Přeložila:

Dana Chodilová

Tim Lebbon: Vetřelec – Probuzení

Vydání první

Alien ™ & © 2014 Twentieth Century Fox Film Corporation.

All rights reserved.

This translation of Alien: Out of the Shadows, first published in 2014,

is published by arrangement with Titan Publishing Group Ltd

of 144 Southwark Street, London SE1 OUP, England.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1918. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Alien: Out of the Shadows vydaného nakladatelstvím Titan Books, a division of Titan Publishing Group Ltd, Londýn, v roce 2014

Český překlad © 2015 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu Alien ™ & © 2014 Twentieth Century Fox Film Corporation. All rights reserved.

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0082-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0083-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Kniha byla zakoupena na serveru Palmknihy.cz.

Kupující: Marcel Pastor

Adresa: , ,

ID 4616-97313248305324998399-152907-6518

Upozorňujeme, že kniha je určena pouze pro potřeby kupujícího.
Kniha jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.
Neoprávněným šířením knihy poškodíte rozvoj elektronických knih v České republice.

Tak nám, prosím, pomozte v rozvoji e-knih a chovejte se ke knize, k vydavatelům, k autorům a také k nám fér.

Tim Lebbon

VETŘELEC

Probuzení

Vesmír není dobrotivý ani nepřátelský,

pouze lhostejný.

Carl Sagan

ROČNÍ ZPRÁVA O POSTUPU:

Pro: Společnost Weyland-Yutani, vědeckou divizi

(viz: zvl. rozkaz č. 937)

Datum (neurčeno)

Odeslání (neprovedeno)

Pokračuji v pátrání.

ČÁST 1

SNĚNÍ O NESTVŮRÁCH

1

MARION

Chris Hooper snil o nestvůrách.

V mládí ho fascinovaly, stejně jako všechny děti. Ale oproti dětem z předchozích generací měl výhodu – nyní už existovala místa, kam se za nimi mohl vydat, kde se dalo pátrat a možná i nějaké příšery objevit. Nebyl odkázán na stránky pohádkových knížek a na digitální výmysly vynalézavých filmařů. Výpravy lidstva do kosmu otevřely nekonečný vesmír možností.

A tak už odmalička vzhlížel ke hvězdám a dětské sny ho neopustily.

Nedlouho po dvacítce pracoval rok na Callistu, jednom z měsíců Jupitera. Z hloubky několika mil se tam těžila ruda a jeden čínský tým narazil v dole na podzemní moře. Našli se tam korýši a garnáti, drobné rybky lodivodi a třicetimetroví tvorové, jemní a křehcí jako listy. Ale žádné nestvůry, které by podnítily Hooperovu představivost.

Pak opustil sluneční soustavu a vydal se za prací do hlubokého vesmíru. Coby palubní inženýr sloužil na různých nákladních, výzkumných a těžebních lodích a dychtivě slídil po zkazkách o mimozemských životních formách na odlehlých asteroidech, planetách a měsících. Dospělost rozředila bujnou dětskou představivost nudnějšími starostmi – týkaly se rozchodu s rodinou, obav o živobytí, duševní pohodu –, své pohádky však neopustil. Ale za celá ta léta neobjevil nic, co by se vyrovnalo vysněným představám.

Jak běžel čas, začínal se smiřovat s tím, že příšery jsou příšerami jenom do té doby, než je někdo objeví, a že vesmír možná není tak pozoruhodný, jak kdysi doufal.

Zvlášť ne tady…

Na chvilku přerušil práci v jednom ze čtyř doků lodi Marion a se směsicí odporu a znudění shlédl na planetu dole. LV178. Hrouda skály, tak nehostinná, bouřemi stíhaná a pískem bičovaná, že se ji nikdo neobtěžoval ani pořádně pojmenovat. Hooper tu strávil tři dlouhé roky a vydělal hromadu peněz, které neměl jak utratit.

Trimonit byl nejtvrdší a nejpevnější materiál, jaký lidstvo znalo, a podobně bohatou sloj bylo třeba vytěžit. Na konci každé padesátidenní směny si sliboval, že se jednoho dne vrátí domů. Domů, ke dvěma synům a manželce, od nichž před sedmi lety utekl. Jednou se vrátí. Ale začínal se bát, že se mu tento život zažral pod kůži a vymanit se bude čím dál těžší.

„Hoope!“ Ten hlas ho zaskočil, a než se stačil otočit, Jordanová se rozesmála.

Před rokem to s kapitánkou nějaký čas táhli. Omezené prostory a únavná práce rodily spoustu podobných románků, mívaly krátké trvání. Ale Hoop byl rád, že si i pak zůstali blízcí. Jakmile se jim do vztahu nepletla postel, stali se z nich nejlepší přátelé.

„Do háje, Lucy, tys mě vyděsila.“

„Pro tebe kapitánka Jordanová.“ Prohlédla strojní zařízení, na kterém pracoval, průzoru nevěnovala jediný pohled. „Je tu všechno v pohodě?“

„Jasně. Potřebujeme vyměnit tepelné mřížky, ale pošlu na to Powella a Welforda.“

„Naše příšerný dvojčátka,“ usmála se Jordanová. Powellovi moc nechybělo do sto pětadevadesáti čísel, byl černý a hubený jako tyčka. Welford, běloch, měřil o hlavu míň, ale vážil dvakrát tolik. Na pohled už se víc lišit nemohli, ale jinak byli oba lodní strojníci stejní šikulové.

„Pořád žádné spojení?“ zeptal se Hoop.

Jordanová se zamračila. Občas se stávalo, že ztratili kontakt s povrchem planety, ale celé dva dny, to už bylo moc.

„Tak strašný bouře jako tam dole jsem ještě neviděla,“ pokývla k průhledu. Z výšky pěti set kilometrů vypadala planeta ještě nehostinněji než obvykle – šmouha žlutých, hnědých, krvavě rudých a připáleně oranžových odstínů s kroužícími oky nesčetných písečných bouří v pásmu podél rovníku. „Ale má to brzo polevit. Zatím jsem v klidu, ale budu ráda, až budeme mít pendly zase na lince.“

„Jo, to já taky. Marion mi připadá jako sirotek, když máme mezi směnami.“

Jordanová přikývla. Hoop na ní poznal, že si dělá starosti, a v té chvilce rozpačitého ticha uvažoval, co říct, aby ji uklidnil. Ale stala se kapitánkou právě proto, že si s podobnými situacemi uměla poradit. A taky proto, že byla tvrďák.

„Lachance zas kuchtí špagety,“ poznamenala.

„Na to, že je Francouz, vaří jak Ital.“

Jordanová se zasmála, ale cítil z toho napětí.

„Lucy, to nic, to jenom ty bouřky,“ domlouval jí Hoop. Nepochyboval o tom. Ale přitom věděl, že „jenom bouřky“ můžou lehce přinést malér. Tady, v nejodlehlejších končinách poznaného vesmíru – kde posunovali hranice technologie, znalostí a poznání, to vše pokud možno v rámci mantinelů vytyčených těžební společností Kelland – číhaly maléry za každým rohem.

Hoop ještě nepotkal lepšího lodního inženýra, než byl sám, a proto také sloužil tady. Jordanová byla zkušená kapitánka, zdatná a moudrá. Cynický a nevrlý Lachance zase výtečný pilot se zdravým respektem k vesmíru a všemu, co jim mohl připravit. A zbytek jejich týmu, byť různorodá banda, odváděl svou práci víc než dobře. Horníci pak byli houževnaté plemeno, většinou zakalené prací na měsících Jupiteru a Neptunu. Drsňáci se smyslem pro šibeniční humor, tvrdí stejně jako trimonit, který dobývali.

Ale žádná zkušenost, žádná odvaha, tvrdost ani paličatost nedovedly odvrátit osud. Nebezpečí si uvědomovali všichni. A skoro všichni si postupně zvykli žít s ním i se smrtí, která jim dýchala za krk.

Bylo to sotva sedm měsíců, co přišli o tři horníky. Nehoda v doku číslo jedna, když se z planety vrátila kyvadlová loď Samson. Vlastně za to nikdo nemohl. Jenom nedočkavost, aby se po padesáti dnech dole dostali do relativního pohodlí na palubě. Přechodová tlaková komora se pořádně neuzavřela, kontrolka selhala a dva muži a jedna žena se udusili.

Hoop věděl, že Jordanová z toho má ještě pořád špatné spaní. Tři dny poté, co odeslala kondolence jejich rodinám, nevyšla z kajuty. Právě to z ní v jeho očích dělalo skvělou kapitánku – tvrďáka, který má srdce.

„Jenom ty bouřky,“ opakovala. Naklonila se přes Hoopa, opřela se o přepážku a shlédla průzorem dolů. I přes to peklo vypadala planeta skoro malebně, jako malířova paleta sytých podzimních barev. „Do hajzlu, já to tu nesnáším.“

„Vydělává ti to na chleba.“

„Haha. Na chleba…“ Vypadalo to, že má lítostivou náladu, a Hoop ji takhle nerad viděl. Snad to byla cena za jejich důvěrný vztah – odkrývala před ním stránku, jakou zbytek posádky nikdy nepoznal.

„Už jsem skoro hotový,“ oznámil a šťouchl nohou do kusu trubky. „Sejdeme se v zašívárně za hodinu. Dáme si kulečník?“

Jordan povytáhla obočí. „Další odveta?“

„Jednou mě snad konečně necháš vyhrát.“

„V kulečníku jsi mě nikdy, nikdy neporazil.“

„To mám za to, že jsem ti půjčoval na hraní svý tágo.“

„Za takovou drzost tě můžu nechat zavřít.“

„No jasně. Kterou armádu si na to pozveš?“

Jordanová se obrátila k Hoopovi zády. „Konec flákání a zpátky do práce, šéfinženýre.“

„Rozkaz, kapitáne.“ Díval se za ní, jak mizí zešeřelou chodbu a posuvnými dveřmi, a pak zase osaměl.

Sám s atmosférou, zvuky a pachy lodě…

S pachy výkalů malých otravných roztočů, kteří se množili dál a dál, navzdory tomu, kolikrát se jich posádka pokoušela zbavit. Byli drobní, ale milion kálejících jedinců stačil na pronikavý smradlavý odér, který visel ve vzduchu.

Tlumený hukot mašinérie byl tak všudypřítomný, že ho Hoop už ani nevnímal, pokud se na něj nezaměřil. Ozývalo se vzdálené dunění, rozléhající se skřípot, šum vzduchu procházejícího ventilátory a mřížkami, tu a tam zaskřípění mohutného sedajícího si trupu lodi. Některé zvuky znal tak dobře, že je dovedl identifikovat, a občas zaznamenal problém už jen z toho, co slyšel nebo neslyšel – zadrhlé dveře, opotřebované těsnění vzduchovodů, vadné převodovky.

Ale tu a tam projely lodí i záhadné zvuky, jako těžké váhavé kroky po vzdálených chodbách, křik ze sousedních pater. Nikdy nezjistil, co to je. Lachance říkával, že to loď kvílí nudou.

Doufal, že to není nic horšího.

Plavidlo bylo obrovské, projít ho by zabralo půl hodiny, a přesto znamenalo jen skvrnku v rozlehlém kosmu. Ta prázdnota kolem na Hoopa těžce doléhala, a když na ni moc myslel, připadalo mu, že exploduje – rozerve se buňku po buňce, molekulu po molekule, rozpráší se do vesmíru, z něhož vzešel. Byl dítětem hvězd, a když coby chlapec snil o nestvůrách a vzhlížel k nebi v naději, že je tam najde, cítil se výjimečný.

Teď si připadal jen malý.

Jakkoli pospolu žili všichni na Marion, byli tu vlastně osamělí.

Setřásl ty myšlenky a sklonil se zase k práci. Pustil se do ní hlučněji, než bylo třeba – řinčení mu aspoň dělalo společníka. Těšil se na kulečník s Jordanovou a na to, jak mu to kapitánka zase natře. Měl tu spoustu kolegů a známých, ale nejbližším přítelem mu byla ona.

Zašívárna byla ve skutečnosti blok čtyř buněk v zadní části ubytovacích prostor Marion. Měli tam kino s velkým plátnem a hromadou sedadel, hudební knihovnu s poslechovými stanovišti, čítárnu vybavenou pohodlnými křesly a čtečkami – a taky Baxterův bar, známý coby BB. Josh Baxter byl lodní komunikační důstojník, ale dělal jim i barmana. Uměl míchat pořádné lomcováky.

I když byl bar vklíněný vzadu mezi ubytovacími prostorami a nákladními oddíly, sloužil jako společenské centrum lodi. Byly tam dva kulečníkové stoly, stolní tenis, řada starožitně se tvářících konzolí s počítačovými hrami, barpult s volně rozmístěným sezením kolem. Společnost, která platila designéry lodi, tyto prostory očividně nepovažovala za prioritu – po stropě se táhly pletence odhaleného potrubí, podlaha byla kovová, stěny holé a nevymalované. Osazenstvo baru však dělalo, co mohlo, aby si ho zútulnilo. Sedadla změkčovaly podušky, tlumená světla dodávala atmosféru a mnozí horníci a členové posádky napodobili Baxterův nápad rozvěsit po stěnách ozdobné deky. Někteří je pomalovali, jiní natrhali na kusy a posvazovali. Každá z nich byla unikátní dílo. Celé místnosti to dodávalo útulný, skoro bohémský vzhled.

Mezi směnami na planetě měli horníci padesátidenní volno a často ho trávili právě tady. Příděly alkoholu se přísně omezovaly, ale na pár hlučných večerů to stačilo.

Kapitánka Jordanová to strpěla. Vlastně ty pijatiky přímo podporovala, protože uvolňovaly napětí, se kterým by si jinak na lodi neporadili. Spojení s blízkými doma neexistovalo. Kvůli nesmírným vzdálenostem byl jakýkoli smysluplný kontakt časově náročný a vyloučený. Osazenstvo lodi potřebovalo místo, kde by se cítilo jako doma, a bar BB to splňoval.

Když Hoop vešel, bylo tam skoro prázdno. Mrtvé období střídání směn Baxterovi umožňovalo probrat zásoby, poklidit bar a připravit se na další nápor. Pracoval tiše za pultem, skládal lahvové pivo a připravoval výběr sušeného občerstvení. Voda na lodi chutnala vždycky trochu kovově, proto různé dehydratované pochoutky máčel ve zvětralém pivu. Nikdo si nestěžoval.

„Á, tady ho máme,“ ozvala se Jordanová. Seděla na stoličce u kulečníkového stolu s lahví v ruce. „Přišel si zas pro nakládačku. Co říkáš, Baxtere?“

Baxter pokývl Hoopovi na pozdrav.

„Kavka na porážku,“ přisvědčil.

„Jo. Kavka,“ uchechtla se kapitánka.

„No, pokud nechceš hrát…“ ušklíbl se Hoop.

Jordanová sklouzla ze stoličky, vytáhla tágo z držáku a hodila mu ho. V okamžiku, kdy ho chytil, cinkl lodní interkom.

„Co je, sakra, zrovna teď?“ povzdechla si Jordanová.

Baxter se opřel o barpult a stiskl tlačítko.

„Kapitánko! Všichni!“ rozezněl se hlas Lachance, jejich pilota. „Padejte fofrem na můstek. Mám tu signál z jednoho pendlu.“ Jeho francouzský přízvuk zněl víc než jindy. To se mu stávalo jen v rozčilení nebo ve stresu. Ani jedno nebývalo moc často.

Jordanová se rozběhla k baru a zmáčkla vysílací tlačítko.

„Z kterého?“

„Ze Samsonu. Ale je to celý zmršený.“

„Jak to myslíš?“ Za zmatenými Lachanceovými slovy a zvuky chaosu z můstku Hoop zaslechl praskání vysílačky a jekot. S Jordanovou se na sebe podívali.

Pak se rozběhli a Baxter za nimi.

Marion byla velká loď, mnohem vhodnější pro rozsáhlou hlubinnou těžbu rud než pro dobývání trimonitu, a trvalo jim pěkných pár minut, než se dostali na můstek. Po točité chodbě, která se vinula kolem centrálních ubytovacích prostor, pak výtahem tři patra nahoru. Když narazili na Garciovou a Kasyjanovovou, všichni ostatní už byli na místě.

„Co se děje?“ zjišťovala kapitánka. Baxter se hnal ke komunikačnímu panelu a Lachance vděčně vstal a uvolnil mu křeslo. Komunikační důstojník si nasadil sluchátka a levou ruku nachystal nad soubor ciferníků a tlačítek.

„V tom praskání jsem před pár minutama zaslechl, jak se něco blíží,“ hlásil Lachance. „Čím jsou výš, tím je líp slyšet.“ Pro svůj lakonický pesimismus si vysloužil přezdívku Lachance Bezšance, ale ve skutečnosti patřil k nejvyrovnanějším na lodi. Hoop mu z tváře vyčetl, že ho něco hrozně rozrušilo.

Reproduktory na můstku zapraskaly, ozvalo se hlasité oddechování.

„Samsone, kapitán Jordanová je už na můstku,“ oznámil Baxter. „Udejte prosím své –“

„Nemám čas kurva nic udávat, prostě připravte zdravotní kóje!“ Hlas byl tak zkreslený, že nepoznali, kdo to mluví.

Jordanová popadla sluchátka vedle Baxtera. Hoop se rozhlédl po ostatních, shromážděných kolem komunikačního stanoviště. Můstek byl velký, ale všichni se shlukli na jednom místě. Tváře prozrazovaly napětí, dokonce i u vědecké důstojnice Karen Sneddonové, obvykle klidné jako želvy. Ta hubená žena s vážnou tváří sloužila jistě na více planetách, asteroidech a měsících než oni všichni dohromady. Ale teď jí z očí svítil strach.

„Samsone, tady kapitán Jordanová. Co se děje? Co se děje v dole?“

„… tvory! Jsme –“

Spojení se najednou přerušilo a na můstku se rozhostilo pronikavé ticho.

Široké průhledy nabízely známý výhled do vesmíru a na výseč planety dole, jako by se nic nestalo. Tiché hučení mašinérie doprovázelo vzrušené oddechování.

„Baxtere,“ promluvila Jordanová tiše, „chci je zpátky na linku.“

„Dělám, co můžu,“ odsekl.

„Tvory?“ Lodní zdravotnice Garciová si nervózně poklepala na bradu. „V dole nikdo nikdy žádné tvory neviděl, ne?“

„Na tom šutru nežije nic, jen bakterie,“ odtušila Sneddonová a přešlápla z nohy na nohu. „Možná to ani neřekli. Třeba řekli tvary nebo co.“

„Máme je už na snímači?“ zeptala se Jordanová.

Baxter mávl doleva na tři obrazovky, umístěné na ovládacím panelu šikmo nad sebou. Jedna svítila matnou zelení a ukazovala dva malé světelné body, které se k nim rychle blížily. Monitor jiskřil interferencí z elektrických bouří. Ale ty body byly zřetelné a stejně tak jejich pohyb.

„Který je Samson?“ chtěl vědět Hoop.

„Ten první,“ odpověděl Lachance. „Dalila je za ním.“

„Zbývá tak deset minut,“ poznamenala Jordanová. „Nějaká zpráva z Dalily?“

Nikdo neodpověděl. To samo o sobě jako odpověď stačilo.

„Já vám nevím, jestli je máme –“ začal Hoop a v tu chvíli reproduktory znovu ožily. Nechat přistát, chtěl říct.

„– přilepili na hlavy!“ vyhrkl hlas. Pořád nebylo poznat, komu patří.

Baxter otočil několika číselníky a nad jeho stanovištěm ožil velký monitor. Naskočil tam rozmazaný obraz Vika Jonese, pilota Samsonu. Hoop se pokoušel prohlédnout za něj do kabiny lodi, ale vibrace strmého výstupu raketoplánu z atmosféry LV178 to znemožňovaly.

„Kolik vás tam je?“ zeptal se Hoop.

„Hoope? To jsi ty?“

„Jo.“

„Druhá směna něco našla. Něco hroznýho. Pár jich…“ Hlas se znovu vytratil, obraz se zadrhával a poblikával, atmosféra rušila přenos.

„Kasyjanovová, ty a Garciová běžte na ošetřovnu a spusťte zdravotní kóje,“ nařídila Jordanová doktorce a zdravotnici.

„To nemyslíš vážně,“ spustil Hoop. Když se k němu Jordanová obrátila, zapraskal znovu Jonesův hlas.

„– všichni čtyři, vyvázl jsem jenom já a Sticky. Teď jsou na tom dobře, ale… třesou a plivají. Jenom se… do doku!“

„Můžou být nakažení!“ varoval Hoop.

„A proto je šoupneme přímo na marodku.“

„Tohle je kurva vážná věc.“ Hoop pokývl na obrazovku, kde dál poblikával a tančil Jonesův obraz a odkud zněly útržky jeho hlasu. Většina toho, co řekl, nedávala valný smysl, ale hrůzu z jeho slov slyšeli všichni. „Je strachy podělanej!“

Kasyjanovová a Garciová vyrazily z můstku a Hoop se podíval na Sneddonovu, zda ho podpoří. Ale vědecká důstojnice se opírala o záda Baxterova křesla, mračila se a snažila se pochytit něco víc z Jonesových slov.

„Jonesi, co Dalila?“ houkla Jordanová do sluchátek. „Jonesi?“

„… odlítli s náma… vlezlo jim to na palubu a…“

„Co vlezlo na palubu?“

Obrazovka zbělela, linka praskala statickou elektřinou. Zbylé osazenstvo můstku na sebe pár tíživých strašlivých vteřin jen hledělo.

„Jdu dolů na přístavní plošinu,“ oznámila Jordanová. „Cornelle, ty se mnou. Baxtere, nasměruj je do doku číslo tři.“

Hoop se nevěřícně uchechtl.

„Ty si bereš jako zálohu jeho?“

„Je to bezpečnostní důstojník, Hoope.“

„Je to ochlasta!“ Cornell se Hoopovi ani nepodíval do očí, natož aby odpověděl.

„Má zbraň,“ pokračovala Jordanová. „Ty zůstaň tady a dohlídni na můstek. Lachanci, pomoz je navést. Když bude třeba, řiď je dálkově.“

„Pokud se s nima vůbec spojíme,“ zahučel Lachance.

„Věř tomu a udělej to!“ vyštěkla Jordanová. Několikrát se zhluboka nadechla a Hoop málem slyšel její myšlenky. Nikdy nečekat, že se to posere, zůstat v klidu, ovládat se. Věděl, že myslí na tři horníky, o které přišla, a děsí se představy, že by ztratila další. Podívala se přímo na něj. Zamračil se, ale ona se obrátila a odešla z můstku, než stačil dál protestovat.

Hoop si uvědomoval, že v žádném případě nesmějí nechat Samson přistát. A pokud ano, musí jim přerušit veškerý přístup k přetlakové komoře, dokud se nepřesvědčí, že nic nehrozí. Na planetu odletěla dvacítka horníků a další dvacítka se měla vrátit. Dvě směny po dvaceti mužích a ženách – ale v tuto chvíli mělo přednost bezpečí deseti lidí na Marion.

Přesunul se k Baxterovu komunikačnímu panelu a znovu zkontroloval snímač. Tečka Samsonu už byla opatřena jménem a vypadalo to, že letí přímo ukázkově, obloukem vystupuje z atmosféry a blíží se k Marion na oběžné dráze ze sluneční strany.

„Lachanci?“ oslovil Hoop pilota a ukázal na monitor.

„Stoupá strmě. Jones to žene jak splašenej.“

„Chce se dostat na Marion.“

„Ale ne, tohle je malér…“ zamumlal Lachance.

„Co?“ zpozorněl Hoop.

„Dalila. Mění směr.“

„Baxtere,“ řekl Hoop, „ukaž dráhu Dalily.“

Baxter namačkal pár tlačítek, monitor zablikal a obraz se změnil. Za Dalilou se objevila stopa modrých bodů a před ní matný vějíř předpokládaného kurzu.

„Kdo řídí Dalilu?“

„Gemma Keechová,“ odpověděl Welford. „To je dobrá pilotka.“

„Dneska teda ne. Baxtere, musíme se spojit s Dalilou, nebo zjistit, co se děje na palubě.“

„Dělám, co můžu.“

„Jo.“ Hoop si Baxtera vážil. Byl to svérázný chlapík, nijak zvlášť společenský – zřejmě proto trávil víc času za barem než před ním –, ale co se týkalo komunikační techniky, dovedl zázraky. Kdyby se něco pokazilo, byl by jejich potenciální záchranné lano k domovu, a tím i jeden z nejdůležitějších lidí na Marion.

„Houby víme, co mají na té palubě,“ zahučel Powell. „Může to být bůhvíco.“

„Říkal, že je jich na Samsonu jenom šest?“ zeptal se Welford. „Co ten zbytek?“

Hoop pokrčil rameny. Každý pendl měl vézt dvacet lidí a pilota. Pokud se Samson vrací ani ne z půlky plný – a kolik lidí je na Dalile, to netušili –, co se stalo s ostatními?

Na okamžik zavřel oči a snažil se vzpamatovat.

„Máme vizuální kontakt s Dalilou!“ vyhrkl Baxter. Naťukal pár tlačítek na klávesnici a pustil jeden z monitorů. „Zvukové spojení chybí a na volání mi neodpovídají. Možná…“ Ale hlas mu selhal.

Všichni uviděli, co se děje na palubě Dalily.

Genna Keechová ječela ve svém pilotním křesle, zděšená, ale odhodlaná, oči přilepené k průhledu před sebou. Bylo strašné pozorovat takovou hrůzu za naprostého ticha. Za ní sebou škubaly a kroutily se jakési stíny.

„Baxtere,“ zašeptal Hoop. „Kameru.“

Baxter zabušil do klávesnice a na monitoru se objevil obraz z kamery nad a za hlavou Keechové. Byl širokoúhlý, zkresloval, ale zabíral celý oddíl pro cestující.

Spoustu krve.

Přímo za pilotkou klečeli tři horníci. Dva z nich svírali špičaté krumpáče, nástroje z lehké slitiny, které se používaly na prosekávání hutného pískovce. Máchali jimi a do něčeho mlátili, ale nebylo vidět, co to je. Muž uprostřed držel plazmový hořák.

„To tam nemůže zapálit,“ zhrozil se Powell. „Jestli ano, tak… tak… co to kurva je?“

Několik horníků vypadalo, jako by byli upoutaní na sedadlech. Hlavy měli zakloněné, na prsou spousty krve a potrhané šatstvo, odhalená žebra a svalstvo. Jedna žena se ještě svíjela, třásla se a něco jí lezlo z hrudníku. Dralo se to ven, cosi hladkého a zaobleného, lesknoucího se v umělém světle, zářivě rudého její krví.

Těla ostatních horníků se válela po podlaze kabiny, zřejmě byli mrtví. Mezi nimi se pohybovaly jakési stíny, sekaly a šlehaly, krev stříkala po zemi a po stěnách, odkapávala i ze stropu.

V zadní části tři drobné siluety neúnavně dorážely na zavřené dveře. Hoop věděl, že je za nimi malá toaleta, jen dvě kabinky a umyvadlo. A tam uvnitř bylo něco, co ty věci chtěly.

Ty věci.

Velikostí připomínaly malé kočky, nejspíš tmavě okrové barvy, vlhce se leskly po svém zrůdném zrození. Měly ostré rysy, trochu jako obří brouci nebo štíři ze vzdálené Země.

Dveře záchodu byly už samý důlek a na jedné straně se prohýbaly dovnitř.

„Je to dvoupalcová ocel,“ nechápal Hoop.

„Musíme jim pomoct,“ řekl Welford.

„Podle mě už jim není pomoci,“ odtušila Sneddonová a Hoop dostal chuť ji praštit. Ale měla pravdu. Dosvědčoval to němý jekot Keechové. Ať zažili cokoli, ať pilotka věděla cokoli, v očích jí jasně stála beznaděj.

„Vypni to,“ zavrčel Hoop, ale Baxter neposlechl. A celá šestice na můstku to sledovala dál.

Tvorové se probili dveřmi do toalety, natlačili se dovnitř a postavy za pilotkou sebou škubaly a mlátily.

Horník s krumpáčem vylétl, jako by mu někdo podrazil nohy. Muž s plazmovým hořákem se svezl doprava, dál od té zápasící postavy. Před kamerou se mihlo něco mnohonohého a na úlevnou chvilku zakrylo obraz.

Když se zase objevil, hořák už planul.

„Bože, to ne,“ zhrozil se Powell.

Zablesklo se oslepující bílé světlo. Prohnalo se kajutou, těla připoutaných horníků pár hrůzných vteřin plála a škvířila se, oblečení hořelo a maso se peklo. Jenom jedna postava se v poutech svíjela a věc, která jí vylézala z hrudi, se vrhla stranou a jako ohnivá masa se přehnala kajutou.

Pak proud plazmy přejel kolem dokola a všechno zbělelo.

Baxter praštil do klávesnice a přepojil zpátky na pohled do kokpitu. Gemma Keechová hořela.

Konečně to vypnul. I když se všechno, co viděli, odehrávalo bez zvuku, teprve po ztrátě obrazu jako by se na můstku rozhostilo příšerné ticho.

Jako první se pohnul Hoop. Stiskl tlačítko lodního interkomu a škubl sebou, když zakvílel zpětnou vazbou.

„Lucy, ty lodi nesmíme nechat přistát,“ řekl do mikrofonu. „Slyšíš mě? Dalila je… na palubě cosi je. Nestvůry.“ Zavřel oči a zalitoval ztracených iluzí dětství. „Všichni jsou mrtví.“

„Proboha, to ne!“ vyjekl Lachance.

Hoop se na něj podíval. Francouz zíral na obrazovku radaru.

„Pozdě,“ zašeptal pilot. Hoop uviděl to co on a zaklel. To si mohl myslet! Znovu stiskl tlačítko a rozkřičel se.

„Jordanová, Cornelle, vypadněte odtamtud, utečte z přístavní plošiny co nejdál, zmizte, zmizte!“ Doufal jen, že ho slyší a poslechnou ho. Ale o chvilku později mu došlo, že je to vlastně jedno.

Zasažená Dalila nabourala do Marion a náraz a exploze je všechny smetly na zem.

2

SAMSON

Ječeli všichni a všechno.

Spustilo se několik poplašných sirén – varování před blízkým tělesem, indikátor poškození, narušení trupu. Lidé křičeli v panice, zmatku a strachu. A pod tím vším temně duněla samotná loď. Marion se zmítala v bolestech a její rozměrné tělo se drtilo.

Lucy a Cornell, pomyslel si Hoop, jak ležel na zemi. Ale zrovna teď na věci nic neměnilo, zda jsou živí nebo mrtví. Měl nejvyšší hodnost na můstku. Vyděšení a šokovaní byli všichni, ale vedení se musel ujmout on.

Chytil se upevněného sedadla a vytáhl se na nohy. Světla blikala. Kabely, obložení a zářivky se houpaly, vyrvány ze svých objímek. Aspoň že dosud fungovala umělá gravitace. Zavřel oči a zhluboka se nadechl, zkoušel si vybavit svůj výcvik. V rámci předletové přípravy absolvovali podrobný kurz zvaný „postup v případě rozsáhlého poškození“ a jejich lektor – prošedivělý veterán, kolonista měsíců v sedmi slunečních soustavách a účastník tří průzkumných letů do hlubokého vesmíru – končil každou rozpravu slovy Ale pamatujte na jedno – když se to stane, jste ÚVP.

Hoop se až při poslední lekci odhodlal zeptat, co to znamená.

„Pamatujte…“ řekl ten veterán, „že jste úplně v prdeli.“

Všichni věděli, že taková nehoda se rovná konci. Ale to neznamená, že nebudou bojovat do posledního dechu.

„Lachanci!“ křikl Hoop, ale pilot si už zapínal pásy křesla před největším průhledem. Ruce se mu zkušeně rozběhly po kontrolkách, a nebýt neodbytných varovných bzučáků a sirén, Hoopa by to možná uklidnilo.

„Co kapitánka Jordanová a Cornell?“ zeptal se Powell.

„To až pak,“ zamračil se Hoop. „Všichni v pořádku?“ Rozhlédl se po můstku. Baxter se poutal do křesla a otíral si zkrvavený nos. Welford a Powell se navzájem podpírali o zaoblenou zeď vzadu. Sneddonová byla na všech čtyřech, krev jí odkapávala na zem.

Třásla se.

„Sneddonová?“ oslovil ji Hoop.

„Jo.“ Zvedla k němu hlavu. Na pravé tváři a nose měla hlubokou řeznou ránu, pohled zamlžený a rozostřený.

Hoop jí pomohl vstát a Powell vylovil lékárničku.

Marion se chvěla. Rozezněla se další siréna a Hoop v tom zmatku nepoznal, oč se jedná.

„Lachanci?“

„Únik vzduchu,“ oznámil. „Moment.“ Přehlédl přístroje, zabušil do klávesnice, zkontroloval obrazy na monitorech, které byly pro ostatní španělská vesnice. Kdyby bylo nutně třeba, dovedla by Marion řídit Jordanová. Ale Lachance z nich byl nejzkušenější astronaut.

„Jsme v hajzlu,“ ulevil si Powell.

„Drž zobák,“ okřikl ho Welford.

„To je konec,“ vedl si svou Powell. „Jsme v hajzlu. Je po nás.“

„Drž sakra hubu!“ houkl Welford.

„Musíme se dostat k únikovým kapslím!“ řekl Powell.

Hoop se to snažil neposlouchat. Soustředil se na Lachance, pevně připoutaného k pilotnímu sedadlu, a pokoušel se nevnímat rytmické chvění, vycházející odněkud z hloubi lodi. To nevypadá dobře, pomyslel si.

Čtyři přistávací doky se nacházely na vysunuté úrovni pod přídí lodi, víc než čtyři sta padesát metrů od strojovny. A přece mohl takový náraz způsobit osudné poškození struktury celého plavidla. Nejjistější by bylo prohlédnout si škody na vlastní oči, ale nejrychlejší zhodnocení podá pilot a jeho přístroje.

„Vypadnem,“ nepřestával Powell, „vypadnem, než se Marion rozlomí, dolů na planetu a –“

„A co pak?“ vyštěkl Hoop, aniž se otočil. „Přežijeme na písku dva roky, než se k nám dostane záchranná výprava? Pokud se ovšem společnost rozhodne, že má cenu nás zachraňovat,“ dodal. „Takže zmlkni!“

„Fajn,“ ozval se Lachance. Položil ruce na řídicí páku a Hoop málem cítil, jak pilot zadržuje dech. Odjakživa ho fascinovalo, jak se tak obrovské plavidlo dá řídit tímhle jediným malým ovladačem.

Lachance mu říkal Ježíšova hůlka.

„Fajn,“ opakoval pilot. „Vypadá to, že Dalila zničila levou sekci přistávací plošiny, doky jedna a dvě. Trojka možná utrpěla taky, nevím, senzory jsou v háji. Čtyřka vypadá v pořádku. Vzduch uniká z pater tři, čtyři a pět. Všechny přepážky se uzavřely, ale selhalo pár přídavných bezpečnostních uzávěr a pořád to prosakuje.“

„Takže zbytek Marion je prozatím vzduchotěsně uzavřený?“ zeptal se Hoop.

„Zatím ano.“ Lachance ukázal na monitor s plánem lodi. „Ale v místě nárazu se pořád něco děje. Nevím co, asi tam dole poletuje hromada trosek. A každá může loď dál poškodit. Hodnoty radiace vypadají stabilně, takže palivová buňka Dalily snad zasažená nebyla. Ale jestli se její jádro uvolnilo a někde se tam vznáší…“ Nedopověděl.

„A máš taky nějakou dobrou zprávu?“ dožadovala se Sneddonová.

„Tohle byla ta dobrá,“ odvětil Lachance a pokračoval: „Marion ztratila dva boční regulátory, tři ze sedmi pomocných raket jsou v hajzlu. A pak tohle.“ Ukázal na další obrazovku, kde tancovaly a křížily se linky.

„Orbitální mapa?“ zeptal se Hoop.

„Přesně tak. Vystrčilo nás to z oběžný dráhy. A bez těch regulátorů a raket to nenapravíme.“

„Kolik máme času?“ vyhrkl Powell.

