky a líbilo se mu tu. Skvělí lidé, skvělá země, ve stravě snad trochu příliš oleje, ale jinak dobré.

Olej Rogerovi evidentně nesebral chuť k jídlu, protože už mířil nad metrák, což při metru padesáti začíná být docela krize.

S Bernhardem jsme se na sebe podívali se zvednutým obočím, jako by vlastně bylo jedno, který z nás promluví první.

„Pane Buchanane,“ řekl jsem vážně, „jak jsme s kolegou vysvětlili v dopise, vyrábíme podle našeho názoru nejlepší kuchyňské rukavice v severoafrickém regionu.“

Bernhard pomalu přikyvoval, jako že by chtěl sám pokračovat, ale raději se zdrží.

„Máme základny ve Fesu, v Rabatu a brzy otevřeme provozovnu poblíž Marákeše. Naše výrobky jsou kvalitní. Tím jsme si jisti. Možná jste o nich slyšel, možná jste je i vyzkoušel, pokud jste, jak se říká, ‚moderní muž‘.“

Zasmál jsem se jako omezenec a Bernhard s Rogerem se přidali. Muži. A kuchyňské rukavice. To je dobrý. Pokračoval Bernard. Naklonil se dopředu a začal vážně a zasmušile po německu.

„Míra naší produkce,“ řekl, „dosáhla výše, kdy bychom se rádi ucházeli o povolení k exportu do Severní Ameriky. Proto jsme se přišli obrátit na vás s prosbou o pomoc, abychom prošli celou tou mašinérií, kterou musíme podstoupit.“

Roger přikyvoval a něco si psal na papír. Viděl jsem, že má před sebou na stole náš dopis, a vypadalo to, že si zakroužkoval slovo „gumové“. Byl bych se ho rád zeptal proč, ale nebyla vhodná chvíle.

„Rogere,“ řekl jsem a vstal od stolu, „prosím, než začneme probírat věci do hloubky…“

Roger zvedl oči od papírů.

„Dolů halou, druhé dveře napravo.“

„Díky,“ řekl jsem.

*

Na záchodě nikdo nebyl a vonělo to tu borovicí. Zamkl jsem dveře, podíval se na hodinky a potom jsem se postavil na sedátko a otevřel okno.

Vlevo kropil postřikovač ladnými oblouky rozsáhlý, pečlivě upravený trávník. U zdi stála žena v barevných šatech a čistila si nehty a o několik metrů dál usilovně vyměšoval malý pes. V protějším rohu klečel zahradník v šortkách a žlutém tričku a dělal něco s jakýmisi keři.

Vpravo nic.

Další zeď. Další trávník. Další záhony.

A araukárie. Seskočil jsem ze záchodové mísy, znovu jsem se podíval na hodinky a vyšel ven na chodbu.

Byla prázdná.

Rychle jsem došel ke schodišti a seběhl dolů. Rukou jsem bubnoval do zábradlí. Žádnou konkrétní melodii jsem při tom ale na mysli neměl. Potkal jsem muže v košili s vyhrnutými rukávy, jak nese nějaké papíry. Než mi mohl něco říct, zahalasil jsem hlasitě „brýtro“.

Došel jsem do prvního patra a zabočil doprava. Chodba tu už byla rušnější.

V polovině stály dvě ženy zabrané v rozhovoru a nalevo zamykal nebo odemykal dveře kanceláře jakýsi muž.

Podíval jsem se na hodinky a začal jsem se zklidňovat. Sáhl jsem si do kapes pro něco, co jsem třeba mohl někde nechat nebo jsem to tam možná ani nikdy neměl, ale pokud jsem to tam měl, kam bych to měl jít hledat? Stál jsem na chodbě, mračil jsem se, a muž vlevo už otevřel kancelář a díval se na mě, jako by se mě chtěl zeptat, jestli jsem nezabloudil.

Vytáhl jsem ruku z kapsy a usmál jsem se na něj a zvedl klíče.

„Mám je,“ řekl jsem a on tak nejistě pomalu přikývl. Šel jsem dál.

Na konci chodby zazvonil zvonek a já jsem trochu přidal a chrastil jsem klíči v pravé ruce. Otevřely se dveře výtahu a na chodbu se z něj vynořil nízký vozík.

Francisco a Hugo v pracovních oblecích opatrně vyvezli vozík ven. Francisco tlačil a Hugo měl obě ruce na barelech s vodou. Klídek, chtěl jsem mu říct, když jsem zpomalil, aby mě vozík mohl předjet. Vždyť je to proboha jen voda. A ty to vezeš, jako by to byla tvoje žena cestou na porodní sál. Francisco šel pomalu a prohlížel čísla dveří. Vypadal dobře. Ale Hugo se neustále otáčel a olizoval si rty.

Zastavil jsem se u vývěsky a začal jsem ji číst. Sundal jsem z ní tři papíry. Dva z nich byly o požárním cvičení a třetí byla pozvánka na party s grilováním u Boba a Tiny v neděli v poledne. Stál jsem před nimi a četl jsem je, jak by se měly číst, a potom jsem se podíval na hodinky.

Mají zpoždění.

Pětačtyřicet vteřin.

Nemohl jsem to pochopit. Po tom všem, na čem jsme se dohodli, co jsme si odpřísáhli a nazkoušeli, mají ti malí mizerové zpoždění.

„Ano?“ ozval se hlas.

Padesát pět vteřin.

Podíval jsem se po chodbě a viděl jsem, že Hugo s Franciscem jsou u recepce. Seděla u ní žena a prohlížela si je přes velké brýle.

Šedesát pět zasranejch vteřin.

„Šalom alejchem,“ řekl Francisco tiše.

„Alejchem šalom,“ řekla žena.

Sedmdesát.

Hugo bouchl rukama do barelů a potom se otočil a podíval se na mě.

Šel jsem dopředu, udělal jsem dva kroky a potom jsem to slyšel.

Slyšel a cítil. Bylo to, jako když vybuchne bomba.

*

Když se díváte na srážku aut v televizi, slyšíte hluk, který je produktem zvukařů a mixážního pultu, a uděláte si z toho obrázek, že tohle je zvuk narážejícího auta. A zapomenete, nebo v lepším případě nikdy na vlastní uši neslyšíte, kolik energie se uvolní, když půl tuny kovu narazí do jiné půl tuny kovu. Nebo do domu. Je to obrovská energie, schopná otřást vaším tělem od hlavy až k patě, i když jste sto metrů daleko.

Ticho rozrazil jako divoké zvíře kvílící klakson landroveru, zablokovaný Cyrusovým nožem. Potom ho ale rychle přehlušil zvuk otevírajících se dveří, posouvajících se židlí a lidí hrnoucích se na chodby a dívajících se na sebe navzájem a na všechny strany.

Všichni mluvili a většina jich říkala „jéžiši“ a „hergot“ a „co to sakra bylo“ a najednou jsem měl před sebou desítky zad, která se řítila na druhou stranu, klopýtala, poskakovala, valila se jedna přes druhá, jen aby se dostala ke schodišti.

„Myslíte, že bychom se měli jít podívat?“ řekl Francisco ženě v recepci.

Podívala se na něho a mrkla na chodbu.

„Já nemůžu… to víte…“ řekla a natáhla ruku k telefonu. Netuším, kam mohla chtít volat.

Asi na setinu vteřiny jsme se na sebe s Franciscem podívali.

„To byla…“ začal jsem a díval jsem se nervózně na ženu. „To znělo jako bomba, ne?“

Jednu ruku položila na sluchátko a druhou natáhla dlaní k oknu, jako by žádala celý svět, aby přestal, že v tomhle se nedá telefonovat.

Odkudsi se ozval výkřik.

Někdo viděl na Benjaminově košili krev, nebo upadl, nebo se mu prostě jen chtělo křičet, až byla žena najednou skoro na nohou.

„Co to mohlo být?“ zeptal se Francisco, když se Hugo začal posouvat na druhý konec recepčního pultu.

„Oni nám to řeknou,“ odpověděla žena a dívala se přese mě na chodbu. „Zůstaneme, kde jsme, a oni nám řeknou, co máme dělat.“

Když to říkala, ozvalo se jakési kovové cvaknutí, a žena okamžitě věděla, že to znamená něco moc špatného. Ono jsou dobrá cvaknutí a špatná cvaknutí, a tohle každopádně patřilo k těm nejhorším.

Otočila se a podívala se na Huga.

„Paní,“ řekl a oči mu svítily, „měla jste šanci.“ A bylo to.

*

Tak jsem tu.

Pohodlně usazeni a cítíme se fajn.

Už přes půl hodiny máme celou budovu pod kontrolou. Když se to tak vezme, mohlo to být daleko horší.

Marocký personál opustil přízemí a Hugo a Cyrus vyklidili druhé a třetí patro, se spoustou zbytečného křiku „dělejte“ a „hněte sebou“ vyhnali muže i ženy po hlavním schodišti dolů a na ulici.

Benjamin a Latifa mají stanoviště v hale. Rychle se v případě potřeby dostanou z předního traktu budovy do zadního. I když všichni víme, že případ potřeby nenastane. Zatím.

Objevila se policie. Nejdřív v osobních autech, potom v džípech a nakonec na náklaďáku. Rozmístili se venku kolem budovy, křičí a přejíždějí auty z místa na místo a zatím se nerozhodli, jestli nonšalantně přecházet silnici, nebo přebíhat v podřepu a s hlavou skrytou před případnými ostřelovači. Pravděpodobně vidí Bernharda na střeše, ale ještě nevědí, kdo to je a co tam dělá.