Lachance pokrčil svalnatými rameny.

„Nepůjde to tak rychle. Musím to propočítat.“

„Ale zatím jsme v pohodě?“ chtěl vědět Hoop. „Příští minutu, příští hodinu?“

„Pokud vidím, tak jo.“

Hoop přikývl a obrátil se k ostatním. Hleděli na něj a on věděl, že z něj vyzařuje stejný strach a šok. Ale musel se vzpamatovat a udržet se. Přenést se přes prvotní paniku a co nejrychleji se přepnout do postkatastrofického režimu.

„Co Kasyjanovová a Garciová?“ zeptal se a podíval se na Baxtera.

Baxter kývl a stiskl tlačítko interkomu.

„Kasyjanovová? Garciová?“

Nic.

„Možná to vysálo vzduch i z marodky,“ zakabonil se Powell. „Je víc vpředu, blízko nad doky.“

„Zkus jejich osobní vysílačky,“ navrhl Hoop.

Baxter naťukal něco na klávesnici a znovu si nasadil sluchátka.

„Kasyjanovová, Garciová, jste tam?“ Škubl sebou, pak zmáčkl tlačítko hlasitého odposlechu. Ozvalo se kvílení, přerušované staccatem nepravidelných nárazů.

„Co to sakra…?“ uslyšeli Kasyjanovovou a všichni si oddechli úlevou.

„Jste obě dobrý?“ zeptal se Baxter.

„Jo. Uvízly jsme… ale dobrý. Co se stalo?“

„Narazila do nás Dalila.“ Baxter vzhlédl k Hoopovi.

„Řekni jim, ať zatím zůstanou, kde jsou,“ řekl Hoop. „Nejdřív se uklidníme, než se do něčeho pustíme.“

Baxter znovu promluvil a pak, zrovna když si Hoop vzpomněl na druhou kyvadlovou loď, se Sneddonová: zeptala „A co Samson?“

„Můžeš se s ním spojit?“ chtěl vědět Hoop.

Baxter to několikrát zkusil, ale odpovědělo mu jen praskání statické elektřiny.

„Kamery,“ poradila mu Sneddonová.

„Nemám s nima vůbec žádný kontakt.“

„Ale ne, přepni na kamery v doku číslo tři,“ vysvětlila Sneddonová. „Pokud se pořád blíží a Jones uvidí ten binec, namíří si to tam.“

Baxter přikývl a ruce se mu rozběhly po ovládačích.

Monitor zablikal a ožil. Obraz poskočil, ale nabídl jasný výhled z konce přechodového tunelu doku číslo tři.

„Sakra,“ zamumlal Hoop.

Samson byl sotva minutu od nich.

„Ale ty věci…“ začala Sneddonová.

Kéž bys tu byla, Lucy, pomyslel si Hoop. Ale Lucy a Cornell byli jistě mrtví. Velení je na něm. A smrtelně poškozené Marion teď hrozí ještě naléhavější nebezpečí.

„Musíme tam dolů,“ rozhodl se Hoop. „Sneddonová, Welforde, jdete se mnou. Ve skafandrech.“

Zatímco Welford vytahoval záložní skafandry z úložných prostorů v zadní části můstku, Hoop a Lachance se na sebe podívali. Kdyby se Hoopovi něco stalo, byl pilot další v řadě velení. Ale jestli to dojde tak daleko, nebude už mít pořádně čemu velet.

„Zůstaneme celou dobu v kontaktu,“ řekl Hoop.

„Jasně, to nám pomůže.“ Lachance se usmál a pokývl.

Zatímco se trojice soukala do skafandrů, Marion se znovu otřásla.

„Samson je tu,“ hlásil Baxter.

„Nech všechno uzavřené,“ nařídil Hoop. „Všechno. Přechodový tunel, přetlakovou komoru, vestibul za ní.“

„Všechno je utěsněný jak žraločí prdel,“ zašklebil se Lachance.

Musíme zhodnotit škody, pomyslel si Hoop. Vyslat nouzový signál, dostat se na ošetřovnu a provést všechny nutné opravy, které nám dají čas navíc.

Ale Samson s sebou nesl nebezpečí, které bylo nejvyšší hrozbou.

To byla priorita číslo jedna.

I když byl Hoop nyní velitel, nemohl si pomoci, dál všechno posuzoval očima hlavního inženýra. Světla poblikávala, naznačovala poškozený potrubní systém a kabeláž několika elektrických obvodů. Senzory ochranného obleku ukazovaly, že atmosféra je relativně stabilní, přesto nařídil Sneddonové a Welfordovi, aby si uzavřeli přilby. Poškození Marion může pokračovat.

Výtahu se vyhnuli, sešli dvě patra po velkém ústředním schodišti. Loď se stále chvěla a tu a tam se odněkud zdaleka ozvalo hluboké, těžké dunění. Hoop neměl tušení, co to může znamenat. Obří motory byly prozatím izolovány, na oběžné dráze se nikdy nepoužívaly. Generátory systému zabezpečení životních podmínek se nacházely až v zadní části lodi, u odpočinkových prostorů. Dokázal myslet jenom na to, jestli se nástavba nárazem tolik oslabila, že se bude poškození šířit. Zda se vytvoří trhliny. Zda dojde k narušení vzduchotěsných oddílů, k výbuchu a úniku atmosféry.

Pokud se to stane, nemusí si s odchýlením z oběžné dráhy dělat žádnou hlavu.

„Samson spouští automatickou dokovací sekvenci,“ ozval se Baxter z komlinky jejich obleků.

„Vidíš na palubu?“ zeptal se Hoop.

„Ne. Pořád zkouším obnovit kontakt. Samson se odmlčel.“

„Všechno nám hlaš,“ nařídil mu Hoop. „Za chvíli tam budeme.“

„Co uděláme, až se tam dostaneme?“ zeptal se Welford zezadu.

„Postaráme se, aby se všechno pevně zamklo,“ odpověděla Sneddonová.

„Přesně tak,“ přisvědčil Hoop. „Sneddonová, poznala jsi ty věci, co jsme je viděli na Dalile?“ Víc neřekl a ve sluchátkách mu zachrastil dech jeho společníků.

„Ne,“ odpověděla Sneddonová tiše. „Něco takového jsem v životě neviděla, ani o tom neslyšela.“

„Jako by se těm horníkům vylíhli z těla.“

„O mimozemských formách života jsem přečetla úplně všechno,“ pokračovala Sneddonová. „První byly objeveny před více než osmdesáti lety, a od té doby se všechny nálezy na oficiálních výpravách hlásily, pokud možno kategorizovaly, chytily a analyzovaly. Tomuhle se nic nepodobá. Prostě… nic. Nejbližší, co můžu nabídnout, je parazitický hmyz.“

„Ale jestli se vyklubali z horníků, co nakladlo vajíčka?“ zeptal se Welford. Sneddonová neodpověděla. Nebyla to otázka, nad kterou by právě teď toužili dumat.

„Ať to bylo, co chtělo, na palubu to pustit nesmíme,“ prohlásil Hooper odhodlaně jako nikdy. „Není to velké – ztratí se nám na Marion jeden, a už ho nenajdeme.“

„Dokud nedostane hlad,“ řekl Welford.

„Myslíš, že žerou lidi?“ zeptal se Hoop.

„Kdoví,“ prohlásila Sneddonová.

Postupovali pomalu, jako by fyzicky zápasili s myšlenkami na ty divné děsivé mimozemské tvory. Nakonec prolomil mlčení Hoop.

„No, Karen, jestli se z toho dostaneme, máš aspoň co dát do hlášení.“

„Už jsem si začala dělat poznámky.“ Její hlas zněl najednou odtažitě a zvláštně a Hoop si pomyslel, že s interkomem jeho obleku možná není něco v pořádku.

„Ty nás děsíš,“ řekl Welford a vědecká důstojnice se zasmála.

„Pojďte,“ pobízel je Hooper. „Blížíme se k přístavní plošině. Mějte oči na stopkách.“ Lodí otřásla další rána. Pokud to vážně byla explozivní dekomprese – jedna z řady –, pak jim ta zvýšená pozornost nebude nic platná. Jen by sledovali vlastní zkázu, jak přepážka vybuchne, vytáhne je to do kosmu a unikající vzduch je odnese od Marion.

Četl o astronautech, vysátých do volného vesmíru. Tím počátečním šťouchancem se vzdalovali od lodi dál a dál, neslo je to, až jim došel vzduch a udusili se. Ale ještě horší byly případy lidí, kteří z nějakého důvodu – kvůli špatně připojenému konektoru, zakolísání – odlétli jen kousek, vznášeli se pomalu nedaleko plavidla a nebyli schopni se vrátit, umírali se záchranou na dosah.

Vzduch ve skafandru někdy vydržel i dva dny.

Dostali se na konec vstupní chodby vedoucí dolů do přístavního patra. Dveře v přepážce byly zavřené a Hoop chvíli kontroloval senzory. Atmosféra za nimi se zdála být normální, a tak ručně vyťukal kód. Mechanismus zašuměl a otevřel se.

Dveře s tichým zasyčením zajely do zdi.

Levá odbočka vedla do doků jedna a dva, pravá do trojky a čtyřky. Necelých deset metrů na chodbě vlevo uviděl Hoop krev.

„Sakra,“ ozval se Welford.

Vlhký cákanec na zdi vedle protitlakových dveří byl velký jako talíř. Krev stékala pavučinou stružek k zemi. Leskla se, stále vlhká.

„Podíváme se tam,“ rozhodl Hooper, ale už věděl, co najdou. Senzory dveří byly poškozené, ale rychlý pohled průhledem jeho předpoklady potvrdil. Za dveřmi vládlo vakuum. Obložení stěn a vedení vyrvala bouře unikajícího vzduchu. Kdyby se ten člověk, po němž zbyla krev, dokázal udržet, dokud se protitlakové dveře automaticky neuzavřely…

Ale teď byl někde venku, mimo Marion, ztracený.

„Jednička a dvojka jsou jednoznačně zničené,“ konstatoval Hoop. „Protitlakové dveře zřejmě drží dobře. Powelle, nehni se od toho panelu a dej pozor, aby všechny dveře za námi zůstaly pevně zamčené.“

„Myslíš to vážně?“ ozval se Powell ve sluchátkách. „Budete tam uvěznění.“

„Pokud se oddíly pořád hroutí, může to zničit celou loď,“ řekl Hoop. „Jo, myslím to vážně.“

Obrátil se k ostatním. Sneddonová hleděla za něj na krvavou skvrnu, oči za průzorem veliké jako koláče.

„Hej,“ houkl na ni Hoop.

„Jo.“ Podívala se na něj. A zase uhnula pohledem. „Promiň, Hoope.“

„Všichni jsme někoho ztratili. Tak dáme pozor, ať už dál neztratíme nikoho.“ Zamířili na druhou stranu chodby, směrem k dokům tři a čtyři.

„Samson přistál,“ ozval se Baxter z komlinky.

„Na automatiku?“

„Jo.“ Většina přistávacích procedur se prováděla automaticky, ale Hoop věděl, že Vic Jones občas rád řídil manuálně. Tentokrát ne.

„Nějaký kontakt?“

„Nic. Ale mám dojem, že se mi na monitoru zrovna něco zablesklo. Snažím se obnovit aspoň obraz, když nic jinýho.“

„Informuj mě. Potřebujeme vědět, co se v té lodi děje.“ Hoop šel v čele. Protitlakové dveře vedoucí z doků jedna a dva byly pořád otevřeny a oni jimi rychle prošli směrem k nepoškozeným dokům.

Lodí projel další otřes, šířil se podlahou. Hoop přitiskl ruku v rukavici pevně na stěnu, opřel se, pokoušel se vnímat dozvuky toho záhadného úderu. Ale už se vytrácely.

„Lachanci, tušíš, co ty rány způsobuje?“

„Ne. Loď působí stabilně.“

„Myslíš, že selhávají jednotlivé oddíly?“

„Neřekl bych. Kdyby jo, ucházel by vzduch do vesmíru, a to by mělo tah. Pozoroval bych v Marion nějaký pohyb. Ale vypadá to, že se dráha stabilizovala, pozvolně klesáme na orbitě, jak jsme o tom mluvili. Nevisíme už na místě nad planetou, pomalu se vůči ní pohybujeme. Asi tak deset mil v hodině.“

„Fajn. Takže to bude něco jiného. Něco, co se uvolnilo.“

„Dejte si tam dole bacha,“ nabádal ho Lachance. Obvykle takové banality nehlásal.

Prošli dalšími dvěma dveřmi v přepážkách, pokaždé zkontrolovali senzory, aby se ujistili, že oddíly na druhé straně jsou pořád zásobené vzduchem. Jak se blížili k dokům tři a čtyři, měli průzory na obou stranách.

„A sakra,“ zamumlal Hoop. Uviděl to jako první a hned potom uslyšel, jak Sneddonová a Welford šokovaně zalapali po dechu.

Přední třetina výběžku na levoboku, včetně přechodových tunelů a částí přetlakových komor, vypadala, jako by ji urvala obří ruka. Dok jedna odpadl úplně, zbyla jen roztřepená rána. Části dvojky zůstaly dosud netknuté, včetně dlouhého kusu tunelu. Ten způsoboval ty nesouvislé rány – na konci uvolněného kusu rozervaného kovu a jiskřících kabelů se zachytila část Dalily, velká jako několik lidí, těžká snad deset tun, neidentifikovatelná masa kovu, panelů a vedení. Odrazila se od spodní strany Marion, zhoupla se, odmrštila se od zničené nástavby doku číslo dva a vydala se zpátky nahoru.

Každý náraz jí dodával hybnost na další kyv. Pohybovala se pomalu, ale při její váze stačila každá rána rozvibrovat celý spodek trupu lodi.

Dalila se při havárii skoro celá rozpadla. Trosky pořád pluly spolu s Marion a v dálce na bouřkovém pozadí planety viděl Hoop obrysy větších kusů, které se od nich zvolna vzdalovaly.

„Je tam člověk,“ zahučel Welford tiše a ukázal. Hoop uviděl siluetu, přitisknutou k troskám doku, nabodnutou na rozervanou kovovou nástavbu. Nepoznal, zda je to muž či žena. Tělo bylo ošklivě zmrzačené, nahé a většina hlavy chyběla.

„Doufám, že umřeli rychle,“ vydechla Sneddonová.

„Byli už mrtví!“ vyštěkl Hoop. Povzdechl si a omluvně zvedl ruku. Srdce mu bušilo. Sedmnáct let v kosmu, a něco takového ještě neviděl. Jistě, lidé umírali pořád, vesmír bylo nehostinné prostředí. Nehody se stávaly běžně a mluvilo se jenom o těch větších. Například o lodi Archimedes, zasažené bouří drobných meteoritů po cestě na Alfa Centauri, o ztrátě sedmi set cestujících a posádky. O vojenské koloniální základně na velkém měsíci na vnějším okraji soustavy a o sabotáži jejích systémů, což zaplatilo životem víc než tisíc osob.

A ještě dřív, v dávných dobách vesmírného cestování, utrpěla poškození stabilizátoru výzkumná stanice Nephilim obíhající kolem Ganymedu a zřítila se na povrch měsíce. Tento případ se neustále dával za příklad všem, kdo plánovali kariéru ve výzkumu vesmíru. Všichni ze tří stovek lidí na palubě stanice pokračovali v experimentech, vysílali údaje a hlášení, doufali až do poslední chvíle. Stalo se to symbolem odhodlání lidstva posunout se za hranice vlastní planety a nakonec i soustavy.

Z celkového hlediska byla tato tragédie nepatrná. Ale Hoop každého z lidí na palubě Dalily osobně znal. A i když to ztuhlé, zmrzačené tělo zachycené na zničené konstrukci přístavního doku neidentifikoval, věděl, že s tím člověkem mluvíval, vtipkoval a smával se.

„Budeme ji muset odříznout,“ ozval se Welford a Hoopa nejprve napadlo, že mluví o mrtvole. Ale strojník sledoval pomalu se pohybující masu kovu, která se blížila zpátky ke zničeným dokům.

„Tohle a ještě mnohem víc,“ přikývl Hoop. Jestli mají přežít – pokud překonají prvotní chaos, zajistí Samson, dozvědí se, co se to sakra děje – musí on, Welford a Powell vytáhnout z klobouku nějaký zázrak. „Je načase zasloužit si svoje prachy, pánové.“

„Hoope, Samson,“ zamumlal mu do ucha Baxterův hlas.

„Co je s ním?“ Loď zatím neviděli, nyní bez hnutí spočívala na druhé straně přístaviště po pravoboku.

„Mám… obraz, na monitoru.“ Jeho hlas zněl dutě, prázdně.

„No a?“ zeptala se Sneddonová.

„A nepřejte si ho otevřít. Nikdy. Ani se k němu nepřibližujte.“

Hoop by se rád podíval sám, ale něco v něm uvítalo, že to nejde.

„Co se tam děje?“ ptala se Sneddonová.

„Oni… oni se vylíhli,“ zamumlal Baxter. „A teď jen… čekají. Ty věci, ony se tam prostě krčí za těma mrtvolama.“

„A co Jones a Sticky?“

„Sticky to má za sebou. Jones ne.“ Znovu ten plochý tón, až se Hoopovi vlastně ani nechtělo vyptávat dál. Ale Sneddonová se zeptala. Možná z ní mluvila zvídavost vědeckého důstojníka.

„Co se stalo s Jonesem?“ chtěla vědět.

„Nic. On… vidím ho, přímo dole na monitoru. Jenom sedí v křesle, zády k řídicímu panelu. Třese se a brečí.“

Ještě ho nezabili, pomyslel si Hoop.

„Musíme to tu uzavřít,“ řekl. „Všechny dveře jsou sice uzamčené, ale musíme vyřadit z provozu veškeré manuální ovládání.“

„Myslíš, že si ty potvory umějí otevřít dveře?“ zeptal se Welford.

„Hoop má pravdu,“ podpořila ho Sneddonová. „Musíme počítat s nejhorším.“

„A proč prostě Samson neodpojíme?“

Hoopa už to napadlo. Ale navzdory nebezpečí by se jim ta loď možná ještě mohla hodit. Marion na oběžné dráze pořád klesala. Mají únikové moduly, ale jejich ovládání bylo nevyzpytatelné. Kdyby je použili, skončili by rozptýlení po celé planetě.

Samson pro ně možná znamená jedinou naději na přežití.

„Když to uděláme, může se s náma táhnout ještě celý dny,“ promluvil Lachance do praskání ve sluchátkách. „Narážet do Marion, dál ji ničit. Už tak jsme na tom bídně.“

„Baxtere, ztrácíme spojení,“ oznámil Hoop.

„… poškozená,“ řekl Baxter. „Lachanci?“

„Má pravdu,“ odpověděl Lachance. „Kontrolky hlásí čím dál větší škody. Komunikační systém, zabezpečení životních podmínek, dálkový řízení. Musíme to začít spravovat.“

„Tohle musíme spravit nejdřív,“ namítl Hoop. „Projdeme vestibulem do přechodového tunelu doku číslo tři, pak do přetlakové komory. Odtamtud budeme postupovat zpátky, cestou vyřadíme manuální ovládání a všechno odpojíme.“

„Měli bysme taky vypustit přetlakovou komoru,“ navrhl Welford.

„Dobrý nápad. Jestli něco ze Samsonu uteče, nebude to moct dýchat.“

„Kdo říká, že ty věci vůbec dýchají?“ zeptala se Sneddonová. „Nevíme, co jsou zač, odkud pocházejí. Jestli jsou to savci, hmyz, plazi, nebo co. Víme úplně kulový!“ Její hlas nabral hysterický tón.

„A tak to taky zůstane,“ dodal Hoop. „Při první šanci, jaká se nám naskytne, je pobijeme. Všechny.“

Uvítal by, kdyby ho někdo podpořil, ale nikdo neodpověděl. Čekal, že Sneddonová bude protestovat – coby vědecký důstojník dohlédne skrz ten chaos a smrt k tomu, co by ti tvorové mohli znamenat pro vědu. Ale neřekla nic, jen na něj hleděla, oči pohmožděné, poškrábaný nos jí otékal.

Vážně tu teď velím, pomyslel si. Tížilo ho to.

„Fajn,“ povzdechl si. „Tak jdeme na to.“

Pustili se do Hoopova plánu.

Prošli vestibulem, který sloužil dokům tři a čtyři, přechodovým tunelem a přetlakovou komorou až k vnějšímu průlezu. Hoop a Welford postupovali vpředu, Sneddonová za nimi zavírala dveře a na konci tunelu se oba muži zastavili. Za zavřeným průlezem byla úzká mezera a pak dveře přetlakové komory Samsonu. V průlezu i ve dveřích byly malé průhledy.

Za okénkem Samsonu se kouřilo.

Hoopa napadlo, jestli ty věci vědí, že jsou tady, tak blízko. Uvažoval, že se zeptá Baxtera, ale připadalo mu moudřejší zachovat ticho. Jednat mlčky a rychle.

Rychle uvolnili uzavírací mechanismus průlezu a vyřadili ho z provozu, odpojili napájení. Než se dá poklop znovu otevřít, bude třeba to opravit. Je mnohem silnější než dveře záchodu na Dalile.

To pomyšlení Hoopa neuklidnilo ani zdaleka tak, jak by mělo.

Postupovali pozpátku, a když odpojili dveřní mechanismus mezi přechodovým tunelem a vestibulem, vypustil Welford atmosféru. Dveře změnou tlaku lehce zaskřípaly.

Za vestibulem čekala Sneddonová.

„Hotovo?“ optala se.

„Už jenom tyhle poslední dveře,“ oznámil Hoop. Welford se dal do práce.

Za pět minut byli na cestě zpátky na můstek. Mezi Samsonem a Marion nyní byly čtvery zapečetěné a zamčené dveře a vakuum přetlakové komory.

Měl by se cítit bezpečněji.

„Baxtere, pořád máš spojení se Samsonem?“ zeptal se.

„Jo. Nic moc se nezměnilo, ty mrchy tam jen tak dřepí. Jedna… se chvilku nějak protahovala, jako by z ní rostly stíny. Je tam špatný světlo a obraz nic moc, ale jako by shazovala kůži.“

Další hlas zamumlal něco, co Hoop nepochytil.

„Cože?“ optal se.

„Řekl jsem, že to vypadalo, jako by to rostlo,“ zopakoval Powell. „To, co shodilo kůži. Je to větší.“

„A co Jones?“ zeptal se Hoop s velkou starostí. Větší? Za tak krátkou dobu jistě ne.

„Tam, kde byl,“ odpověděl Baxter. „Vidím mu jenom ruku, rameno a hlavu. Pořád se třese.“

„Nahrávej to,“ vybídla ho Sneddonová.

„Ať si to pak můžem přehrávat a vychutnávat?“ zavtipkoval Lachance, ale nikdo nereagoval. Na humor nebyla vhodná doba, ani na ten černý.

„Jsme zpátky za pár minut,“ ohlásil Hoop. „Lachanci, ať počítač vyhodnotí škody. Až přijdeme, určím, co je nejdůležitější, a sestavíme si pracovní plán. Baxtere, vysíláme nouzový signál?“

„No jo, to je další radost,“ odpověděl Baxter. „Trosky musely poškodit anténní systém. Takže počítač hlásí, že signál vysíláme, ale já mu nevěřím.“

„Fajn. Paráda. To je kurva skvělý.“ Hoop zavrtěl hlavou. „A nemíří k nám náhodou ještě pár meteoritů? Co černý díry, otevírají se? Ještě něco, čeho se máme bát?“

„Na můstku se rozbila konvice na kafe,“ spustil Powell hlubokým a smrtelně vážným tónem.

Hoop se rozesmál. Než se mu povedlo hysterii ovládnout, tekly mu po vnitřní straně přilby slzy.

Když se dostali na můstek, Kasyjanovová a Garciová už byly zpátky z ošetřovny. Těch pár členů posádky Marion buď zahynulo, nebo utrpělo drobnější zranění, takže toho neměly moc na práci.

„Bylo to strašidelný, jenom my dvě,“ postěžovala si Garciová. „A tak jsme všechno vypnuly. Říkali jsme si, že to bude bezpečnější tady nahoře, všichni pohromadě.“

Jak bezpečné to může být, to jim Lachance odhalil hned vzápětí.

„Jediný požehnání je, že palivový jádro Dalily náraz nenarušil,“ řekl.

„A kde je?“ zeptal se Hooper.

Lachance pořád seděl ve svém pilotním křesle. „Někde tam,“ máchl rukou s doutníkem mezi prsty, „pluje kolem.“ Hoop a většina posádky ten smrad nesnášeli. Ale po všem, co se stalo, by bylo skoro komické chtít po něm, aby toho nechal.

„Viděli jsme u lodi spoustu trosek,“ ušklíbl se Welford. „Možná se poškodilo a jenom si tam tak pluje, přehřívá se a chystá se vybuchnout.“

„V tom případě, c’est la vie,“ poznamenal Lachance. „Pokud si nechceš nahodit skafandr a udělat si výlet mezi hvězdičky.“ Welford uhnul pohledem a Lachance se usmál. „Každopádně máme přednější starosti – věci, se kterýma můžeme něco udělat.“

„Samson?“ zeptal se Powell.

Hoop se podíval na obrazovky. Interiér lodi se nezměnil: stíny. Mihotaly se, Jones se třásl. Všichni by to nejradši vypnuli, ale Hoop to nedovolil. Potřebovali vědět, co se děje.

Lachance pokrčil rameny.

„Musíme ho považovat za zabezpečený, prozatím. Ale senzory hlásily únik atmosféry u pěti protitlakových dveří, takže bude minimálně pět dalších, o kterých nevíme. Vzduch z palub pět a šest unikl do vesmíru a to poškození bude třeba izolovat a spravit. Kus Dalily, který se zachytil na troskách doků, se musí uvolnit a poslat do háje. Jinak nás poškodí ještě víc.“

„A co poloha Marion?“ zeptal se Hoop.

„Klesáme. Nevím… co s tím naděláme. Náraz nám toho poškodil víc, než co vidíme. Mám podezření, že je v prdeli celá kostra. A vypadá to, že to odnesly taky chladicí systémy obou palivových jednotek.“

„No paráda,“ posteskl si Powell.

„Jak moc?“ chtěl vědět Hoop.

„To se musí zkontrolovat přímo,“ odpověděl Lachance. „Ale to není všechno. Poškodilo nám to ráj.“

„Moc?“ zeptal se Hoop. Srdce v něm pokleslo. Ráj byl jejich biobuňka, malý, ale úrodný pozemek ve špici Marion, kam chodili horníci i posádka na zelenou terapii. Po letech v kosmu – a práci dole ve sterilním, písky bičovaném pekle planety LV178 – dovedl pohled na mrkev nebo stěnu zelených fazolek zmírnit depresi líp než každý koktejl léků.

„Ještě nevím,“ pokrčil rameny Lachance. „To Jordanová, ta…“

Lucy byla blázen do zahradničení, pomyslel si Hoop. Jednou se tam v ráji milovali, přímo na vlhké půdě, ve společnosti ovocných stromů a zeleninových záhonků.

„Máme sušené jídlo,“ řekl. „Zásoby vody přečkaly?“

„Pokud vím, tak jo.“

„Fajn.“ Rozhlédl se po zbytku posádky Marion. Všechny šokovalo, jak rychle a strašlivě se všechno pokazilo. Ale byli to tvrdí a přizpůsobiví lidé, zvyklí na neustálé ohrožení, připravení čelit nemožnému, jen aby přežili. „Welforde, Powelle, vezměte si od Lachance plný výčet škod a stanovte priority. Budeme potřebovat pomoc. S francouzskými klíči a svářečkami si všichni poradíte.“

„Ale nejdřív musíme udělat ještě něco,“ připomněl Baxter.

„Jo. A to je na mně. Nahraju nouzové volání a ty pak uděláš možný i nemožný, abys ho odeslal.“

Hoop se zahleděl přes Baxterův ovládací panel a spočinul pohledem na monitoru, který pořád ukazoval vnitřek Samsonu. Hýbalo se tam jen Jonesovo rameno a hlava, chvěly se ve spodním levém rohu. Za ním ležely nehybné stíny mrtvol. A vedle nich posedávali ti malí nezřetelní mimozemšťané.

„A myslím, že to můžeš vypnout,“ řekl. „Aspoň zatím.“

3

RIPLEYOVÁ

ZPRÁVA O POSTUPU:

Pro: Společnost Weyland-Yutani, vědeckou divizi

(Viz: zvl. rozkaz 937)

Datum (neurčeno)

Odeslání (neprovedeno)

Přijat nouzový signál.

Dostatečně závažný pro provedení změny kurzu.

Očekávaná doba cesty k LV178:

Stávající rychlostí: 4423 dny

Plnou rychlostí: 77 dní

Zásoby paliva: 92 %

Spouštím zážeh.

Zdálo se jí o nestvůrách.

Měly ostře řezané rysy, byly černé, chitinové, skrývaly se ve stínech a útočily, zahnízďovaly se v lidech, které milovala – v bývalém manželovi, rozkošné dcerce –, a pak se z nich draly ven v přívalech krve. Rostly příliš rychle, jako by připlouvaly z ohromných vzdáleností, které si ani nedovedla představit. A jak se tak blížily prázdnotou širého vesmíru, zvětšovaly se a zvětšovaly – až byly velké jako loď, měsíc, planeta a rostly dál.

Spolknou celý vesmír, a přece ji nechají naživu, aby viděla, jak ho pohlcují.

Zdálo se jí o netvorech, kradli se po chodbách její mysli a vymazávali tváře ze vzpomínek, než si vůbec stačila zapamatovat jejich jména.

A mezi těmi sny ležela prostá prázdnota stínů. Ani ta jí nedopřávala oddech, protože vždycky byla minulost, které mohla litovat, a budoucnost, jíž se mohla děsit.

Když se Ripleyová začala konečně probouzet, noční můry se stáhly zpátky a začaly se rozplývat. Ale jen z části. I když jí do snů zasvítilo světlo, stíny zůstávaly.

Čekaly.

„Dallasi,“ zasténala Ripleyová.

„Cože?“

Našpulila rty, pokusila se zakašlat vyprahlým hrdlem a uvědomila si, že to nemůže být on. Dallas je přece mrtvý. Dostal ho vetřelec.

Tvář před ní byla hubená, vousatá a utrápená. Neznámá.

Hleděla na ni.

„Myslíte Dallas, jako ten v Texasu?“ zeptal se ten muž.

„V Texasu?“ Myšlenky měla zpřeházené. Míchanice náhodných vzpomínek, některé z nich poznala, jiné ne. Pokoušela je spojit dohromady, hledala vodítko, kdo je a kde je. Připadala si oddělená od vlastního těla. Plynoucí obrazy se pokoušely zapadnout na místo, její fyzické já jí unikalo jako chladná, neosobní věc, nad kterou neměla vládu.

A za tím vším se tyčil stín… velký, záludný.

„Paráda,“ řekl ten muž. „To je sakra paráda.“

„Hm?“ Je zpátky na Nostromu? Ale pak si vzpomněla na planoucí hvězdu, v niž se proměnila mohutná nákladní loď. Takže záchrana?

Někdo ji našel. Její modul objevili a nalodili se. Je zachráněna.

Je Ellen Ripleyová a brzy se zase setká s –

Něco se jí pohnulo na břiše. Zaplavil ji nápor obrazů, tolik živých oproti tomu, co viděla od probuzení, že ji vyděsily, přiměly k pohybu a nakoply její smysly –

– Kane sebou mlátí, hruď se mu rve a rozevírá a objevuje se ta věc –

– sáhla si na vlastní hrudník, čekala, že ucítí napínající se kůži a agonii praskajících žeber.

„No tak, no tak,“ natáhl se k ní konejšivě ten muž.

Copak nechápeš, co se stane? chtěla vykřiknout, ale hlas ji neposlouchal, v puse měla tak sucho, že jí jazyk připadal jako naběhlý slimák obalený pískem. Ten muž ji držel za ramena a oběma palci hladil po bradě. Bylo to tak něžné, intimní gesto, že se přestala zmítat.

„Máte tady kočku,“ poznamenal s úsměvem. Jeho tváři slušel, a přece na ní působil nepřirozeně, jako by ho nasazoval málokdy.

„Jonesy,“ zachraptěla Ripleyová bolestně a kocour jí povylezl z břicha na prsa. Tam se zastavil, zakolébal se a pak vyhrbil záda a zaťal drápky. Přes tenké triko škrábaly Ripleyovou na kůži, škubla sebou, ale vlastně to bylo docela příjemné. Ta bolest jí prozradila, že je pořád naživu.

Natáhla se po Jonesym, a jak ho tak hladila, zaplavil ji pocit nesmírného blaha. Vymanila se ze stínů a teď, když je doma – nebo blízko domova, pokud ji zachránila nějaká větší loď –, udělá, co dokáže, aby je potlačila. Ty hrozné, truchlivé vzpomínky se na ni už valily, ale nebyly nic víc než jenom to. Vzpomínky.

Před ní se rozkládala neomezená budoucnost.

„Našli nás,“ zašeptala kočce a ta měkce zapředla. Připadalo jí, že jí vlastní ruce nepatří, ale pod prsty a dlaněmi cítila kožich. Jonesy se protáhl. Napadlo ji, jestli i kočky mívají noční můry.

„Už jsme v bezpečí…“

Pomyslela na Amandu, svou dceru, a na to, jak rády se zase shledají. Snad nepropásla její jedenácté narozeniny? Upřímně doufala, že ne, protože k smrti nerada neplnila sliby.

S pomocí toho muže se pomalu posadila a zasténala, jak v ní ožívaly nervy. Nejhorší mravenčení, jaké kdy zažila, mnohem silnější, než ji postihlo po všech předchozích hyperspáncích. Vzpřímená seděla pokud možno bez hnutí, dokud se jí nerozběhla krev v těle a rozbouřená nervová zakončení se neuklidnila.

A pak ten muž promluvil.

„Vlastně… Abych pravdu řekl, moc v bezpečí nejste.“

„Cože?“

„Chci říct, že nejsme záchranná loď. Mysleli jsme si, že záchranná loď jste vy, když jsme vás zaznamenali. Možná jste zareagovala na náš nouzový signál. Ale…“ Odmlčel se, a když Ripleyová vzhlédla, uviděla za ním ve stísněném prostoru modulu dvě další postavy. Stály vzadu u zdi a ostražitě si prohlížely ji i stázovou kapsli.

„To je snad vtip,“ pronesla jedna z těch dvou, žena.

„Nech toho, Sneddonová.“ Muž k ní natáhl ruku. „Já jsem Hooper, říkejte mi Hoope. Můžete vstát?“

„Kde to jsem?“ zeptala se Ripleyová.

„Nikde, kde byste chtěla být, to je jistý,“ ozval se muž za Hoopem. Byl hodně vysoký, hubený a vyzáblý. „Radši běžte zase chrupat, slečinko. Sladký sny.“

„A to je Powell,“ představil ho Hoop. „Nic si z nich nedělejte. Vezmeme vás na ošetřovnu. Garciová vás očistí a prohlédne. Vypadá to, že byste potřebovala nakrmit.“

Ripleyová se zamračila a v puse jí okamžitě zase vyschlo. V břiše zakručelo. Zatočila se jí hlava. Chytila se boku stázové kapsle, a jak zvolna přehazovala nohu přes okraj a pokoušela se vstát, přidržel ji Hoop za paži. Jeho ruka byla neuvěřitelně teplá a úžasně skutečná. Ale jeho slova tížila.

Jonesy se uvelebil zase v nohách stázové kapsle, jako by se chtěl ještě prospat. Možná že kočky vážně snědly všechnu moudrost světa, pomyslela si.

„Kde…?“ zeptala se znova Ripleyová, ale pak se s ní loď začala otáčet, stíny se zase shlukly a ona omdlela.

Garciová byla malá atraktivní žena, která měla ve zvyku se po všem, co řekla, tiše zasmát. Ale Ripleyové to nepřipadalo jako vrozená stydlivost. Lodní zdravotnice byla nervózní.

„Jste na Marion,“ vykládala Garciová. „Orbitální těžební nákladní lodi. Pracujeme pro společnost Kelland. Vlastní ji Prospectia, což je subdivize korporace San Rei, a tu – jako prakticky všechno – vlastní společnost Weyland-Yutani.“ Pokrčila rameny a zasmála se. „Naše loď je stavěná na těžbu velkých objemů rudy, nákladní prostory jsou obrovské a pod strojovnou máme čtyři výsuvné vlečné paluby. Ale těžíme trimonit. Nejtvrdší látku, co lidstvo zná. Je patnáctkrát tvrdší než diamant a strašně vzácná. Na palubě jí máme něco přes tři tuny.“

„Co je za problém s lodí?“ zeptala se Ripleyová. Pořád byla unavená, cítila se nemocná, ale aspoň už zase byla při smyslech. A poznala, že je tu něco moc špatně.

Garciová uhnula pohledem a její zasmání skoro nebylo slyšet.

„Nějaké mechanické poškození.“ Natáhla se pro další sterilní gel a začala ho Ripleyové roztírat po předloktí.

„Míříme domů?“

„Domů?“ opakovala Garciová.

„Do sluneční soustavy. Na Zemi.“

Zdravotnice se najednou zatvářila poplašeně. Zavrtěla hlavou.

„Hoop řekl, že vás mám ošetřit, nic víc.“ Znovu se pustila do práce, přitom klábosila, aby zakryla, jak je nervózní, tlachala zbytečnosti a Ripleyová ji nechala. Pokud Garciová nějak zařídí, aby jí přestalo být tak nanic, ať si mluví.

Možná by si měla chvilku odpočinout, než zjistí, co se to sakra děje.

„Fyziologický roztok,“ řekla Garciová a vybírala si jehlu. „Staromódní prostředek, ale zavodní vás a za půl hodinky budete mít mnohem víc energie. Trošku to píchne.“ Zkušeně zabodla jehlu do žíly na Ripleyové paži a upevnila ji tam. „Doporučovala bych vám začít s tekutou stravou, a po troškách – váš žaludek si za tu dlouhou dobu odvykl od jídla a je teď dost citlivý.“

„Za tu dlouhou dobu?“ opakovala Ripleyová.

Pauza a pousmání.

„Třeba polívku. Lachance vaří výbornou polívku, na to, že je to takový cynický hajzlík. Je právě v kuchyňce.“ Došla ke skříni a přinesla z ní bílý pytel. „Máme pro vás oblečení. Prádlo jsem vám bohužel musela svléct.“

Ripleyová zvedla plachtu, kterou byla přikrytá, a zaznamenala, že je nahá. Schválně? Možná nechtěli, aby si jen tak vstala a producírovala se tu.

„Díky,“ řekla. „Hned se obléknu.“

„Ještě ne,“ zarazila ji Garciová, položila vak a nohou ho postrčila pod postel. „Ještě pár testů. Pořád vám monituruju funkci jater a ledvin. Pulz vypadá dobře, ale máte sníženou kapacitu plic, nejspíš kvůli tomu spánkovému režimu v tak…“ Znovu se odvrátila k lékařskému stolu. „Mám tu pro vás pár pilulek a léků.“

„Na co?“

„Aby vám bylo líp.“

„Nejsem nemocná.“ Ripleyová se rozhlédla za Garciovou po ošetřovně. Byla malá, jen šest lůžek a část vypadala velmi prostě. Ale bylo tu i několik moderních kusů vybavení, které neznala, včetně velké kóje uprostřed místnosti. Po straně nesla znak se známým jménem.

Ripleyové sevřela srdce chladná ruka.

Byla jsem nahraditelná, pomyslela si. Pocítila prudkou hrdost a zároveň vztek na to, že přežila jako jediná.

„Neřekli jste mi, že jste loď společnosti Weyland-Yutani.“

„Cože?“ Zdravotnice zaznamenala, kam se Ripleyová dívá. „Ale ne, nejsme. Oficiálně ne. Říkala jsem vám, že naše firma je důlní společnost Kelland, pobočka San Rei. Ale Weyland-Yutani vyrábí spoustu vybavení, které se používá při výzkumu hlubokého vesmíru. Stěží najdete loď, aby na ní nebylo něco od nich. A upřímně řečeno, jejich zdravotní kóje jsou to nejlepší, co jsem kdy viděla. Dokážou divy. Jednou jsme tu měli horníka s –“

„Je to velká společnost?“

„Největší,“ potvrdila Garciová. „Prakticky jí patří vesmír. Mateřská společnost vlastní hromadu dalších, skoupila i San Rei… ani nevím, tak před dvaceti lety? Tehdy jsem pracovala na ústředí Kellandu na měsíci Io, moc jsem toho nenalítala. Moc se pro nás nezměnilo, jen máme přehled o všech ostatních misích, co se spouštějí.“ Žvanila dál, k tomu připravovala léky, odpočítávala pilulky a Ripleyová ji při tom nechala.

„Teď investují do terraformujících společností, víte? Na vhodných planetách rozmisťují obří zařízení na výrobu atmosféry, dělají něco se vzduchem – čistí ho, upravují, nevím, jsem jenom medik – a to chce desítky let. A taky se zaměřují na získávání materiálů, hledání nalezišť rud, těžbu. Slyšela jsem, že stavějí velikánské lodě, celé míle dlouhé, že chytají a vlečou malé asteroidy. A taky mají spousty výzkumných stanic. Zdravotnických, vědeckých, vojenských. Weyland-Yutani má prsty ve spoustě věcí.“

Možná se časy tak moc nezměnily, pomyslela si Ripleyová, ale co ji znepokojovalo, byly právě ty „časy“. Posadila se zpříma, vytáhla jednu nohu z postele a odstrčila Garciovou.

„Cítím se fajn,“ prohlásila. Prostěradlo z ní sklouzlo a Garciová v rozpacích uhnula pohledem. Ripleyová toho využila, vstala a sáhla dolů po pytli s oblečením.

„A jé…“ ozval se nějaký hlas. Vzhlédla. Ve dveřích ošetřovny stál Hoop a pár vteřin zíral na její nahé tělo, než se otočil. „Sakra, omlouvám se, myslel jsem, že jste –“

„Bezpečně v posteli, kde mě chcete mít?“ dokončila Ripleyová. „Bez otázek?“

„Ale no tak,“ zabručel Hoop, aniž se hnul. Dál neřekl nic, ale Ripleyová se zase usadila. Popravdě řečeno, udělala to dřív, než stačila spadnout, protože jí pořád bylo mizerně. Podepřela se polštářem a zastrčila si pokrývku pod paže.

„Už se můžete obrátit,“ řekla.

Hoop se usmál a přišel si sednout k nohám postele.

„Jak jste na tom?“

„Řekněte mi, co se děje, a já se rozhodnu.“

Hoop se podíval na Garciovou a ta pokývla.

„Jo, je v pořádku,“ potvrdila medička.

„Vidíte?“ povytáhla obočí Ripleyová. V pořádku, až na ten pocit hrůzy v břiše.

„Dobře,“ povzdechl si Hoop. „Takže, věc se má tak. O záchraně se nedá mluvit. Zahlédli jsme vaše plavidlo na radaru něco před patnácti hodinami. Bylo to řízené přiblížení.“

„Řízené kým?“

Hoop pokrčil rameny.

„Připlula jste, jednou obkroužila Marion a přistála u jediného přechodového tunelu, který nám zbyl.“ V tu chvíli mu cosi přejelo po tváři.

Tohle chce další dotazy, pomyslela si Ripleyová, pokud to neřekne sám od sebe. Jediný přechodový tunel.

„Modul má své procedury při přiblížení k jiné lodi,“ řekla.

„Automatické přistání?“

„Pokud je tak naprogramován.“

„Dobrá, to je zatím vedlejší. Naše situace – a teď i vaše – je… dost neutěšená.“ Odmlčel se, jako by si třídil myšlenky. „Před jedenácti týdny jsme utrpěli kolizi. Přišli jsme o mnoho lidí. Vyrazilo nás to z geostacionární oběžné dráhy, postupně klesáme. Odhadujeme, že do patnácti dnů shoříme v atmosféře.“

„Atmosféře čeho?“

„Planety LV178. Skály.“

„Planety, kde těžíte trimonit,“ pokývla Ripleyová a pobavilo ji, jaký pohled vrhl Hoop po Garciové. „V klidu, nic víc mi neřekla. Teda, nic důležitého.“

Hoop rozhodil rukama.

„To je konec. Máme poškozenou anténní soustavu, takže nevyšleme nouzový signál moc daleko. Ale po té kolizi jsme volali o pomoc vysokofrekvenčním vysílačem, ta výzva se dál vysílá ve smyčce. Doufali jsme, že to zachytí někdo v takovém stavu, aby nás mohl zachránit.“ Zamračil se. „Vy jste to neslyšela?“

„Pardon,“ odpověděla. „Já chrupala.“

„Jistě.“ Hoop se zadíval jinam a propletl si prsty. Do ošetřovny vešli dva lidé, oba rozcuchaní a neupravení. Poznala Kasyjanovovou, tu ženu tmavé pleti, lodní doktorku, která ji na začátku prohlížela. Ale muže neznala. Mohutně stavěný, se smutnou, ochablou tváří – na štítku stálo jméno Baxter. Posadil se na další lůžko a hleděl na ni.

„Ahoj,“ pozdravila. Jen pokývl.

„Takže co se vám stalo?“ chtěl vědět Hoop.

Ripleyová zavřela oči a zaplavil ji nával vzpomínek – planeta, Kane, zrození mimozemšťana, jeho rychlý růst a pak ten děs a ztráta lodi Nostromo, než unikla v modulu. Závěrečný střet s monstrem. Vzpomínky ji šokovaly svou prudkostí, bezprostředností. Jako by minulost byla skutečnější než přítomnost.

„Byla jsem na vlečné nákladní lodi,“ začala. „Posádka zahynula při nehodě a jádro plavidla se přehřálo. Já jediná jsem unikla.“

„Nostromo,“ přikývl Hoop.

„Jak to víte?“

„Dostal jsem se do počítače modulu. Vlastně si pamatuju, že jsem jako malý o vaší lodi četl. Zařadili ji na seznam ‚ztraceno beze stopy‘.“

Ripleyová zamrkala.

„Jak dlouho jsem plula?“ Ale už věděla, že odpověď bude nemilá. Vycítila to už předtím z reakce Garciové a teď to viděla znovu u Hoopa.

„Sedmatřicet let.“

Ripleyová shlédla na svoje ruce, na jehly v předloktí.

Nezestárla jsem ani o den, pomyslela si. A pak si představila Amandu, svou milou dcerušku, které se nelíbilo, že matka odlétá, byť jen na sedmnáct měsíců. Moc se nám tím všechno usnadní, až se vrátím, domlouvala jí Ripleyová a pevně ji objímala. Koukej. Ukázala na monitor Amandina počítače a projela kalendář. Tvoje jedenácté narozeniny. Na ty se vrátím a koupím ti nejlepší dárek na světě.

„Řekneme jí o Samsonu?“ zeptal se Baxter.

Ripleyová se rozhlédla po místnosti.

„Kdo je Samson?“

Nikdo neodpověděl.

Baxter pokrčil rameny, došel k jejímu lůžku a položil na pokrývku počítačový tablet.

„No nic,“ řekl. „Stejně bude jednodušší jí to ukázat.“ Ťukl na jednu ikonu. „Samson kotví v dalším zbylým doku. Trčí tam sedmasedmdesát dní. Zapečetěný. Ty věci jsou vevnitř a kvůli nim jsme v tomhle loji.“

Přejel prstem po obrazovce.

A v tu chvíli Ripleyová zapochybovala o všem. O tom, že je vzhůru. O tom, že je tu, o doteku přikrývek na kůži, píchání jehel v pažích. Zapochybovala o tom, že vůbec přežila, a doufala, že je to jen zlý sen na prahu smrti.

„To ne,“ vydechla a atmosféra v místnosti se okamžitě změnila.

Roztřásla se. Zamrkala a její sny se vrátily, ta stínová monstra velká jako hvězdy. Byl to vůbec jenom sen? napadlo ji. Noční můra? Rozhlédla se po lidech, které neznala, a v návalu paniky zauvažovala, odkud mohli přijít.

„Ne,“ vyrazila ze sebe a ve vyprahlém hrdle jí hořelo. „Tady už ne!“

Kasyjanovová něco křikla, Garciová ji položila a do hřbetu ruky se jí zakousla další ostrá bolest.

Ale i když se před ní všechno rozplynulo, neměla klid.

„Ona věděla, co jsou zač,“ nadnesl Hoop.

Byli zas na můstku. Kasyjanovová a Garciová zůstaly na ošetřovně, aby dohlížely na Ripleyovou, s rozkazem zavolat ho zpátky v okamžiku, kdy se probere. Chtěl být u ní a pomoci jí. Prožila takové martyrium, a teď se probrala do ještě mnohem horšího.

Kromě toho jim možná pomůže.

„Třeba bude vědět, jak to zabít,“ mínil Baxter.

„Třeba,“ přisvědčil Hoop. „A třeba ne. Minimálně je z toho poznala.“ Pokývl na monitor. Byl tam poslední obrázek, který získali z vnitřní kamery Samsonu. Pak ztratili kontakt, bylo to před třiceti dny.

Jones už byl tou dobou dávno mrtvý. Ty věci ho odvlekly dozadu do oddílu pro cestující a zabily ho. Vyrostly z nich temné stínové siluety, které nebyly pořádně k rozeznání. Ty čtyři postavy velikosti člověka, možná dokonce větší, se skoro nehýbaly. Ve špatném osvětlení z nich bylo vidět pramálo.

Baxter roloval zpátky na obrázky z doku číslo tři, na obrázky, které už všichni dobře znali. Trojice kamer, které Welford a Powell instalovali, ukazovaly totéž co dřív – žádný pohyb, žádné vzruchy. Dveře zůstávaly pevně zamčené. Mikrofony nezachycovaly žádné zvuky. O výhled do Samsonu přišli, ale aspoň mohli pořád hlídat.

A kdyby se ty věci prodraly dveřmi a vyrazily z doku? Měli plán. Ale nikdo v něj moc nevěřil.

„Půjdu a zjistím, co Powell a Welford,“ rozhodl se Hoop. „Zavolej, kdyby bylo něco nového na marodce.“

„Proč myslíš, že sem dorazila?“ zeptal se Baxter.

„Nevím, jestli to sama ví.“ Hoop sebral plazmový hořák, který si zvykl nosit, hodil si ho přes rameno a odešel z můstku.

Hořák byla malá příruční verze nástroje, používaného v dolech pro tavení a zpevňování písečných usazenin. Ty největší exempláře, jaké tam měli, jezdily po kolejích a používaly se k tvoření pevných stěn nových důlních šachet – odpálily písek, roztavily ho a on ztuhl do deset palců silných tabulí. Menší hořák ovládal jeden horník a sloužil na opravu trhlin.

Nebo na odhánění nezvaných hostů, pomyslel si Hoop.

Nevěděl, jestli by to fungovalo, a viděl, co plazma způsobila na Dalile. Ale Marion měla větší prostory a on by byl připraven, kdyby na něj nějaká ta bestie vyrazila.

Sneddonová byla ve vědecké laboratoři. Trávila tam teď spoustu času a někdy, když ji Hoop navštívil, měl pocit, že ji obtěžuje. Odjakživa to byla tichá žena, nenápadně přitažlivá, a Hoop si s ní rád povídal o vědeckých aspektech jejich práce. Kdysi pracovala pro Weyland-Yutani na jedné z jejích výzkumných základen na oběžné dráze Proximy Centauri. I když už ji společnost neplatila přímo, dál financovala vědecké důstojníky na mnoha lodích a pro kteroukoli dceřinou společnost, která je chtěla. Finanční podpora byla velice štědrá a často uhradila většinu celé mise.

Oblíbil si Sneddonovou. Líbilo se mu, jak je oddaná své práci, jak ji má očividně ráda. Je to tu jako nekonečné, úžasné hřiště, svěřila se mu jednou, když se jí ptal, co by chtěla objevit. Možné je cokoli.

Nyní okouzlená představivost Sneddonové tvrdě narazila.

A Hoopovy dětské sny se střetly s realitou.

Když došel do laboratoře, seděla Sneddonová na židli u velkého centrálního ostrůvku, před sebou pár tabletů a kouřící hrnek kávy. Měla hlavu v dlaních, lokty položené na pultu.

„Hej,“ ozval se Hoop.

Lekla se a vzhlédla.

„Á, neslyšela jsem tě.“

„Všechno dobrý?“

Sneddonová se měkce usmála. „Až na to, že se pomalu, ale jistě řítíme ke smrti, chystáme se zahučet do pustého písečného pekla planety? Jo, všechno je v klídku.“

Jízlivě se usmál.

„Tak co říkáš na tu Ripleyovou?“

„Je jasné, že ty věci už viděla,“ odpověděla Sneddonová a na čele se jí objevila vráska. „Kde, jak, kdy, proč, to nemám nejmenší tušení. Ale ráda bych si s ní o tom popovídala.“

„Jestli myslíš, že to pomůže.“

„Pomůže?“ opakovala Sneddonová. Tvářila se popleteně.

„Víš, jak to myslím,“ řekl Hoop. Odložil plazmový hořák opatrně na lavici.

„No, uvažovala jsem o tom,“ přiznala se s úsměvem. „Já vím, že tu velíš ty, a je mi jasné, na co těch posledních pár dní myslíš.“

„Neříkej,“ podivil se Hoop pobaveně. Líbilo se mu, že se vědkyně usmívá. V poslední době si tu moc úsměvů neužili.

„Únikové kapsle,“ pokračovala Sneddonová. „Zkusit nastavit jejich navigační počítače, přistát na dostup od sebe a od dolu.“

Hoop zabubnoval prsty o lavici. „Dostat se tak tam, máme dole dost jídla a zásob na pár let.“

„A taky ty zrůdy.“

„Varovaný znamená vyzbrojený,“ ušklíbl se Hoop.

„Tímhle?“ zeptala se Sneddonová a šťouchla do plazmového hořáku. Hořký úšklebek jí vymazal úsměv z tváře.

„Možná že tam dole už žádné nejsou. Možná všechny přiletěly nahoru v Dalile.“

„Anebo jich je tam tucet nebo taky mnohem víc.“ Sneddonová vstala a začala přecházet sem tam. „Uvažuj o tom. Klubou se z horníků. To jsme viděli. Prostě… se z nich proderou ven. Nejspíš je nakladou ti tvorové, kteří se přilepí na obličej. Nevím. Ale jestli je to tak, musíme předpokládat, že všichni, kdo tam zůstali, byli infikovaní.“

„V Dalile bylo šestnáct lidí. V Samsonu šest.“

Sneddonová přikývla.

„Takže osmnáct jich zůstalo v dole,“ konstatoval Hoop.

„Radši bych ztroskotala spolu s Marion,“ řekla Sneddonová, „kdyby na to přišlo. Ale teď to tak dopadnout nemusí.“

„Víš něco, co já ne?“

„Kdepak, ale možná uvažuju trochu jinak.“

Hoop se zamračil a rozhodil rukama.

„A?“

„Ten její modul. Je to plavidlo do hlubokého vesmíru! K použití pro transfery na krátké vzdálenosti osob, nebo jako dlouhodobý záchranný člun.“

„A jediná stázová kapsle pro nás devět.“

„To je jedno,“ odbyla to Sneddonová. „Podívej se.“ Přisunula k Hoopovi jeden z tabletů. Nejdřív pořádně nechápal, na co se to dívá. Byl to starý, prastarý obrázek záchranného člunu. Ztracený na pozemském moři, nacpaný přeživšími, plachta svázaná z košil a zlámaných vesel, zoufalí lidé viseli přes bok, pojídali ryby a ždímali pitnou vodu z provizorních lapačů vlhkosti.

„Dneska jsem nějaký natvrdlý,“ postěžoval si Hoop. „Sice tu velím, ale moudrý z toho nejsem. Takže mi to prostě vysvětli.“

„Jasně, jedna stázová kapsle pro nás devět,“ spustila Sneddonová. „Ale nacpeme tu loď zásobami, co to půjde. Nastavíme kurz k Zemi, nebo aspoň k okraji soustavy. Nažhavíme motory na maximum a pocestujeme plnou rychlostí. Co nejblíž k rychlosti světla. A pak… se budeme v té stázi střídat.“

„Střídat?“ opakoval. „Ona sem letěla třicet sedm let!“

„Ano, ale bude v tom nějaký háček. Ještě jsem to neprozkoumala, ale počítač v jejím modulu musel nějak selhat.“

„Když jsem kontroloval lodní protokol, nic takového jsem nezaznamenal.“

„Nešel jsi moc hluboko, Hoope. Hlavní je, že tak můžeme přežít. Šest měsíců na směny, vždycky jeden z nás ve stázi, osm zbylých… bude čekat.“

„Šest měsíců v té konzervě? Její modul je určený maximálně pro pět lidí na krátké přesuny. Osm? Nakonec si podřežeme krky.“ Zavrtěl hlavou. „A jak dlouho to podle tebe zabere?“

Sneddonová povytáhla obočí.

„No… roky.“

„Roky?“

„Možná tři, než se dostaneme k okraji soustavy, a pak –“

„To je pitomost!“ přerušil ji.

Sneddonová znovu poklepala na obrazovku tabletu a Hoop se tam podíval. Rozhodně se dobře připravila. Na obrazovce se střídaly příklady – záchranné čluny na moři, trosečníci na poškozených orbitálních stanicích, zázračná přežití v historii vesmírných neštěstí. Nic z toho neodpovídalo přesně tomu, co Sneddonová vylíčila, ale každý příběh svědčil o odhodlání zoufalých lidí vytrvat, ať byla situace jakákoli.

Jakkoli beznadějná.

„Musely by se prověřit systémy modulu,“ uvažoval. „Palivový článek, systémy zabezpečení životních podmínek.“

„A nejsi ty náhodou šéfinženýr?“

Hoop se zasmál. „Ty to myslíš vážně.“

„Ano.“

Chvíli na ni hleděl a pokoušel se uhasit jiskřičku naděje, kterou v něm zažehla. Nemohl si dovolit si ji hýčkat.

„Žádná záchrana nepřijde, Hoope,“ upozornila ho. „Aspoň ne včas.“

„Jasně,“ připustil. „Já vím.“

„Takže to uděláš –“

„Hoope!“ Z interkomu se rozezněl hlas Kasyjanovové. „Ripleyová se probouzí. Mohla bych ji zase uspat, ale už do ní nechci pumpovat další léky.“

Hoop přiskočil ke zdi a stiskl tlačítko interkomu.

„Ne, to nedělej. Naspala toho dost. Hned jsem tam.“ Usmál se na Sneddonovou a pokývl jí. „Promluvím si s Ripleyovou a získám od ní přístupové kódy.“

Po cestě z vědecké laboratoře na ošetřovnu mu chodby lodě připadaly jasné, jak už dlouho ne.

4

937

Nejenže je pořád ještě celé světelné roky od domova, navíc trčí v poškozeném plavidle na klesající oběžné dráze kolem pekelné planety spolu s lodí plnou nestvůr, které ji pronásledují ve zlých snech.

Ripleyovou ta ironie málem rozesmála.

Konečně setřásla pomyšlení, že je to jen sen nebo noční můra – chvíli jí to trvalo a dalo to práci –, ale pořád nechápala, jak se to mohlo stát.

Jak je to možné?

Odpověď se možná skrývala v jejím modulu.

„Vážně, už jsem schopná chodit,“ řekla. Kasyjanovová – vysoká, fyzicky zdatná Ruska, která o sebe očividně pečovala – po ní střelila nesouhlasným pohledem, ale bylo vidět, že ač nerada, uznává pacientčinu tvrdohlavost.

„Třicet sedm let jste neudělala ani krok,“ namítala.

„Dík, že jste mi to připomněla. Ale pro mé tělo to bylo naposled včera.“ Už vstala z postele a oblékla se, zatímco Kasyjanovová a Garciová kamsi zmizely. Byla odhodlaná dokázat jim, že to zvládne. A potěšilo ji, že se cítí dobře. Sedativa ještě vyprchávala, ale v zásadě si už zas připadala jako ve vlastní kůži. Ať s ní Garciová provedla cokoliv, ať to bylo tou infuzí nebo dalšími léky, fungovalo to.

„Tihle pacienti,“ postěžovala si Kasyjanovová a protočila panenky.

„No jo, nikdo vám je nechce dělat, co?“ Ripleyová vstala z postele, a zatímco si zavazovala boty, které jí dali, přihnal se na ošetřovnu Hoop.

„Páni, jste oblečená,“ zašklebil se naoko zklamaně a pak poznamenal: „Vypadáte dobře!“

Ripleyová vzhlédla s povytaženým obočím. „Jsem dvakrát starší než vy.“

„Abyste věděla, taky mám za sebou pár dlouhých cest,“ odpověděl pohotově. „Třeba se jednou spolu napijeme a porovnáme si, kdo toho prospal víc?“ Usmíval se přitom, ale možná to myslel i trochu vážně.

Ripleyová se proti své vůli zasmála. Pak se vzpomínky vrátily. Nikdy ji neopouštěly, ale tu a tam je na pár vteřin dokázala vytěsnit. Zakrýval je všední život – nával smíchu, úsměv, přátelská poznámka.

„Rád bych se podíval do Narcissu,“ oznámil jí Hoop.

„To já taky.“

„Nemáte ho už plné zuby?“

Ripleyová se napřímila a protáhla se. Byla vysoká, ohebná a vychutnávala si pocit, že se svaly zase vracejí ke své pružnosti. Drobné bolístky znamenaly, že je vzhůru a schopná pohybu.

„Mám pár otázek k počítači,“ řekla. „Třeba proč mě sakra odtáhl do téhle hromady sraček.“

„Díky,“ ušklíbl se Hoop.

„Rádo se stalo.“

Ripleyová si všimla, jak si doktorka a zdravotnice vyměnily pohledy, ale nedovedla je přesně rozluštit. V této společnosti se ještě neorientovala. Kasyjanovová coby doktorka ošetřovnu očividně vedla. Ale zároveň působila nervózní, vyděšená, kdežto Garciová byla většinou v klidu.

„Pojďte,“ pobídl ji Hoop. „Doprovodím vás do doku.“

Odešli z ošetřovny spolu a Hoop mlčel. Čeká na mé otázky, pomyslela si Ripleyová. Měla jich spoustu. Ale bála se, že jakmile se začne vyptávat, žádná odpověď ji neuspokojí a nic z toho, co se dozví, nebude dobré.

„Říkáte, že netušíte, proč jste přistála zrovna u nás?“ prolomil konečně Hoop mlčení.

„Přece víte, že když modul dorazil, spala jsem.“ Ripleyovou něco tížilo, dotíralo na její vědomí jako vzpomínka, která se snaží proklubat dovnitř. Podezření. Vysvětlení. Ale její mysl se ještě úplně nevzpamatovala z hyperspánku a navíc měla pocit, že by se jí nelíbilo, co jí ta vzpomínka odhalí. „Co je to?“ zeptala se a pokývla k těžkému předmětu, který měl Hoop na rameni. Vypadalo to jako pahýlovitá zbraň tvaru krabice.

„Plazmový hořák,“ vysvětlil. „Pro případ, že by se osvobodili.“

Ripleyová se zasmála. Ten smích z ní vyrazil, jako by zvracela nevěřícnost, nedovedla ho zastavit. Oči ji pálily. Po tváři se jí valily slzy. Představila si Hoopa, jak se pokouší spálit vetřelce touhle krabicí, a smích se proměnil v hysterii. Mezi jednotlivými nádechy to znělo, jako by se snažila křičet, a když ucítila na ramenou Hoopovy ruce, ohnala se po něm. Uslzenýma očima viděla jenom jeho stín – dlouhé paže, ostrou siluetu.

Viděla vetřelce, jak se na ni vrhá, jak si ji tiskne na hruď, dlouhá oblá hlava se zvedá, z tlamy vyrážejí stříbřité vražedné zuby, které jí rozdrtí lebku a konečně ji vysvobodí z nočních můr.

„Ripleyová!“ houkl Hoop.

Věděla, kdo je, kde je, ale třas nepřestával. Namlouvala si, že jde o fyziologickou záležitost, ale věděla, že to tak není. Byla hrůzou bez sebe. Naprosto, úplně a zatraceně vyděšená.

„Tohle?“ hlesla, zalapala po dechu a mávla rukou k plazmovému hořáku. „Vážně si myslíte…? Viděl jste některého zblízka?“

„Ne,“ odpověděl měkce. „Nikdo z nás je neviděl.“

„Ne, jistěže ne,“ přikývla Ripleyová. „Přece jste naživu.“ Jeho ruce ji sevřely víc a ona se k němu přitiskla. K vlastnímu překvapení to objetí uvítala, jeho vůni, šimrání hrubých vousů na krku a na tváři. Ten dotek ji konejšil. Připomnělo jí to Dallase.

„Ale vy jste je viděla,“ uhodl.

Ripleyová si vzpomněla na chvíle v modulu nedlouho poté, co se Nostromo rozpadl do nukleární nicoty a ona uvěřila, že je po všem. Na vetřelce, pomalého a líného – nechápala proč, ale byla za to vděčná. Protože se zrovna nakrmil? uvažovala tehdy a myslela na Parkera a Lambertovou. Protože si myslel, že je v bezpečí?

Pokývla mu na rameni.

„Kde?“ zeptal se tiše, ale naléhavě. „Kdy?“

„To vám teď nejsem schopna povědět,“ zašeptala. „Já… nerozumím tomu. Ale brzo to pochopím.“ Odtáhla se od něj a vztekle si otřela oči. Netrápilo ji to, že se před ním projevila jako slaboška – ale to, že se cítila slabá sama před sebou. Zbavila se té věci, odpálila ji do vesmíru, neměla by se jí už víc bát. „Ten modul. Tam jsou odpovědi.“

„Dobře,“ řekl Hoop. Shlédl na plazmový hořák a chtěl ho sundat z ramene.

„Ne,“ zarazila ho Ripleyová a přitiskla mu ruku na jeho hlaveň. „Fakt to může pomoct.“

Hoop zamračeně přikývl. Sám leccos viděl, pomyslela si. Možná, že až přijde na to, jak se sem dostala a proč je tady, mohli by si spolu pořádně promluvit.

„Jasně,“ přisvědčil. „Kromě toho, procházíme teď blízko té lodi.“

„Ale všechno je zajištěné,“ ujišťovala se Ripleyová. „Nebo ne?“

„Pečlivě to hlídáme,“ přikývl Hoop. „Ten obrázek, co jsem vám ukázal, je to poslední, co jsme ze Samsonu viděli. Ale je to bezpečné.“

„Bezpečné,“ zkoušela to slovo Ripleyová na jazyku. Na téhle umírající lodi znělo jaksi nepatřičně.

Hoop šel první a na konci chodby zabočili doprava. Pokývl na levou stranu, kde byly těžké dveře v přepážce uzavřeny pečetí z redukovaného kovu. „Dalila narazila do lodi v těchto místech, zničila dok jedna a dvě. Měli jsme štěstí, že se neroztrhla palivová buňka, ale museli jsme ji pak uvolnit. Zadrhla se na troskách kostry, obalená spoustou dalších zničených částí lodi. Já, Welford a Powell jsme se vypravili ven a tři hodiny jsme se činili s řezáky. Odstrčili jsme ji do vesmíru. Vrátili jsme se dovnitř a hodinu se dívali, jak odplouvá.“

„A tamhle?“ zeptala se Ripleyová a ukázala doprava. Šli dál a jí neušlo, že Hoop sevřel plazmový hořák pevněji.

„Tam je dok číslo tři,“ kývl ke dveřím. Jejich ovládací panel byl pryč, zbyly po něm jen dráty a konektory.

„Co je s tím?“ zeptala se Ripleyová.

„Nedá se to otevřít, muselo by se spravit ovládání.“

„Nebo ty dveře rozmlátit.“

„Je to šestipalcová třívrstvá ocel vyztužená polymerem,“ namítl Hoop. „A za ní mezi námi a Samsonem troje další dveře a přetlaková komora s vakuem.“

Ripleyová jenom přikývla. Ale slovo „bezpečný“ jí pořád nesedělo.

„Pojďme,“ pobídl ji Hoop. „Váš modul je tamhle.“

Ripleyovou překvapilo, jak klidně se cítila, když procházela otevřenou přetlakovou komorou čtvrtého doku a vstupovala do Narcissu. Neměla na to plavidlo příjemné vzpomínky – všechny se točily kolem vetřelce a hrůzy, že ji dostane. Ale byl tam Jonesy, stulený v otevřené stázové kapsli, jakoby pořád v hyperspánku. A dostihly ji i vzpomínky na Nostromo a jeho posádku. Zahynula skoro před čtyřiceti lety, ale pro Ripleyovou to bylo jako včera.

Parker, zavražděný na zemi. Lambertová, visící tam, kam ji vetřelec odmrštil poté, co jí rozerval obličej. Ty spousty krve.

„Dobrý?“ zeptal se Hoop.

Ripleyová přikývla. Prošla stísněným prostorem a posadila se do pilotního křesla. Uvědomovala si, jak Hoop pomalu přechází po modulu, zatímco jí prsty tančily po klávesnici a spouštěly počítač. Matka byla pryč, ale počítače Narcissu měly podobně konstruované rozhraní, vypracované tak, aby uživateli připadalo, že mluví s přítelem. Ripleyové bylo odjakživa divné, že s technologiemi, které dokážou stvořit androida jako Ash, se počítači bez tváře dává lidský hlas.

Vložila přístupový kód. Zdravím, Narcissi, vyťukala. Na obrazovce naskočila odpověď.

Dobré ráno, poručíku Ripleyová.

Chci znát příčinu změny kurzu Narcissu.

Údaj je nedostupný.

„Uf,“ zafuněla Ripleyová.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Hoop. Prohlížel si stázovou kapsli, v níž strávila tolik času, hladil Jonesyho, který se kolébal sem a tam s nahrbeným hřbetem a nataženým ocasem. Byla to zřejmě nejstarší kočka v celé galaxii.

„Jistě,“ odpověděla.

Hoop přikývl, podíval se k monitoru a začal se rozhlížet po vnitřku modulu.

Žádám záznam příchozích signálů za posledních tisíc dní. Ripleyová čekala nával dat – vesmír byl plný vysílané komunikace a většina lodních počítačů je zaznamenala a odložila, pokud se k nim nevztahovaly.

Tento údaj je také nedostupný.

Žádám záznam nouzového signálu přijatého z vesmírné těžební stanice Marion.

Tento údaj je také nedostupný.

„Do hajzlu s tebou,“ zamumlala Ripleyová a psala: Kvůli zvláštnímu rozkazu 937?

Nerozumím otázce.

Přednostní kód pro stav nouze 100375.

Je mi líto, ale daný kód už není v platnosti.

Ripleyová se zamračila. Zabubnovala prsty do panelu vedle klávesnice. Hleděla na slova na monitoru. Dokonce ani Matka nikdy nekomunikovala tak konverzačním stylem. A tohle byl jenom počítač modulu. Divné.

Žádám údaje o časových souřadnicích a dráze letu od výbuchu Nostromu.

Tento údaj je nedostupný.

Nedostupný nebo utajený?

Počítač neodpověděl.

Stroj nemohl být tak tajnůstkářský. Ne sám o sobě. Byl to účelový systém, žádná umělá inteligence jako Matka. A Matka byla zničena.

Jediná další osoba, která měla přístup k Matce, byl Dallas. Dallas a…

… a vzpomněla si, jak poté, co zahynul Dallas a ona se vyptávala Matky sama, s překvapením zjistila, že se v počítačové místnosti objevil někdo další.

Do hajzlu s tebou, Ashi, napsala Ripleyová.

Kurzor blikal.

Ale počítač neodpověděl. Ani žádné „nerozumím otázce“.

Ripleyová si povzdechla. Stiskla vypínač a text na monitoru se rozplynul do měkkého světla. A přesto jí pořád připadalo, že ji někdo sleduje. Arogantní mlčení počítače jako by zvonilo vnitřkem modulu, málem výsměšně.