Francisco a já jsme v kanceláři konzula.

Máme tady osm zajatců – pět mužů a tři ženy. Jsou spoutaní Bernhardovými policejními pouty a požádali jsme je, jestli by si mohli sednout na ten úžasný kilim. Pokud se někdo z nich hne z koberce, riskují, že je Francisco nebo já zastřelí jedním z poloautomatů Steyr AUG, které jsme si chytře vzali s sebou.

Udělali jsme jedinou výjimku a tou byl sám konzul – nejsme přece zvířata, máme smysl pro protokol a společenské postavení a nepřipustíme, aby tak důležitá osoba seděla se zkříženýma nohama na podlaze – a vůbec, potřebujeme, aby mohl telefonovat.

Benjamin si hrál s telefonní linkou a slíbil nám, že každý hovor do této budovy půjde přes tuto kancelář.

*

A tak pan James Beamon, pravomocně jmenovaný zástupce Spojených států amerických v Casablance, zástupce velvyslance v Rabatu na marocké půdě, teď sedí za svým stolem a zírá na Francisca s výrazem chladné rozvahy.

Beamon, jak víme ze svých vlastních rešerší, je diplomat z povolání. Není to žádný obchodník s obuví ve výslužbě, kterého byste třeba na takovémto postu mohli čekat, člověk, který dal padesát milionů dolarů na prezidentskou kampaň a za odměnu dostal tenhle velký pracovní stůl a tři sta obědů ročně zdarma. Beamonovi je mezi padesáti a šedesáti, je vysoký a statný a velmi rychle mu to myslí. V dané situaci se zachová dobře a rozumně.

Což právě potřebujeme.

„Jak se to bude řešit s toaletou?“ ptá se Beamon.

„Jeden člověk každou půlhodinu,“ řekl Francisco. „Pořadí si rozhodněte sami, půjdete s jedním z nás a nebudete zamykat dveře.“ Francisco jde k oknu a dívá se ven. Bere si dalekohled.

Koukám na hodinky. Deset čtyřicet jedna.

Přijedou za svítání, pomyslím si. Útočníci to tak dělají od dob, co vynalezli útok.

Za svítání. Až budeme hladoví, unavení a dostaneme strach.

Přijedou za svítání a přijedou z východu se sluncem nízko v zádech.

*

V jedenáct dvacet měl konzul první telefonát.

Franciscovi se představil policejní inspektor Wafik Hassan. Potom se pozdravil s Beamonem. Nic konkrétního nechtěl, jen že doufá, že budou všichni jednat rozumně a že se všechno vyřídí bez velkých potíží. Francisco nakonec řekl, že mluví dobře anglicky, a Beamon řekl, že byl před dvěma dny u Hassana na večeři. Mluvili o tom, jak je Casablanca tiché město.

V jedenáct čtyřicet to byl tisk. Neradi nás obtěžují, samozřejmě, ale jestli nechceme udělat nějaké prohlášení. Francisco jim dvakrát nadiktoval své jméno a řekl, že prohlášení učiníme písemně zástupci CNN, jakmile se sem dostane.

Pět minut před polednem zvonil telefon znovu. Vzal ho Beamon a řekl, že momentálně nemůže mluvit, jestli by mohli zavolat zítra nebo možná pozítří. Francisco mu vzal sluchátko a chvíli poslouchal a potom se dal do smíchu, když jakýsi turista ze Severní Karoliny požadoval, aby mu konzul zaručil, že v hotelu Regency je pitná voda.

Smál se tomu i Beamon.

Ve čtrnáct patnáct nám poslali oběd. Dušené skopové se zeleninou a velká porce brambor. Benjamin to vyzvedl u předního schodiště, zatímco ve vchodu Latifa nervózně mávala ze strany na stranu svým Uzi.

Cyrus někde našel papírové talíře. Příbory už nebyly, tak jsme museli jídlo nechat vychladnout a jíst rukama.

Bylo to hezké, když se to tak vezme.

Deset minut po třetí jsme slyšeli, jak dole přejíždějí nákladní auta. Francisco vyběhl k oknu.

Oba jsme sledovali, jak policejní řidiči túrují na plné obrátky a posunují se dopředu a dozadu.

„Proč se hýbou?“ zeptal se Francisco a mžoural do dalekohledu.

Pokrčil jsem rameny.

„To jsou dopravní strážníci?“

Podíval se na mě rozzlobeně.

„Kurva, já nevím,“ odpověděl jsem. „Nějakej smysl to asi má. Třeba chtějí dělat kravál, aby nebylo slyšet, že sem prokopávají tunel. Nic proti tomu stejně nemůžeme udělat.“

Francisco si chvíli kousal ret a potom došel ke stolu. Zvedl telefon a vytočil číslo do haly. Zvedla to nejspíš Latifa.

„Laty, buď připravená,“ řekl Francisco. „Kdybys cokoliv viděla nebo slyšela, dej mi okamžitě vědět.“

Hlasitě třískl telefonem. Bylo to skoro příliš.

Člověk nikdy není tak klidný, jak se tváří.

*

Po čtvrté hodině se telefon netrhl. Volali Maročani i Američani asi tak v pětiminutových intervalech a vždycky chtěli k telefonu někoho jiného, než kdo to vzal.

Francisco usoudil, že je čas na střídání, a zavolal Cyruse a Benjamina do prvního patra a já jsem šel dolů za Latifou.

Stála uprostřed haly a dívala se ven oknem, přešlapovala z nohy na nohu a přehazovala si miminko Uzi z jedné ruky do druhé.

„Co se děje?“ zeptal jsem se. „Chce se ti čurat?“

Podívala se na mě a přikývla. Řekl jsem jí, ať si dojde a nedělá si s tím hlavu.

*

„Slunce už pomalu zapadá,“ řekla Latifa o půl krabičky cigaret později.

Podíval jsem se na hodinky a potom ven zadním oknem. Slunce opravdu zapadalo a povstávala noc.

„No jo,“ řekl jsem.

Latifa si začala rovnat vlasy. Dívala se do skleněného okna recepce jako do zrcadla.

„Jdu ven,“ řekl jsem.

Vyplašeně se ohlédla.

„Cože? Zbláznil ses?“

„Chci se jen podívat, nic víc.“

„Podívat na co?“ zeptala se Latifa a viděl jsem na ní, že má na mě vztek, že ji v tom nechávám. „Na střeše je Bernhard a ten vidí líp než kdokoli jiný. Co tam chceš jako dělat?“

Chvíli jsem přemýšlel a potom jsem se znova podíval na hodinky.

„Ten strom mě tam štve,“ řekl jsem.

„Ty se chceš podívat na strom, co tě štve?“ řekla Latifa.

„Má větve až na zeď. Chci se jen podívat.“

Došla až ke mně a podívala se oknem ven. Postřikovač stále ještě kropil.

„Kterej strom?“

„Tamhleten,“ řekl jsem. „Ta araukárie.“

*

Sedmnáct deset.

Slunce už bylo napůl zapadlé.

Latifa seděla na konci hlavního schodiště, šoupala těžkými botami po podlaze a hrála si se samopalem.

Podíval jsem se na ni a myslel jsem na sex, který jsme spolu prožili – a taky na ten smích, na frustraci a na špagety. Latifa byla občas nesnesitelná. V každém směru příšerná a naprosto beznadějná. Ale někdy byla taky skvělá.

„To bude dobrý,“ řekl jsem.

Zvedla hlavu a podívala se na mě.

Napadlo mě, jestli se jí vybavila stejná vzpomínka.

„A kdo kurva říká, že nebude?“ zeptala se a projela si prsty vlasy a část si jich nahnala do obličeje, aby mě neviděla.

Dal jsem se do smíchu.

„Ricky,“ volal Cyrus přes zábradlí prvního patra.

„Co je?“ zeptal jsem se.

„Pojď nahoru. Cisco tě chce.“

*

Rukojmí napůl seděli a napůl leželi na koberci, většinou s hlavou v klíně a zády opření o sebe. Disciplína se uvolnila a někteří si natáhli nohy přes okraj koberce. Tři nebo čtyři si tiše a váhavě zpívali Swanee River.

„Co je?“ zeptal jsem se.

Francisco ukázal směrem k Beamonovi a ten mi podal telefon. Zamračil jsem se a máchl nesouhlasně rukou, jako by volala manželka a já přitom budu do půl hodiny doma. Ale Beamon ho pořád držel.

„Oni vědí, že jste Američan,“ řekl.

Pokrčil jsem rameny, co jako má být.

„Tak to vezmi, Ricky,“ řekl Francisco. „Proč ne?“

Znovu jsem nevrle pokrčil rameny, jéžiš, kdo to zase otravuje, a loudal jsem se ke stolu. Beamon se na mě podíval a já jsem si vzal sluchátko.

„Zatracenej Američan,“ řekl šeptem.

„Vlez mi na záda,“ řekl jsem a vzal jsem si sluchátko. „Ano?“

Ozvalo se cvaknutí, potom bzučení a potom znovu cvaknutí.

„Langu,“ řekl hlas.

Aha, tady to máme, pomyslel jsem si.

„Ano,“ řekl Ricky.

„Jak se vede?“

Byl to hlas Russella P. Barnese, největšího kreténa pod sluncem, a i přes ten rušivý šum a bzučení bylo slyšet, že je nechutně sebevědomý.

„Co sakra chcete?“ zeptal se Ricky.

„Zamávej, Thomasi,“ řekl Barnes.

Kývl jsem na Francisca, aby přinesl dalekohled. Podal mi ho přes stůl. Došel jsem k oknu.

„Jestli chceš, podívej se doleva,“ řekl Barnes.

Nechtěl jsem, samozřejmě.

Na rohu stála kolona džípů a vojenských nákladních aut a u nich hlouček lidí. Někteří v uniformách, někteří v civilu.

Vzal jsem dalekohled a před očima mi tančily obrovské domy a stromy a potom se v záběru objevil Barnes. Zaostřil jsem a byl to opravdu on, telefon na uchu, dalekohled u očí. A opravdu mával.

Přehlédl jsem ostatní v hloučku, ale nikde jsem neviděl pruhované kalhoty.

„Jen tě zdravím, Tome,“ řekl Barnes.

„Jasně,“ odpověděl Ricky.

Na lince to praskalo, jak jsme oba čekali, až něco řekne ten druhý. Věděl jsem, že vydržím čekat déle než Barnes.

„Tak, Tome,“ řekl nakonec, „kdy můžeme čekat, že vyjdeš ven?“

Odložil jsem dalekohled a podíval se na Francisca a na rukojmí. Podíval jsem se na ně a vzpomněl jsem si na ostatní.

„My nevyjdeme ven,“ řekl Ricky a Francisco pomalu přikyvoval.

Podíval jsem se do dalekohledu a viděl jsem, jak se Barnes směje. Neslyšel jsem to, protože držel telefon daleko od obličeje, ale viděl jsem, jak zaklonil hlavu a odhalil zuby. Potom se obrátil ke skupině lidí kolem sebe a něco řekl a někteří se rozesmáli taky.

„Dobře, Tome, tak kdy…“

„Já to myslím vážně,“ řekl Ricky a Barnes se smál dál. „Ať jste, kdo jste, nezkoušejte to, nevyjde vám to.“

Barnes zakroutil hlavou a dobře se bavil.

„Možná jste chytrej chlap,“ řekl jsem a viděl jsem, jak přikyvuje. „Možná jste i vzdělanej chlap. Možná jste i magistr.“

Úsměv mu trochu povadl na rtech. To bylo dobře.

„Ale nic z toho, co na nás zkoušíte, nevyjde.“ Odložil dalekohled a díval se do prázdna. Ne aby mě viděl, ale abych viděl já jeho. Obličej měl jako z kamene. „Věřte mi, pane magistře,“ řekl jsem.

Stál jako socha a očima mě na tu dálku probodával. Potom jsem viděl, jak něco křičí, a potom si dal sluchátko zpátky k uchu.

„Poslouchej, ty sráči, mně je jedno, jestli vylezeš, nebo ne. A jestli vylezeš, tak je mi jedno, jestli to bude po svejch nebo v igelitovým pytli nebo ve spoustě malejch igelitovejch pytlíků. Ale já tě varuju, Langu…“ Přitiskl telefon těsněji k ústům, až jsem slyšel, jak prská. „Neměl bys stát v cestě pokroku. Rozumíš mi? Pokrok prostě nezastavíš.“

„Jasně,“ řekl Ricky.

„Jasně,“ řekl Barnes.

Viděl jsem, jak uhnul pohledem ke straně a kývl.

„Podívej se doprava, Langu. Modrá toyota.“

Udělal jsem, co chtěl, a před objektivem dalekohledu se mi mihlo přední sklo. Zaostřil jsem na něj.

Naimh Zabeeth a Sára Woolfová. Seděli vedle sebe na předních sedadlech a pili nějaký teplý nápoj z plastových kelímků. Čekali na finálový výkop. Sára se dívala dolů – na něco nebo na nic – a Zabeeth se prohlížel ve zpětném zrcátku. Nedbal na to, co vidí.

„Pokrok, Langu,“ ozval se Barnesův hlas. „Pokrok je dobrá věc. Pro všechny.“

Odmlčel se a já jsem opět zajel dalekohledem doleva. Ještě jsem ho stačil zachytit, jak se usmívá.

„Hele,“ řekl jsem a vložil jsem do toho trochu ustaranosti, „dejte mi ji na chvíli, jo?“

Koutkem oka jsem viděl, jak se Francisco pohnul na židli. Musel jsem to s ním nějak vyřídit, vysvětlit mu to, tak jsem odložil sluchátko a rozpačitě jsem se na něj usmál přes rameno.

„To je máma,“ řekl jsem. „Ona se o mě bojí.“

Oba jsme se zasmáli.

Znovu jsem se podíval do dalekohledu a viděl jsem, že teď Barnes stojí u toyoty, Sára si bere sluchátko a Zabeeth se otáčí a sleduje ji.

„Thomasi?“ řekla.

„Ahoj,“ řekl jsem.

Nastala pauza, během níž jsme si po šumícím drátě vyměnili pár zajímavých myšlenek. „Čekám na tebe.“

To jsem chtěl slyšet.

Zabeeth něco řekl, ale nezachytil jsem to, a potom Barnes strčil ruku do auta a vzal si od Sáry telefon.

„Na tohle není čas, Tome. Až budeš tady, povídej si, co chceš.“ Usmál se. „Tak, ještě něco, o co by ses rád podělil, Thomasi? Třeba slovíčko? Malý slovíčko, jedno malý ano nebo ne?“

Stál jsem a sledoval jsem Barnese, jak sleduje mě, a čekal jsem, jak dlouho jsem si troufal. Chtěl jsem, aby cítil velikost mého rozhodnutí.

Bože, prosím, ať to vyjde.

„Ano,“ řekl jsem.

DVACET PĚT

S tímhle materiálem opatrně, dost spatně se s ním pracuje.

Přemek Podlaha

Přesvědčil jsem Francisca, aby s prohlášením ještě chvíli počkal.

Chtěl ho už učinit, ale řekl jsem mu, že pár dalších hodin nejistoty nám neublíží. Jakmile budou vědět, kdo jsme, a budou nás moct pojmenovat, celé to hned trochu ochladne. I kdybychom potom přidali ohňostroj, už bude jednou provždy po tajemství.

„Ještě pár hodin,“ řekl jsem.

A tak jsme čekali celou noc a střídali jsme se na různých postech.

Nejméně oblíbeným postem byla střecha. Bylo tam zima a člověk tam byl sám, takže tam nikdo nevydržel déle než hodinu. Jinak jsme jedli, povídali, nepovídali, přemýšleli o životě a o tom, jak jsme se k tomuhle dostali. Jestli jsme únosci, nebo rukojmí.

V noci už nám jídlo neposlali, ale Hugo našel v jídelně nějaké zmrazené hamburgery, tak jsme je rozložili na Beamonův stůl, aby rozmrzly, a když jsme se nudili, šťouchali jsme do nich.

Rukojmí většinu času spali a drželi se za ruce. Francisco uvažoval o tom, že je rozdělí a rozstrká po celé budově, ale nakonec usoudil, že by to bylo jen víc hlídání, a měl nejspíš pravdu. Francisco měl často pravdu v mnoha věcech. A nechal si poradit, což byla příjemná změna. Řekl bych, že na světě není moc teroristů, kteří přesně vědí, jak se cítí rukojmí, a proto si mohou dovolit být dogmatičtí a říkat ne, uděláš to takhle. Francisco byl v neznámých vodách stejně jako většina z nás ostatních a tím byl nějak milejší.

*

Zařídil jsem to tak, abych byl po čtvrté hodině dole s Latifou, když se Francisco šoural dolů po schodech s prohlášením pro tisk.

„Laty,“ řekl s okouzlujícím úsměvem, „jdi a řekni to za nás světu.“

Latifa se na něho usmála a zachvěla se vzrušením, že starší bratr přenechal tuto čest jí, ale nechtěla to příliš dávat najevo. Vzala od něho obálku a s láskou pozorovala, jak se šourá zpátky ke schodišti.

„Čekají na tebe,“ řekl, aniž se otočil. „Dej jim to, řekni jim, ať to jde rovnou do CNN, nikam jinam, a jestli to slovo od slova nepřečtou, tak tady budou mít mrtvý Amíky.“ Odmlčel se, když došel do poloviny schodiště, a otočil se k nám. „Ty ji krej, Ricky.“

Přikývl jsem a díval jsem se za ním, jak odchází. Latifa vzdychla. To je kus chlapa, pomyslela si. Můj hrdina, a on si vybral mě.

Skutečným důvodem, proč si Francisco vybral Latifu, samozřejmě bylo, že předpokládal, že sníží pravděpodobnost ozbrojeného útoku ze strany Marokánců, když budou vědět, že máme v týmu ženu. Ale nechtěl jsem jí zkazit radost.

Latifa se otočila a podívala se hlavním vchodem ven. V ruce držela obálku a mžourala do televizních kamer. Sáhla si rukou do vlasů.

„Konečně slavná,“ řekl jsem a ona se na mě zašklebila.

Prošla kolem pultu recepce a začala si ve vitríně jako v zrcadle rovnat košili. Šel jsem za ní.

„Tady,“ řekl jsem, podržel jsem jí obálku a pomohl jí narovnat límec. Načechral jsem jí vlasy za ušima a setřásl prach z košile. Stála a nechala si to všechno udělat. Nebylo v tom nic důvěrného. Spíš byla jako boxer v rohu, který se připravuje na další kolo.