„Co bylo v tom vašem nouzovém volání?“ zeptala se náhle Ripleyová.

Hoop štrachal v zadní části modulu, prohlížel skafandry, stále visící ve skříni.

„Hm?“

„To nouzové volání, co jste vyslali po nárazu!“ naléhala Ripleyová. „Zmínili jste se tam o těch věcech? O těch tvorech? Popsali jste, jací jsou, co udělali?“

„No… ano, myslím, že ano.“

„Vy si myslíte?“

„Je to víc než deset týdnů, Ripleyová. Nahrál jsem to pár hodin potom, co jsem viděl umřít spoustu přátel a sledoval, co se stalo –“

„Musím si to poslechnout.“

„Co se děje?“

Vstala a vycouvala od monitoru. Byla to hloupost – žádná kamera tam nebyla –, ale připadala si pozorovaná. Stáhla si bundu a hodila ji přes monitor.

„Ten vetřelec v mé lodi tam nebyl náhodou,“ prohlásila. „A myslím, že ani sem jsem nedorazila jen tak. Ale musím to vědět jistě. Potřebuju si poslechnout to volání.“

Hoop přikývl a popošel k ní.

„Můžu to zjistit odsud,“ pokývl ke klávesnici pod její bundou.

„Můžete?“

„Jsem hlavní inženýr téhle výpravy, a to zahrnuje i všechny informační systémy.“

Ripleyová ustoupila a dívala se, jak Hoop sundává bundu, sedá si a komunikuje s počítačem. Slova, která uviděla na monitoru – interakce – působila normálně.

Hoop se zasmál.

„Co je?“

„Tyhle systémy. Pěkná vykopávka. Měl jsem výkonnější počítač na hraní, když jsem byl malý.“

„Nezdá se vám na něm něco divného?“

„Divného?“ Nevzhlédl a Ripleyová to nerozvedla. „A máme to,“ oznámil. „Spojil jsem se s počítačem Marion a tady je ta zpráva. Je to smyčka.“ Přejel pohledem ovládací panel a Ripleyová se naklonila a pustila reproduktor.

Ozval se Hoopův hlas. Zněl nervózně – byl v něm přímo hmatatelný strach.

„… sestupné oběžné dráze. Druhý raketoplán Samson přistál a je zakonzervovaný, ti tvorové v něm jsou snad izolovaní. Oni… kladou mláďata nebo vajíčka do horníků, prorvou se jim z hrudi ven. My nejsme nakaženi, opakuji, nejsme nakaženi. Odhadem za devadesát dní vstoupíme do atmosféry LV178. Prosím odpovězte, na všech kanálech. Konec.

Tady těžební stanice hlubokého vesmíru Marion společnosti Kelland, registrace HGY-64678, žádáme okamžitou pomoc. Z posádky a důlních týmů přežilo osm osob. Horníci objevili něco na planetě LV178, byli napadeni, raketoplán Dalila narazil do Marion. Mnoho systémů je poškozeno, životní systémy stabilní, ale nacházíme se na sestupné oběžné dráze. Druhý raketoplán Samson přistál a je zakonzervovaný…“

Hoop něco zmáčkl na klávesnici, zastavil záznam, pak se podíval na Ripleyovou.

„Ash,“ zašeptala.

„Kdo je Ash?“

„Android. Od společnosti Weyland-Yutani. Měl za úkol najít jakékoli mimozemské životní formy, které by ji mohly zajímat. Měl rozkaz… posádka je nahraditelná. Moje posádka. Já.“ Zírala na počítač, dokud přes něj Hoop zase nepřehodil bundu. „Je po něm, ale musel část svého programu nahrát do Narcissu.

Je tady. Je tady přímo teď, a přivedl mě k vám kvůli těm vetřelcům.“

„Nejsem přesvědčený, jestli by nějaká umělá inteligence mohla –“

„Měla jsem zůstat doma,“ přerušila ho Ripleyová. Pomyslela na Amandu a její smutné vlhké oči, když se s mámou loučila. Nenáviděla se kvůli tomu. Měla být doma na dceřiny jedenácté narozeniny, a i když nemohla za nic z toho, co se stalo, nenáviděla se. „Nikdy jsem neměla odletět.“

„No, možná z toho vzejde něco dobrého,“ nakousl Hoop.

„Dobrého?“ opakovala.

„Váš modul. Sneddonová a já si myslíme, že bychom se v něm mohli dostat pryč, všichni. A Marion a ty potvory tam v Samsonu shoří v atmosféře planety.“

Ripleyová věděla, že na dlouhé putování je modul vhodný jen pro jednoho, má jedinou stázovou kapsli. Ale bylo jí to jedno. Souhlasila by s čímkoli, jen se dostat od těch bestií – s jakýmkoli způsobem, jak zabránit Ashovi splnit jeho zvláštní rozkaz.

„Možná by to šlo,“ připustila. „Provedu kontrolu systémů.“

„Nejste už sama, Ripleyová,“ řekl Hoop.

Rychle zamrkala a poděkovala pokývnutím hlavy. Jaksi přesně věděl, co říct.

„Zůstanete tady se mnou chvíli?“

Hoop předstíral překvapení.

„A máte kafe?“

„Ne.“

„Tak to nevydržím dlouho.“ Odstoupil od řídicího pultu a zase se začal rozhlížet po modulu. Byl přecpaný, stísněný – a příliš, příliš malý.

Ripleyová ignorovala počítač a pustila se do manuálního zpracovávání systémových dat.

Trvalo jen tři minuty, než pochopila, jak moc jsou v háji.

5

NARCISSUS

Hoop už dřív pracoval s androidy. V hlubinných dolech asteroidu Wilson’s Scraps bývali často jako první dole a jako poslední nahoře. Dokonale uvážliví, zodpovědní, tiší, upřímní a silní. Spolehliví. Nemohl říct, že by je zrovna miloval, ale nikdy nebyli nebezpeční ani hroziví. Neintrikařili.

Tu a tam slýchal o selhání některých starších typů vojenských androidů a existovaly nepotvrzené zprávy – spíš klepy –, že na to vojsko doplatilo ztrátami na životech. Ale to byly jiné druhy androidů, zkonstruované jako silové, se zabudovaným datem expirace. Dali se snadno rozeznat. Jejich tvůrci na estetický dojem moc nedali.

Něco podobného museli mít i na Nostromu. A teď, pokud se Ripleyová nemýlí, ji ta umělá inteligence nějak sleduje a pořád ji využívá v zájmu svého naprogramovaného úkolu.

Během porady, když jeho tým probíral možnosti, vypadala bídně – vnímala rozhovor, sledovala každého člena posádky, který vyjádřil nějaký názor, a přece mlčela. Kouřila cigaretu za cigaretou a pila kávu.

Musí si myslet, že ještě spí, uvažoval, pronásledovaná nočními můrami. A každou chvíli pohlédla na něho, jako by si ověřovala, jestli je s tím vším zajedno.

Protože se ukázalo, že jsou v háji mnohem víc, než by si dovedli představit.

Plán, který pomalu budovali – byť šílený –, vypadal jako jediná cesta, jak z toho ven. Byla to poslední možnost a jim nezbývalo, než se jí chopit.

„Tím časem jsi si jistý?“ zeptal se Powell. „Jen pár dní, než začneme vstupovat do atmosféry?“

„Na beton,“ potvrdil Lachance.

„Já myslela, že nám zbývají týdny,“ poznamenala Kasyjanovová zvýšeným hlasem, poznamenaným strachem.

„Tak to pardon. Při tý kolizi se mi rozbila křišťálová koule.“ Lachance spočíval v pilotním křesle, obráceném k nim. Ostatní posedávali nebo postávali po můstku, na sedadlech či opření o jednotlivé terminály. Bylo to poprvé, kdy se Ripleyová setkala se všemi osmi najednou, ale Hoop z ní necítil žádnou nervozitu. Zřejmě měla jiné myšlenky.

„A vy tři s tím nemůžete udělat nic?“ zeptala se Kasyjanovová a podívala se na Powella, Welforda a pak na Hoopa. Ten vyčítavý pohled se mu nelíbil. Jako by nedělali, co se dalo! „Chci říct, jste přece mechanici.“

„Kasyjanovová, já myslím, že jsme to vyložili jasně,“ povzdechl si Lachance. „Řízení se podělalo tak, že se nedá spravit, schopnost zpětného tahu motorů je na třiceti procentech. Několik přepážek popraskalo a dá se čekat, že po zážehu usmažíme sami sebe radiací.“ Na chvilku se odmlčel.

„Aspoň že nám zbylo kafe. To je na tom jediný dobrý.“

„Jak víme, že je to všechno pravda?“ chtěla vědět Kasyjanovová. „Třeba to vidíme černě. Měli bychom se vypravit ven a znova zhodnotit poškození.“

„Víme to proto, že jsem nejlepší pilot, co kdy pracoval pro Kelland,“ tvrdil Lachance. „A to, že nás Hoop, Welford a Powell udrželi takhle dlouho naživu, je kurva zázrak. Spravili praskliny v trupu, obnovili přísun kyslíku do těch částí lodi, odkud unikl. Proto víme, že je to pravda.“

Kasyjanovová se chystala říct ještě něco, ale Garciová jí položila ruku na paži. Hoop soudil, že ji ani nestiskla – doktorku stačil umlčet už jen ten dotek.

„I když si moc přejeme, aby to nebyla pravda, je to tak,“ navázal Hoop. „A už nemůžeme ztrácet čas. Myslíme si, že máme plán, ale lehké to nebude.“

„Kdo ‚my‘?“ zeptala se Kasyjanovová.

„Já, Sneddonová a Ripleyová.“

„Ripleyová? Ta Sněhurka, co prospala půl století? Co ta s tím má společného?“

Ripleyová se podívala na Kasyjanovovou a uhnula pohledem na šálek kávy v ruce. Hoop čekal, že něco řekne, ale mlčela.

„To není žádné spiknutí, Kasyjanovová,“ domlouval jí. „Vyslechni si nás.“

Doktorka se nadechla, celá se jakoby nafoukla, chystala se ještě něco říct, dál ho provokovat. Ale pak přikývla.

„Promiň, Hoope… všichni. Jsem z toho jenom vedle.“ Vyměnily si s Ripleyovou napjatý úsměv.

„To jsme všichni,“ přisvědčil Hoop. „Už je to víc jak sedmdesát dní, čekáme na znamení, že náš signál někdo zachytil, vzal na vědomí a poslal dál a že se pro nás někdo vypravil. Možná je to špatná frekvence a naše volání je jenom šum. Nebo nás někdo zaslechl, ale jsme daleko a záchranná výprava je drahá.“

„Nebo je prostě málo času,“ mínil Baxter. „Změnit kurz, naplánovat dráhu, odhadnout spotřebu paliva. Ten, kdo by signál zachytil, by měl co dělat, než by se sem vůbec dostal.“

„Přesně tak,“ potvrdil Hoop. „Takže nám dochází čas a musíme si pomoct sami. Víc než předtím. Víc než jenom látat problémy a čekat.“

„Únikový moduly?“ zeptal se Powell.

„O tom už jsme mluvili,“ odbyl Lachance ten návrh mávnutím ruky.

„Ano,“ potvrdila Sneddonová. „To by byla jenom pomalá smrt. Nacházíme se na nestálé oběžné dráze, a i kdybychom vymysleli způsob, jak nasměrovat kapsle přesněji, přistát co nejblíž u dolu, stejně bychom nakonec dopadli na míle od sebe. Byli bychom rozptýlení, sami a ohrožení.“

„Tak teda Samson.“ Baxter se o tom už zmínil, upřednostňoval to jako jediné reálné řešení, pokud nevyjde plán s individuálními únikovými kapslemi. Mohli by otevřít dveře, zabít mimozemšťany a odletět v Samsonu od LV178.

Jenže to byla kyvadlová loď, stavěná k transportu na krátké vzdálenosti na planetu a z ní. Nebyla vybavena na putování hlubokým vesmírem. Neměla žádné stázové kapsle, žádné recyklační systémy zabezpečení životních podmínek. Bylo to nemožné.

„Vyhladovíme k smrti, udusíme se nebo se navzájem zamordujem,“ řekl Lachance. Podíval se na Baxtera a nasadil kamennou tvář. „Tebe zabiju první, abys věděl.“

„To si můžeš zkusit,“ zabručel Baxter.

„Jo, jasně, Samson,“ zakabonil se Powell. „A kdo se hlásí, že se postaví ke dveřím, až je otevřeme? Nevíme, co tam ty věci uvnitř provádějí.“

„V Samsonu uniknout nemůžeme,“ ozval se Hoop. „Ale to neznamená, že ho nepotřebujeme. Ripleyová?“ Zatvářila se nejistě, ale vstala, zamáčkla cigaretu a hned si zapálila další.

„Hoop a Sneddonová přišli s tímhle,“ řekla a popotáhla z ní. „Mohlo by to vyjít. Narcissus je záchranný modul a k tomu plavidlo do hlubokého vesmíru. Má životní systémy, dovede recyklovat kysličník uhličitý.“

„Ale pro nás devět?“ zeptal se Welford.

„Budeme se střídat ve stázi,“ vysvětlovala Ripleyová. „Ale to je ještě daleko. Je tu jiný problém.“

„No jasně,“ zašklebil se Powell. „Proč by mělo být něco snadný?“

„Jaký problém?“ zeptal se Lachance.

„Palivový článek je vyčerpaný,“ vysvětlila Ripleyová. „Zbývá necelých deset procent náboje, což zdaleka nestačí.“

„Ale je to dost na to, aby nás to dostalo z Marion,“ řekla Kasyjanovová.

„Propočítal jsem to,“ navázal Hoop. „Lachanci, Sneddonová, rád bych, abyste to po mně zkontrolovali. Potřebujeme energii na odpoutání přetíženého modulu od Marion a z oběžné dráhy a na takové zrychlení, aby nás to doneslo na kraj sluneční soustavy dřív, než zemřeme stářím. Soudím, že potřebujeme přinejmenším osmdesát procent kapacity. Cokoli navíc znamená, že můžeme přidat a dostat se tam dřív.“

Welford si odfrkl, ale slova se chopila zase Ripleyová.

„Bude to v reálném čase,“ řekla. „I když se budeme střídat ve stázové kapsli, osm lidí zatím bude jen tak… vysedávat. Stárnout.“

„Odhadujeme, že osmdesát procent náboje nás dostane za okraj soustavy do šesti let,“ doplnil Hoop. „Berte, nebo nechte být.“

Rozhostilo se ohromené ticho.

„Takže toho Baxtera vážně zamorduju,“ ozval se Lachance.

„Do hajzlu,“ ulevil si Powell.

„Jo,“ přidala se Kasyjanovová. Hlas se jí třásl.

„Welfordovi smrdí nohy,“ zakřenila se Garciová. „Lachance prdí. Sakra, nepřežijeme ani rok.“

Nikdo se nezasmál.

„Už někdo někdy něco takovýho dokázal?“ zeptal se Lachance.

„Budeme první,“ řekla Sneddonová.

Na můstku znovu vládlo ticho, zatímco všichni přemýšleli o tom, co to doopravdy znamená.

„Říkali jste, že stejně potřebujeme Samson,“ ozval se Lachance. „Kvůli jeho palivovým článkům?“

Hoop zavrtěl hlavou a podíval se zase na Ripleyovou.

„Ty by mou loď napájet nemohly,“ vykládala. „Je to úplně jiný systém. Jednotka Marion by mohla, ale Hoop tvrdí, že je poškozená a nebezpečná. Ale tam v dole jsou prý další – náhradní, uskladněny izolovaně, pro všechny případy. Takže musíme slétnout se Samsonem dolů na planetu. Pár jich přivezeme, jednu upravíme a připojíme k Narcissu. Nacpeme ho zásobami a odletíme, než vaše loď shoří.“

Další ticho.

Ripleyová se usmála. „A pak už nám stačí jenom paklík karet.“

„Brnkačka,“ zahučel Lachance.

„Jo,“ ozval se Powell hlasem rozechvělým panikou, „žádný problém. Hračka!“

„No…“ zasáhl Hoop. „To není všechno.“

Powell něco zabručel a Kasyjanovová zalomila rukama.

„Co?“ chtěl vědět Lachance. „Další problém? Ani to nechci slyšet. Je ta její loď ze sejra?“

„Vypadá to, že Ripleyové nějak selhal počítač,“ řekl Hoop. „Asi bude nejlíp, když vám o tom řekne sama.“

Ripleyová k němu zvedla svůj hrnek studeného kafe jako k přípitku. Omluvně pokrčil rameny. Pardon, naznačil ústy. Ukázala mu prostředníček.

Začínal ji mít rád. Byla silná, přitažlivá, drzá stejným sebeironickým způsobem, jako bývala Lucy Jordanová.

Do háje.

„Ash,“ začala Ripleyová, „byl android na palubě mé lodě.“

Vypověděla jim celou historku a něco na ní jí samotné připadalo úplně neskutečné. Nebyla to podivnost příběhu samotného – všechno to zažila, věděla, že je to pravda. Šlo o pomyšlení, že ji Ash sledoval. Pak se prozradil a Parker mu spálil obličej, ale tou dobou už musel android proniknout do počítače modulu, jen pro případ, že by něco na palubě Nostromu nevyšlo. Jak to, že byl tak připravený? Co to měl v sobě za paranoidní naprogramování?

Mluvila o něm teď tak, jako by mohl slyšet každé slovo. Litovala jedině toho, že se nedovedl stydět.

„Takže pokud vím, jsem teď tady kvůli němu,“ uzavřela to. „A on si nedá pokoj, dokud s sebou jednu tu nestvůru nepřivezu.“

„To je teda fakt pošahanej týpek,“ zabručel Powell. „Takže vyčistíme jednu loď od zasranejch obřích potvor, co lezou z břicha, abysme mohli uniknout v jiný lodi, řízený bláznivou umělou inteligencí. Paráda. Nic lepšího už nezažiju.“

„Podle mě to není tak velký problém,“ namítla Ripleyová. Zapálila si další cigaretu. Kouř ji pálil v krku. Byly to dráždivé ruské cigarety, které přivezla Kasyjanovová. Z přeživší posádky Marion je kouřila jen ona. „Kvůli Ashovi jsem teď tady místo doma. Ještě jsem se nedostala k podrobným letovým záznamům, ale… možná se mnou celou dobu jen tak poletoval kolem. Čekal na další známku, že tu ti tvorové pořád někde jsou.“

„Ale proč vás nechal naživu?“ zeptala se Sneddonová.

„Protože potřeboval někoho, do koho by mohl toho tvora nasadit. Viděl, jak divoká je plně vzrostlá kreatura, tu by do Weyland-Yutani rozhodně nedopravil. Ne na palubě Narcissu.“ Vyfoukla kouř a rozehnala ho rukou. „Každopádně, to už je fuk. To, co ten grázl udělal, se nedá odčinit. Ale tehdy byl ještě mobilní, fyzický. Sakra, všichni jsme ho považovali za člověka. Rozhodoval spolu s námi, postrkoval nás ke své tajné agendě. A když se mu to vymklo, začal běsnit.

A teď… tu už vlastně není. Je to jenom kód. Nehmotný.“ Znovu vyfoukla kouř, ale tentokrát ho nerozehnala. „A my víme, kde ho najdeme.“

„Takže počítač v modulu prostě vypneme, dokud nebudeme připraveni odplout,“ navázal Hoop. „Pak, až budeme na cestě a než spustíme hlavní zážeh, pokusím se vymazat Ashe ze systému. Nebo ho aspoň izolovat na některé disky.“

„Bůh ví, že na to budeš mít spoustu času,“ řekl Powell.

„Přesně tak,“ souhlasila Ripleyová. „A někdo bude pořád vzhůru, bude sledovat veškeré změny naprogramovaného letu. Příchozí signály. Všechno.“

„Takže Ash se jenom tak potácí,“ uvažovala Sneddonová. „Jede podle svého naprogramování, ale plán nemá.“

Ripleyová pokrčila rameny. Nebyla si jistá. Na Nostromu byl tak prolhaný, tak intrikářský, že by ho teď nerada podcenila. Ale ať z něj přežilo cokoliv, nemůže už zasahovat do jejich akcí. Aspoň ne fyzicky.

Brzo se vrátí na Narcissus a zjistí víc.

„Takže takový je plán,“ zakončil to Hoop. „Lachanci, potřebuju, abys zmapoval dráhu Marion kolem planety, ať víme, kdy budeme nejblíž dolu. Ale musí to být brzy, během příštích pár dnů. Welforde, ty sebereš co nejvíc důlního vybavení. Potřebujeme plazmové hořáky, krumpáče, všechno, co najdeš.“

„Máme odpalovače,“ vzpomněla si Garciová. „Používají se na zarážení náloží hluboko do volného písku.“

Hoop přikývl.

„Vážně je můžeme použít v Samsonu?“ zeptal se Baxter.

„Nemusíme mít výbušné nálože,“ tvrdil Welford. „Nasypem tam šrouby nebo tak a máme parádní střelnou zbraň.“

Ripleyová shlížela do hrnku studené kávy, poslouchala diskusi a pokoušela se to všechno vstřebat. Ale duchem byla mimo. Na nějakém temném místě, které vzbuzovalo klaustrofobii. Putovala po chodbách plných dýmu, kde poblikávalo osvětlení, kvílely sirény a odpočítávání a vetřelec mohl číhat za každým rohem.

„Kolik jich tam je?“ zeptala se. V tom hlasitém hovoru ji nikdo neslyšel. Zkusila to znovu. „Hej!“ To je utišilo. „Kolik jich je v Samsonu?“

„Myslíme si, že čtyři,“ odpověděl Hoop.

„Vzrostlí?“

Pokrčil rameny. Rozhlédl se.

„Když jsme je viděli naposled, vypadali velcí,“ řekl Baxter. „Vlastně jsme viděli jenom stíny. Nehýbaly se, krčily se vzadu v oddílu pro cestující.“

„Možná byli mrtví,“ zadoufala Kasyjanovová. Na to nikdo nic neřekl. Takové štěstí mít nebudou.

„Mají místo krve kyselinu,“ oznámila Ripleyová.

„Cože?“ zeptala se Sneddonová.

„Dallas – náš kapitán – říkal, že je to nějaký druh molekulární kyseliny. Propálila se dvěma patry, než účinek vyprchal.“

„Bože,“ zděsil se Powell a nevěřícně se zasmál. „A z prdele metají blesky, ne? A vypouštějí nukleární sperma. A co ještě, hm?“

„Ripleyová, to je…“ Sneddonová se odmlčela a zavrtěla hlavou. Ripleyová vzhlédla právě včas, aby si všimla, jak se s povytaženým obočím rozhlédla po ostatních.

„Já si nevymýšlím,“ ohradila se Ripleyová.

„To nikdo neřekl,“ konejšil ji Hoop.

„Hoope, taková pitomost!“ řekla Sneddonová. „Kyselina místo krve?“

Na můstku se rozhostilo dlouhé ticho. Ripleyová dokouřila cigaretu a odhodila oharek do kávového hrnku. Zasyčel. Čím dál víc ji to nutilo vrátit se do Narcissu, zůstat o samotě. Promluvit si s Ashem. Netušila, jestli se tím něco vyřeší, ale možná by se jí pak líp snášel ten pocit, že zradila.

Slíbila Amandě, že se vrátí.

Zavřela oči a silou vůle zahnala slzy. Brečela už dost. Teď nastal čas přežít.

„Pokud chcete Samson ještě použít, musíte je vytáhnout ven, než je zabijete,“ prohlásila. „Víc k tomu neřeknu.“

„Vypracujeme si plán,“ řekl Hoop. „A mezitím –“

„Dobře. Já se vracím do své lodi.“ Ripleyová vstala, ale vědecká důstojnice jí zastoupila cestu.

„Počkat,“ zarazila ji Sneddonová. Byla o patnáct centimetrů menší, ale nedala se. Ripleyová to respektovala. „Nikdo z nás vás nezná. Dorazila jste sem bůhvíproč a vyprávíte nám tu historky o zlé umělé inteligenci a mimozemšťanech s kyselinou místo krve. A teď se chcete vrátit do své lodi?“

„Jo, proč?“ zeptal se Powell. „Hoope, nemůžeme ji tu nechat se jen tak courat.“

„Copak, bojíte se, že vám něco podělám na té vaší dokonalé lodičce?“ zeptala se Ripleyová. „Proboha, jen abych vám nepoškrábala nátěr.“

„Klid,“ varoval je Hoop. Ale Sneddonová už byla v ráži.

„Proč tam jdete zpátky?“ chtěla vědět. „Zrovna jste se odtamtud s Hoopem vrátila.“

„Můžete jít klidně se mnou,“ vyzvala ji Ripleyová a shlížela na ni z výšky. Počkala, dokud vědkyně neuhnula pohledem, a pak se usmála. „Jdu jenom nakrmit kočku.“

Jak se ukázalo, Jonesy hlad neměl. Ripleyová mu dala trochu rekonstituovaného kuřecího masa, a i když se vykradl z kapsle a očichal ho, zvedl čenich a odkráčel. Ale zůstal v lodi.

Možná je tam cítí, pomyslela si Ripleyová. Možná ví víc než my všichni dohromady.

Ta věc s kyselinou místo krve ji tížila. To, co viděla, byla jenom kapka, která vytekla z té potvory svírající Kaneovi obličej, když se ji Ash s Dallasem pokusili odříznout. Netušila, jestli má dospělý jedinec stejnou krev a jestli by jeho zranění dopadlo stejně. Vážně, věděla toho hrozně málo. Její reálná zkušenost byla děsivá, ale ve spánku působil ten mimozemšťan ještě větší a hrůznější.

Sedmatřicet let nočních můr, pomyslela si. A teď jsem vzhůru a noční můry se probudily se mnou.

Přecházela po stísněném prostoru a znovu uvažovala, jak tu sakra přežije devět lidí. I když bude jeden ve stázi, ostatní se tu skoro neposkládají. Za skříní s vybavením byla malá koupelna, ta jim dopřeje soukromí aspoň na toaletu a omezené mytí. Ale žít tu společně víc než pár dní? Nepředstavitelné.

Měsíce? Roky?

Konečně zase objevila Jonesyho ve skříni se skafandry, schouleného ve veliké botě. Dělal drahoty, ale nakonec zamňoukal a vylezl, dovolil Ripleyové, aby ho vzala a přitiskla k sobě. Byl její spojení s minulostí a jediný hmatatelný důkaz, že se doopravdy odehrála. Vlastně o takový důkaz ani nestála – věřila, že dovede odlišit skutečnost od noční můry –, ale stejně ji ta kočka uklidňovala.

„Tak pojď, ty lotříku,“ řekla. „Nemáš ty mi pomáhat?“ Zvedla Jonesyho a podívala se mu do očí. „Jak to, že jsi nepřišel na to, co je ten hajzl Ash zač? Ty jsi mi ale lodní číča.“

Posadila se na sedadlo pilota s Jonesym na klíně a položila prsty na klávesnici. Zhluboka se nadechla. Ash se ji snažil zabít, ale je to jenom stroj. Umělá inteligence, jistě. Sestrojená tak, aby samostatně myslela, zpracovávala údaje a rozhodovala se, jednala na základě naprogramovaných reakcí a tvořila a instalovala nové programy založené na zkušenosti – v podstatě se učila. Přesto je to jenom stroj. Android, navržený, vyrobený a oživený v laboratořích společnosti Weyland-Yutani.

Ripleyovou najednou projel nával nenávisti ke společnosti. Tam se rozhodli, že ona a její posádka jsou nahraditelní, a otravují jí život i teď, bezmála po čtyřiceti letech.

Je načase, aby to skončilo.

Ahoj, Ashi, napsala. Slova se objevila na monitoru před ní, zářila zeleně, kurzor otálel, jak stroj zvažoval odpověď. Vlastně ani žádnou nečekala, považovala to mlčení za pokus umělé inteligence zatajit, že je stále tady. Ale reakce se objevila hned vzápětí.

Ahoj, Ripleyová.

Opřela se v křesle a hladila kočku. Ten pocit se vrátil – pocit, že je pozorována. Nelíbilo se jí to.

Přivedl jsi nás sem kvůli nouzovému signálu Marion?

Přesně tak.

Posádka je pořád nahraditelná v rámci zvláštního rozkazu 937?

Jsi z posádky Nostromu poslední.

Odpověz na otázku, Ashi.

Ano. Posádka je nahraditelná.

„No prima,“ vydechla. Jonesy jí předl na klíně. Ale já už vím, kde teď jsi, Ashi. Už nic řídit nemůžeš. Nemáš žádný účel.

Udělal jsem, co jsem mohl.

Ripleyová se dívala na ta slova a myslela na to, co znamenají. Posádku Nostromu, brutálně povražděnou věcí, kterou Ash pustil na palubu. Její desetiletí v hyperspánku, daleko od dcery a domova.

Do hajzlu s tebou, Ashi, naťukala.

Odpovědí byl jen blikající kurzor.

Ripleyová praštila do tlačítka vypínání a opřela se v křesle. Jonesy se protáhl a nechal se drbat.

6

RODINA

Marion se nesla vesmírem, Lachance počítal a usoudil, že optimální doba pro sestup k dolu nastane čtyři dny po příletu Ripleyové. Bude to znamenat tisíc mil, tříhodinový sestup, čtyři hodiny v dole, než vyzvednou náhradní palivový článek, a pak hodinový výstup zpátky na oběžnou dráhu. Pokud všechno půjde dobře, budou mimo Marion kolem osmi hodin. A pokud to dobře nepůjde…

Všichni věděli, co by to znamenalo.

Hoop navrhl, aby otevřeli Samson den před plánovaným sestupem. To jim dá čas vypořádat se s tvory uvnitř, vyčistit loď a připravit ji na cestu. Pokud je nějak poškozená, pokusí se ji opravit.

Nikdo nezmínil tu možnost, že by mohla být poškozena neopravitelně. Existovala taková spousta věcí, které se mohly pokazit, že se o nich nedokázali bavit, a tak zachovávali falešný optimismus. Vedly se jedině nadějné řeči. Zlé myšlenky si každý nechával pro sebe.

Jediný Baxter byl otevřený pesimista, ale u něj na to byli zvyklí. Nic nového pod sluncem.

Na Hoopa dělala Ripleyová čím dál tím větší dojem. Ten první den byla zpitomělá a nejistá, ale brzo se vzpamatovala. Působila jako silná, houževnatá, a přece zničená – mučená tím, co zažila. Jedinkrát se zmínila o dceři, pak už nikdy víc. Viděl jí v očích bolest, ale i naději, že se se svým dítětem zase setká.

Naděje tváří v tvář beznaději, uvažoval, ta je všechny vede dál.

A přitahovala ho. To mu nešlo z hlavy. Při společných poradách se dívala nejprve na něj, a nejspíš ne proto, že byl velitel. Možná je spojovalo, že oba přišli o děti.

Hoop často myslel na své dva syny, na to, jak s jejich matkou dopustili rozpad manželství. Ani jeden ho nedokázal zachránit. Vyčetla mu, že je pro něj přednější práce. Je nebezpečná, řekla. Jsi pryč celý rok v kuse. Ale odmítal vzít na sebe celou vinu.

Je dobře placená, argumentoval. Ještě jedna taková dlouhá mise a založíme si na Zemi vlastní podnik, budeme nezávislí.

A tak se to stupňovalo, až nakonec utekl od nich k tomu, o čem věděl, že je naprosto netečné, nedbá o to, jak mu je a co je.

Do vesmíru.

Utekl jsem. To pomyšlení ho neustále pronásledovalo a byla to ta poslední věc, kterou mu žena, již miloval, vyčetla: Utíkáš.

V přítomnosti Ripleyové si připadal provinilejší než dřív, protože se rozhodl vědomě. Ona měla dceru opustit jen na osmnáct měsíců.

Strávil s Ripleyovou nějaký čas v Narcissu, mluvili o putování, které podniknou, optimisticky probírali, jak dokáže devět lidí žít ve člunu určeném pro tři, nejvýš pro čtyři. Roky. Možná mnoho let.

Celou dobu číhala za vším, co řekli, tichá hysterie, sdílené vědomí, že je to šílený, neproveditelný plán. Ale byl to jejich jediný plán. Někdy působil modul přecpaný, i když v něm byli jenom dva, ale Hoopa napadalo, že se mu to možná jen zdá.

Probírali také rodiny. Nejprve váhavě, ale pak víc a víc otevřeně. Mluvili o vině a o tom, že nesmírné vzdálenosti nijak nezmírní pocit ztráty. Nelitoval ji a měl pocit, že je mu za to vděčná. Oba byli prokleti dálkou a časem a obrovskou osamělostí, které dovedly zalézt člověku pod kůži. Zvolna se navzájem poznávali. A i když to působilo příjemně, na každém tom navázaném spojení bylo cosi choulostivého.

Oba byli váhaví, zdrženliví. V jejich situaci mohl přijít konec kdykoli.

Mluvili i o Ashovi. Hoop byl celkem zdatný počítačový odborník a nezdráhal se tím pochlubit. Ale i když si věřil, že dokáže zlikvidovat Ashovu umělou inteligenci z lodního počítače – nebo ji přinejmenším omezit tak, aby už nemohla nic ovládat –, oba se shodli, že počkají, až se dostanou z Marion a zamíří domů. Budou potřebovat počítač nedotčený a nepoškozený, aby se dala naprogramovat jejich cesta, a existovala možnost – byť jen vzdálená –, že snaha o odstranění Ashe napáchá v systémech spoušť.

Kromě toho, Ash bez těla jim nemohl ublížit.

Ty tři dny uplynuly rychle a ve skupině vládlo napětí. Vždycky tam nějaké bylo a Hoop ho obvykle ani nevnímal. Vztah mezi doktorkou a Garciovou byl zvláštní – měl za to, že jsou možná nejen kolegyně, ale i milenky –, ale když bylo třeba, zachovaly se vždy výkonně a profesionálně. Powell byl věčný kverulant. Sneddonová vystupovala tiše, ale nezlomně, vyzařovala z ní nenápadná statečnost. Byla jako skála pro ně všechny.

Ostatní se hádali, ale ne víc než obvykle. Největší vlny ale způsobovala přítomnost Ripleyové.

„Nemůžu si pomoct, ale fascinují mě,“ přiznala se Sneddonová. Znovu si projížděla obrazy ze Samsonu, tablet opřený o kávovou konvici. Už to bylo skoro tři týdny, kdy naposled viděli do lodě. Nikdo z nich nevěděl, co mohou čekat, až ji otevřou.

„Jsou to nestvůry,“ ulevila si Ripleyová. Opírala se o pracovní pult. Vědecká laboratoř byla malá a stísněná a už ve třech tam bylo horko. Hoop navrhl, aby šetřili energii a vypnuli všechny zbytné systémy.

„Nebudeme je chytat, Sneddonová,“ zdůraznil Hoop. „Dveře se otevřou a my je pobijeme.“

„No jo, jasně,“ odpověděla Sneddonová, aniž vzhlédla. „A už jsi uvažoval jak?“

„Jistě. Plazmovými hořáky, krumpáči a odpalovači.“

„Aha,“ ušklíbla se Sneddonová. „Takže je spálíš hořákem a kůže, nebo co to mají, jim praskne. Vyvalí se kyselina. Sekneš do nich krumpáčem… a rozerveš je. Vypálíš z odpalovače… další kyselina.“

„Co jiného navrhujete?“ zeptala se Ripleyová podrážděně.

„Navrhuju něco vymyslet,“ odpověděla Sneddonová. „Nějak je chytit. Uvěznit je, než budeme moct –“

„Musíme je zabít, nebo oni zabijí nás,“ naléhala Ripleyová. „Pokud jsou takoví jako ten, co jsme ho měli na Nostromu, budou dva a půl, dva a tři čtvrtě metru velcí, ohromně rychlí a silní a totálně útoční. A vy je chcete chytit? Jak? Do pastičky na myši?“

Sneddonová se opřela v křesle, tvářila se klidně a vyrovnaně. Pohlédla na Ripleyovou, pak se podívala na Hoopa.

„Je spolehlivá?“ zeptala se.

„Stejně jako každý z nás tady,“ ujistil ji Hoop. Podíval se na Ripleyovou, zamračil se a pokusil se ji varovat pohledem. Ale viděl, že její výbuch vedl strach, ne vztek. Chvilku vypadala, že vidí něco velice vzdáleného, a on znovu pomyslel na noční můry, které ji musí pořád sužovat. Vyprávěla mu o všech svých mrtvých druzích z posádky – někteří byli její přátelé, kapitán občasný milenec.

„Nákladová síť,“ vysvětlila Sneddonová.

Ripleyová ze sebe vyrazila něco mezi smíchem a vzdechem.

„Je dost silná na to, aby unesla tuny zařízení ve skladištích,“ pokračovala Sneddonová. „Kroucené ocelové jádro. Udrží je, dokud se nerozhodneme, co s nimi.“

„Jak víte, že to vyjde?“ chtěla vědět Ripleyová.

„Jak víte, že ne?“ opáčila Sneddonová. „Takhle aspoň nebudeme riskovat, že propálíme díru do trupu. Pokud je pravda to, co jste říkala o té kyselině…“

„Je to pravda,“ potvrdila Ripleyová. „Co, najednou mi nevěříte?“

Sneddonová si povzdechla a opřela se v křesle. „Myslím, že jen potřebujeme –“

„Kdo vás jmenoval vědeckým důstojníkem?“ přerušila ji Ripleyová.

„Společnost. Kelland.“

„Kterou vlastní Weyland-Yutani.“

„Vzdáleně ano,“ odpověděla Sneddonová. „No a?“

„A předtím jste pracovala pro Weyland-Yutani?“

„Svá učňovská léta jsem si odsloužila u nich na Marsu.“

„Ripleyová?“ ozval se Hoop. Vypadalo to, že se přestává ovládat, panikaří. Nelíbilo se mu to. Předně to v něm probouzelo jeho vlastní potlačovanou paniku. Napadlo ho, že možná nevědomky čerpá sílu Ripleyové a posiluje tím tu svou.

„Z těch svých konspiračních teorií mě vynechte,“ zahučela Sneddonová tiše.

„Tady nejde o sbírání vzorků,“ namítla Ripleyová. „Tady jde o přežití!“

„Já netvrdím, že chci něco sbírat!“

„Ale fascinují vás – to jste sama řekla.“

„A vás ne?“ zeptala se Sneddonová. Posunula tablet po lavici, ale Ripleyová uhnula pohledem.

„Ne,“ odsekla. „Děsí mě. Hnusí se mi. Ale nefascinují mě.“

Po tom, co mu Ripleyová řekla o Ashovi, si Hoop vyčítal, že tohle mohl čekat. Chtěl tu situaci zmírnit, nastolit znovu klid. Začalo to jako přátelský rozhovor o tom, jak by se vetřelci dali vyřídit, ale sklouzlo to k mrtvému bodu. Nadechl se a chystal se něco říct.

Ale Sneddonová udělala něco, co promluvilo za něj.

Otevřela zásuvku, vytáhla skalpel a řízla se do špičky palce. Stiskla prst a rozmázla kapku krve po bílé lavici. Pak se podívala na Ripleyovou.

Ta si povzdechla. „Promiňte,“ vyrazila ze sebe. „Vážně.“

Sneddonová se usmála. „No tak, nemůžu vám to vyčítat. Pravda je, že osobně androidy taky nesnáším.“

„Vážně?“ zeptala se Ripleyová.

„Jsem vědecká důstojnice, ale mým oborem je biologie.“ Vzala kousek gázy a pevně si ji přitiskla na ranku. „Připadají mi nepřirození.“

„A odteď budeme všichni kamarádi,“ uzavřel to Hoop. Oddechl si tak upřímnou úlevou, že se obě ženy rozesmály.

„Takže ty sítě,“ navázala Ripleyová. „Pojď mi je ukázat, kámoško.“

Už před příchodem Ripleyové si navykli trávit většinu času na můstku. Byl to dost velký prostor na to, aby se tam cítili pohodlně, s různými dobře navrženými a rozmístěnými stanovišti, ale zároveň dost malý, aby se slyšeli a nemuseli křičet. Kdykoli se tam vyskytovali nejméně tři členové posádky, každý dával přednost společnosti. Aspoň většinou. Pro těch pár chvil, kdy stouplo napětí i vznětlivost, jim sloužily kajuty v ubytovacím úseku.

Zašívárna pomalu zapadala prachem, neužívala se, a několikrát, když tam měl Hoop cestu, ho pohled na ni nesnesitelně rozesmutnil. Na duchy nevěřil, ale v té ztichlé místnosti, tak zvyklé na smích, cítil ozvěnu každého z mrtvých kamarádů.

Šest hodin před tím, než plánovali otevřít Samson, postávali a posedávali po můstku. Všechny oči se upíraly na něj. Cítil váhu odpovědnosti, i když se na rozhodování teď podíleli všichni. Nevnucoval jim svou velitelskou pozici. Od nehody prostě skupinu vedl, radil a nechal na sebe křičet a ječet, když se napětí vystupňovalo.

Teď už byl ten tlak skoro nesnesitelný. Věděl, že ho cítí každý z nich, vyčetl jim to v očích, v napjatém výrazu. Znal je všechny mnohem důkladněji než před sedmdesáti dny. Trauma je sblížilo a nastal čas pokusit se zvrátit osud.

Dovedly je k tomu hodiny plánování, organizování, návrhů a neshod, vymýšlení strategie a šibeničního humoru.

„Jsme připravení,“ řekl Hoop. „Víme, že se Baxterovi nepodařilo obnovit vizuální kontakt se Samsonem, takže netušíme, co čekat, až se dveře otevřou. Možná, že ti zmetci budou vyhladovělí. Možná budou spát nebo hibernovat a my je prostě posbíráme a odpálíme do vesmíru. Může se stát, že s námi budou bojovat. Na ten případ jsme nachystaní.“ Pokývl ke sbírce těžebních nástrojů. „Takže, ještě něco? Zapomněli jsme na něco? Jestli máte otázky, tak se ptejte.“

Nepromluvil nikdo. Rozhlédl se po můstku, dal jim všem šanci. Spočinul pohledem na Ripleyové a viděl v ní něco, co mu dál dodávalo naději – houževnatost, odhodlání…

Vztek.

„Fajn,“ zakončil to. „Všichni víte, co dělat.“

Vestibul před dokem číslo tři byl kruhový, v průměru měl patnáct metrů, lemovaly ho řady zaprášených sedadel střídajících se s policemi na vybavení pro ty, kdo čekali na kyvadlovou loď. Hladké zaoblené stěny byly zčásti prosklené a nabízely pohled na zničené doky číslo jedna a dvě nalevo. Narcissus kotvil ve čtyřce na druhé straně.

Za těžkými dveřmi na vzdáleném konci byla přetlaková komora, prostor dost velký pro deset lidí, kteří se tam mohli najednou dekontaminovat během napouštění nebo vypouštění vzduchu. Na druhém konci z ní vedly další dveře do přechodového tunelu. To byl prostor jen tři metry dlouhý, částečně flexibilní, který se připojoval přímo k obrubě kolem průlezu na trupu raketoplánu.

Baxter a Lachance zůstali na můstku, Lachance u hlavní technické kontroly – měl na starost přetlakovou komoru, systémy zajištění životních podmínek a dálkové otvírání průlezu Samsonu – a Baxter, aby zajistil fungování komunikačních kanálů. Všichni byli vybaveni sluchátky s mikrofonem a navzájem se slyšeli. Prozatím ale zachovávali přísné mlčení.

Hoop se ujal vedení, protože někdo musel operaci řídit, a nikdo nic nenamítal. Ripleyová usoudila, že se většině ulevilo, že to nejsou oni.

Nikdo se nebránil.

Čekali nervózně ve vestibulu, zatímco Powell a Welford opravovali odpojený dveřní mechanismus vedoucí k přetlakové komoře. Průzory viděla Ripleyová bok Samsonu, vzdálený necelých deset metrů. Loď vypadala docela nevinně. Ale to, co viděla na záznamech, stačilo, aby se jí děsila. Tiché, nehybné plavidlo obsahovalo její noční můry a oni se chystali je vypustit.

Studil ji nervózní pot, pokoušela se zklidnit dech. Nechtěla, aby ostatní slyšeli, jak se bojí.

Odlepila pohled od lodi a podívala se doleva k troskám doků jedna a dvě. Hoop jí je už ukázal, ale stejně to byl smutný, otřesný pohled. Zahynula tu spousta lidí. Překvapovalo ji, že neštěstí nezničilo celou Marion. A přece to svým způsobem byla pravda, účinky srážky pořád pomalu doznívaly.

„Welforde?“ zeptal se Hoop.

„Už to bude,“ odpověděl mechanik. „Lachanci, připravený napustit vzduch?“

„Připraven,“ ozval se Lachance z můstku.

„Jak jsem řekl,“ spustil Hoop, „nejpomaleji, jak to půjde. Ať nenaděláme víc rámusu, než je nutně třeba.“

Pro případ, že nás slyší, pomyslela si Ripleyová. Srdce jí bušilo a po zádech stékaly kapky potu. Kasyjanovová jí dala náhradní oblečení, podle velikosti bylo znát, že doktorce nepatří. Uvažovala, čí asi bylo. Tričko a kalhoty měla upnuté, ale ne nepříjemně, bunda ji táhla pod pažemi a na zádech. Boty měla vlastní z Nostromu. Nejspíš už byly starožitnost.

Dva mechanici se činili u dveří, oba výkonní a mlčenliví. Ripleyová je kolikrát viděla, jak se hádají, a Powell vyzařoval pesimismus víc než kdo jiný. Ale pracovali jako tým a v jejich pohybech bylo cosi až baletního, jako by byli jedno tělo rozdělené na dvě. Uvažovala, jak dlouho už tady spolupracují. Měla se zeptat. Měla je poznat líp, než –

Zhluboka se nadechla, aby se zklidnila, a Hoop se na ni podíval. Slyšel to skrz její mikrofon. Nepodívala se na něj, nechtěla, aby viděl, jaký má strach. Potřebovala být silná. Vždycky taková byla, když pracovala v posádce Nostromu, převážně mužské. Tento rys měla sama na sobě ráda a nenáviděla strach, který ho nahlodával.

Ripleyová stála vlevo u zdi vestibulu, Hoop uprostřed a Kasyjanovová s Garciovou vpravo. Hoop nesl plazmový hořák – pořádný kousek nářadí, jak řekl –, na ni vyšel krumpáč a na zdravotnice odpalovače. Byly to velké a nešikovné nástroje, ale výkonné. Sneddonová byla u mechaniků, u nohou těžkou nákladovou síť.

Ripleyová tu síť už prohlédla a byla silnější, než čekala. Tři ocelové žíly obalené epoxidovým karbonovým vláknem, opletené stlačenými nylonovými prameny. Existovaly na ni zvláštní řezáky, když bylo třeba. Přikývla, ale doporučovala zdravou skepsi. Nesměli předpokládat, že ty netvory něco zadrží.

„Hotovo,“ ohlásil Welford. „Lachanci?“

„Napouštím vzduch.“

Ozýval se téměř neslyšitelný šum, jak se komora za vestibulem znovu plnila vzduchem. Světla nad těžkými dveřmi měkce poblikávala a za minutu se všechna tři rozzářila tlumenou zelenou barvou.

„Fajn,“ řekl Lachance. „Ještě si zkontrolujte tlak i tam na místě, ano?“

Powell se podíval na číselníky vedle dveří. Zvedl palec.

„Otevřít,“ zavelel Hoop.

Welford stiskl tlačítko a dveře se odsunuly. Přes veškeré sebeovládání a přípravu stejně všichni vydechli. Ripleyová polkla a v uších jí luplo. Podívala se na Hoopa, ale ten se tvářil nevzrušeně.

„Tak, lidi,“ řekl, „teď pomalu a tiše.“

Welford a Powell nervózně vstoupili do přetlakové komory. Ripleyová popošla na bok, aby na ně viděla. Jakmile se dostali ke dveřím na druhé straně, pustili se do opravy dalšího odpojeného mechanismu zavírání.

Garciová a Sneddonová začaly natahovat těžkou síť kolem dveří vedoucích z komory do vestibulu, jednu stranu nechávaly volnou pro mechaniky, aby jí mohli proklouznout zpátky, až budou hotovi.

Ripleyová se zamračila. Ať se na to dívala, jak chtěla, plán to byl nedotažený a chatrný. Dálkovým ovládáním otevřít Samson, počkat, až tvorové projdou a nechají se lapit do sítě. Pomocí krumpáčů zaháknout síť, odvléct ji vestibulem zpátky a po chodbě ke zničeným dokům. Otevřít vnější dveře, strčit do nich ty tvory a zase zavřít. A odpálit je do vesmíru.

Jako by chtěli chytit žraloka síťkou na zlaté rybky.

Existovalo tolik cest, jak mohli mimozemšťané nespolupracovat. Co když zůstanou v Samsonu? Na to už se Ripleyová ptala. Welford navrhl dálkově řízený dron, který používali pro hlubinný těžební průzkum. Poslat jej dovnitř a vylákat je ven.

Tak nedotažené. Tak chatrné.

Ostatní vypadali stejně nervózní jako ona. Někteří už viděli ty příšery v akci – na monitorech, ve zničeném raketoplánu a na palubě Samsonu. Ale ti, jež viděli, byli malí. Ne o moc větší než bestie, která vyrazila z Kanea při posledním společném stolování posádky. Ti vzrostlí, dospělí, se na obrazovkách objevovali jen jako nejasné stíny.

Zavrtěla hlavou. Dech jí ztěžkl.

„Tohle nevyjde,“ zahučela.

„Ripleyová,“ zašeptal Hoop.

Ostatní si ji měřili vykulenýma očima.

„Na čtyři to nestačí,“ řekla. Zvedla krumpáč. Byl těžký, konec nebezpečně ostrý, ale připadal jí nedostatečný. Máchala s ním příliš pomalu. Ramena ji bolela už jen z toho, jak jej držela.

„Musíme vymyslet něco jiného,“ naléhala.

„Sakra, Ripleyová!“ okřikl ji Lachance.

„Ticho!“ zasyčel Baxter. „Welford a Powell mají taky sluchátka!“

Věděla, že mají pravdu. Mechanici byli skoro na dosah raketoplánu a poslední dveře budou brzy připravené k otevření.

Teď už si to nemůžou rozmýšlet.

A vetřelci byli uvnitř zavření víc než sedmdesát dní. Jejich jediný zdroj jídla – těla šesti horníků a posádky – celou dobu hnil. Málo jídla, žádná voda. Nemohli se nikam přesunout, protáhnout se. Možná budou unavení, slabí a nechají se snadno odtáhnout.

Možná.

Ripleyová kývla, aby dala ostatním najevo, že své obavy zvládla. Nebyla to ale pravda. Hoop to věděl – poznala to, když se na ni podíval. Děsí se stejně jako já.

Možná se děsili všichni.

Ale zároveň byli zoufalí.

Welford a Powell prošli komorou zpátky, prolezli těžkou sítí, visící přes vnitřní dveře. Welford kývl na Hoopa.

„Tak, Lachanci, vnější dveře do komory připraveny k otevření.“

Ripleyová zaslechla, jak se někdo prudce nadechl, pak skrz komoru viděla, jak vnější dveře přechodového tunelu zajíždějí do zdi. Za nimi se nacházel průlez Samsonu. Byl zaprášený, poškrábaný a ukotvený dokonale uprostřed komory.

„Poslední kontrola,“ oznámil Hooper. „Baxtere, vidíš nebo slyšíš něco zevnitř?“

„Pořád nic,“ odpověděl Baxter.

„Welforde, Powelle, na každou stranu sítě s plazmovými hořáky. Pamatujte, zaútočte jenom, když budete muset. Kasyjanovová, číhej tamhle s odpalovačem. Ripleyová, v pořádku?“

Přikývla.

„Dobře. Sneddonová, Garciová, běžte zpátky za dveře do chodby za vestibulem. Jakmile je začneme táhnout v síti, povedete nás k dokům jedna a dvě. Fofrem otevřete protitlakové dveře a připravíte se je zase zavřít. Lachanci, hned jak je tam zavřeme, otevřeš dálkově dveře ke zničeným dokům.“

„Prostě hračka,“ ozvala se Ripleyová. Někdo se uchechtl. Někdo jiný začal tiše klít, tak tiše, že ani nepoznala, jestli je to muž, nebo žena.

Počkat! chtělo se jí říct. Počkat, pořád máme čas, můžeme vymyslet něco jiného! Ale věděla, že čas nemají. Ten grázl Ash ji přivedl na tuhle prokletou loď a ona jim teď bude znovu čelit.

Netvorům ze svých nočních můr.

Hoop zašeptal: „Teď.“ Vnější průlez Samsonu se se skřípěním otevřel a stíny se daly do pohybu.

7

STÍNY

Ripleyové svět se v okamžiku proměnil v chaos.

Jakmile se průlez Samsonu otevřel, vetřelci vyrazili. Byli tak rychlí, tak tiší a divocí, že neměla čas je ani spočítat. Končetiny je bleskurychle nesly přechodovým tunelem a přetlakovou komorou, míhaly se po kovové podlaze. Někdo překvapeně vyjekl, a to už netvoři narazili na těžkou síť.

Ripleyová se nahrbila a sevřela krumpáč, připravená odvléct ty tvory k zadním dveřím haly. Ale se sítí bylo něco špatně. Dva vetřelce držela pevně v propleteném klubku, ale dva další sebou divoce máchali, končetiny mávaly a sekaly, ocasy švihaly a ty strašlivé zuby cvakaly, až ji mrazilo v žilách.

„Opatrně, oni –“ vykřikla.

A pak se dostali skrz.

Pevně stočená kovová vlákna praskla, uvolněné dráty šlehly vzduchem, až to vysoce zasvištělo. Welford vyjekl a jeho tvář se proměnila v rozmazanou skvrnu. Po hale se rozstříkla krev a zabarvila jasně bílé plochy děsivě rudou barvou.

Hoop vykřikl a zapálil plazmový hořák. Jeden mimozemšťan k němu vyrazil, nakopl upevněná sedadla a couval před máchajícím plamenem.

Přímo k Ripleyové.

Přikrčila se u přepážky a dlouhou rukojeť krumpáče zapřela vedle sebe, aby směřovala šikmo vzhůru. Ten tvor – vysoký, ježatý, chitinový, s ostrými drápy, oblou hlavou a vystupující tlamou, která ji tak dlouho děsila – klouzal k ní, spáry vyrývaly rýhy v podlaze, jak se pokoušel zpomalit. Ale marně.

Zakvílel, když mu hrot pronikl do těla někde nad nohama.

Ripleyové se zvedl žaludek z pachu kyseliny. Zaslechla, jak se tekutina vylévá na kov, a ucítila spáleninu.

„Kyselina!“ vykřikla. Škubla krumpáčem před sebe. Mimozemšťan stál na místě, krčil se, máchal zaťatými spáry, tlama chňapala. Ale jen tím odváděl pozornost. Ripleyová uslyšela tiché zasvištění ocasu a přikrčila se právě včas.

Krumpáč jí to vyrazilo z rukou, s rachotem se rozletěl po podlaze haly.

Naznačila pohyb doleva k přetlakové komoře a skočila doprava k oblé zdi u zadních dveří. Cítila, že ji ta věc pronásleduje, a jak se blížila ke dveřím, Hoop zařval.

„Rip, dolů!“

Bez váhání se vrhla k zemi. Kolem to zadunělo, ucítila, jak se jí pálí vlasy a napíná kůže v zátylku, na hlavě a na pažích, jak se vzduch nad ní a za ní rozpálil nesnesitelným žárem.

Mimozemšťan tence, mučivě zakvílel.

Ripleyová se podívala k otevřenému východu, zrovna když se jím prodral další stín. Uslyšela dopad – vlhké masité žuchnutí a heknutí. Někdo zaječel.

Cosi ji popadlo za ruku a ona vykřikla, překulila se, vykopla, její těžká bota dopadla na Hoopovo stehno. Zalapal po dechu, ale chňapl ji pevněji a vlekl po vestibulu.

Netvor hořel a pořád kvílel, mlátil sebou o zaoblenou zeď a směřoval ke dveřím přetlakové komory.

A k Powellovi. Ten stál s odpalovačem nade dvěma tvory pořád bojujícími v síti. S tváří měl něco špatně. Ripleyová si všimla cákance krve na jeho hrudi a krku, viděla, jak mu odkapává z tváře. Vypadal naprosto nezúčastněně. Máchal odpalovačem sem tam, ale zdálo se, že nic nevidí.

Odlepila se od něj pohledem a uviděla, co zbylo z Welforda. Neživá hromada masa.

„Powelle!“ houkla. „Napravo!“

Powell zvedl hlavu. Ale místo aby se podíval na planoucího netvora, který k němu klopýtal, sjel pohledem k mrtvému kamarádovi.

Kasyjanovová se přehoupla přes dvě řady sedadel, zapřela se a vypálila na hořícího mimozemšťana. Rozlehla se ohlušující rána, zapulzovala Ripleyové v uších a smetla plameny ze syčícího hřbetu kreatury.

Ta zavřískala ještě hlasitěji. Ale pořád se blížila k Powellovi, vrhla se na něj a Ripleyová nestačila včas zavřít oči. Viděla, jak Powellova hlava pukla pod náporem stříbřité tlamy.

„Co to kurva je?“ křikl Hoop.

Kasyjanovová znovu vypálila, tentokrát dvakrát, hlava mimozemšťana se rozletěla a hořící části se rozprskly po podlaze a stěnách celé strany vestibulu. Plameny olizovaly okna, kouř maloval složité vzory a výpary kyseliny stoupaly.

Syčení. Kouř.

„Musíme vypadnout!“ naléhala Ripleyová.

„Kde je ten další?“ zeptal se Hoop.

„Dostal se dveřmi dál. Ale ta kyselina brzy –“

„Kasyjanovová, ven!“ vykřikl Hoop.

Doktorka vyrazila za nimi. Ripleyová viděla její nevěřícný výraz, ale zároveň i odhodlání, které tlumilo hrůzu. To je dobré. To potřebují.

Jeden z tvorů chycených v síti se osvobodil a řítil se k nim přes halu. Srazil sezení, přeskočil řadu upevněných polic a řítil se na Kasyjanovovou.

Hoop zvedl plazmový hořák. Ale kdyby vypálil takhle zblízka, sežehl by i doktorku.

„Ne!“ křikla Ripleyová. „Hoope!“ Stáhla se doleva, nespouštěla oči z netvora. Ten se na okamžik zastavil a ona si sobecky pomyslela Na mě ne, do mě se nepouštěj. Tu žádost vedl strach a o pár chvil později – když mimozemšťan skočil a Hoop ho usmažil plazmovým hořákem – se za ni zastyděla.

Ale díky její pohotovosti Kasyjanovová přežila. Ripleyová jednala především instinktem a ty sobecké myšlenky, vedené pudem sebezáchovy, potřebovaly chvíli, aby ho dohnaly.

Ruska jí poděkovala kývnutím.

A pak vybuchlo jedno z oken potřísněných kyselinou.

V mžiku se rozpoutala bouře. Všechno, co nebylo upevněno, se vzneslo a řítilo se k prasklému oknu spolu s atmosférou unikající pod obrovským tlakem do vesmíru. Polámané židle, upuštěné zbraně, obložení stěn se neslo halou a cpalo se k oknu a přepážce. Zavládl neuvěřitelný rámus, který Ripleyové málem prorazil ušní bubínky. Snažila se nadechnout, ale nemohla nasát vzduch do plic. Držela se na zemi, jednou rukou se tiskla k řadě sedadel, druhou natahovala po Hoopovi.

Hoop visel na veřejích dveří, Kasyjanovová chňapala po jeho třepetající se bundě.

Ripleyová se ohlédla přes rameno. Obě zdevastovaná těla – všechno, co zbylo z Welforda a Powella –, to natlačilo k rozbitému oknu, dva mrtvé, spálené mimozemšťany přimáčklo k nim. Přeživší tvor, pořád ještě zapletený v síti, se držel dveří přetlakové komory, ale před jejíma očima mu vyklouzly ze sevření a on dopadl na své mrtvé druhy. Skrz přetlakovou komoru přilétaly věci a řítily se k prasklině – oblečení, části těl, další předměty z vnitřku Samsonu, které nedovedla identifikovat.

Uviděla Powellovu pravou ruku a hruď zasaženou kyselinou, doutnaly a roztékaly se.

„Nemáme čas!“ pokoušela se křiknout. Ani sama sebe skoro neslyšela, ale z výrazu Kasyjanovové poznala, že si doktorka uvědomuje strašlivé nebezpečí, které jim hrozí.

Bouře na okamžik polevila. Rozbité okno se ucpalo nábytkem, částmi těl a obložením stěn. Ripleyová ucítila, že se tlak v uších a tah v končetinách zmírnily, a začala se přitahovat po podlaze ke dveřím. Kyselina dál rozežírala trosky, klid nevydrží dlouho.

Hoop se protáhl ven za pomoci rukou z druhé strany. Kasyjanovová ho následovala. Pak se oba obrátili za ní.

Hoop, zapřený o rám dveří a přidržovaný zezadu, se natáhl pro Ripleyovou.

Pohlédl jí přes ramena a poplašeně vykulil oči. V tu chvíli se jí povedlo zapřít se nohou a odrazit se.

Hoop ji popadl za paže a sevřel tak pevně, až skoro viděla, jak jí naskakuje modřina na zápěstí, kam jí zaryl nehty.

Celá přepážka kolem rozbitého okna povolila.

S výkřikem, který Ripleyová skoro neslyšela, ji Hoop strhl k sobě. Dveře se už zavíraly a ona proklouzla otvorem jen okamžik předtím, než se okraje setkaly.

Ozvalo se hlasité táhlé zakvílení, kovové zasténání a hukot unikajícího vzduchu rázem utichl. Za dveřmi dál vládl chaos, ale tady se na pár vteřin rozhostilo ticho jako v kostele.

Pak se Ripleyové vrátil sluch. Uslyšela sípání, sténání a Hoopovy mumlané kletby, když si všiml zmrzačeného těla Garciové, vmáčknutého ve dveřích na druhé straně chodby. Hrudník měla na kaši, kosti se leskly odkapávající krví.

„Jeden… jeden prošel,“ hlesla Ripleyová a podívala se na Sneddonovou. Vědecká důstojnice přikývla a ukázala do chodby.

„Do lodi,“ řekla. „Byl hrozně rychlý. A obrovský. Obrovský!“

„Musíme ho najít,“ naléhala Ripleyová.

„Co ostatní?“ chtěla vědět Sneddonová.

Hoop zavrtěl hlavou. „S Welfordem a Powellem je konec.“

Chaos za dveřmi skončil tak rychle, jak začal.

Ripleyová se roztřeseně zvedla a rozhlédla se po ostatních – Hoopovi, Kasyjanovové, Sneddonové. Snažila se vyhnout pohledu na poničené tělo ubohé zdravotnice. Až moc jí připomínalo Lambertovou, jak tam visela, noha se jí ještě houpala, krev odkapávala.

„Musíme ho najít,“ opakovala Ripleyová.

„Baxtere, Lachanci!“ spustil Hoop. „Jeden se volně pohybuje po lodi. Slyšíte mě?“

Žádná odpověď.

„Dekomprese musela zničit komlinku,“ usoudila Sneddonová.

Ripleyová sáhla po svých sluchátkách, ale byla pryč. Ta bouře jí je servala.

„Na můstek,“ zavelel Hoop. „Všichni. Musíme zůstat pohromadě, dostat se tam co nejdřív. Varovat je. Pak se rozhodneme, co dělat. Ale teprve, až budeme všichni pohromadě. Souhlas?“

Ripleyová přikývla.

„Ano,“ souhlasila Sneddonová.

Hoop si od ní vzal poslední zbývající odpalovač a vyrazil v čele.

Byli tak rychlí! I po tom sedmdesátidenním věznění v Samsonu vyrazili ven rychleji, než by si Ripleyová dovedla představit. Nevěděla ani, co vlastně čekala… Snad že se z toho všeho vyklube jenom zlý sen. Že ty věci tady nemají vůbec nic společného s netvorem, který před sedmatřiceti lety povraždil její posádku.

Ale nebyl to sen a ty stvůry byly příbuzné. Byly úplně stejné. Obří, hmyzí, plazí tvorové, a přece to tělo v jistém světle, z jistých úhlů mohlo být humanoidní.

Ta hlava… ty zuby…

Hoop vztáhl ruku. Ripleyová se zastavila a opakovala signál, aby ho viděla Sneddonová a za ní Kasyjanovová.

Ocitli se na křižovatce chodeb. Za ní byly dveře vedoucí ke zničeným dokům, pořád pevné a zajištěné. Za rohem se nacházela cesta vzhůru do hlavní části Marion.

Hoop stál bez hnutí, odpalovač si držel před tělem. Byl dlouhý a těžký, a aby jím mohl zamířit před sebe, až se vynoří, bude muset popojít chodbou dál.

Ten mimozemšťan mohl být kdekoli. Za kterýmkoli rohem. Kterýkoli stín ve stěnách chodby, v otevřených dveřích, průlezech, bočních prostorách. Viděla ho, jak vyrazil z vestibulu, slyšela, jak se zastavil, než zabil Garciovou, a už byl pryč. Sneddonovou naprosto ignoroval. Možná proto, že měla zbraň. Ale spíš proto, pomyslela si Ripleyová, že vycítil rozlehlou loď, do níž teď měl neomezený přístup.

Možná popošel jen o pár kroků a číhá na ně. Slintá, tiše syčí, čeká na první pořádné jídlo po tak dlouhé době.

Anebo se vrhl naslepo do hlubin lodi, ztratil se v neosvětlených nevytopených prostorách, kde může plánovat co dál.

Hoop vklouzl za roh a Ripleyová se na vteřinku zastavila a zadržela dech. Ale žádná vřava nepropukla, a tak pokračovala a dohnala ho.

Dostali se na konec přístavní sekce a vyšli po širokém schodišti do hlavního prostoru lodi. Upírala oči na vršek schodiště. Bylo dobře osvětleno, a přece čekala, že uvidí mihotající se siluetu s ježatými končetinami a zaoblenou protáhlou hlavou.

Ale byli sami.

Hoop se ohlédl, ve tváři měl napětí. Ripleyová se usmála, povzbudivě kývla a on její úsměv opětoval.

Sneddonová a Kasyjanovová se za ní držely spolu, ale ne tak blízko, aby si překážely v chůzi. Ripleyová ztratila sluchátka, přesto ale slyšela jejich těžký dech – částečně z námahy, částečně z hrůzy. Nikdo nemluvil. Pořád je svíral šok z toho, co se stalo, držel je v šachu náporem adrenalinu.

Brzo na nás udeří, pomyslela si Ripleyová a vzpomněla si, jak to křuplo, když se netvor zakusoval do Powellovy hlavy, na syčení a pach kyseliny, když se krev mrtvého mimozemšťana vyvalila na poničená těla Powella a Welforda.

Brzo na nás vážně udeří.

Hoop je vedl širší lépe osvětlenou chodbou k ústřednímu prostoru. Odtamtud vedly další chodby a výtah. Troje dveře byly bezpečně zajištěny, uzavíraly přístup na paluby, z nichž unikl vzduch při katastrofě Dalily, všechny byly nyní nepřístupné. Ostatní chodby, vedoucí do zadní části lodi, zůstaly otevřené.

Z místa, kde stáli, viděli část každé z nich. Dveře tonuly ve stínu. Schodiště se zvedala mimo dohled. Světla napájená slabými nebo vypadávajícími zdroji energie poblikávala a vyvolávala falešný dojem trhavého pohybu.

Hoop ukázal na výtah. Sneddonová se dala rychle a tiše do pohybu a zmáčkla tlačítko.

„Baxtere?“ zašeptal Hoop znovu do mikrofonu. „Lachanci?“ Podíval se na Sneddonovou, pak zas na Kasyjanovovou. Obě zavrtěly hlavami.

Světla nad výtahem svítila červeně.

„Schody?“ hlesla Ripleyová.

Hoop přikývl a ukázal cestu. Zašli za úsek s výtahem a směrem ke spodku nejširšího schodiště. Hoop se po něm okamžitě vydal nahoru, odpalovač namířený před sebou.

Ripleyová a její společnice ho následovaly. Kráčeli tiše, tak rychle, jak si jen troufli, a na příští podestě se Hoop zastavil a nakoukl za roh. Vykročil dál. Loď kolem nich hučela a pulzovala známými zvuky a dojmy.

Na další podestě se Hoop znovu zastavil, ztuhl a díval se.

Ripleyová došla k němu. Byla připravena jednat bleskurychle – popadnout ho a svézt se s ním pozpátku dolů, kdyby mimozemšťan zaútočil. Ale zpočátku neviděla nic zvláštního. Sáhla mu na rameno a stiskla ho, aby o ní věděl.

Hoop se rozmáchl odpalovačem a namířil širokou hlaveň na něco na podestě. Byl to průhledný vazký sliz, rozlitý po zemi a po prvním schodu dalšího křídla, rozmazaný po protiskluzové kovové podlaze.

„Ve kterém patře je můstek?“ zašeptala mu do ucha. Byla zmatená, ztracená.

Ukázal nahoru a zvedl jeden prst.

„Musíme vypadnout z toho schodiště,“ naléhala. „Dostat se tam nějak jinak –“

Hoop vyběhl. Vyrazil s heknutím, bral schody po dvou, zbraň držel před sebou. Hnal se tak rychle, že Ripleyovou a ostatní zaskočil, a než vyrazila za ním, byl už na další podestě a bez váhání zahnul za roh. Chytila se zábradlí a spěchala nahoru.

Máme jít pomalu a tiše! pomyslela si. Ale zároveň přesně věděla, co cítí Hoop. Chce se dostat na můstek a varovat Lachance a Baxtera dřív, než se tam dostane vetřelec. A kdyby dorazili pozdě a ti dva už byli zavraždění, toužil tu mizernou kreaturu zabít.

Ripleyová viděla, jak se na okamžik zastavil u dveří vedoucích do patra, pak zmáčkl tlačítko a ony se otevřely. Prošel jimi, přikrčil se, rozhlížel se na všechny strany, zatímco se k němu ženy blížily. Rychle se na ně ohlédl a postupoval dál.

Ripleyová konečně poznala, kde se nacházejí. Jak se blížili k hlavnímu vstupu na můstek, popoběhla dopředu, zastavila se u dveří a poslouchala, ruku nad tlačítkem otevírání. Zevnitř nic neslyšela, ale dveře možná byly zvukotěsné. Křik nemusí být ani slyšet.

Kývla na Hoopa a odpočítávala na prstech.

Tři… dva… jedna…

Plácla na tlačítko a dveře se tiše otevřely. Vešli společně, Hoop vlevo, Ripleyová vpravo, a málem se zalkla radostí a úlevou, když viděla, jak se Lachance a Baxter společně sklánějí nad komunikačním panelem.

„Co to kurva je?“ zeptal se Baxter a prudce vstal, až židle odlétla po podlaze. „Ztratili jsme kontakt a…“ Uviděl jejich tváře a přečetl si v nich hrůzu.

„Co se stalo?“ chtěl vědět Lachance.

„Zajistěte můstek,“ nařídil Hoop Sneddonové a Kasyjanovové. „Zamkněte dveře. Všechny.“

„A co ostatní?“ zeptal se Baxter.

„Kdy jste ztratili kontakt?“

„Zrovna když – když jste otevírali přetlakovou komoru,“ odpověděl Baxter. „Chystal jsem se jít dolů, ale…“

„Žádní ostatní už nejsou,“ přerušil ho Hoop. „Uzavřít můstek. Musíme se sakra rozhodnout co dál.“

Jejich smutek byl téměř hmatatelný.

Přišli už o spoustu přátel a kolegů, ale těchto osm trosečníků spolu strávilo víc než sedmdesát dní, snažilo se udržet Marion v bezpečí, doufalo, že jejich nouzové volání zachytí nějaká loď. Žili den za dnem s neustávající hrozbou dalšího mechanického selhání, úniku netvorů ze Samsonu. Bojovali všemu navzdory, vyzbrojeni vlastním odhodláním. Možná se navzájem zrovna nemilovali, ale která skupina lidí to o sobě může tvrdit? Zvlášť pod takovým tlakem.