Sáhl jsem do kapsy, vyndal obálku a podal jsem jí ji. Párkrát se zhluboka nadechla.

Stiskl jsem jí rameno.

„To bude dobrý,“ řekl jsem.

„Já jsem ještě nikdy nebyla v televizi,“ řekla.

*

Svítání. Úsvit. Rozbřesk. Jak chcete.

Obzor je ještě zachmuřený, ale už má nádech do oranžova. Noc zalézá zpátky pod zem a slunce už se prsty škrábe nad horizont.

Rukojmí většinou spí. Semkli se k sobě, protože v noci byla zima, a žádné nohy už přes okraj koberce nepřesahují.

Francisco vypadá unaveně. Podává mi telefon. Nohy má natažené po straně Beamonova stolu a se ztlumeným zvukem, z ohledu k Beamonovi, sleduje CNN.

Já jsem taky unavený, samozřejmě, ale možná mám v krvi zrovna teď víc adrenalinu. Beru si od Francisca telefon.

„Ano.“

Praskání a šum. Potom Barnes.

„Budíček o půl šesté,“ říká a z jeho hlasu je slyšet, že se usmívá.

„Co chcete?“ A najednou jsem si uvědomil, že to říkám bez amerického přízvuku. Mrknu bokem na Francisca, ale snad si nevšiml. Otáčím se tedy zpátky k oknu a poslouchám chvíli Barnese a potom se zoufale zhluboka nadechuju a je mi všechno jedno.

„Kdy?“ ptám se.

Barnes se chechtá. Já taky. Bez akcentu.

„Padesát minut,“ říká a zavěsí.

Když se otočím od okna, Francisco mě sleduje. Jeho řasy vypadají delší než obvykle.

Sára na mě čeká.

„Posílají nám snídani,“ říkám a tentokrát ohýbám hlásky po minnesotsku.

Francisco přikyvuje.

Slunce bude už brzy dost vysoko. Pomalu se šplhá nad okenní parapet. Nechávám rukojmí i Beamona a Francisca klimbat nad zprávami CNN. Vycházím z kanceláře a volám si výtah na střechu.

Uplynuly tři minuty – zbývá ještě čtyřicet sedm – a všechno je, jak má být. Jdu po schodech dolů do haly.

Prázdné schodiště, prázdná chodba, prázdný žaludek. Ve spáncích mi tepe krev a je hlasitější než moje kroky na koberci. Zastavuju se na odpočívadle u druhého patra a dívám se ven na ulici.

Hezký dav, na tuhle ranní hodinu.

*

Myslel jsem na to, co bude, až jsem zapomněl na současnost. Současnost není, neděje se, je jenom budoucnost. Život a smrt. Život, nebo smrt. Víte, to jsou velké věci. Daleko větší než kroky na koberci. Kroky jsou maličkost. Upadnou do zapomnění.

Seběhl jsem po schodech a zahnul do mezaninu. Potom jsem je zaslechl a uvědomil jsem si, že je to špatně. Špatně, protože to nebyly kroky, ale běh, a v téhle budově nikdo běhat neměl. Ne teď. Ne, když zbývá ještě čtyřicet šest minut.

Za rohem vyběhl Benjamin a zastavil se.

„Co se děje, Benji?“ zeptal jsem se, jak nejklidněji jsem uměl.

Chvíli se na mě díval a ztěžka oddechoval.

„Kde jsi kurva byl?“ zeptal se.

Zamračil jsem se.

„Na střeše,“ odpověděl jsem. „Byl jsem…“

„Na střeše je Latifa,“ vyštěkl.

Dívali jsme se jeden na druhého. Dýchal ústy, jednak z vyčerpání, jednak ze vzteku.

„Jo, Benji, já jsem ji poslal do haly. Bude snídaně…“

Potom rychlým neuváženým pohybem zvedl na rameno poloautomat a narazil si pažbu do obličeje. Střídavě zatínal a povoloval pěsti na úchytech.

A hlaveň zbraně zmizela.

Jak je tohle možné? Pomyslel jsem si. Jak může zmizet hlaveň poloautomatu Steyr, dlouhá čtyři sta dvacet milimetrů, se šesti drážkami, pravotočivá?

Samozřejmě nemůže, nezmizela.

To bylo jen zdání, jde o to, z které strany se na ni díváte.

„Ty zasranej parchante,“ říká Benjamin.

Stojím a dívám se do černé díry.

Ještě čtyřicet pět minut. Tohle je ta nejhorší chvíle, řekněme si to upřímně, aby Benjamin vyrukoval s tak obrovskou myšlenkou, tak širokou a relativní, jako je Zrada. Navrhnu mu, doufám, že zdvořile, že to odložíme na později, jenže Benjaminovi se to zdá lepší teď.

„Seš zasranej parchant,“ tak to formuluje.

*

Problém spočívá zčásti v tom, že mi Benjamin nikdy nedůvěřoval. To je totiž jádro věci. Benjamin mě podezíral hned od začátku a teď chce, abych si toho byl vědom, kdybych se s ním náhodou chtěl hádat.

Celé to začalo, tvrdí, u mého vojenského výcviku.

Opravdu, Benji?

Jo, opravdu.

Benjamin se v noci vzbudil, díval se do stropu svého stanu a přemýšlel, kde a jak se mohl retardovaný Minnesoťan naučit rozebrat M-šestnáctku o polovinu rychleji než všichni ostatní. Z toho přešel k pozorování mého akcentu a zkoumal můj vkus v hudbě a oblékání. A jak můžu najezdit na landroveru tolik kilometrů, když si jezdím jen pro pivo.

To jsou drobnosti a až dosud nad tím mohl Ricky mávnout rukou.

Ale ten problém má ještě jednu stranu – tu větší a závažnější v tuto chvíli – Benjamin si totiž hrál během mého rozhovoru s Barnesem s telefonní linkou.

Jedenačtyřicet minut.

*

„Tak o co jde, Benji?“ říkám.

Tiskne tvář těsněji k pažbě a mám pocit, že mu bělá prst na spoušti.

„Ty mě zastřelíš?“ ptám se. „Teď? Zmáčkneš to?“

Olizuje si rty. Ví, co si myslím.

Trochu sebou škubne a potom dává zbraň od obličeje a dívá se na mě svýma velkýma očima.

„Latifo,“ volá přes rameno. Nahlas. Ale ne dost nahlas. Jako by měl potíže s hlasem.

„Oni uslyší výstřel, Benji,“ říkám. „Budou si myslet, že jsi zabil rukojmí. Vtrhnou sem. A zabijou nás všechny.“

Na slovo „zabijou“ je alergický a chvíli se mi zdá, že vypálí.

„Latifo!“ křičí znovu. Tentokrát hlasitěji a to už je moc, nemůžu ho nechat tady řvát potřetí. Pomaloučku se přibližuju k němu. Levou ruku už mám úplně u něj.

„Spousta těch chlapíků tam venku, Benji,“ říkám a posunuju se dál, „čeká, až tady padne výstřel. Tak to pro ně uděláš?“

Znovu si olizuje rty. Jednou. Dvakrát. Otáčí hlavu ke schodům.

Chopím se hlavně levou rukou a tlačím mu pušku do ramene. Nemám na vybranou. Když mu tu zbraň budu tahat z ruky, spoušť je na doraz a já taky. Takže ji strčím dozadu a stranou, a jakmile má obličej dál od pažby, vrážím mu do nosu svou pekelnou pěst.

Padá jako kámen – rychleji než kámen, jako by ho táhla k zemi nějaká obrovská síla, až mi na chvilku bleskne hlavou, že jsem ho mohl zabít. Potom ale začíná pohybovat hlavou ze strany na stranu a vidím, že má na rtech krev.

Vyprošťuju mu zbraň z rukou, zajišťuju ji a v tu chvíli se ozývá Latifa ze schodiště.

„Ano?“

Slyšel jsem na schodech její kroky. Ani pomalé, ani rychlé.

Dívám se na Benjamina.

Tohle je demokracie, Benji. Jeden proti všem.

Latifa se objevuje za rohem, na rameně ji stále visí Uzi.

„Jéžiš,“ vykřikne, když vidí krev. „Co se stalo?“

„Nevím,“ odpovídám. Nedívám se na ni. Skláním se nad Benjaminem a dívám se mu do obličeje. „Asi upadl.“

Latifa se protáhne kolem mě a já se mezitím dívám na hodinky.

Třiatřicet minut.

Latifa se otáčí a dívá se na mě.

„Já to udělám,“ říká. „Jdi na chodbu, Ricku.“

Jdu.

Na chodbu a do hlavního vchodu a na schodiště ven a celých sto padesát metrů od schodiště k policejnímu kordonu.

Hlavu mám horkou, protože si na temeni držím ruce.

*

Není divu, že mě prohledali tak důkladně, jako by dělali zkoušku z prohledávání. Na královské prohledávací akademii. Pětkrát, od hlavy až k patě, ústa, uši, rozkrok, podrážky a boty. Strhali ze mě většinu oblečení, až jsem vypadal jako rozbalený vánoční dárek.

Trvalo jim to šestnáct minut.

Dalších pět minut mě nechali stát přitisknutého na boku policejního auta, křičeli a strkali se. Díval jsem se na zem. Sára na mě čeká.

Prokrista, měla by.

Uplynuly další minuty, další křik a strkanice. Začal jsem se rozhlížet a přemýšlel jsem, že jestli se něco brzy nestane, budu se muset přičinit, aby se stalo. Zatracenej Benjamin. Začínala mě bolet ramena z toho, jak jsem stál.