A přece přežili. A teď byl se třemi z nich konec, ty bestie je v okamžiku povraždily.

Ripleyová jim dopřála tu tichou chvilku, stáhla se k řídicímu panelu a posadila se do čalouněného křesla. Bylo to navigační stanoviště. Prohlédla si soustavu, zaznamenala další planety a jejich vzdálenosti, oběžné dráhy, složení. Slunce uprostřed systému se nacházelo skoro půl miliardy mil daleko.

Není divu, že působí tak zatraceně studeně.

„Musíme to najít,“ ozvala se Sneddonová. „Vystopovat to a zabít.“

„Jak vystopovat?“ zeptala se Kasyjanovová. „Může se to schovávat bůhvíkde. Zabere nám to věčnost, a máme jenom pár dní.“

„Já to viděla,“ prohlásila Sneddonová. Tón jejího hlasu – naplněného tak strašlivou hrůzou, chvějícího se strachem – všechny umlčel a znehybněl. „Objevilo se to jako… jako živý stín. Garciová podle mě ani nevěděla, co ji dostalo. Jen hekla. Jako by protestovala. Jen to, a pak ji to zabilo a běželo dál. Prostě… ji to brutálně zavraždilo, bez uvažování.“

„Oni neuvažují,“ přikývla Ripleyová. „Jen zabíjejí a krmí se. A když není čas se krmit, tak jenom zabíjejí.“

„Ale to není přirozené,“ namítla Sneddonová. „Zvířata nezabíjejí jen tak pro nic za nic.“

„Většinou ne,“ souhlasila Ripleyová. „Ale lidi ano.“

„Co tu je a co není přirozené?“ zeptal se Hoop vztekle. „To je fuk. Jde o to, co uděláme my.“

„Vystopujeme to,“ žádala Sneddonová.

„Není čas!“ okřikla ji doktorka.

„Ta kyselina se bleskurychle prožrala průhledy vestibulu a podlahou,“ řekl Hooper. „Máme štěstí, že dveře drží – jsou to protitlakové dveře, ne pořádný vnější průlez.“

„Takže jak se teď sakra dostaneme do Samsonu?“ chtěl vědět Lachance.

„To je další problém.“ Všichni se soustředili na Hoopa. Nejenže velel, byl taky jediný mechanik, který jim zbyl.

„Oblečeme si skafandry,“ navrhl Lachance.

„Přesně na to jsem myslel,“ potvrdil Hoop.

„Jo,“ souhlasil Baxter. „Systémy Samsonu znovu načerpají atmosféru, až tam budeme.“

„Musíme vytvořit další přetlakovou komoru,“ uvažoval Hoop.

„Ale nesmíme tu věc nechat jen tak bloumat po lodi!“ vykřikla Kasyjanovová. Stála s pěstmi zaťatými u boků. „Může to přehryzat kabely, rozmlátit dveře. Provést kdovíco.“

„Můžeme ji tu nechat.“ Hoop se podíval na Ripleyovou, jako by od ní žádal souhlas. A najednou na ni hleděli i ostatní.

Přikývla.

„Jo. Buď to, nebo ji budeme honit po lodi a ohrozíme všechny. Takhle máme aspoň šanci.“

„Jo, šanci,“ posmívala se Kasyjanovová. „Jaká je pravděpodobnost? Kdo se se mnou vsadí?“

„Já se nesázím,“ odbyla ji Ripleyová. „Poslouchejte, i když budou tři z nás hlídat a tři pracovat, stejně bude chvíli trvat, než se do Samsonu dostaneme. A pak, až se vrátíme, skočíme do mé lodi a vypadneme.“

„A co zásoby?“ zeptal se Baxter. „Jídlo, voda. A lubrikant na ty dlouhý noci.“

„Je tam v dole něco uskladněné?“ zeptala se Ripleyová Hoopa.

„Jo.“

„Ale odtamtud vyšly ty zrůdy!“ namítla Sneddonová.

Ripleyová přikývla. Nikdo už nic nedodal. Jo, to nás všechny taky napadlo, pomyslela si.

„Fajn, takže to shrnu,“ chopil se slova Hoop. „Mám nápad, jak se dostaneme skrz prostory, kde je vakuum, na Samson. Půjdeme všichni a podle plánu. A jestli se nám ta věc připlete do cesty, až se vrátíme, vyřešíme to pak.“

„Jednu pohromu po druhý, co?“ zašklebil se Baxter.

„Asi tak.“

„Potřebujeme víc zbraní,“ uvědomila si Ripleyová. „Tam dole jsme o většinu přišli, když…“

„Po cestě to vezmeme přes skladiště číslo dvě,“ řekla Sneddonová. „Je tam spousta odpalovačů a plazmových hořáků.“

„Brnkačka,“ zabručel Lachance.

„Procházka růžovou zahrádkou,“ přidal se Baxter.

„Všichni umřeme,“ hlesla Kasyjanovová. A myslela to vážně. Nedělala si legraci. Na Ripleyovou udělala dojem, když se tam v přechodovém tunelu vrhla do akce, ale teď byla zase zosobněný pesimismus.

„Dneska ne,“ odtušila Ripleyová. Doktorka si odfrkla. Nikdo jiný nic neřekl.

Chystali se na cestu, ale nespěchali. V relativním bezpečí můstku si každý dopřál pár minut, aby si uspořádal myšlenky.

Za dveřmi se skrývalo jedině nebezpečí.

8

VAKUUM

Dali si záležet, aby můstek náležitě zajistili, než odejdou.

Odehrála se krátká diskuse na téma, jestli by tam Lachance a Baxter neměli zůstat, ale rychle to zamítli. Nedali se moc přemlouvat, aby šli s ostatními. Nikomu se nelíbila představa osamět na Marion s tou kreaturou, zvlášť jestli něco na planetě nevyjde. Lepší bude, když se budou držet všichni pohromadě. Kromě toho, na palubě lodi na oběžné dráze se nedalo dělat skoro nic, leda sledovat její zhoubnou trajektorii.

Těsně předtím, než opustili patro můstku, Hoop zaznamenal, jak Kasyjanovová přistoupila k Ripleyové, stoupla si na špičky a vlepila jí pusu na tvář. Neřekla nic – slova díků by asi byla zbytečná, jenom by tu chvíli oslabila –, ale ženy se do sebe na chvilku zaklesly pohledy a pak přikývly.

„Pokud jste, dámy, skončily s tím muckáním, možná je načase vypadnout z týhle kurevský lodi,“ řekl Baxter. Jakmile zamkli dveře na můstek a odpojili mechanismus otevírání, vydala se šestice přeživších ke skladišti číslo dvě. Sneddonová šla v čele a vyžádala si Hoopův odpalovač. Nic nenamítal. Vězeli v tom všichni společně.

Postupovali zpátky kolem ubytovacího úseku, pozorovali každé dveře na vnitřní zdi stáčející se chodby. Bylo tam skoro sto oddělených ložnic a vetřelec se mohl skrývat v kterékoli. Dveře, zapuštěné v šedé kovové zdi, působily nevýrazně a tlumené osvětlení dodávalo stínům hloubku. Postupovali pomalu, celí napjatí, a do skladiště číslo dvě se dostali bez nehod.

Byl to obrovský prostor – s vysokým stropem, rozlehlý a částečně zaplněný zásobním těžebním vybavením. K podlaze tam byly upoutány dva mohutné pozemní přepravní vozy, několik menších náklaďáků se během srážky s Dalilou a bezprostředně po ní posunulo. Ostatní vybavení se válelo na hromadách nebo bylo roztroušené kolem – kovové přepravní bedny, police s nářadím, zásobní nádrže a boxy a nejrůznější drobnosti. Všechno dohromady tvořilo složité bludiště průchodů a slepých uliček a Hoop měl okamžitě sto chutí obrátit se a zmizet, odkud přišli.

Ale zbraně potřebovali. Nejen pro případ, že by narazili na nestvůru na chodbách Marion, potřebovali něčím čelit i tomu, co najdou dole na planetě. Horníci tam odhalili něco strašlivého, a kdo ví, kolik stvůr tam na ně čeká.

Ta myšlenka ho skoro ochromila pocitem beznaděje. Ale musel setřást pochyby a skrýt je pod přísným vědomím, že jinou možnost nemají.

Mávl ostatním, aby se shlukli, a vydal se v čele podél vnější stěny skladiště. Dostal se k těžkým zeleným dveřím a vyťukal přístupový kód. Dveře se otevřely, uvnitř zablikalo automatické osvětlení.

„Všichni dovnitř,“ zabručel.

Prosmýkli se kolem něj, Ripleyová jako poslední.

„Co je to?“ zeptala se.

„Dílna,“ vysvětlil. Vešel jako poslední, zacouval dovnitř, pozoroval skladiště, zatímco za sebou zavíral dveře. Teprve pak se obrátil a oddechl si.

Powell stál u svářečky v rohu vzadu, stěžoval si na něco, co udělal Welford, na něco, co řekl ten neruda Baxter v zašívárně, nebo možná jen bědoval nad čímsi, co mu nesedělo na sobě samotném. Welford seděl na lavici elektronického ostrůvku s brýlemi na čele a culil se Powellovu neustávajícímu monotónnímu drmolení. U lokte mu kouřil mohutný kávový hrnek s nápisem „Mechanik a jeho nádobíčko – vždy k vašim službám“, zatímco básnil o tom či onom, jeho hlas hučel v pozadí coby doprovod Powellova hlubokého tónu.

Hoop zamrkal. Nikdy by to nenapadlo, že mu ti dva budou vážně chybět. Zemřeli ošklivou smrtí a on se neubránil vzpomínkám. Prožil s nimi tady dole spoustu času, pracovali na různých opravách a údržbě, a i když se kamarádili spíš spolu než s ním – snad kvůli jeho vyšší hodnosti, nebo si prostě lépe sedli –, dohromady stejně tvořili sehranou trojku.

„To je ale bordel,“ ulevil si Baxter.

„Trhni si,“ odbyl ho Hoop.

„Máš to tu hezký…“ usmála se Ripleyová a zdálo se, že pochopila. Možná to viděla v jeho výrazu.

Hoop si odfrkl a ukázal dozadu.

„Něco je nacpané tam ve skříních. Baxtere, co kdyby ses s Lachancem podíval? Sneddonová, Kasyjanovová, pojďte se mnou a s Ripleyovou.“

„Kam?“

„Tamhle.“ Ukázal na dveře v boční zdi, zavřené a označené symbolem Nebezpečný materiál.

„Co je tam?“ zeptala se Ripleyová.

„Uvidíš,“ slíbil jí s úsměvem. „Napadlo mě, že budeme bojovat ohněm proti ohni.“

Naťukal přístupový kód a dveře se odsunuly. Uvnitř zablikalo světlo a ozářilo malou, sterilně vyhlížející místnost, podobnou spíš výzkumné laboratoři než dílně vpředu. Strávil tu hodně času, hrál si s chemikáliemi a vymýšlel různé aplikační metody. Jordanová vždycky tolerovala zálibu mechaniků ve výzkumu a vývoji, aspoň tím zabíjeli nudu a ubíhal jim čas. Ale tahle záležitost byla Welfordovo dítě. Občas tu trčel i dvanáct hodin v kuse a nechal si Powellem nosit jídlo a pití z kuchyňky nebo ze zašívárny. Hoop nikdy nepřišel na to, proč se Welford tak zabral do technologie stříkacích pistolí. Možná jenom proto, že se mu v tom dařilo.

„Co to teda je?“ zeptala se Ripleyová.

„Takový Welfordův nesmysl,“ zahučela Sneddonová. „Trošku jsem mu pomáhala s plány.“

„Vážně?“ žasl Hoop.

„Jasně. Něco, co měl tady dole, bylo vlastně… docela špička.“

Hoop vzal jeden z předmětů, na kterých Welford pracoval. Vypadal jako těžká zbraň, ale ve skutečnosti byl překvapivě lehký. Zatřásl s ním, ale věděl, že nádrž bude prázdná.

„Nasadíme proti nim stříkací pistolky?“ zapochybovala Ripleyová.

„Ale ne s vodou,“ poučila ji Sneddonová. „S kyselinou.“

„Ohněm proti ohni,“ usmál se Hoop a zvedl zbraň.

„Horníci po nás něco takového chtěli už dávno,“ líčila Sneddonová. „Trimonit se obyčejně nachází jenom v omezených zásobách, obklopený materiály s menší hustotou – písky, břidlicí, křemeny a dalšími krystalickými látkami. Vždycky to byl časově náročný proces, vším tím se probrat. Tohle mělo odtavit všechno ostatní kyselinou fluorovodíkovou, zůstal by jen trimonit.“

„To zní nebezpečně,“ poznamenala Ripleyová.

„Proto je to pořád v laboratoři,“ řekl Hoop. „Hledali jsme nějaký způsob, jak zvýšit bezpečnost aplikace.“

„A našli jste?“

„Ne,“ odpověděl Hoop. „Ale bezpečnost je teď to poslední, co mě zajímá.“

„Jak víme, že to zafunguje?“ chtěla vědět Kasyjanovová, pesimistka jako vždy. „Mají kyselinu v žilách!“

„Je jenom jediný způsob, jak to zjistit,“ pokrčil rameny Hoop. „Máme dvě pistole. Naplníme je a vypadneme odsud.“

O deset minut později stáli připravení u zamčených dveří dílny. Hoop si přehodil přes rameno vak s nástroji, nacpaný vším, co považoval za užitečné. On a Sneddonová nesli stříkací pistole se zásobníky naplněnými kyselinou fluorovodíkovou. Ripleyová a Lachance třímali odpalovače naládované šestipalcovými šrouby. Kolem těla si omotali pásy se zásobou municí. Baxter s Kasyjanovovou nesli čerstvě nabité plazmové hořáky.

Mohli se cítit bezpečněji. Hoop by se měl cítit připravený. Ale zatímco se chystal otevřít dveře, pořád měl strach.

„Vy všichni jděte za mnou,“ oznámil. „Sneddonová, ty vzadu. Oči a uši mějte otevřené. Půjdeme pomalu a plynule, zpátky kolem ubytovacích prostor, po schodištích dolů na přístavní plošinu. Jakmile se dostaneme na chodbu u třetího doku, dám se do práce.“ Rozhlédl se po všech. Ripleyová se na něj usmála jako jediná.

„Na tři.“

Trvalo jim skoro půl hodiny, než se propracovali zpátky kolem lodních ubytoven a dolů do nákladního patra. Za normálních okolností by tam byli dvakrát rychleji, ale museli pozorovat stíny.

Hoop čekal, že každou chvilku uvidí přeživšího mimozemšťana, který na ně vyskočí ze zapuštěných dveří, vynoří se zpoza blízkého rohu, spustí se seshora, když procházeli klenutými křižovatkami. Držel stříkací zbraň připravenou a namířenou – ovládala se mnohem snáz než odpalovač. Těžko soudit, jak účinná bude kyselina, ale odpalovače byly nepřesné zbraně, pokud se cíl nacházel víc než jen pár metrů daleko, a s plazmovými hořáky byli zřejmě nebezpečnější sami sobě než těm tvorům.

To viděli na Dalile.

Hoop pohladil prstem spoušť. Měl jsem si vzít dýchací přístroj, pomyslel si. Brýle. Obličejovou masku. Pokud na něj vystříkne kyselina fluorovodíková, nebo se třeba jen rozpráší do vzduchu a dopadne mu na kůži, spálí ho na prach. Oblečení, kůži, maso, kosti, to všechno se roztaví pod jejím ultražíravým náporem.

To jsem ale hlupák. Pitomec! Myslet si, že nestvůru dostanou jejími vlastními zbraněmi. V duchu si bleskurychle probíral alternativy.

Mohl by si vzít taky odpalovač.

Mohl by nechat Baxtera jít v čele s plazmovým hořákem.

Mohli by se zastavit a promyslet si to.

Těžce vydechl a zaťal zuby. Do toho, sakra, pomyslel si. Konec zdržování! Jsme v tom.

Sestoupili po širokém schodišti do přístavního patra a zastavili se vedle trojice dveří označených jasně žlutými symboly „Nebezpečí“. Baxter otevřel ty první a vytáhl tři vakuově balené pytle.

„Skafandry?“ zeptala se Ripleyová.

„Jo, všecko je tam vevnitř,“ odpověděl Baxter. „Oblek, skládací přilba, nádrž se stlačeným vzduchem, řetězový kabel.“ Rozhlédl se po ostatních. „Všichni se oblíkněte.“

Vystřídali se, otevřeli vaky a navlékli se do stříbrných kosmických obleků. Bylo to jako zabalit se do tenkého zvlněného plastu s tuhými spojovacími kruhy v místech, kde se stýkaly jednotlivé díly. Pásy látky se provlékly smyčkami a utáhly ho, aby příliš neplandal. Přilby byly podobně flexibilní, s komunikačními jednotkami všitými do látky. Obleky sloužily jen pro nouzové účely, byly uskladněné poblíž doků pro případ osudné dekomprese. Vzduchové nádrže by vydržely snad hodinu a obleky samy byly určené jen k tomu, aby uživateli umožnily dostat se na nejbližší bezpečné místo.

Jakmile byli všichni připraveni, vyrazili.

Bez nehod se dostali do chodby před dok číslo tři a Hoop se po všech rozhlédl. Vypadali energičtěji než předtím, rozhodněji. Ale nemůžou se tou sebejistotou nechat ukolébat.

„Baxtere, Sneddonová, tudy.“ Ukázal kolem zavřených dveří ke čtvrtému doku, kde kotvil modul Ripleyové. „Zavřete dveře do doku číslo čtyři, postarejte se, aby byly pořádně zajištěné, a hlídejte. Kasyjanovová, Lachanci. Zpátky, odkud jsme přišli. Zavřete protitlakové dveře do chodby. Ripleyová, se mnou. Rychle.“

Když se ostatní pohnuli, shodil z ramene vak na nářadí a podal Ripleyové stříkací pistoli. „Jenom mi ji podrž.“

Vzala od něj zbraň a povytáhla obočí.

„Moc nebezpečná, abych ji použila sama, co?“

„Ripleyová –“

„Ukaž mi to. Zvládnu to.“

Hoop si povzdechl a pak se usmál.

„Fajn, zapneš ji tady, počkáš, až se rozsvítí tohle červené světýlko. Namíříš. Stiskneš spoušť. Proud vystříkne v krátkých pulzech.“

„Neměli jsme si oblíct pořádný ochranný oblek?“

„Rozhodně měli.“ Odvrátil se, klekl si a otevřel vak s nástroji. „Budu hned hotový,“ řekl. Ve skafandru se pohyboval trochu neohrabaně, ale vytáhl z pytle těžký přenosný vrták, připojil k němu úzký břit a opřel ho o jeden z dveřních panelů.

Za nimi, ve vestibulu před třetím dokem, se nacházelo vesmírné vakuum.

„Víš jistě, že ty dveře vydrží?“ zeptala se Ripleyová. „Až to provrtáš a začne dekomprese –“

„Ne!“ vyštěkl. „Ne, nevím to jistě. Máš lepší návrh?“

Ripleyová neodpověděla. Jen mu pokývla.

„Přilby na hlavy,“ zavolal. „Připněte se kabelem nakrátko k něčemu pevnému.“ Ripleyová si upevnila pružný límec přilby, pustila přívod vzduchu a z obou stran chodby uslyšela, jak ostatní dělají totéž. Když si Hoop ověřil, že jsou všichni připraveni, upevnil si jednou rukou vlastní přilbu a dal se do vrtání.

Byl to nejhlasitější zvuk, jaký vydali od chvíle, kdy otevřeli Samson. Kovový vrták tancoval po povrchu dveří, než se vklínil do švu a začal pronikat dovnitř. Štěpinky kovu odpadávaly na podlahu jako vlasy robota. Linul se kouř a Hoop viděl, jak se vzduch kolem vrtáku chvěje horkem, zatímco se hrot pomalu nořil do dveří.

Opřel se o nástroj a zajel s ním hlouběji.

Netrvalo to dlouho. Objímka vrtáku narazila do dveří, když hrot projel skrz, a Hoop vypnul vrtačku. Okamžitě se ozvalo vysoké svištění, jak vzduch unikal mikroskopickou mezerou mezi vrtákem a kovem.

Podíval se na Ripleyovou. Připoutala se ke klice dveří na druhé straně chodby.

„Všichni se připravte,“ řekl do vysílačky v přilbě. „Přichází nicota.“ Položil ruku v rukavici na tlačítko uvolňující vrták a stiskl. Ozvala se rána, nástroj se otřásl a hrot to vysálo skrz dveře do haly za ním.

Hoop ustoupil, připoutal se nakrátko k těžké rukojeti dveří a pak kopancem srazil vrtačku ode dveří.

Chodbu naplnil pronikavý svist, vzduch unikal drobnou dírkou. Dveře v těžkém rámu vibrovaly, ale zůstaly pevné a zajištěné. Prach maloval ve vzduchu ladné tvary, mihotající se, chvějící se přadena, jak umělé osvětlení poblikávalo v proudu vzduchu.

Zanedlouho se atmosféra vyčerpala a oni stáli ve vakuu.

„V pořádku?“ zavolal Hoop. Všichni mu to potvrdili.

Což znamenalo, že nastal čas projít do Samsonu.

Předpokládali, že uvnitř nezůstalo nic nebezpečného. Vynořili se čtyři mimozemšťani. Dva zabili na místě, další vyletěl do vesmíru, když povolilo okno, a čtvrtý se skrývá někde na palubě Marion. Nezbývalo než doufat, že jich víc nebylo, a netušili, jestli po nich něco zbylo, když utekli – vajíčka, vaky s kyselinou nebo něco jiného, nepředstavitelného. O těch tvorech toho věděli moc málo.

„Takže: v Samsonu nemůžeme použít plazmové hořáky ani stříkací pistole.“

„Já teda půjdu první,“ ozvala se Ripleyová. Vrátila zbraň Hoopovi a zvedla odpalovač. „Tak to bude nejrozumnější.“ A prošla dveřmi dřív, než někdo stačil promluvit.

Hoop ji rychle následoval zničeným vestibulem, přetlakovou komorou a krátkým přechodovým tunelem. Zastavila se u otevřeného průlezu Samsonu, ale jen na chvilku. Pak se sklonila, postrčila odpalovač před sebe a vešla do lodi.

„A sakra,“ vydechla.

„Co je?“ Hoop se vecpal dál, připravený na všechno. Ale pak uviděl, co viděla ona, a žaludek se mu zhoupl.

„Čeká nás fajn výlet,“ konstatovala Ripleyová.

9

SESTUP

ZPRÁVA O POSTUPU:

Pro: Společnost Weyland-Yutani, vědeckou divizi

(viz: zvl. rozkaz č. 937)

Datum (neurčeno)

Odeslání (neprovedeno)

Přítomnost dříve identifikované rasy mimozemšťanů potvrzena. Několik exemplářů zničeno. Důstojník Ripleyová v akci. Plán postupuje uspokojivě. Očekávám další aktualizaci do dvanácti hodin.

Znovu mám cíl.

Než se odpojili od Marion, Lachance je všechny ujistil, že je nejlepší pilot na lodi. Jeho krátká humorná vsuvka náladu nijak nezvedla.

Hoop se naklonil k Ripleyové a prozradil jí, že Francouz je možná nejlepší pilot v celé galaxii, ale ona měla ještě pořád co dělat, aby potlačila zvracení.

Dost na tom, že to byla jejich jediná šance. Ale muset ji absolvovat v této lodi působilo, jako by jim osud vymáchal čenich v té nejhorší možné břečce.

Jakmile se obnovila atmosféra v lodi, museli si sundat přilby, aby si uchovali omezené zásoby kyslíku.

Všechno, co nebylo na Samsonu připoutáno nebo přišroubováno, vysála dekomprese ven. Ale krev zůstala, zaschlá v černých cákancích všude po smetanovém obložení interiéru, světle modrých upevněných sedadlech a na protiskluzové kovové podlaze. A k tomu pach rozkladu, který v lodi pořád těžce visel, i když byla skoro celý den bez kyslíku.

Za jednou řadou sedadel se zaklínila paže, semknuté prsty objímaly tyč křesla, skrz zbytky oděvu a kůže prosvítaly kosti. Ripleyová si všimla, že se ostatní ze všech sil snaží nedívat se tam, a napadlo ji, jestli poznali, kdo to byl. Na potrhaném šatstvu zbyly rozedrané insignie a na prstu zlatý prsten.

Mohli tu paži odsunout někam bokem, ale nikdo se jí nechtěl dotknout.

A kromě lidských ostatků se zachovaly i ty po mimozemšťanech.

Vnitřek oddílu pro cestující tvořily dvě řady sedadel, obrácené k sobě, dvanáct na každé straně. Ve volném prostoru kolem byly úchyty na vybavení – tam si odložili své roztodivné zbraně – a vyvýšená část s nízkými skříněmi a policemi. Cestující přes ni viděli i vsedě a mohli se spolu bavit.

V zadní části kabiny byly do přepážky vsazeny dvoje úzké dveře. Jedny byly označeny jako toaleta, o druhých Ripleyová usoudila, že vedou do strojovny.

Všichni si vybrali místa co nejblíže k lehce vyvýšenému pilotnímu prostoru. Tam se usadili Lachance a Baxter, v prostoru pro cestující pak Ripleyová a Hoop na jedné straně a Kasyjanovová se Sneddonovou na druhé. Vzadu nechtěl zůstat nikdo.

Nikdo se tam nechtěl ani podívat.

Během pobytu na palubě si vetřelci přisvojili tmavou zadní část kajuty. Podlahu, zdi a strop pokrývala jakási hustá látka. Držela se kolem obou dveří, tu a tam se přes ně táhla jako mosty z plastu, které se roztavily, ohořely a znovu ztuhly. Vypadalo to jako výron magmatu, místy temný a těžký, jinde lesklý a zářivý, jakoby vlhký. Byly tam i dolíky a Ripleyové se mrazivě vybavily siluety, které dobře znala.

Vetřelci si tam vybudovali útočiště a to všem neúprosně připomínalo, co tu bylo ještě nedávno.

„Doufám, že ten výlet nepotrvá dlouho,“ řekla Sneddonová. Kasyjanovová vedle ní přikývla.

„Lachanci?“ zeptal se Hoop.

„Poslední prověrky,“ ohlásil. Seděl v pilotním křesle, nakláněl se dopředu a ruce mu tancovaly po ovladačích. Obrazovka před ním ožila a s ní i dvě další v přepážce po jeho boku. „Baxtere? Máme už spojení s počítačem Marion?“

„Právě se připojujeme,“ oznámil Baxter. Seděl v křesle druhého pilota s vysouvací klávesnicí na klíně, ruce ťukaly do kláves a na displeji před ním naskakovaly série symbolů. „Právě voláme navigační počítač… A jsme tam.“ Monitor na chvíli oslepl, a když obraz znovu naskočil, byl protkaný jemnou mřížkou.

„Zatím to nech být,“ ozval se Lachance. „Nejdřív se chci dostat od Marion. Mám strach, že nám v dráze pořád poletují trosky z té srážky.“

„Po tak dlouhé době?“ podivila se Kasyjanovová.

„Možný to je,“ odtušil Lachance. „Tak co, všichni připoutaní?“

Hoop se naklonil přes Ripleyovou a zkontroloval jí pásy. Náhle se ocitl tak blízko, že ji to zaskočilo, ucítila, jak se jí jeho paže otřela o bok a rameno.

„Bude to skákat,“ vysvětlil s úsměvem. „Atmosféra té skály umí být dost drsná.“

„Fajn,“ usmála se. „Díky.“ Hoop přikývl, zachytil její pohled a uhnul očima.

Co to mělo být? pomyslela si. No tak, Ripleyová, kličkuješ před nestvůrami na konci vesmíru a dostaneš chuť na chlapa? Tiše se zasmála a věděla, že mu to neušlo.

„Jak to vypadá?“ zeptal se.

„Všechny systémy zapojeny,“ hlásil Lachance. „Inerciální tlumiče máme trochu v háji, takže to možná bude divočejší než obyčejně.“

„No super,“ posteskla si Sneddonová.

„Jak často jste lítali dolů?“ zajímala se Ripleyová.

„Všichni jsme byli párkrát na planetě,“ vysvětloval Hoop. „Kasyjanovová u naléhavých lékařských případů, my ostatní z různých důvodů. Ale tuhle cestu absolvovali hlavně horníci.“

„Brzo poznáte proč,“ doplnila Kasyjanovová tiše. „Ta planeta je vážně díra do prdele.“

„Tak, všichni,“ zahlaholil Lachance. „Děkujeme vám, že letíte s naší společností Lachanceovy kosmické lety. Večeře se podává půl hodiny po startu – dnes máme na jídelníčku humrové ravioli se šampaňským. Nabízíme výběr zábavných pořadů a blicí sáčky najdete pod sedadly.“ Zasmál se. „Budete je potřebovat. Odpojení od doku za deset vteřin.“ Spustil automatické odpočítávání a Ripleyová tiše počítala vteřiny.

Devět… osm…

„Elektronické zámky vypnuty, magnetické spojení odpojeno.“

… šest… pět…

„Zpětné rakety spuštěny, připravit se na zážeh.“

… tři…

„Cestující mohou pocítit lehký otřes.“

Co je to sakra lehký otřes? pomyslela si Ripleyová. Hoop ji vzal za ruku a stiskl. Sneddonová a Kasyjanovová se tvářily zděšeně.

… jedna… zážeh.

Následoval okamžik, kdy se nic nedělo. A pak se Ripleyové zkroutil žaludek, mozek narazil do lebky, smysly se zamotaly, dech jí unikl z plic a kabina se naplnila otřesným rachotem.

Podařilo se jí obrátit hlavu a podívat se za Hoopa skrz čelní sklo pilotní kabiny. Zatímco se rychle vzdalovali od Marion, byly čím dál patrnější rozsáhlé škody po nárazu Dalily. Viděla i Narcissus zakotvený na druhé straně břicha lodi a přepadl ji zvláštní strach, že se od něj vzdaluje. Možná proto, že v modulu prožila tolik let, byť v bezvědomí.

Ale Narcissus byl bezpečně ukotven a Jonesy většinu času prospí. O jídlo se mu postarala.

Rozkvílela se siréna, vzduch prořízly bzučáky a loď změnila polohu. Lachance vypadal klidný a rozhodný, mačkal tlačítka a mával rukou po virtuálních kontrolkách promítaných do prostoru mezi ním a čelním sklem. Marion se přesunula mimo dohled na levobok a místo ní se objevila planeta LV178. Při vibracích provázejících sestup se na ní nedalo nic rozeznat – pro Ripleyovou to byla jen žlutavě šedá skvrna za okny.

Za pár chvil Lachance stiskl tlačítko a výhled zakryly tepelné štíty.

„Chystáme se vstoupit do atmosféry,“ oznámil.

Umělá gravitace zakolísala, jak se přizpůsobovala přitažlivé síle planety. Sneddonové se obrátil žaludek. Naklonila se dopředu a zvracela si pod nohy. Kasyjanovová se po ní ohlédla a pak se zas nasměrovala dopředu, zavřela oči a svírala područky sedadla tak pevně, až jí klouby vystupovaly jako bílé perly v tmavé kůži.

Hoopovo sevření skoro bolelo, ale Ripleyové to nevadilo.

Samson se rozechvěl ještě víc. Každý otřes jí připadal tak tvrdý, že by mohl loď rozervat, nedokázala zadržet povzdech a heknutí při každém žuchnutí. Připomínalo to klesání k LV426 v Nostromu, ale tohle bylo mnohem horší.

Ohlédla se na tu zvláštní látku, kterou tam po sobě nechali vetřelci. Musela být pevná, když přečkala dekompresi a zůstala nedotčená, a přece zdálky vypadala skoro jemná, jako obří pavoučí síť pokrytá prachem a popelem. Ti tvorové tady museli upadnout do hibernace. Uvažovala, jak dlouho by vydrželi spát a čekat, jestli se lidé rozhodnou otevřít Samson.

Myšlenky jí vířily hlavou, bála se toho, co je čeká dole. Hoop soudil, že na planetě zůstalo osmnáct horníků, a nikdo nevěděl, jak dopadli. Neměli žádné informace o tom, co odhalili, jak došlo k útoku mimozemšťanů, kde se objevili. Trimonitový důl bylo to poslední místo v galaxii, kam se jí teď chtělo, ale zároveň jako jediné nabízelo jakous takous naději pro přežití.

Sebrat palivové články a zas vypadnout. To byl Hoopův plán. Všichni ho odsouhlasili.

Loď jako by se rozpadala na kousky. Zrovna když si Ripleyová začala myslet, že všechny jejich starosti skončí už tady, ozval se zas Lachance.

„Možná nás čekají drobný turbulence.“

Sneddonová se předklonila a začala zase zvracet.

Ripleyová se opřela, zavřela oči a Hoop jí stiskl ruku ještě pevněji.

Zdálo se to být jako věčnost, ale nemohla uplynout víc než hodina, než se ocitli hluboko v atmosféře LV178 a letěli míli nad planetou směrem k dolu. Baxter spustil navigační počítač a zjistil, že zařízení leží o šest set mil dál.

„Něco přes hodinku,“ oznámil Lachance. „Můžu letět rychlejc, ale ta bouřka je dost divoká.“

„Budu hádat,“ zavrčela Kasyjanovová. „Třeba by to s náma skákalo?“

„Trošku.“

„Jak to, že ještě letíme?“ chtěla vědět Sneddonová. „Jak to, že je loď ještě celá? Jak to, že mi žaludek nevisí z pusy?“

„Protože jsme tvrdí kosmičtí průzkumníci,“ uchechtl se Baxter.

Pravda byla, že jakmile vstoupili do atmosféry, vibrace a poskoky se hodně zmírnily a Baxter propočítal dráhu. Lachance předal řízení autopilotu a obrátil křeslo k nim.

„A teď toho humříka,“ zaculil se.

Sneddonová zasténala. „Jestli ještě cekneš o jídle, Lachanci, tak za následky neručím.“

„No jo, lidi, máme hodinu,“ konstatoval Hoop. „Musíme si promluvit o tom co dál.“

„Přistaneme, čapneme palivový článek a mizíme,“ řekla Ripleyová. „Je to tak?“

„No…“

„Co je?“ zeptala se.

„Možná to nebude jenom tak,“ povzdechl si Hoop. „Je tu pár neznámých.“

„No prima,“ zafuněla Kasyjanovová. „Ještě neznámějších než ty stvůry?“

„Nevíme, co je s přistávací plochou,“ vykládal Hoop. „S přístupem k dolu. S kvalitou vzduchu uvnitř. S poškozením. A palivové články jsou uskladněny několik pater dole.“

„Můžete mi někdo vysvětlit, co to všechno znamená?“ zeptala se Ripleyová a rozhlédla se po ostatních.

Sneddonová rozhodila rukama. „Já jsem jenom vědecký důstojník.“

„Životní podmínky planety nejsou nic moc,“ řekl Hoop. „Důl a jeho povrchový komplex uzavírá kupole s řízenou atmosférou. Přistávací plochy leží venku, propojené krátkými tunely. V kupoli je několik budov – skladiště, jídelna, ubytovny – a dva vstupy do dolu, kvůli bezpečnosti taky samostatně uzavřené.

V dole jsou u každého vchodu dva klecové výtahy, jezdí devět pater dolů. První tři jsou opuštěná – byla vytěžena. Ve čtvrtém patře jsou uskladněny palivové články a spousta dalších nouzových zásob. Jídlo, voda, vybavení, takové věci. Většina toho je pod zemí pro případ nehody, aby byly přístupné každému v dole. A patra pět až devět, tam se těží.“

„A tam objevili ty nestvůry?“ zeptala se Ripleyová.