„Dobrá práce, Thomasi,“ ozval se hlas.

Ohlédl jsem se pod rukou doleva a viděl odřené vojenské boty. Jednu celou plochou na zemi a druhou postavenou v pravém úhlu se špičkou zabořenou do prachu. Pomalu jsem zvedl hlavu a podíval se na zbytek Russella Barnese.

Opíral se o dveře dodávky, usmíval se a podával mi krabičku marlborek. Na sobě měl koženou leteckou vestu a na levé straně na prsou jmenovku Connor. Kdo je sakra zase Connor?

Poldové kousek ustoupili, ale jen kousek, z respektu k Barnesovi. Většina z nich mě stále sledovala, ale bylo vidět, že mají pocit, že možná trochu přestřelili.

Zakroutil jsem hlavou nad krabičkou cigaret.

„Chci ji vidět,“ řekl jsem.

Protože na mě čeká.

Barnes se na mě chvíli díval a potom se opět usmál. Byl v pohodě, uvolněný, klidný. Pro něj už to skončilo.

Ohlédl se doleva.

„Jistě,“ řekl.

Elegantně uskočil od dodávky, až plech na dveřích lupnul, a pokynul, abych šel za ním. Záplava těsných košilí a velkých černých brýlí se rozestoupila a my jsme pomalu prošli k modré toyotě.

Po pravé straně stály za ocelovou bariérou televizní štáby s kabely stočenými pod nohama a modrými a bílými světly, která propichovala zbytky noci. Některé kamery sledovaly, jak jdu kolem nich, většina jich ale byla zaměřená na budovu.

Nejlepší pozici patrně mělo CNN.

*

První vystoupil z auta Zabeeth. Sára seděla a čekala a dívala se ven přes přední sklo. Ruce měla sepjaté v klíně. Podívala se na mě, až když už jsme byli skoro u auta. A pokusila se o úsměv.

Čekám na tebe, Thomasi.

„Pane Langu,“ řekl Zabeeth, když k nám došel kolem auta a postavil se mezi mě a Sáru. Na sobě měl tmavě šedý plášť a bílou košili bez kravaty. Lesk jeho čela byl poněkud méně výrazný, než jak jsem si ho zapamatoval z minula, a na tvářích měl strniště, jinak ale vypadal dobře.

Proč by taky nevypadal?

Vteřinu nebo dvě se mi upřeně díval do obličeje a potom spokojeně krátce pokýval. Jako kdybych neudělal o nic víc, než mu dobře posekal trávník.

„Dobré,“ řekl nakonec.

Podíval jsem se na něho. Byl to prázdný pohled, protože jsem neměl v úmyslu cokoli mu v tuto chvíli dát.

„Co je dobrý?“ zeptal jsem se.

Zabeeth se mi ale díval přes rameno, něco signalizoval a já jsem za sebou cítil pohyb.

„Uvidíme se za chvíli, Tome,“ řekl Barnes.

Otočil jsem se a viděl jsem, jak jde pryč. Pomalu a rozvážně odcházel, jako by se mu po mně mělo stýskat. Ještě jsme se setkali očima a ironicky mi zasalutoval a potom se otočil a namířil si to k armádnímu džípu zaparkovanému vzadu za celým tím shlukem vozidel. Za volantem seděl světlovlasý muž v civilu. Když se Barnes blížil, nastartoval a dvakrát zatroubil, aby si udělal cestu davem. Otočil jsem se zpátky k Zabeethovi.

Díval se mi zkoumavě do tváře, z velké blízkosti, s velkou profesionalitou. Jako plastický chirurg.

„Co je dobrý?“ zeptal jsem se znovu a čekal jsem, až moje otázka urazí tu obrovskou vzdálenost mezi našimi světy.

„Udělal jste, co jsem chtěl,“ odpověděl Zabeeth nakonec. „Jak jsem předpokládal.“

Znovu pokyvoval. Tady trochu ubereme, tamhle přidáme – ale něco se s tím vaším obličejem udělat dá.

„Někteří lidé, pane Langu,“ pokračoval, „někteří mí přátelé mi prorokovali, že s vámi budou problémy. Byl jste člověk, který by se mohl pokusit vymknout z kontroly.“ Zhluboka se nadechl. „Ale já jsem měl pravdu. A to je dobré.“

Stále se mi ještě díval do obličeje, ale udělal krok stranou a otevřel dveře u spolujezdce.

Sledoval jsem, jak se Sára pomalu pohnula na sedadle a vysoukala se ven. Napřímila se. Ruce měla složené před sebou, jako by se choulila a chránila proti rannímu chladu. Zvedla hlavu ke mně.

Byli jsme tak blízko.

„Thomasi,“ řekla a já jsem se na chvíli ponořil hluboko do těch očí a snažil se v nich najít to, co mne dovedlo až sem. Nikdy na ten polibek nezapomenu.

„Sáro,“ řekl jsem.

Natáhl jsem ruce a oběma jsem ji objal. Celou jsem ji zahalil, kryl jsem ji a chránil před vším a před všemi – a ona jen stála a držela si ruce před tělem.

Spustil jsem pravou ruku dolů a vklouzl mezi naše těla, přejel jsem mezi nimi a hledal kontakt.

Našel jsem to. Vzal jsem si to.

„Na shledanou,“ šeptal jsem.

Podívala se na mě.

„Na shledanou,“ řekla.

Ten kov byl teplý od jejího těla.

Pustil jsem ji a pomalu jsem se obrátil k Zabeethovi.

Tiše něco říkal do mobilního telefonu, ohlédl se po mně, usmál se a dal hlavu ke straně. Když viděl můj výraz, pochopil, že něco není v pořádku. Podíval se mi na ruku a úsměv mu opadl jako slupka z pomeranče.

„Jéžišmarjá,“ ozval se hlas za mnou. Nejspíš to znamenalo, že si té zbraně všiml ještě někdo. To jsem se ale jen domýšlel, protože jsem se díval Zabeethovi hrdě do očí.

„Komu, čemu,“ řekl jsem.

Zabeeth se na mě díval a mobil mu klesl od úst.

„Je to komu, čemu,“ opakoval jsem, „ne z čeho.“

„O čem to… co to mluvíte?“ zeptal se.

Stál a díval se na zbraň a ta scéna byla tak úchvatná, že rozvlnila celou tu záplavu těsných košil.

„Správný výraz zní,“ řekl jsem, „vymknout se kontrole.“

DVACET ŠEST

Slunce vyšlo v cylindru, hip hip hurá.

L. Arthur Rose a Douglas Furber

Jsme znova na střeše konzulátu. Jak se dalo čekat.

Slunce už vykukuje nad obzor a tmavě modrý horizont mění na bělavý opar, a já přemýšlím o tom, že kdybych o tom rozhodoval já, nechal bych přiletět vrtulník teď. Slunce je tak silné, tak jasné a tak beznadějně oslepující, že už by tady vrtulník klidně mohl být – mohlo by tu být padesát vrtulníků a mohly by se všechny vznášet dvacet metrů ode mě proti slunci a klidně pozorovat, jak rozbaluju dva balíky z hnědého papíru.

Jenže to bych je slyšel.

Snad.

*

„Co chcete?“ ptá se Zabeeth.

Je za mnou, asi pět metrů daleko. Připoutal jsem ho policejními pouty k požárnímu schodišti a dělám si tu svoje věci, což se mu asi moc nelíbí. Vypadá naštvaně.

„Co chcete?“ řve.

Neodpovídám, a tak řve dál. Jen tak beze slov – protože je neznám – si hvízdám pár taktů čehosi, jen abych ten křik přehlušil a správně připojil díl A k dílu B a přitom se ujistil, že díl C neblokuje uchycení dílu D.

„Co chci?“ reaguju konečně. „Abyste tu byl, až přiletí. Nic víc.“ Otáčím se k němu, abych se podíval. Abych viděl, jak zle se cítí. Vypadá hodně špatně, ale zjišťuju, že se mě to nijak moc nedotýká.

„Vy jste blázen,“ křičí a škube zápěstím. „Já jsem tady. Vidíte?“ Směje se, nebo skoro se směje, protože nemůže uvěřit, jak jsem stupidní. „Já jsem tady. Magistr nepřiletí, protože já jsem tady.“

Otáčím se a mžourám do nízké stěny slunečního světla.

„No, doufám, Naimhe,“ říkám. „To doufám. Doufám, že máte víc než jeden hlas.“

Nastává odmlka, otáčím se od něj, a když se otočím zpátky, vidím, že tvář už nemá lesklou, ale zasmušilou.

„Hlas,“ říká nakonec tiše.

„Hlas,“ opakuju po něm.

Zabeeth se na mě pozorně dívá.

„Já vám nerozumím,“ říká.

Tak se zhluboka nadechuju a zkouším to znova.

„Už nejste obchodník se zbraněma, Naimhe,“ říkám. „Už ne. Já jsem vás o to privilegium připravil. Za vaše hříchy. Nejste bohatý ani mocný, nemáte konexe a nejste členem klubu Garrick.“ Nic to s ním nedělá, tak třeba jím ani nikdy nebyl. „V tuhle chvíli nejste nic víc než člověk. Jako my všichni ostatní. A jako obyčejný člověk máte právo hlasovat jen jednou. A někdy ani to ne.“

Rozmýšlí se, než odpoví. Ví, že jsem cvok a že na mě musí pomalu.