„Zřejmě ano.“

„Takže tam vpadneme, sjedeme do čtyřky, sebereme palivové články a vrátíme se nahoru.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Hoop. „Ale netušíme, v jakém stavu je důl.“

„Budeme to brát, jak to přijde,“ řekla Kasyjanovová. „Ať tam najdeme, co chceme, popasujeme se tím, jak to půjde.“

„A fofrem,“ dodala Sneddonová. „Nevím jak vy, ale já tam dole nechci strávit ani o minutu dýl, než bude třeba.“

Po těch slovech zavládlo tíživé ticho. Lachance obrátil křeslo zase zpátky a sledoval letové údaje. Baxter hleděl na navigační monitory. Ripleyová a ostatní seděli tiše, nedívali se na sebe a snažili se nezavadit pohledem ani o ty zvláštní plastiky, které po sobě nechali mimozemšťané.

Ripleyová zvolila nejsnadnější cestu a zavřela oči.

A sama sebe překvapila, když do ní Hoop šťouchl, aby ji probudil. To vážně usnula? Při všem to skákání, cloumání a hluku?

„Páni, copak ses už neprospala dost?“ zeptal se. Na kohokoli jiného by se naštvala, ale cosi v jeho hlase napovídalo, že jí skoro rozumí. Mluvil jaksi váhavě, skoro smutně.

„Už jsme tu?“

„Právě oblétáváme komplex.“

„Světla svítí,“ poznamenal Lachance z pilotního oddílu.

„Ale nikdo není doma,“ dodal Baxter. „Zámky kupole nedotčené, žádné viditelné škody.“

Ripleyová chvilku čekala, vnímala drobné vibrace lodi. Letěli mnohem hladčeji, než když usnula. Stiskla tlačítko, uvolnila si pásy a vstala.

„Rip?“ povytáhl obočí Hoop.

„Jenom se podívám.“ Popošla dopředu a naklonila se nad opěradlo pilotního křesla. Francouz se líně otočil a zašilhal na ni.

„Přišla jste si prohlídnout moje nádobíčko?“ zeptal se.

„To si počkáte,“ odsekla.

Čelní sklo bylo zaprášené, ale stejně rozeznala segmentovanou kovovou kupoli dole, kterou oblétali. Z jedné strany byla skoro pohřbená v navátém písku a na povrchu blikalo několik světel. Nebylo vidět žádné průchodné sekce, nerozeznala ani přístupové body.

„Je to pusté,“ ozvala se.

„Počkejte, až se dostanete dovnitř,“ řekl Baxter.

„Kde jsou přistávací plochy?“

Lachance Samson trochu srovnal a držel se přímo nad kupolí. Ukázal dolů. Ripleyová stěží rozeznala tři rozlehlé siluety na zemi, také napůl pohřbené v písku.

„Zaleť blíž,“ nařídil mu Hoop, který se postavil vedle Ripleyové za křesla pilotů. „Nevíme, co se tu stalo, ale dá se čekat, že je pronásledovali až k lodím.“

„Proč myslíš?“ zeptala se Sneddonová ze svého místa, pořád připoutaná.

„Protože jich tu Samson tolik nechal.“

Lachance klesal níž a níž k přistávacím plochám. Byli už jenom pár set metrů od kupole a Ripleyová uviděla spojovací tunely. Nad zemí se hnal písek, nesený větrem, který v Samsonu necítili. Krajina byla skličující, ale zvláštně krásná, písečné sochy narostly do neuvěřitelně ladných tvarů. Až na tu umělou kupoli vypadala poušť jako moře, zmrzlé v toku let.

Míle odtamtud v dálce, hluboko v rýsujících se mracích blýskaly elektrické bouře.

„Jak chcete sakra přistát?“ zeptala se Ripleyová.

„Obyčejně plochy vyčistí pozemní personál,“ řekl Lachance. „Velkými fukary, naběráky písku. Ale já to zmáknu. Jsem bourák.“

„To říkáte pořád,“ zamumlala. „A já pořád čekám, až to uvidím na vlastní oči.“

„Uvítací výbor nestvůr nás zřejmě nečeká,“ řekl Hoop.

„V tomhle počasí?“ zeptal se Baxter.

„Těžko říct, v jakém prostředí žijí, co jim vyhovuje,“ pokrčila rameny Ripleyová. Vzpomněla si na Ashe – než se odhalila jeho pravá povaha, když studoval vetřelce –, jak mluvil o pozoruhodné adaptaci na prostředí lodi. Možná si potrpí na pískem bičovanou, bouřemi sužovanou krajinu.

„Dámy a pánové, připoutejte se,“ nařídil Lachance. Zkontroloval hodnoty na ukazatelích, přejel rukou po virtuálních navigačních kontrolkách před sebou a zase se opřel v křesle.

Ripleyová a Hoop se vrátili na místa a připoutali se. Čekala, než jí zase zkontroluje pásy, a všimla si, jak na ně Sneddonová hledí a culí se. Podívala se jí do očí.

Vědecká důstojnice uhnula pohledem.

Samson se otřásl, jak se zažehly brzdné rakety. O chvíli později následoval těžký poskok a motory začaly slábnout.

„Táák,“ protáhl Lachance. „Já vám říkal, že jsem frajer.“

Hoop vydechl a z druhé strany kabiny uslyšela Ripleyová doktorku, jak si něco mumlá, snad modlitbu. Uvolnili si pásy, vstali, protáhli se a pak se shromáždili vpředu a vyhlíželi ven.

Lachance s nimi dosedl před kupolí. Rýsoval se obrys částečně pohřbeného tunelu, vedoucího od přistávací plochy ke kupoli, a bouře teď po přistání jako by zuřila divočeji. Možná proto, že u země nesl vítr víc písku.

„Připravte se,“ řekl Hoop. „Vezměte zbraně. Lachanci, ty pojď se mnou. Budu otevírat dveře a průlezy. Baxtere, ty jdeš vzadu.“

„Proč mám jít poslední?“ stěžoval si komunikační důstojník.

„Protože jsi džentlmen,“ odpověděla mu Sneddonová. Kasyjanovová se zasmála, Baxter se zatvářil nejistě a Ripleyová se zamyslela nad složitými vztahy mezi těmito lidmi. Nevyznala se v nich – byli pospolu už hrozně dlouho.

Vnitřek Samsonu najednou působil mnohem bezpečněji. Ripleyová byla i ve svém strachu odhodlaná, ale nedovedla setřást strašlivé vzpomínky. Ty nové, na Powella a Welforda, zabité bleskurychlými dravci. Ani ty staré, tam z Nostromu. A cosi jí napovídalo, že si brzo pořídí nové, ještě příšernější.

Pokud se vůbec dožije toho, aby mohla vzpomínat.

„Držme se při sobě,“ nabádala je. Nikdo neodpověděl. Všichni věděli, co je v sázce, a všichni viděli ty věci v akci.

„Půjdeme rychle, ale opatrně,“ řekl Hoop. „Nikdo se nepohrne dopředu. Nehrajeme si na hrdiny.“

Upevnili si přilby, zkontrolovali si navzájem obleky a zásoby vzduchu, vyzkoušeli spojení a chopili se zbraní. Ripleyové připadala jejich výprava zoufale bezbranná: bledé bílé ponravy připravené pro netvory, aby je probodli, rozervali, snědli. A nikdo z nich neměl tušení, s čím se setkají.

Možná to byla milosrdná nejistota. Možná že kdyby věděli, co v dole objeví, nikdy by se nepřiměli tam jít.

Ripleyová zhluboka dýchala, myslela na Amandu, která nejspíš považuje mámu za mrtvou. V duchu si přísahala, že se ze všech sil vynasnaží zůstat naživu.

Lachance otevřel průlez a bouře vrazila dovnitř.

ČÁST 2

PODZEMÍ

10

KŮŽE

„Co je sakra tohle?“ zarazil se Hoop.

„Vypadá to jako… kůže, nebo co,“ uvažoval Lachance.

„Oni ji shazují.“ Ripleyová se zastavila vedle nich, odpalovač namířený kupředu. „Stává se to, když rostou. A viděli jste sami, jak to jde rychle.“

„Kolik jich sakra může být?“ Hoop užuž vykročil, aby tu hromadu bledě žluté látky prohrábl botou. Ale něco ho zadrželo. Nechtěl se toho ani dotknout.

„Moc,“ vydechla Sneddonová. Znělo to nervózně, podrážděně a Hoopa napadlo, jestli bylo rozumné svěřit jí tu druhou stříkací pistoli.

Na druhou stranu, vyděšení byli všichni.

Přes bouří bičovanou přistávací plochu a ke vchodu do tunelu se dostali bez nehody. Prudký vítr, zvířený písek a kvílící bouře působily jako peklo, primitivní životní podmínky, na něž si člověk po životě v klimatizovaných lodích nikdy nezvykne.

Osvětlení v tunelu pořád fungovalo a v půlce cesty se objevily známky po boji. Ze zásobních nádrží a kanystrů tam vznikla provizorní barikáda, posléze sražená bokem, podupaná, polámaná a smetená. Kovové plátování stěn a stropu bylo zjizvené, podlaha samý puchýř a zvlněná. Stalo se to očividně po zásahu kyselinou, ale po zraněném nebo mrtvém tvorovi, který to způsobil, ani stopa.

Dostali se na konec tunelu k těžkým zavřeným protitlakovým dveřím, vedoucím přímo do kupole nad dolem. Nikdo se nehrnul je otevřít. Všichni si pamatovali, jak to dopadlo posledně.

„Dá se nějak nakouknout dovnitř?“ zeptala se Ripleyová a pokývla ke dveřím.

„Baxtere?“ obrátil se Hoop na komunikačního důstojníka.

„Možná bych se mohl spojit s bezpečnostními kamerami dolu,“ odpověděl Baxter. Opatrně odložil plazmový hořák a z širokých kapes obleku vytáhl tablet.

Bouře se s rachotem opírala do tunelu, písek bombardoval kov biliony částeček, vítr burácel kolem té zjizvené oblé kovové skořápky. Znělo to, jako by se něco obrovského pokoušelo prodrat dovnitř. Tunel a kovová kupole byly zbudovány na ochranu dolu před podobně nelítostnými živly. Před téměř třiceti lety se investovaly obrovské prostředky do jeho vykopání a od té doby se řešily neustálé problémy s jeho údržbou. Ale trimonit znamenal velké lákadlo. Možnosti průmyslového využití a jeho kouzlo coby ultravzácného drahokamu zaručovaly, že se vložené prostředky vyplatí. Alespoň investorům s finančními zájmy.

Dělníci, kteří se potýkali s živly a čelili nebezpečí, z toho měli jako obvykle nejmíň.

„Poznáte, jestli systémy fungují?“ zeptala se Ripleyová netrpělivým hlasem.

„Dejte mi chvilku!“ vyštěkl Baxter, který klečel s tabletem vybalancovaným na stehnech.

Zatím všechno dobré, pomyslel si Hoop, ale ještě se nedostali daleko. Za dveřmi může být cokoli. Horní část dolu se těmi tvory může hemžit. Představil si budovy a vnitřek kupole jako obří hnízdo s tisíci mimozemšťanů rojících se po zemi, po zdech, zavěšených v obřích konstrukcích ze stejného divného materiálu, jaký našli v Samsonu.

Otřásl se. Ta představa ho přímo fyzicky odpuzovala, ale nedovedl ji potlačit.

„Mám to,“ oznámil Baxter. Hoop čekal nevěřícný výbuch, hrůzyplný výkřik, ale nedostavil se. „Hoope?“

Přistoupil k Baxterovi a shlédl na monitor. Nahoře se nabízelo několik náhledů, hlavní obraz ukazoval vnitřek kupole, zabraný z výšky na jedné straně. Světla stále svítila. Nic se tam nehýbalo.

„Co ty náhledy?“ zeptal se Hoop.

„Ty jsou z dalších kamer.“ Baxter se dotkl obrazovky a obrazy začaly rolovat. Zabíraly interiér kupole z různých úhlů a výšek. Hoop to všechno znal: zhruba desítka budov, vozidla roztroušená kolem, upravená, srovnaná půda v relativně malém rozpětí kupole. Nic nevypadalo zvlášť mimořádně. Všechno to působilo docela normálně.

„Žádný malér nevidím,“ zhodnotil to Lachance.

„Mně se to vůbec nelíbí,“ ozvala se Kasyjanovová. Hlas jí strachem o něco stoupl. Znělo to jako nastupující panika. „Kde jsou? Co ti ostatní horníci, co tu zůstali?“

„Jsou mrtví v dole,“ mínila Sneddonová. „Možná odvlečení někam hluboko, kde mají ty věci hnízdo. Sbírají potravu jako vosy nebo termiti.“

„No, tak to děkuju,“ zaúpěla Kasyjanovová.

„Jsou to všechno jenom dohady,“ řekla Ripleyová.

Hoop přikývl. „Nic víc nemáme. Baxtere, drž se uprostřed a koukej na obrazovku. Projížděj záběry, dávej pozor na všechno, co se kde šustne. Když něco uvidíš, křikni.“ Přesunul se k ovladačům dveří a zkontroloval panel. „Tady všechno v pořádku. Připraveni?“

Baxter zůstal na místě a ostatní se rozestavili do půlkruhu kolem velkých dveří, zbraně v pohotovosti. Nejsou to zbraně, pomyslel si Hoop. Jsou to nástroje. Těžební nástroje. Co nás to sakra napadlo sem lézt? Ale všichni se na něj dívali, a tak se tvářil klidně a odhodlaně. Pokývl a stiskl tlačítko.

Ozvalo se zasyčení, zaskřípání a dveře se rozdělily. Vzduch zavířil, jak se vyrovnával tlak, tunel na chvilku zaplnil oblak prachu a zastřel jim výhled. Někdo poplašeně vykřikl. Někdo jiný vykročil, prošel dveřmi a pak se ozval hlas Ripleyové.

„Je to tu v pořádku,“ hlásila. „Vzduch čistý. Pojďte.“

Vešel za ní, stříkací pistoli v pohotovosti. Ostatní ho následovali a Kasyjanovová za nimi zavřela dveře. Byli až moc hlasití.

„Sneddonová?“ zeptal se Hoop.

„Vzduch je v pořádku,“ oznámila. Zkontrolovala přístroj, který jí visel u opasku, sérii grafů a čísel na monitoru. Stáhla si přilbu, nechala ji viset z obleku a ostatní ji napodobili.

„Co ty, Baxtere?“ zjišťoval Hoop.

„Kdybych něco viděl, tak ti to řeknu!“ vyštěkl.

„Jasně, dobře. Jenom buď ve střehu.“ Pokývl k hradbě ocelových kontejnerů vyrovnaných podél stěny kupole vedle dveří. „Fajn, sundáme si skafandry a zavřeme je do těch schránek na nářadí. Vyzvedneme si je po cestě zpátky.“ Rychle se zbavili obleků a Hoop je naskládal do jednoho kontejneru.

„Kde je vstup do dolu?“ zeptala se Ripleyová a Hoop jí to ukázal. Byly vlastně dva, oba situované v nenápadných obdélníkových budovách. Zamířili k tomu bližšímu.

Hoop šel v čele. Nemotorně svíral stříkací pistoli a připadal si trochu směšně, že ji třímá jako zbraň, i když věděl, že je to třeba. Nikdy v životě nestřílel. V dětství, v odlehlé oblasti Pensylvánie, ho strýc Richard brával často na lov. Pokoušel se Hoopovi vnutit zbraň – starý kalašnikov, repliku koltu pětačtyřicítky, dokonce i pulzní pušku, tajně vypůjčenou od souseda, příslušníka Homérových hrdinů, 69. regimentu koloniální námořní pěchoty, na dovolence.

Ale Hoop vždycky odolal. Ty černé objemné předměty ho děsily a strach ještě prohlubovalo dětské vědomí toho, k čemu jsou určeny. Já nechci nikoho zabít, myslel si vždycky a pozoroval strýce, jak pálil na stromy, kameny a podomácku vyrobené terče rozvěšené po lese. Ve tváři se mu objevovalo něco, kvůli čemu mu Hoop nikdy doopravdy nevěřil. Jakási krvežíznivost.

Po letech, zrovna když se Hoop chystal na první výpravu do vesmíru, přišel strýc o život, při jednom loveckém výletu do lesa ho střelili do zad. Nikdo nikdy pořádně nezjistil, co se stalo. Podobně umírala spousta lidí.

Až teď Hoop poprvé v životě zalitoval, že si některou z těch zbraní tehdy nevzal a nenaučil se ji nosit. Myslel na její užitečnost, navzdory odporu, který měl k tomu temnému kovu.

Stříkací pistole na kyselinu. Koho tím chci ošálit?

Tady pod kupolí se vždycky cítil divně. Byl tu už několikrát a pokaždé ho to znervózňovalo – přirozená krajina planety přenesená díky kupoli dovnitř, klima umělé a naprosto ovládané. Brodili se pískem a prachem, jehož se nedotýkal vítr. Dýchali falešný vzduch, který slunce planety LV178 neohřívalo. Strop kupole tvořil imaginární nebe, osvětlené šedými kuželi mnoha reflektorů visících z podpůrných trámů a sloupů.

Bylo to, jako by uvěznili část planety a pokusili se ji ochočit.

A vida, kam je to dostalo.

Blížili se k budově uzavírající první vstup do dolu a Hoop naznačil, že by se měli roztáhnout a postupovat v řadě. Dveře byly otevřené, vypadaly jako zapřené nebo vzpříčené. Kdyby se z nich vynořil netvor, bude lépe, když se ocitne tváří v tvář rojnici potenciálních obětí. A všechny budou ozbrojené.

Zastavili se, nikdo nechtěl projít jako první.

„Hoope,“ zašeptala Ripleyová. „Mám nápad.“ Přehodila si odpalovač přes rameno za popruh a rychle se kradla k budově. Vedle pootevřených dveří si rozepnula opasek a vytáhla ho z poutek.

Hoop viděl, k čemu se chystá. Srdce se mu rozběhlo, smysly zbystřily. Sehnul se, hlaveň zbraně pečlivě nasměroval kousek doleva ode dveří. Kdyby se něco stalo, nerad by Ripleyovou zasáhl sprškou kyseliny.

Ripleyová udělala na konci opasku smyčku, přikradla se ještě blíž a přehodila ji přes masivní kliku dveří. Ohlédla se na ostatní a zaznamenala, jak pokývli. Pak natáhla druhou ruku se třemi vztyčenými prsty, dvěma, jedním…

A zatáhla.

Dveře zaskřípaly na nashromážděném prachu. Pásek sklouzl z kliky a neobjevilo se nic.

Než stačil Hoop promluvit, strhla si Ripleyová odpalovač z ramene a zmizela uvnitř.

„Baxtere!“ houkl Hoop a rozběhl se za ní.

„Tam vevnitř žádný kamery nejsou!“ odpověděl Baxter.

Nebyla tam taková tma, jak Hoop čekal. Něco málo pronikalo průsvitným stropem – umělé osvětlení z kupole – a světla ve výtahu pořád fungovala. Osvětlení nebylo špatné.

Špatné bylo to, co jim odhalilo.

Ve výtahu ležel mrtvý horník. Hoop nepoznal, jestli šlo o muže nebo ženu. Za sedmdesát dní, které uplynuly od jeho smrti, se bakterie, zanesené do dolu lidmi, pustily do práce a tělo strávily. Zbytek dokonala řízená atmosféra: vlhký, teplý vzduch, zajišťující dokonalé podmínky pro šíření mikroorganismů. Výsledkem byla nateklá a ochablá mrtvola.

Pach vyčpěl, zbyl jenom sladký náznak hniloby, ale i tak Hoop zalitoval, že si nenechali obleky a přilby. Ústa nešťastné oběti zela dokořán, jako by se smála nebo ječela.

„Ani stopa po tom, co je zabilo,“ poznamenala Kasyjanovová.

„Já bych řekl, že infarkt můžeme vyloučit,“ zavtipkoval Lachance.

Hoop přistoupil k ovladači výtahu. Vypadal dobře, na obrazovce nesvítily varovné symboly, žádné známky problémů s pohonem. Malý jaderný generátor v jedné z budov na povrchu byl pořád v provozu a činil se.

„Funguje?“ zeptala se Ripleyová.

„Přece nečekáš, že tím pojedeme dolů?“ zhrozila se Sneddonová.

„Chceš jít po schodech?“ zeptal se Hoop. Z dolu vedly dvě nouzové únikové cesty, hrubá schodiště v šachtách vedle výtahů. Spadala skoro patnáct set metrů hluboko a představa scházení sedmi tisíc schodů – pěti set křídel – nikoho nelákala.

„Nevytáhneme ho aspoň ven?“ zeptala se Ripleyová. S Kasyjanovovou se chopily těla. Hoop jim musel pomoci.

Nezůstalo v jednom kuse.

Když měli výtahovou klec sami pro sebe, nastoupili a opatrně se vyhýbali rohu, kde předtím ležela mrtvola. Hoopa nejvíc znervózňovalo, že nevěděli jaká. Všichni tu oběť znali, to bylo jisté. Ale teď už netušili, o koho šlo.

Na Hoopa znovu dolehlo všechno, co se stalo. Byl hrdý na to, že se dovede vyrovnat s citovými zvraty – opustil děti, vydal se sem do hlubokého vesmíru a jaksi se i smířil s tím, proč to udělal –, ale od té katastrofy se několikrát probudil zalitý studeným potem, sužován sny o tom, jak ho něco dusí a požírá zaživa. Sny o nestvůrách se staly mnohem skutečnější. Nejspíš ze spánku i křičel, ale nikdo se o tom nezmínil. Možná proto, že zlé sny teď týraly skoro každého.

„Hoope?“ řekla Ripleyová tiše. Stála vedle něho u ovládacího panelu výtahu a hleděla na něj.

„Nic mi není.“

„Vážně?“

„Co jsou ty potvory zač, Ripleyová?“

Pokrčila rameny. „Víš tolik co já.“

Obrátil se k ostatním. Žádné vyčítavé pohledy, žádné úšklebky pro to chvilkové nesoustředění. Všichni na tom byli stejně.

„Sjedeme dolů do čtvrtého patra,“ řekl, „vezmeme palivový článek a co nejrychleji vypadneme.“

Několik pokývnutí. Zachmuřené tváře. Přelétl pohledem improvizované zbraně, věděl, že žádná z nich není v rukou profesionálního vojáka. Nešťastnou náhodou by se jimi mohli zlikvidovat navzájem.

„Klid,“ pronesl tiše, stejně tak pro sebe jako pro ostatní. Pak se obrátil k řídicímu panelu a spustil rychlou diagnostiku výtahu. Všechno vypadalo normálně. „Jedeme dolů.“ Stiskl tlačítko čtvrtého patra. Klec se otřásla a začala klesat.

Hoop se pokoušel uklidnit a připravit se na to, co najdou, až se dveře zase otevřou. Najednou se mu ale převrátil žaludek, přepadla ho závrať a někdo vykřikl.

„Padáme. My padáme!“

Výtah se rozkvílel.

Stará kamenná farma v severní Francii, prázdninový dům její rodiny, co jen si pamatovala. Je zrovna sama, ale ne osamělá. Nikdy nemůže být osamělá, když má dcerku tak blízko.

Ticho ruší jen jemný vánek, šustí mezi listy v lesíku na druhém konci zahrady, ševelí v roztroušených stromech o něco blíž. Slunce praží a spaluje oblohu do světlejšího odstínu modré. Je horko, ale ne nepříjemné – vánek osušuje Ripleyové pot z kůže, mastné opalovacím krémem, kterým se pečlivě namazala. Ptáci pějí své záhadné písně.

Vysoko nahoře líně krouží skupina káňat, pátrá v krajině po kořisti.

Po čerstvě sklizeném poli k ní běží Amanda, strniště ji kouše do nohou, krajina je strakatá vlčími máky a dívčin úsměv se vyrovná i žáru a nádheře slunce. Hihňá se, ve zdvižené ruce nese dárek pro mámu. Amanda je nesmírně zvídavá holčička. Často se vynoří z lesíka s hlemýždi na rukou a ramínkách, s plnými hrstmi žabek, se zraněným ptáčkem přitisknutým na prsa.

Zatímco dcera leze přes dřevěný plot mezi zahradou a polem a vyráží přes trávník, Ripleyová uvažuje, co asi nese domů tentokrát.

Mami, našla jsem chobotnici! volá dívenka.

O okamžik později už Amanda leží na trávníku u jejích nohou, třese se a chvěje, jak se jí ta dlouhonohá věc omotává kolem něžného krčku. Ripleyová se pokouší vrazit prsty pod chapadla, odpáčit je, odtáhnout od svého andílka, aniž by Amandě vytrhala vlasy. Uříznu to, pomyslí si, ale má strach, že se kyselina prožere do půdy a bude žrát dál a dál.

A pak se z lesa ozve vysoké zavřískání. Padnou stíny. Slunce zajde, ptáci zmlknou a káňata zmizí. Zahrada se najednou ponoří do soumraku a ty stíny, které ji odjakživa pronásledovaly, se vynoří zpoza stromů. Hledají své dítě.

Je moje! křikne Ripleyová, klekne si a chrání Amandu vlastním tělem. To, co je v ní, je moje!

Stíny se blíží. Veškerá krása se vytratila.

„Rip!“ houkl Hoop a šťouchl do ní. „Chyť se něčeho!“

Zatřásla hlavou. Ta vize jí proběhla před očima, hned zas zmizela a zůstal jen tíživý pocit.

Výtah klesal, skřípal, chrlil jiskry, které byly vidět skrz stěny klece, divoce se chvěl, otřásal se tak, že všechno a všichni kolem byli jen rozmazané šmouhy.

Slyšela rány, jak zbraně dopadly na podlahu, upustila i tu svou a zavrávorala dozadu, až narazila na stěnu. Ale nebylo se čeho chytit. A stejně by to nepomohlo.

Žaludek jako by se jí zvedal a převracel, spolkla náhlé nutkání zvracet.

Někdo jiný se neudržel.

Hoop visel na dlouhém držadle, zasazeném do stěny vedle dveří, jednou rukou se za něj zaklesl a druhou pracoval na ovládání.

„Co to kurva –?“ houkl Baxter.

„Mám to!“ přerušil ho Hoop. Ale Ripleyové bylo jasné, že to nemá. Přisunula se k němu, bála se, že se každou chvíli všichni zvednou z podlahy a začnou se vznášet.

Nemůžeme jet takhle rychle, pomyslela si. Dávno už jsme měli narazit na dno! Patnáct set metrů, říkal Hoop. Převracela si v hlavě ta čísla, zkoušela spočítat, jak dlouho by mohli padat volným pádem, ale –

„Jsou tu nárazníky,“ křikl Hoop. „V každém patře. První čtyři už jsme projeli, ani je necítili. Blížíme se k pětce…“

Prásk!

Výtahem otřásla silná vibrace, udeřila Ripleyovou do prsou.

„Nezpomalujeme!“ vykřikla.

„Zpomalíme!“ odpověděl. „Na spodních dvou patrech jsou tlumiče pro případ, že by –“

„Se stalo tohle?“

Podíval se na ni. Vedle něj na ovládacím panelu viděla poblikávající číslice. Blížili se hloubce sedm set padesát metrů, čísla se měnila tak rychle, že je nestačila zachytit.

„Brzo je prověříme,“ řekl.

Ripleyovou zaplavil vztek. Byli bezmocní a ona ten pocit nenáviděla. V kosmu existuje celá spousta proměnných, nesčetné úrovně nebezpečí, ale obvykle se dají řešit nějakými mechanickými, elektronickými nebo psychologickými prostředky.

I s tou věcí, která je sledovala na Nostromu, přešli do protiútoku, lovili ji, snažili se ji nahnat k přetlakové komoře. A poté co Dallas zahynul a ukázalo se, kdo je Ash… i pak se snažili dělat, co mohli.

Ale tady a teď jí nezbývalo než stát a čekat na smrt.

Prosvištěli patry šest a sedm a dopad na bezpečnostní nárazníky se zdál ještě tvrdší. Zpomalují? Ripleyová si nebyla jistá. Kolem kabiny létaly jiskry, kov kvílel a skřípal, tušila, že při rychlosti, kterou se nyní pohybují, se ani nedozví, že dosáhli patra číslo devět.

Uvažovala o té poslední chvíli, o okamžiku, kdy výtah narazí, rozdrtí se a je to všechny vmáčkne do pevné podlahy, rozmačká dohromady na kaši… napadlo ji, jestli vůbec něco ucítí.

Ten krátký zlý sen o Amandě jí přesto připadal ještě horší.

„Zpomalujeme!“ vyhrkl Hoop. Výtah zaduněl o tlumiče v osmém patře, ozval se těžký skřípot.

Ripleyovou a ostatní to hodilo na zem. Ozývalo se rytmické řinčení, hlasité exploze ze všech stran, které rozechvěly konstrukci výtahu. Kolem pršely šrouby a úlomky kovu a Ripleyová čekala, že se výtah každou chvíli rozpadne na kusy.

Rachot už byl téměř nesnesitelný, pulzoval jí v uších, v těle a ty vibrace se ji chystaly rozdrtit na kousíčky. Válela se po podlaze a podařilo se jí obrátit hlavu k Hoopovi. Seděl opřený v rohu vzadu, hlavu nakloněnou na stranu, aby mohl sledovat ovládací panel.

Ohlédl se a poznal, že se na něj dívá.

„Tlumiče fungují,“ křikl.

Pak narazili na dno. Ripleyové to vyrazilo dech, jak sebou práskla o podlahu. Na noze jí přistálo něco těžkého. Kvílení ustalo, ale někdo zachrčel a začal sténat.

Z mechanismu výtahu se kouřilo, vzduch se plnil palčivým kouřem. Světla pohasla a zase se rozsvítila, zabzučela a pak se stabilně rozzářila. Rozhostilo se ticho, ještě strašlivější než ten prudký rámus.

Ripleyová se zvedla na všechny čtyři, těžce oddechovala a čekala, až se dostaví pronikavá bolest zlomených žeber nebo končetin. Ale kromě spousty pohmožděnin, zakrváceného nosu a nevěřícného pocitu, že to přežili, jí zřejmě nebylo nic.

„Pořád padáme?“ chtěla vědět Sneddonová. „Žaludek mi říká, že ano.“

„Parádní přistání,“ liboval si Lachance a kývl na Hoopa. „Nakonec z tebe ještě bude pilot.“ Hoop mu úsměv vrátil.

„Já myslím…“ začal Baxter. Vstal, zavyl, sklouzl na bok a spadl. Kasyjanovová ho zachytila. „Kotník,“ zaúpěl. „Kotník!“ Doktorka mu ho začala prohmatávat.

„Ještě někdo je zraněný?“ zeptal se Hoop.

„Jenom moje hrdost,“ uchechtl se Lachance. Oblečení měl potřísněné zvratky, smetl si je rukou v rukavici.

„Nejlepší pilot v galaxii? Leda hovno,“ ulevila si Ripleyová a potěšilo ji, když se Francouz usmál.

„Jsme v pořádku?“ zeptala se Sneddonová. „Nevisíme a nečekáme, až spadneme ještě níž, že ne? Víte přece, při našem štěstí…“

„Ne, jsme dole,“ uklidňoval ji Hoop. „Koukej.“ Pokývl ke dveřím výtahu a vytáhl od opasku malou úzkou baterku. Vydávala překvapivě jasné světlo. Namířil ho přes ohnuté mříže zdeformované klece a odhalil hladký kov pevnějších dveří.

„Deváté patro?“ zeptala se Ripleyová.

Hoop přikývl.

„A výtah je v hajzlu,“ povzdechl si Baxter. „To je kurva paráda.“ Škubl sebou, jak mu Kasyjanovová prohmatávala chodidlo a spodní část nohy, pak zasténal, když vzhlédla.

„Zlomený kotník,“ oznámila.

„To si děláš prdel,“ zavrčel Baxter.

„Můžeš to zafixovat?“ zeptal se Hoop. „Aby mohl jít.“

„Já můžu jít!“ bránil se Baxter trochu zoufale.

„Pomůžeme vám,“ řekla Ripleyová a vyslala k Hoopovi varovný pohled. „Je nás na to dost. Nepanikařme.“

„Kdo tu panikaří?“ vyjel Baxter se zoufalou tváří, oči vykulené bolestí a strachem.

„Neopustíme vás,“ slíbila Ripleyová a zdálo se, že to zabralo.

„Ještě někdo něco?“ chtěl vědět Hoop. Sneddonová zavrtěla hlavou, Lachance máchl rukou. „Rip?“

„Já jsem v pořádku, Hoope,“ snažila se říct tak, aby to neznělo netrpělivě. Byli dole, pomlácení a pohmoždění, ale nemohli si dovolit otálet. „Takže co teď?“

„Teď máme dvě možnosti,“ spustil Hoop a znovu se podíval na Baxtera. „Za prvé, vylézt nahoru.“

„Kolik je to schodů?“ zeptala se Kasyjanovová.

„Narazili jsme na dno v devátém patře. Sedm tisíc schodů k –“

„Sedm pojebanejch tisíc?“ vyštěkla Sneddonová. Baxter mlčel, ale shlédl na zem ke svému poraněnému kotníku. Celou váhu těla držel na druhé noze.

„Druhá možnost,“ pokračoval Hoop, „je dostat se na druhou stranu ke druhému výtahu.“

Ticho. Všichni se rozhlíželi a čekali, až promluví někdo jiný.

„A to, co našli, bylo tady dole, kde makali na nový sloji,“ zavyl Baxter. „V devítce.“

„Nedá se nic dělat,“ pokrčila rameny Kasyjanovová. „Jak daleko je ten druhý výtah?“

„Přímou cestou tak pět set metrů,“ oznámil Hoop. „Ale chodby nejsou rovné.“

„Máme představu, co se tu dole stalo?“ zeptala se Ripleyová.

Nikdo neodpověděl. Všichni se podívali na Hoopa. Pokrčil rameny.

„Prý jen, že objevili něco strašného. Co to bylo, víme.“

„Ne, nevíme!“ namítla Kasyjanovová. „Můžou jich tu být stovky!“

„To bych neřekla.“ Podívali se na Sneddonovou. Shlížela na stříkací pistoli, kterou sebrala ze země. „Klubou se z lidí, ne? To jsme viděli. Takže podle mě –“

„Osmnáct,“ přikývla Ripleyová. „Možná míň.“

„Je jich osmnáct?“ opakovala Kasyjanovová. „No fajn, tak to bude sranda!“

„Teď jsme líp připravení,“ namítla Ripleyová. „A kromě toho, máme na vybranou? Co myslíte?“

„Nemáme,“ řekl Hoop. „Dostaneme se ke druhému výtahu, vyjedeme do čtvrtého patra pro palivo a zpátky nahoru.“

„Ale co –“ začala Kasyjanovová, ale Hoop ji přerušil.

„Co najdeme po cestě, to zvládneme,“ prohlásil. „Buďme optimisti. Zůstaneme v klidu, v pohodě a oči na stopkách.“

„A doufejme, že světla ještě svítí,“ dodal Lachance.

Zatímco si sbírali zbraně a Kasyjanovová se snažila co nejlíp zafixovat Baxterův kotník zdroji z příruční lékárničky, rozmýšlela Ripleyová o tom, co řekl Lachance. Jsou hluboko dole, ve tmě. Budou postupovat za pomoci slabého světla baterek, nad sebou miliardy tun planety.

Ne, na to se nedalo myslet.

Zamrkala a uviděla Amandu v květovaných šatečkách, jak sebou mlátí na svěží zelené trávě, na tváři přilepeného netvora.

„Já se za tebou vrátím,“ zašeptala. Hoop to zaslechl, podíval se na ni, ale neřekl nic. Možná všichni hledali nějaký způsob, jak se modlit.

11

DŮL

Když vylézala z trosek výtahu – a uvažovala, jestli měli neuvěřitelné štěstí, že přežili, nebo neuvěřitelnou smůlu –, uvědomila si Ripleyová v šoku, že je to jediná planeta kromě Země, na niž kdy vstoupila. Výprava na Nostromu byla její první, nastoupila na ni brzy poté, co získala licenci na vesmírné lety, a ani po přistání na LV426 neopustila loď.

Vždycky si myslela, že taková chvíle s sebou přinese zamyšlení. Nával posvátné úcty, radost. Hluboké ukotvení sebe sama a svého místa ve vesmíru. Někdy se bála, že po tom dlouhém putování nebude mít ani o čem vyprávět.