„Já nevím, o čem mluvíte,“ říká.

„Ale víte,“ namítám. „Jen nevíte, jestli vím já, o čem mluvím.“ Slunce postupuje centimetr po centimetru a vypíná se na špičky, aby na nás lépe vidělo. „Mluvím o těch ostatních šestadvaceti lidech, kteří budou přímo profitovat z úspěchu Magistra, a o těch stovkách dalších, kteří z něj budou profitovat nepřímo. O lidech, kteří pracovali, lobovali, podpláceli a vyhrožovali, a dokonce zabíjeli, aby se dostali až k němu. Ti všichni taky mají hlas. Teď k nim asi bude mluvit Barnes a ptát se jich, jak hlasují. Kdoví, jak to dopadne!“

Zabeeth je zticha. Oči má dokořán a pusu otevřenou, jako by se mu něco nelíbilo.

„Šestadvacet,“ říká tiše. „Jak víte, že jich je šestadvacet? Jak to víte?“

Tvářím se pokorně.

„Zabýval jsem se finanční statistikou,“ odpovídám. „Asi hodinu. Jeden člověk ze společnosti Smeets Velde Kerkplein se mi podíval na vaše účty. Dost jsem se od něj dověděl.“

Dívá se do země a soustředí se. Když ho jeho mozek dostal až sem, musí ho dostat i ven.

„Samozřejmě,“ pokračuju a nutím ho, aby mě dál sledoval, „máte možná pravdu. Možná se těch šestadvacet za vás svorně postaví a odvolá to. Ale život bych na to nesázel.“

Dělám dramatickou pauzu. Mám pocit, že na ni mám nárok.

„No, váš vsadím rád,“ dodávám.

To ho dostává. Přestává být apatický.

„Jste blázen,“ křičí. „Víte to? Víte, že jste blázen?“

„Fajn,“ řekl jsem. „Tak já jim zavolám. Zavolám Barnesovi a řeknu mu, aby to zastavil. Jste na střeše s bláznem a představeni skončilo. Použijte svůj hlas.“

Kroutí hlavou.

„Oni nepřiletí,“ říká. A potom mnohem tišeji dodává: „Protože jsem tady.“

Krčím rameny, protože mě nic lepšího nenapadá. Chce se mi krčit rameny. Pořád bych jen krčil rameny. Takhle jsem si vždycky připadal před seskoky padákem.

„Řekněte mi, co chcete,“ křičí Zabeeth a buší pouty do kovového zábradlí požárního schodiště. Když se na něj znovu dívám, vidím, že má na zápěstí krev.

„Chci se podívat na východ slunce,“ říkám.

*

Francisco, Cyrus, Bernhard, Latifa a Benjamin celý od krve přicházejí k nám na střechu, protože to vypadá, že tady to teď bude nejzajímavější. Bojí se a jsou zmatení – někdo víc, někdo méně. A nechápou, o co tu jde. Ztratili se ve scénáři a čekají, že někdo vykřikne číslo stránky.

Benjamin se samozřejmě ze všech sil snažil poštvat všechny proti mně. Ovšem ty všechny síly se smrskly na minimum, když ostatní viděli, jak vedu do budovy Zabeetha s pistolí na krku. To do Benjaminových divokých teorií o zradě jaksi nezapadlo.

A tak teď stojí proti mně a očima těkají ze mě na Zabeetha. Marně nasávají naprázdno a Benjamin se třese napětím, jak by mě nejradši zabil.

*

„Ricky, co se to tady sakra děje?“ ptá se Francisco.

Pomalu vstávám, cítím, jak mi lupe v kolenou, a ustupuji o krok dozadu, abych se pokochal výsledky své práce.

Potom se otáčím a kynu rukou k Zabeethovi. Tuhle řeč jsem si párkrát trénoval, měl bych ji umět.

„Tenhle člověk,“ začínám, „prodával zbraně.“ Posunuji se blíž k požárnímu schodišti, aby mě všichni dobře slyšeli. „Jmenuje se Naimh Zabeeth, stojí v čele několika společností a je hlavním akcionářem dalších jednačtyřiceti. Bydlí v Londýně, v New Yorku, v Kalifornii, v jižní Francii, v západním Skotsku a ještě všude možně, kde je bazén. Vlastní celou síť v hodnotě miliard dolarů,“ dívám se na Zabeetha, „a ukousl si z moc velkého krajíce. Je to vzrušující? Až moc, ne, Zabeethe?“ Vracím se pohledem ke svému publiku. „Co je ovšem důležitější, je výhradním disponentem devadesáti bankovních účtů, z nichž nás posledních šest měsíců platil.“

Nikdo mi neskočil do řeči, tak to táhnu dál.

„Tenhle člověk vymyslel, zorganizoval, zásoboval a financoval Rameno spravedlnosti.“

Ticho.

Jen Latifa se ozývá. Takovým nějakým zvukem vyjadřujícím nedůvěru nebo strach nebo vztek. Ostatní jsou zticha.

Dlouho se dívají na Zabeetha a já taky. Teď vidím, že má na krku krev. Možná jsem ho vedl nahoru trochu hruběji – jinak ale vypadá dobře. A proč by neměl?

„Hovadina,“ říká Latifa nakonec.

„Správně,“ podotýkám. „Hovadina. Pane Zabeethe, je to hovadina. Spokojíte se s tím?“

Zabeeth se na nás dívá a zoufale se snaží odhadnout, který z nás je nejmenší blázen.

„Smíříte se s tím?“ naléhám.

„My jsme revolucionáři,“ namítá najednou Cyrus a mě to nutí podívat se na Francisca – protože tohle měl říct on. Ale Francisco se mračí a rozhlíží se kolem sebe a já na něm vidím, že přemýšlí o rozdílu mezi plánovanou akcí a skutečnou akcí. O tomhle ve scénáři nic nebylo, jako by namítal.

„Samozřejmě jsme,“ souhlasím. „Jsme revolucionáři, ale máme sponzora. To je celý. Tenhle člověk,“ ukazuju na Zabeetha, jak nejdramatičtěji umím, „vás dal dohromady, všechno tohle dal dohromady, dal dohromady celý svět, aby kupoval jeho zbraně.“ Všichni neklidně přešlapují. „Tomu se říká marketing. Invazivní marketing. Vytvoření prostoru pro nabídku na místě, kde kdysi rostly jen narcisy. To dělá tenhle člověk.“

Otáčím se a dívám se na něj a doufám, že se do toho vloží a řekne „ano, přesně tak to je“. Ale Zabeeth evidentně nechce mluvit, takže místo toho máme dlouhou odmlku. Myšlenky se dávají do Brownova pohybu a vzájemně se srážejí.

„Zbraně,“ říká nakonec Francisco. „Jaký zbraně?“

To je ono. Moment, kdy je musím zasvětit. Aby pochopili.

„Vrtulníky,“ říkám a všichni se na mě otáčejí. I Zabeeth. „Jeden z nich sem posílají, aby nás zabil.“

Zabeeth si odkašle.

„On nepřiletí,“ říká a já najednou nedokážu rozeznat, jestli o tom chce přesvědčit nás, nebo sám sebe. „Když jsem tady, tak nepřiletí.“

Otáčím se zpátky k ostatním.

„Každou chvíli,“ pokračuju, „se tu může objevit vrtulník. Tamhle odtud.“ Ukazuji směrem ke slunci a otáčí se jen Bernhard. Ostatní se pořád dívají na mě. „Ten vrtulník je nový, menší, rychlejší a lépe vyzbrojený než všechny předchozí. Přiletí sem a všechny nás smete ze střechy dolů. Nejspíš s sebou vezme i tu střechu a poslední dvě patra, protože ta mašina má hroznou sílu.“

Následuje pauza a někteří se dívají do země. Benjamin chce něco říct, nebo spíš něco vykřiknout, ale Francisco natahuje ruku a dává mu ji na rameno. Potom se dívá na mě.

„My víme, že posílají vrtulník, Ricku,“ říká.

Ha.

To nevypadá dobře. Ani zdaleka to nevypadá dobře. Dívám se na jednoho po druhém a nakonec na Benjamina, který už se dál nedokáže ovládat.

„Copak to nechápeš, ty zasranej hajzle?“ křičí a skoro se směje, jak mě nenávidí. „My jsme to dokázali.“ Vyskakuje na místě a z nosu mu opět teče krev. „Dokázali jsme to a ta tvoje zrada nebyla k ničemu!“

Dívám se na Francisca.

„Oni nám volali, Ricku,“ říká tiše, jakoby z dálky. „Před deseti minutama.“

„Jo?“ říkám.

Všichni se teď dívají na mě a Francisco mluví.

„Posílají vrtulník,“ říká. „Vezme nás na letiště.“ Povzdechne si a ramena mu trochu klesnou. „Vyhráli jsme.“

Posraným navrch, myslím si.

*

Stojíme v poušti rozdroleného asfaltu a kolem nás se jako palmy tyčí větrací šachty klimatizace a čekáme na život nebo na smrt. A na místo na slunci nebo na místo ve tmě.

Musím něco říct. Už jsem se o to pokusil několikrát, ale kamarádi vedli hloupé řeči o tom, jak mě shodí ze střechy, tak jsem se radši držel zpátky. Ale slunce je teď nádherné. Bůh sáhl na zem, postavil slunce na strom a začal se přehrabovat v tašce a hledat ovladač. Teď je perfektní chvíle, musím promluvit.

„Tak co bude?“ říkám.

Nikdo neodpovídá, protože prostě nikdo nemůže. Všichni víme, co chceme, aby se stalo, ale chtění už nestačí. Mezi ideál a realitu padl stín a vůbec. Všichni se na mě dívají. Ze všech stran. Jako bych absorboval jejich pohledy.

„Takže tady budeme jen takhle stát, jo?“

„Zavři kurva hubu,“ říká Benjamin.

Nevšímám si ho. Nesmím si ho všímat.

„Máme tady na střeše čekat na vrtulník. Tak to říkali?“ Ticho, nikdo neodpovídá. „A nenadhodili náhodou, že máme stát v řadě a kolem každýho namalovat jasně červený kolo?“ Ticho. „No, jenom přemýšlím, jak jim to usnadnit.“

Mluvím hlavně k Bernhardovi, protože mám pocit, že jedině on si není jistý. Ostatní jim sedli na lep. Jsou vzrušení, těší se a přemýšlejí, kdo bude sedět u okénka a jestli jim zbude čas na free shop. Jen Bernhard se stejně jako já neklidně vrtí a otáčí se proti slunci a myslí na to, že teď je zrovna vhodná chvíle na někoho zaútočit. Stejně jako já si na té střeše připadá zranitelný.

Obracím se k Zabeethovi.

„Řekněte jim to,“ naléhám.

Kroutí hlavou. To není odmítnutí. To je zmatek, strach a ještě něco. Jdu k němu blíž a Benjamin namíří do vzduchu poloautomat.

Musím jít dál.

„Řekněte jim, že jsem mluvil pravdu,“ říkám. „Řekněte jim, kdo jste.“

Zabeeth na chvíli zavírá oči a potom je otvírá dokořán. Třeba doufal, že uvidí upravené trávníky a číšníky v bílých sakách nebo strop jedné ze svých ložnic. Když ale vidí jen hrstku špinavých, hladových a vyplašených lidí, hroutí se na zem.

„Vy víte, že mám pravdu,“ říkám. „Vy víte, proč sem ten vrtulník přiletí. Co udělají. Musíte jim to říct.“ Jdu ještě blíž. „Řekněte jim, co se stalo, a proč tady všichni umřou. Tak použijte ten svůj hlas.“

Ale Zabeeth je vyhořelý. Brada mu klesá na hrudník a oči se mu opět zavírají.

„Zabeethe…“ říkám a potom jsem zticha, protože někdo krátce sykl. Byl to Bernhard. Stojí tiše, dívá se dolů na střechu a hlavu má nakloněnou na stranu.

„Já ho slyším,“ říká.

Nikdo se nepohne. Všichni jsme jako přimražení.

Potom to slyším i já. A potom Latifa a potom Francisco.

Jako moucha v láhvi někde daleko.

Zabeeth to buď slyšel, nebo uvěřil, že jsme to slyšeli my. Zvedl bradu a oči má dokořán.

Jenže já na něj nemůžu čekat. Jdu na kraj střechy.

„Co děláš?“ ptá se Francisco.

„Ta věc nás zabije,“ odpovídám.

„Ale ona nás zachrání, Ricky.“

„Zabije nás, Francisco.“

„Ty zasranej hajzle,“ vřeští Benjamin. „Co tady sakra machruješ?“

Všichni se na mě dívají. Poslouchají a dívají se. Protože jsem sáhl do svého příručního zavazadla s hnědého papíru a vybalil poklad, co jsem v něm schovával.

*

Javelin britské výroby je lehká nadzvuková střela země-vzduch. Má dvoufázový raketový motor na tuhá paliva, který zajišťuje dostřel mezi pěti a šesti kilometry. Váží necelých třicet kilo a vyrábí se ve všech možných odstínech olivově zelené.

Celý systém tvoří dvě šikovné jednotky. První je zapečetěná odpalovací nádrž, která obsahuje střelu, a druhá je poloautomatický naváděcí systém, napěchovaný titěrnou a hrozně drahou elektronikou. Když se smontuje, vznikne z toho věc schopná velmi dobrého výkonu.

Umí sestřelit vrtulník.

Proto jsem ji taky chtěl, to chápete. Bob Rayner by mi byl sehnal i konvici na čaj nebo fén na vlasy nebo BMW kabriolet, kdybych mu byl dal příslušný obnos.

Ale já jsem řekl: Ne, Bobe. Jsou to všechno lákavé nabídky, ale já chci hračku pro velký kluky. Já chci Javelin.

Tenhle model podle Boba upadl na náklaďák, který odjížděl z muničního skladu u Colchesteru. Člověk by se divil, jak se takováhle věc může v moderním světě stát, když je veškerý inventář evidován na počítačích a u výjezdu hlídá ozbrojená stráž – ale. Věřte mi, v armádě to chodí stejně jako v obchodním domě Harrods. Ztráty na zásobách.

Javelin byl z náklaďáku opatrně přemístěn do podvozku minibusu VW. O to se postaral Raynerův kolega. Tam bohudík vydržel celou cestu dva tisíce kilometrů do Tangeru.

Nevím, jestli dvojice řidičů, která autobus řídila, o tom měla tušení. Vím jenom, že byla z Nového Zélandu.

*

„Dej to pryč,“ křičí Benjamin.

„Nebo?“ ptám se.

„Já tě zabiju, ty hajzle,“ ječí a blíží se k okraji střechy.

Následuje pauza vyplněná bzučením. Moucha v láhvi se vzteká.

„To je mi jedno,“ říkám. „Úplně. Když to položím, tak budu stejně mrtvej. Tak si to radši nechám, dík.“

„Cisco,“ křičí Benjamin zoufale. „My jsme přeci vyhráli. Ty jsi říkal, že jsme vyhráli.“ Nikdo mu neodpovídá, a tak Benjamin začíná zase vyskakovat. „Když na ten vrtulník vystřelí, tak nás zabijou.“

Křiku je ještě víc. Mnohem víc. Ale dá se jen těžko rozeznat, odkud jde, protože se bzučení pomalu mění na rachot. Rachot ve směru od slunce.

„Ricky,“ říká Francisco a já si uvědomuju, že stojí přímo za mnou. „Odlož to.“

„Oni nás zabijou, Francisco,“ říkám.

„Odlož to, Ricky. Počítám do pěti. Buď to odložíš, nebo tě zabiju. To myslím vážně.“

Myslím, že to opravdu myslí vážně. On si asi opravdu myslí, že tenhle rachot, to mávání křídel, je Vysvobození, a ne Smrt.

„Jedna,“ začíná počítat.

„Je to na vás, Naimhe,“ říkám a začínám zaměřovat. „Řekněte jim pravdu. Řekněte jim, co je to za mašinu a co chce udělat.“

„On nás zabije,“ řve Benjamin a mně se zdá, že ho vidím skákat někde po levé straně.

„Dvě,“ počítá Francisco. Zapínám naváděcí systém. Bzučení zmizelo. Přehlušila ho nižší frekvence vrtulníku. Basové tóny. Mávání křídel.

„Řekněte jim to, Naimhe. Jestli mě zastřelí, tak všichni umřou. Řekněte jim pravdu.“

Slunce nemilosrdně zabralo celou oblohu. Už je tu jen slunce a rachot.

„Tři,“ počítá Francisco a najednou mám za levým uchem něco kovového. Mohla by to být lžíce, ale nejspíš nebude.

„Tak jak, Naimhe? Co bude?“

„Čtyři,“ říká Francisco.

Hluk už je obrovský. Obrovský jako to slunce.

„Sestřel ho,“ říká Francisco.

Ale není to Francisco. Je to Zabeeth. A neříká to, ale křičí. Jako blázen. Škube pouty, krvácí, křičí, mlátí sebou a kope. Teď mám pocit, že mu Francisco něco odpovídá, křičí na něj, aby držel hubu, a Bernhard s Latifou něco řvou buď na sebe, nebo na mě.

Myslím, ale možná se mi to jen zdá. Všichni se najednou začali ztrácet. Rozplývat se, mizet, a nechávat mě samotného v tichém světě.

Protože už ho vidím.

*

Malý, černý, rychlý. Vypadá na obzoru jako brouk.

Magistr.

Neřízené rakety Hydra 70. Řízené střely vzduch-země Hellfire. Padesátimilimetrové kulomety. Šest set padesát kilometrů za hodinu, když je potřeba. Jenom jedna šance.

Přiletí a najde cíl. Nic mu od nás nehrozí. Banda bláznivých teroristů s automaty. Netrefí se ani do vrat od stodoly.

Zatímco Magistr může vystřelit z baráku celou místnost jedním stisknutím tlačítka.

Jenom jedna šance.

To zatracené slunce. Oslňuje mě, rozmazává obzor.

Z toho světla mi začaly slzet oči. Ale držel jsem je otevřené.

Dej to pryč, křičí Benjamin. Křičí mi do ucha na míle daleko. Dej to pryč.

Jéžiš, to je rychlost. Kličkuje mezi střechami, možná už kilometr.

Ty zasranej hajzle.

Chladný a tvrdý na mém krku. Někdo se mě od toho evidentně snaží odradit. Strká mi do krku hlaveň.

Zabiju tě, vřeští Benjamin.

Odstraňte bezpečnostní kryt a odjistěte. Raketu máte připravenou, pánové.

Zmrzlá střela.

Odlož to.