Ale teď vnímala jenom strach. Skála pod nohama jí připadala prostě jako skála, vzduch, který dýchala, byl drsný prachem, zatuchlý a nepříjemný. Žádné zjevení se nekonalo. Ti netvoři ji o to všechno připravili – o příležitost k radosti, o kousíček nevinného úžasu – a strach rychle vystřídal vztek.

Před výtahem se rozkládalo volné prostranství, podepřené hustou řadou kovových sloupů. Po jedné straně stály skříňky, většina dveří visela na pantech. U zdi se vršily i boxy na zásoby, označené symboly, kterým nerozuměla. Většina byla prázdná, víka odklopená na bok. Nejspíš schrány na trimonit, čekající na naplnění. Ripleyová je politovala, nikdy se už nevyužijí.

Světlo dodávalo několik šňůr holých žárovek, všechny ještě svítily. Kabely byly úhledně přichyceny k hrubému skalnímu stropu.

Ripleyová se rozhlédla a nejprve zatajila dech, protože jí připadalo, že stěny lemuje ten zvláštní organický sekret, který objevili v lodi. Ale když se přiblížila, poznala, že je to skála, roztavená a zase ztuhlá jako pevná hráz proti volné hornině, která nejspíš ležela za ní. Stěny a strop lemovaly podpěry a pilíře, ale hlavní tíha spočívala na proměněné skále. Předpokládala, že na to použili ty velké plazmové hořáky na kolejích. Musel to být neuvěřitelný žár.

„Všichni v pohodě?“ přerušil Hoop ticho. Stál u plastových závěsů, které vedly do chodby.

Nikdo nic neřekl. Hoop to vzal jako souhlas a odsunul závěsy.

Ripleyová ho rychle následovala. Hoop působil ze všech nejjistěji. Nejsilněji. Ani netušila, proč je o tom přesvědčena. Ale dala na instinkt a rozhodla se držet u něj. Pokud mají bojovat, chtěla bojovat vedle něj.

Chodba za areálem výtahu byla užší a účelnější. Světla na stropě se táhla dál. Stěny byly slizké a v místech, kde je spálila plazma, nesly zvláštní, skoro organické vzory. U kraje každé zdi byly vyhloubeny mělké strouhy, v nichž se leskla voda tak temná, až působila jako černá. Byla nehybná, stojatá, inkoustová. Ripleyová uvažovala, co asi obsahuje.

Hoop jim pokynul, aby šli dál.

Baxter se belhal s paží kolem doktorčiných ramen. Hekal, vzdychal a Ripleyová by uvítala, kdyby nedělal takový rámus, i když měl jistě bolesti. Každý zvuk, který vydal, se rozléhal po skalních chodbách mnohem hlasitěji než jejich opatrné kroky.

Poznají, že jsme tady, pomyslela si. Možná to už stejně vědí. Jestli se má něco stát, tak se to stane a opatrnost tomu nezabrání.

Dostali se na křižovatku. Hoop se zastavil jen na okamžik a pak se vydal doleva. Postupoval rychle a opatrně, v jedné ruce držel stříkací pistoli, ve druhé baterku. Pomáhala osvětlovat zem a všechno, o co by se dalo zakopnout.

Nešli dlouho, když narazili na první stopy mimozemšťanů.

„Co je sakra tohle?“ zeptal se Baxter. Znělo to skoro hystericky. Možná si myslel, že ho nakonec přece jen opustí.

„Něco z dolu?“ hádal Lachance. „Minerální naplavenina, co tu nechala voda?“

Ale Ripleyová už věděla, že je to jinak.

Začalo to postupně. Šmouha na zdi, trocha té látky na zemi. Ale o deset metrů dál už mimozemský materiál pokrýval všechno v chodbě silnou vrstvou, visel jako klenba pod stropem a válel se po zemi ve složitých, propletených obrazcích.

Ve vzduchu se vznášela lehká mlha, nebo to možná byla pára. Ripleyová si stáhla rukavici a mávla rukou před sebou, ucítila vlhkost, ale nepoznala, jestli je horká nebo studená. Další podivnost. Tyhle zvláštní výtvory byly působivé a dokonce i neurčitě krásné, stejně jako je krásná pavoučí síť. Ale ty věci, které je stvořily, byly pravý opak.

„Ne,“ ozvala se Sneddonová. „Jsou to oni. Něco podobného jsme viděli v Samsonu.“

„Jo, ale…“ začal Lachance.

„Tam to bylo v mnohem menším,“ řekla Ripleyová. „Ne takovéhle.“ Dýchala rychle a mělce, cítila je tu, slabý citrusový pach, který se jí lepil vzadu na patro a tancoval po jazyku.

„Mně se to nelíbí,“ zašeptal Baxter.

„Ani mně ne,“ přizvukoval Lachance. „Já chci k mamince. Domů.“

Chodba před nimi se zužovala, látka se vzdouvala od zdí a od země, ze stropu. Tu a tam tvořila stalaktity a stalagmity, některé tenké a jemné, jiné silnější a na pohled pevné. Občas prosvítalo zevnitř světlo. Žárovky na stropě pořád fungovaly, ale většina byla zakrytá.

Hoop popošel o kousek blíž a zasvítil baterkou dál.

Ripleyová by ho nejradši popadla a stáhla zpátky. Ale nemohla si pomoci, musela se podívat.

Světlo neproniklo moc hluboko. Paprsek ještě víc odhalil vlhkost ve vzduchu, přadena světla a tmy pohybující se a vlnící v mírném vánku. Jestli ho způsobila jejich přítomnost, jejich dech či dech něčeho jiného, to Ripleyová ani nechtěla zjišťovat.

„Já tam nejdu,“ vyhrkla Sneddonová.

„Jo,“ přidala se Kasyjanovová. „V tom tě podpořím.“

„Stejně nevím, jestli bychom prošli,“ řekl Hoop. „A i kdyby ano, zpomalilo by nás to.“

„Je to jako hnízdo,“ vydechla Ripleyová. „Hnízdo obřích vos.“

„Vede k výtahu jiná cesta?“ chtěl vědět Baxter.

„Tahle je přímá,“ odpověděl Hoop. „Páteř tohoto patra. Ale všechny těžební sektory mají v různých bodech nouzové východy. Vrátíme se, dáme se jinou odbočkou a pak zahneme zpátky k výtahu, až najdeme východ.“

Ripleyová neřekla nahlas to, co si podle ní mysleli všichni. Co když jsou všechny chodby jako tahle? Ale zachytila Baxterův pohled a oba si uvědomili, že by tolik schodů nikdy nevystoupal. Možná nikdo z nich.

Aspoň ne dost rychle.

Zamířili zpátky, zahnuli do další odbočky, pak sešli po řadě velkých schodů vysekaných v zemi. Voda tu ve stružkách tekla volněji, místy odtékala do skrytých hlubin po stěnách. Vydávalo to nenápadný zvuk, který byl zprvu příjemný, ale rychle začal obtěžovat. Pod šuměním tekoucí vody se k nim mohlo blížit cokoli.

„Já myslím, že tohle je poslední důlní dílo,“ poznamenal Hoop. „Byli na téhle žíle dvě stě dní, možná i víc.“

„Takže tady je objevili,“ dodala Sneddonová. „Někde tady kolem.“

„Možná,“ připustil Hoop. „Podrobnosti neznáme. Ale nic jiného nám nezbývá.“ Šel dál a ostatní za ním.

Bylo tam několik bočních chodeb, menších a s nižšími stropy, a jak je Hoop míjel, Ripleyová poznala, že jsou to také ražby. Netušila, jak důl fungoval, ale dozvěděla se, že množství trimonitu, který se tu nacházel, bylo ve srovnání s většinou rudných dolů malé. Tohle nebyla těžba v industriálním měřítku, spíš pátrání po skrytých zásobách téměř neocenitelného materiálu. Vyplatilo se prokopat miliony tun skály, aby se našlo půl tuny té látky.

Doufala, že Hoop pozná bezpečnostní východ, až ho uvidí.

Za ní někdo kýchl a pak vydal tiché „Uf!“. Amanda kýchala taky tak – tichounký zvuk a po něm skoro překvapené hlesnutí.

Amanda má jedenáct let. Ripleyová to ví, protože dcerka má na denimové košili veliký odznak, celý rudý a růžový, samé srdíčko a květinka. Ten jsem jí koupila já, pomyslela si, a i když si pamatovala, jak objednávala přání a odznak a dárky, o nichž věděla, že si je Amanda přeje k narozeninám – vzpomínala si, jak se spokojeně pousmála, když potvrzovala objednávku a věděla, že všechno, co dcerka chce, je na cestě –, vnímala, že je na tom něco divného, že se to nikdy nestalo.

Je tu rodina a přátelé. A Alex, bývalý manžel Ripleyové, který je opustil, když byly Amandě tři roky a nikdy, nikdy se už nevrátil. Žádné telefonáty, žádný kontakt, žádné znamení, že žije; Ripleyová o něm věděla jen díky přátelům přátel. Kupodivu je však na oslavě i on, usmívá se na Ripleyovou přes stůl, obtížený narozeninovým dortem a dobrotami, s výrazem „Není to škoda, že jsme spolu nezůstali?“.

A podivné je i to, že mu Ripleyová úsměv oplácí.

Jsou tam i jiné tváře, jiná jména, ale ta jsou v paměti zamlžena, neurčitá v tom snovém výjevu. Zpívají a smějí se a Amanda se na mámu usmívá tím upřímným, srdečným úsměvem plným lásky a zbožňování, při kterém je Ripleyová tak ráda na světě.

Najednou oslavenkyni vybouchne hruď. Odznak s nápisem „Je mi jedenáct“ odletí z košile, skáče po stole, narazí do sklenky pomerančového džusu a převrhne ji. Denim se změní ze světlé v tmavou. Vyvalí se krev, potřísní všechno, dopadne Ripleyové na tvář a zamlží jí vidění. Otře ji, hledí na svou chvějící se dceru – už není krásná, už není nedotčená – a na tu věc, co se jí dere z prsou.

Nestvůra je neskutečně veliká. Větší než nevinné tělíčko, z něhož se vyvalila, větší než lidi ztuhlí kolem stolu, kteří sedí a čekají, až se stanou oběťmi netvora.

Ripleyová se rozječí.

Byl to jen okamžik, nic víc, a zanechal po sobě pocit hrůzy, která pomalu vyprchávala. Ale ne docela.

Osoba, která kýchla, ještě lapala po dechu, a Hoop se jen podíval za Ripleyovou, neobtěžoval se je ani napomenout, aby byli zticha. Ripleyová zachytila jeho pohled a on se zastavil, zamračil se, uviděl jí něco v očích. Ale věnovala mu napjatý úsměv a Hoop pokračoval.

Deset minut, možná víc. Kráčeli dál, Hoop v čele se stříkací pistolí, která by na mimozemšťany mohla a nemusela fungovat, ostatní hned za ním. Tyto chodby nebyly tak pečlivě vyraženy, zřejmě proto, že to byla běžná důlní chodba, ne hlavní osa. Ale měla strach. Jestliže našli stopy po netvorech v hlavní chodbě, nedá se čekat, že pronikli všude?

Dokonce i nahoru?

Čím hlouběji se dostali, tím víc známek těžby se objevovalo. Chodba se místy rozšiřovala, nízké stropy podpíraly kovové vzpěry a roztavené stěny. Kámen nesl stopy mechanizovaného dolování a po chodbě byly roztroušeny těžké nízké vozíky, zřejmě používané na odvoz vytěženého materiálu. Minuli kulatý stroj s několika vyčnívajícími rameny opatřenými čepelemi a naběráky.

Ripleyové blesklo hlavou, proč se tu dole nepoužívalo víc androidů, a uvědomila si, že se na to vlastně nezeptala. Možná že někteří mrtví z raketoplánů byli androidi.

Z přeživších jí svou lidskost dokázala jenom Sneddonová. A jenom proto, že ji k tomu dohnala.

Ale na tom nezáleží. Její zkušenost s Ashem – a s tím, co se z něj stalo, když se jeho umělá inteligence infiltrovala do lodního počítače – by jí neměla pošpinit názor na tyto lidi. Všichni bojují o přežití. Dokonce i Sneddonová se svým očividným okouzlením vražednými tvory nechce nic jiného než se dostat pryč.

Nejsi paranoidní? pomyslela si Ripleyová. Na druhou stranu měla pocit, že trocha paranoie teď neuškodí.

Hoop se dostal zhruba o deset metrů dopředu. Najednou se zastavil.

„Tady,“ hlesl.

„Tady?“ opakovala Ripleyová.

„Úniková šachta?“ zeptal se Lachance hned za ní.

Pozorovala chodbu kolem Hoopa a za ním, ale i v dostatečném světle tam byly pořád jenom stíny. Možná jeden z nich skrývá vchod do bočního tunelu, dveře nebo otvor. Ale měla pocit, že tomu tak není. Vnímala jenom…

… něco divného.

„Ne,“ vydechl Hoop. „Tady. Tohle je to, co našli. Tady se to celé stalo.“ Odmlčel se, vyděšený, omráčený, málem užaslý. A Ripleyová na okamžik bolestně, naléhavě zatoužila otočit se a vzít nohy na ramena.

Běžet zpátky, odkud přišli, jak nejrychleji by dokázala. Zpátky ke schodišti, nahoru a na Marion, kde by se mohla schovat v Narcissu, prožít poslední chvíle života schoulená ve stázové kapsli s Jonesym a vzpomínkami na lepší časy.

Ale paměť už si s ní i tak dost zahrávala. Začínala pochybovat, že ty lepší časy vůbec kdy byly.

Popošla dopředu, zastavila se vedle Hoopa a ostatní ji následovali.

„Tady,“ řekl. „Koukejte. Cítíte to? Ten prostor, to… napětí.“

Ripleyová to cítila. Vytušila, kam ukazuje – do rozšířené části chodby přímo před nimi a do úzké rozsedliny dole u zdi vlevo. I když z té pukliny vycházelo jenom slabé světlo, měla závratný pocit nějakého širokého, rozlehlého prostoru za ní.

„Co je to?“ zeptala se Sneddonová.

„To je to, co našli,“ odpověděl Hoop. „Hnízdo. Tam asi ty věci spí.“

„Možná tam ještě jsou,“ zašeptala Kasyjanovová. „Měli bysme jít, měli bysme –“

„Jestli tam jsou, už nás slyšely,“ přerušil ji Lachance.

„Tak kde jsou?“ zeptal se Baxter. Nikdo neodpověděl. Nikdo neměl odpověď.

Hoop vykročil ke stěně a tomu, co leželo za ní.

„Hoope!“ vyjekla Ripleyová. „Neblázni!“ Ale už klečel a nahlížel do pukliny. Teď už viděla kabely vedoucí dovnitř, důkaz, že se tam dostali i horníci. Hoop proklouzl otvorem, baterku v jedné ruce, stříkací pistoli ve druhé.

„Bože můj,“ hlesl. „Je to obří!“

A pak se ztratil. Těžko říct, jestli spadl, nebo ho něco vtáhlo dovnitř, ale Ripleyová byla každopádně ostražitá, když se blížila k díře, sklonila se a namířila odpalovač.

Uviděla uvnitř pohybující se světlo a pak se objevil Hoopův obličej.

„Pojďte,“ zval je. „To musíte vidět.“

„To teda ne!“ zaprotestovala Kasyjanovová. „Nemusíme vidět nic!“

Ale výraz v Hoopově tváři Ripleyovou přesvědčil. Strach, na který si tak rychle zvykla, zmizel. Cítila z něj teď něco jiného, jakési náhlé, dosud skryté okouzlení, dělalo z něj jiného člověka. Možná člověka, jakým byl ve skutečnosti.

A tak se svezla na zadek a nasoukala se do pukliny, tápala po oporách a dovolila Hoopovi, aby ji navedl dolů. Posledních pár stop se spustila, měkce přistála a popošla dál, aby uvolnila cestu ostatním.

Vyrazilo jí to dech. Mozek se snažil zpracovat, co mu dodávaly smysly – velikost, rozsah, čirou nepředstavitelnou velikost a ohromující realitu toho, na co se dívala.

Rozlehlá jeskyně se táhla za a pod nejhlubší částí dolu. Horníci se ji snažili osvětlit, natáhli podél zdí světelné kabely a na volných prostranstvích je podepřeli vysokými sloupy. Strop se klenul příliš vysoko, aby se k němu dostali, občas ani nebyl vidět, připomínal temné prázdné nebe.

A lezli po nějaké věci, která zabírala většinu podlahy jeskyně.

Ripleyová nedovedla posoudit, jak velká je. Neexistoval žádný záchytný bod. To cosi v jeskyni bylo tak neznámé, tak tajemné, že to mohlo být velké jako její modul nebo dokonce jako Marion. Hrubým odhadem byla jeskyně zhruba dvě stě metrů široká, ale mohlo to být míň, nebo taky mnohem, mnohem víc. Pomyslela si, že ta věc je cosi kdysi dávno vytesaného ze skalního podloží.

Měla pocit, že to dřív bývalo ostře formované, jasné, s přesnými, výraznými rysy. Ale struktura časem polevila. Nahlodal ji čas a Ripleyové připadalo, jako by se dívala nedokonalýma očima na něco, jehož obrysy uhladila tisíciletí.

Slyšela ostatní, jak se snášejí dolů, cítila, jak se shlukují kolem ní a Hoopa. Jak překvapeně lapají po dechu.

„To ne,“ ozvala se Kasyjanovová a Ripleyovou zarazilo, jak zoufale to znělo. Měli by přece žasnout. Tohle bylo ohromující, neuvěřitelné, sama se na tu konstrukci nedovedla podívat bez hluboké úcty.

Pak se za ní ozval Lachance a všechno změnil.

„Je to loď,“ prohlásil.

„Cože?“ vydechla Ripleyová. Něco takového ji vůbec nenapadlo. Ta věc, pohřbená skoro míli pod povrchem planety, jistě nemůže být nic jiného než stavba, nějaký chrám nebo prostor s ještě záhadnějším účelem.

„Tady dole?“ podivil se Hoop. Znovu se rozhostilo ticho a všichni si to měřili jinýma očima.

A Ripleyová poznala, že Lachance má pravdu.

Tušila, že objekt není vidět celý – zřejmě místy sahal až za okraje jeskyně –, ale některé prvky začínaly dávat smysl, jisté tvary a linie mohly sloužit jenom objektu vybudovanému k létání. Celá levá polovina odhaleného povrchu byla zřejmě křídlo, zakřivující se v ladné parabole, tu a tam s výčnělky kvůli aerodynamice. Volné prostory mohly sloužit jako vstupní můstky nebo výfuky a tam, kde se od křídla zvedala nástavba, viděla Ripleyová řadu důlků zjevně vyražených do zaobleného pláště.

„Něco takovýho jsem v životě neviděl,“ promluvil Lachance tiše, jako by se bál, že jeho hlas dolehne až k lodi. „A s tou lodí si nejsem jistý. Ale čím víc na to koukám, tím jsem si jistější.“ Nenásledoval žádný vtip. Žádná legrácka. Byl stejně užaslý jako oni.

„Horníci se dostali až k tomu,“ uvažoval Hoop. „Natáhli všude kolem světla.“

„Ale my takovou blbost neuděláme, že ne?“ ujišťoval se Baxter. „Oni šli blíž, a víme, jak to dopadlo!“

„Úžasné,“ zašeptala Sneddonová. „Měla bych…“ Vytáhla z kapsy u pasu malou kameru a začala to natáčet.

„Ale jak se to mohlo dostat až sem dolů?“ nechápala Kasyjanovová.

„Vidělas z téhle planety dost,“ řekl Hoop. „Ty bouře, vichry, pohyblivé písky. Tohle vypadá hodně staré. Možná se to sem dostalo kdysi dávno. Celé věky… deset tisíc let. Zapadlo to do písku a bouře to pohřbily. Nebo dřív existovala nějaká cesta sem dolů. Možná to bylo dno údolí, které se pak zasypalo. Každopádně… je to tu.“

„Jdem pryč,“ žebral Baxter. „Vypadneme –“

„Po vetřelcích tu není ani stopa,“ chlácholil ho Hoop.

„Zatím ne! Ale museli přijít odsud.“

„Baxtere…“ začala Kasyjanovová, ale zmlkla. Nedovedla odtrhnout oči od toho obřího objektu. Ať to bylo cokoli, nic úžasnějšího zřejmě nikdo z nich neviděl.

„Rip, podobá se to tomu, co objevili tví lidé?“ zeptal se Hoop.

„Neřekla bych,“ odpověděla. „Nebyla jsem v týmu, co šel na zem, viděla jsem jenom obrazy z kamer ve skafandrech. Ale myslím, že ne. Tamta loď byla velká, ale tohle…“ Zavrtěla hlavou. „Tohle je gigant! Úplně jiné měřítko.“

„Je to nález století,“ tvrdila Sneddonová. „Vážně. Tahle planeta se proslaví. My se proslavíme.“

„Leda hovno!“ vyjekl Baxter. „Budeme mrtví!“

„Tam,“ ukázal Lachance na druhou stranu jeskyně. „Koukejte, jak se to zvedá k tomu, co by mohlo být… trup nebo hlavní tělo lodi. Směrem k zádi. Vidíte to?“

„Jo,“ přikývla Ripleyová. „Je poškozená. Možná explozí.“ Místo, kam Lachance ukazoval, bylo poničenější než zbytek, hladké linie vystřídala rozedraná změť, trhliny v trupu a otvor vyplněný temnotou. Ale i ta zničená, rozbitá oblast se časem jaksi zahladila. Prach se usadil, písek zanesl rozervaný materiál a všechno bylo jaksi zastřené.

„Vážně, já myslím, že bysme se měli vrátit,“ nevzdával se Baxter. „Vypadnout odsud, a až se dostaneme domů, všechno nahlásíme. Pošlou sem expedici. Koloniální mariňáky, ti jsou tu třeba. Svalovci s pořádnejma kvérama.“

„Souhlasím,“ přidala se Kasyjanovová. „Pojďme. Tohle není pro nás. Nemáme tu co dělat.“

Ripleyová přikývla, pořád neschopná odtrhnout oči od toho objektu, připomněla si hrůzy denních můr.

„Mají pravdu,“ prohlásila. Pamatovala si na hlasy své posádky, blížící se k té zvláštní mimozemské lodi, na jejich neskrývaný úžas. A ten se rychle proměnil v děs. „Musíme jít pryč.“

A pak za sebou uslyšeli hluk. Vzadu za porušenou sekcí stěny jeskyně, z místa, odkud sem právě slezli. Z chodeb.

Dlouhé nízké syčení. Zaškrábání, jako by po kameni klouzaly ostré drápy.

Mnohonohá věc. Běžela.

„To ne,“ hlesla Kasyjanovová. Obrátila se a namířila plazmový hořák na díru, kterou prolezli dolů.

„Ne, počkej –!“ pokusil se ji zadržet Hoop, ale bylo pozdě. Doktorka stiskla spoušť a v jeskyni se rozzářilo nové slunce.

Ripleyová se vrhla dozadu, nějaká ruka jí sevřela límec. I ostatní couvli a dávka plazmy se propracovala trhlinou, kamení odskakovalo, horko rozkmitalo vzduch kolem ve vlnách. Ripleyová zašilhala do toho planoucího světla, cítila, jak kolem narůstá žár, napíná jí odhalenou kůži, spéká vlasy.

Zaškobrtla a spadla za záda, přistála na Hoopovi, který se taky zhroutil. Překulila se na bok a skončila na břiše vedle něj. Hleděli si do tváře. Spatřila záblesk zoufalství – vykulené oči a smutná ústa – a pak náhlý návrat odhodlání.

Zvedla se a stoupla si za něj, zatímco Kasyjanovová couvla od svého díla. Plazmový hořák sálal horkem, vestavěný chladicí systém rozstřikoval mlhu kolem hlavně. Skála před nimi rudě zářila, odkapávala, tavila se, ale už chladla do nových tvarů. Ve žhavém oparu vypadala stěna stále jako tekutá, ale Ripleyová slyšela, jak kameny cvakají a praskají, znovu tuhnou.

Prasklina, kterou prolezli, skoro zmizela, skála se přes ni roztavila a vytvořila novou zeď.

„Pustíme se do ní znova, protavíme se skrz!“ spustil Baxter. „Kasyjanovová a já, oba nasadíme hořáky a –“

„Ne,“ zarazila ho Sneddonová. „Neslyšel jsi, co je za tou zdí?“

„Ona to usmažila!“ namítl Baxter.

„Počkejte,“ zvedla ruku Ripleyová a přistoupila blíž.

Z kamene sálalo nesmírné horko, málem jí bralo dech. Slyšela, jak chladne, a k tomu tiché hašteření za sebou, ale slyšela i něco jiného. Otvor zpátky do dolu teď skoro neexistoval, zbylo po něm jenom pár puklin, a kdyby nevěděla, že tam byl, ani by ho nenašla. Ale zvuk se nesl dobře.

„Pořád je slyším,“ zašeptala. „Tam nahoře.“ Znělo to příšerně – nízký vřískot, dusot těžkých končetin po zemi, tiché syčení, které nemělo nic společného s žárem. Obrátila se a podívala se na své společníky, kteří stáli kolem se zdviženými nástroji, svými zbraněmi. „Podle mě je tam víc než jeden.“

„Musí existovat nějaká cesta zpátky do dolu,“ mínil Hoop.

„Proč musí?“ chtěla vědět Kasyjanovová.

„Protože jestli není, tak jsme v hajzlu!“

„Jestli není, můžeme si nějakou udělat,“ uvažoval Lachance. „Ale ne tady.“ Obrátil se a rozhlédl se po okraji jeskyně, pohledem neustále zalétal k tomu obřímu pohřbenému objektu.

Loď, připomněla si Ripleyová tu nepravděpodobnost. Stojíme, co by kamenem dohodil od mimozemské lodi! Nepochybovala o tom, že to je plavidlo. Lachanceův odhad dával smysl a stejně tak myšlenka, že ti tvorové vyšli odsud.

Tohle všechno už jednou zažila.

„Musí existovat nějaká cesta,“ opakoval Hoop s náznakem naděje v hlase. „Světla pořád svítí. Plazma spálila kabely za námi, takže musí být další, co se táhnou odjinud.“

„Půjdeme po obvodu jeskyně,“ ukázala Sneddonová. „Tudy. Podle mě je to směr ke druhému výtahu, nebo ne?“ Rozhlédla se, kdo ji podpoří.

„Možná,“ připustil Lachance. „Ale důlní chodby se kroutí a stáčejí, takže se nedá odhadnout –“

„Pojďme to prostě zkusit,“ vyzval je Hoop. Vykročil a Ripleyová s ostatními ho následovali.

Po pravici měli ten záhadný pohřbený objekt. Po levici hrbolaté stěny jeskyně. Kužely baterek na stěnách stíny nijak zvlášť nezahnaly. Jen se scvrkly a ustoupily hlouběji, dál. Netrvalo dlouho a Ripleyová vycítila, že největší nebezpečí přijde odtamtud.

Šla a zadržovala dech, pokoušela se našlapovat tiše, aby slyšela všechny zvuky vycházející ze zastíněných míst. Bylo jich šest, a i když se všichni snažili jít co nejtišeji, boty dělaly hluk. Škrábání o skálu, křupání odkopnutého štěrku, šustění šatstva, občasný náraz kovu na kámen.

Hoop se zarazil tak prudce, až do něj Ripleyová narazila.

„Stopují nás,“ řekl. Z toho slova ji zamrazilo. Netušila, jestli ti tvorové dovedou stopovat.

„Odkud?“ zašeptala.

Hoop se obrátil a pokývl k puklinám, štěrbinám a zhrouceným kamenům, které tvořily okraj jeskyně.

„Jo,“ zahučela Sneddonová. „Taky mám ten pocit. Měli bysme –“

Ozvalo se tiché zasyčení, jako když uniká stlačený vzduch z nádoby.

„Do hajzlu,“ ulevila si Kasyjanovová, „do hajzlu, teď jsme –“

Baxter zavrávoral, zraněný kotník mu vypověděl službu. Bohužel přitom zřejmě držel prst na spoušti hořáku. Z nástroje vyrazilo žhavé světlo, spálilo vzduch a rozběhlo se po nízkém stropě na kraji jeskyně. Někdo vykřikl. Ripleyová se vrhla na Kasyjanovovou, zrovna když se kolem nich spustilo krupobití roztaveného kamení. Zakřičel někdo další.

Erupce skončila tak rychle, jak začala, a Baxter se rychle zvedl a couval.

„Promiňte, promiňte, já uslyšel –“

„Kurva!“ zasyčel Hoop. Tahal se za kalhoty a byl čím dál zběsilejší. „Kurva!“

Lachance vytáhl od opasku nůž, klekl si vedle Hoopa a rozřízl mu kalhoty od kolena k botě, pustil nůž a rozerval silnou látku. Pak se ho zase chopil.

Hoop se roztřásl, těžce dýchal.

„Hoope,“ vzhlédl k němu Lachance. „Drž.“ Na odpověď nečekal, sevřel mu nohu a rýpl do ní špičkou nože.

Ripleyová uslyšela, jak tvrdnoucí kus kamene vypadl na zem. Ucítila odporně sladký pach spáleného lidského masa. Pak se ze stínů za nimi ozvalo další táhlé nízké zasyčení.

A zaklapání strašlivých zubů.

„Jdeme,“ houkl Hoop. Hleděl za Ripleyovou, do stínů. Když uviděla, jak vykulil oči, nemusela se tam ani dívat. „Jdeme!“

Rozběhli se jeskyní k zaoblenému křídlu, které se zvedalo od podlahy jeskyně. Hoop sténal, kulhal, rozervané kalhoty mu vlály kolem zraněné kůže. Baxter se belhal s jednou rukou kolem Lachanceových ramen. Ostatní popadli zbraně a rychle a opatrně postupovali po nerovné zemi.

Zbývala jim jenom jediná cesta a zející vchod do vnitřku lodi vypadal temnější než předtím.

Mozek Ripleyové omílal jednu jedinou hrůznou myšlenku.

Oni nás ženou…

12

DOBYTEK

… k lodi, pomyslel si Hoop. Ženou nás jako dobytek. A my děláme přesně to, co chtějí.

Žádné jiné vysvětlení nebylo. Mimozemšťané nezaútočili, jen se plížili kolem skupiny trosečníků, procházeli temnými puklinami ve skále, dávali o sobě vědět, ale neukazovali se. To, co o nich Hoop dosud věděl – z událostí na Marion a na lodi Ripleyové před více než třiceti lety –, svědčilo o tom, že jsou brutální a nemyslící bestie.

Ale tohle bylo něco jiného. Pokud se nemýlil, ti tvorové plánovali, kuli pikle, spolupracovali. To pomyšlení ho děsilo.

Noha ho bolela, hluboká žhavá popálenina jako by mu rozpálila i kosti, pronikala svaly, šířila se žilami. Připadalo mu, že si celý spodek pravé nohy máčí ve vroucí vodě, každý krok znamenal peklo. Ale nezbývalo mu než běžet. Věděl, že noha moc neutrpěla – podíval se – a ránu nejspíš vypálila a dezinfikovala sama žhnoucí kapka roztaveného kamene, která ji způsobila.

A tak dělal, co mohl, aby bolest potlačil.

Jeho syn se jednou u zubaře bál injekce anestetika, které potřeboval při trhání zubu. Cestou tam mu Hoop vyprávěl o bolesti, vysvětloval mu, že je to pomíjivá záležitost, fyzická reakce na něco, co mu neublíží. Později si ani nevzpomene, jaká ta bolest vlastně byla.

Bolest se těžko ukládá do paměti, řekl tehdy Hoop. Jako když člověk ochutná ten nejlepší dort na světě. Takové myšlenky mají smysl, jenom když ho člověk jí – nebo prožívá tu bolest.

Zkoušel to teď, opakoval si pro sebe tu mantru, zatímco běželi divnou jeskyní. Nic to neznamená, nic to neznamená. Pokoušel se ten pocit analyzovat, zkoumat ho, místo aby se jím nechal ovládnout. Trochu to fungovalo.

Kasyjanovová a Sneddonová šly vpředu, vědkyně před sebe mířila stříkací pistolí. Procesí uzavírali Lachance s Baxterem, který se i ve svém trápení tvářil odhodlaně. Ripleyová se držela s Hoopem, každou chvíli ho kontrolovala pohledem a držela s ním krok. Dělal, co se dalo, aby se nemusela strachovat, ale občas se neubránil a hekl nebo zasténal.

Těžce na něj doléhala odpovědnost. To, že neznal vysvětlení. Měl velet, a i když se přeživší z Marion plus Ripleyová chovali spíš jako skupina bez vůdce, stejně se cítil ve všech směrech odpovědný za jejich osud.

Pospíchal a lámal si hlavu, uvažoval, jestli se vždycky rozhodl správně. Neměli zůstat na Marion déle, dát si víc záležet na přípravách? Neměl nejdřív prověřit oba výtahy a až pak se rozhodnout, kterým sjedou do dolu? Kdyby použili ten druhý, možná by už teď byli na cestě zpátky na povrch a vzácnou palivovou jednotku by strkali na vozíku mezi sebou. Ale nemohl se zabývat nějakými „kdyby“ a „možná“. Mohl vycházet jenom z toho, co měli. Z toho, co bylo dané.

Musí se dostat ke druhému výtahu, a to brzy.

Jenže nestvůry byly za nimi a hnaly je před sebou. Hoop nesnášel ten pocit, že neovládá situaci, že nerozhoduje o vlastním osudu, zvlášť když na jeho rozhodnutích zavisejí jiní.

Zastavil se a obrátil se, těžce oddechoval.

„Hoope?“ zpozorněla Ripleyová. I ona se zastavila a ostatní prudce přibrzdili. Byli už blízko místu, kde se ze země zvedalo křídlo, i když ten přechod nebyl nijak nápadný.

„Děláme, co po nás chtějí,“ zasípal a předklonil se.

„Co jako, že jim utíkáme?“ zeptala se Kasyjanovová.

„My jim neutíkáme,“ opravil ji Hoop a napřímil se.

„Má pravdu,“ ozvala se Ripleyová. „Oni nás tudy ženou.“

„Já půjdu všude, jen když to bude pryč od těch potvor,“ zamumlal Baxter.

„Co –“ začala Ripleyová a Hoopovi se na okamžik zazdálo, že tu jsou jen oni dva. Zaklesli se do sebe pohledy a něco mezi nimi proběhlo. Netušil, co to bylo. Nic tak banálního jako porozumění nebo dokonce zalíbení. Možná si oba uvědomili, že uvažují stejně.

Pak Sneddonová zalapala po dechu.

„Bože můj!“ hlesla. Hoop se ohlédl přes rameno.

Blížili se. Byli tři, nic víc než stíny, a přece rozpoznatelní, protože tyhle stíny se pohybovaly. A rychle. Dva se vynořily odněkud z místa, kde skupinka vstoupila do jeskyně, třetí z opačné strany, a směřovali k sobě.

Lachance se nahrbil, zapřel se nohama a vypálil. Výstřel se rozlehl jeskyní, utopený v tom rozlehlém prostoru.

„To je nanic!“ houkl Baxter. „Možná kdyby byli pár kroků od nás.“

„Až se dostanou tak blízko, jsme mrtví!“ namítl Lachance.

„Utíkejte!“ křikl Hoop. Ostatní se rozběhli, ale on s Ripleyovou se ještě chviličku zdrželi, znovu si vyměnili pohled a oba věděli, co si myslí ten druhý.

Zase nás ženou dopředu.

Povrch pod nohama se změnil jen trochu, když se vydali po obrovském zakřiveném křídle plavidla. Hoopovi pořád připadalo, že běží po skále, i když se teď zvedala a vysílala do nohy úplně novou bolest, jak zatěžoval jiné svaly.

Za dobu, kdy byla loď pohřbená, na ni musel napadat písek s prachem a vytvořit krustu. Ze stropu popadalo kamení a takhle zblízka byly vidět i nánosy minerálů, tvořících rozsáhlé hřebeny po celém křídle, jako obrovské kolo šířících se vln, ztuhlých v čase.

Ty prstence