*

Střecha explodovala. Prostě se rozpadla. A potom o zlomek vteřiny později se ozvala kanonáda. Neuvěřitelný, nepopsatelný ohlušující kravál. Vzduchem létaly kameny a byly stejně nebezpečné jako střepiny, které je uvolnily. Špína, zkáza, destrukce. Trhl jsem sebou a otočil jsem se pryč a oči jsem měl plné slz od ostrého slunce.

Poprvé se mihnul kolem. Neuvěřitelnou rychlostí. Nic tak rychlého jsem nikdy neviděl, snad kromě stíhačky. A potom neuvěřitelný obrat. Na místě. Letí jedním směrem, šup a je v protisměru. Nic mezi tím.

Cítil jsem výfukové plyny.

Znovu jsem zvedl Javelin a deset metrů od sebe jsem viděl Benjaminovu hlavu a ramena. Kdoví, kde bylo to ostatní.

Francisco na mě něco křičel, tentokrát španělsky. Nevím, co to bylo.

A už je tady. Půl kilometru.

Teď ho opravdu vidím.

*

Slunce jsem teď měl v zádech. Stoupalo a nabíralo rychlost a vší silou svítilo na tu malou černou kuličku nenávisti, která se ke mně blížila.

Osový kříž. Černá tečka.

Letí přímo. Bez výchylky. Proč by si dělali starosti? Banda bláznivých teroristů, není čeho se bát.

Vidím do tváře pilotovi. Ne očima, ale v duchu. Od chvíle, kdy proletěl kolem poprvé, mám v mysli obraz pilotovy tváře.

Do toho.

Zmáčkl jsem spoušť a aktivoval termální baterii. Vzepřel jsem se, když zažehl první stupeň a odhodil mě dozadu stejnou silou, s níž střela vyletěla kupředu.

Newton, tuším.

Letí rychle. Ale já ho vidím.

Já tě vidím, ty zasranej hajzle.

Zažehl se druhý stupeň a vymrštil raketu vpřed, lačnou a nedočkavou. Ať teda ukáže, co umí.

Držet. Nic víc nemusím. Hlídat ve středu osového kříže.

Kamera na zaměřovací jednotce sleduje světlo ocasu rakety, porovnává s polohou podle mířidla a koriguje všechny odchylky.

Stačí držet a hlídat osový kříž.

Dvě vteřiny.

Jedna vteřina.

*

Latifu uhodil do tváře letící kus zdiva a hodně krvácela.

Seděli jsme v Beamonově kanceláři a já jsem se ji snažil zastavit krvácení ručníkem. Beamon nás zatím kryl Hugovým Steyrem. Někteří z rukojmích se také zmocnili zbraní a byli roztroušení po celé místnosti. Rozhlédl jsem se po neklidných obličejích a najednou jsem se cítil vyčerpaný. A hladový. Hrozně hladový.

Na chodbě se ozval nějaký hluk. Kroky. Výkřiky v arabštině a francouzštině a potom angličtině.

„Dejte to víc nahlas, prosím vás,“ řekl jsem Beamonovi.

Podíval se přes rameno na televizi. Na obrazovce na nás křičela světlovlasá žena. Dole běžel titulek „Connie Fairfaxová – Casablanca“. Něco četla.

Beamon udělal krok dopředu a otočil knoflíkem.

Connie měla hezký hlas.

Latifa měla hezký obličej. Krev na tváři začínala zasychat.

„…předala CNN před třemi hodinami mladá žena arabského vzezření,“ říkala Connie a potom následoval střih na malý černý vrtulník, který evidentně bojoval s velkými potížemi. Connie četla dál.

„Jmenuji se Thomas Lang,“ četla. „Byl jsem důstojníky americké zpravodajské služby donucen k tomu, abych pronikl do teroristické organizace Rameno spravedlnosti a zúčastnil se této akce.“ Následoval další střih a na obrazovce se znovu objevila Connie, jak se dívá nahoru a tiskne sluchátko.

Ozval se mužský hlas: „Connie, neměli na svědomí také tu střelbu v Rakousku?“

Connie řekla, že ano, a byla to absolutně pravda. Jenže to nebylo Rakousko, ale Švýcarsko.

Potom se podívala na kus papíru.

„Organizaci Rameno spravedlnosti ve skutečnosti financuje obchodník se zbraněmi v těsné spojitosti s odpadlíky od americké CIA.“

Hlasy na chodbě ztichly, a když jsem se podíval na dveře, uviděl jsem v nich Solomona. Díval se na mě. Přikývl a potom pomalu vstoupil do místnosti a kličkoval mezi poničeným nábytkem. Za ním se objevil kordon těsných košilí.

„Je to pravda,“ křičel Zabeeth. Otočil jsem se k televizi, abych viděl, co z toho vyznání na střeše se natočilo. Nic moc, abych byl upřímný. Několik hlav, které se občas pohybují sem a tam. Zabeethův hlas byl zkreslený a přehlušený šumem na pozadí, protože se mi nepodařilo dostat mikrofon dost blízko k požárnímu schodišti. Ale jasně jsem z toho poznal, že je to on, z čehož vyplývalo, že to poznají i ostatní.

„Pan Lang uzavřel své prohlášení tím,“ řekla Connie, „že předal CNN záznam na frekvenci 254,125 megahertzů. Zatím nikdo neidentifikoval hlasy na pozadí, ale zdá se…“

Pokynul jsem na Beamona.

„Už to můžete vypnout, jestli chcete,“ řekl jsem. Ale nechal to běžet a já jsem se s ním nehodlal hádat.

Solomon se usadil na rohu Beamonova stolu. Chvíli se díval na Latifu a potom na mě.

„Neměl bys sebrat nějaké podezřelé?“ zeptal jsem se.

Solomon se pousmál.

„Pana Zabeetha to už sebralo dost,“ řekl. „A slečna Woolfová je v dobrých rukou. A pokud jde o pana Russella P. Barnese…“

„Ten letěl s tím Magistrem,“ řekl jsem.

Solomon zvedl obočí. Nebo ho spíš nechal, kde bylo, a pokleslo mu tělo. Tvářil se, že už dnes nechce žádná další překvapení.

„Rusty kdysi létal pro mariňáky,“ řekl jsem. „Tak se do toho vlastně zezačátku zapletl.“ Opatrně jsem odstranil Latifě z tváře ručník. Krvácení už bylo zastavené. „Myslíte, že bych si odsud mohl zavolat?“

*

O deset dní později jsme odletěli do Anglie britským armádním letadlem Hercules. Sedadla byla tvrdá, kabina hlučná a nepromítali žádný film. Ale já jsem byl spokojený.

Byl jsem spokojený, když jsem pozoroval Solomona, jak spí schoulený na jedné straně kabiny s hnědým pláštěm stočeným pod hlavou a rukama sepjatýma na břiše. Solomon byl vždycky dobrý kamarád, ale když spal, tak jsem ho málem miloval.

Anebo už jsem měl milovací mechanismus nažhavený něčím jiným?

Ano, nejspíš.

*

Přistáli jsme na vojenském letišti Coltishall těsně po půlnoci a k hangáru nás doprovázela kolona aut. Po chvilce se otevřely dveře a dovnitř vnikl chladný norfolkský vzduch. Zhluboka jsem se ho nadechl.

Venku čekal O’Neal s rukama hluboko v kapsách pláště a rameny vytaženými až k uším. Vystrčil na mě bradu a já jsem ho se Solomonem následoval do roveru.

O’Neal a Solomon nastoupili dopředu a já jsem vklouzl za ně a pomalu jsem čekal, jak si tuhle chvíli užiju.

„Ahoj,“ řekl jsem.

„Ahoj,“ řekla Ronnie. Nastala pauza, taková ta, co patří k těm dobrým, a oba jsme se na sebe usmáli a přikývli.

„Slečna Crichtonová si moc přála být u vašeho příletu,“ řekl O’Neal a utíral rukavicí orosené okno.

„Opravdu?“ řekl jsem.

„Opravdu,“ řekla Ronnie. O’Neal nastartoval a Solomon si mezitím hrál s odmlžovačem oken.

„No,“ řekl jsem, „co si slečna Crichtonová přeje, to musí rozhodně dostat.“

S Ronnie jsme se na sebe usmívali ještě dlouho potom, co rover vyjel ze základny a zamířil do norfolkské noci.

Během následujících šesti měsíců stoupl v zámoří prodej raket Javelin země-vzduch o více než čtyřicet procent.

KONEC

Poznámka:

V textu byly použity citace z básně Thomase Moora Harfa z Tary v překladu Jaroslava Vrchlického a z Bible Biblí svatá aneb všecka Svatá písma Starého i Nového zákona podle posledního vydání kralického z roku 1613, Bible in Czech, CEP 1971

HUGH LAURIE

OBCHODNÍK SE SMRTÍ

Z anglického originálu The Gun Seller

vydaného nakladatelstvím Arrow Books v roce 2004

přeložila Milena Poláčková

K vydání připravila Petra Niederlová

Odpovědný redaktor Vratislav Kadlec

Ilustrace na obálce archiv nakladatelství

Obálka Jakub Karman, Art007

Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007

Technická redakce Pavel Dvořák

Vydalo NAKLADATELSTVÍ XYZ, s. r. o. v Praze roku 2008

Tisk Ekon, družstvo

Srázná 17, 586 01 Jihlava

NAKLADATELSTVÍ XYZ, s. r. o.

Plavínová 2787/21, 130 00 Praha 3

Tel.: 222 733 607

E-mail: info@xyz-knihy.cz

www.xyz-knihy.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai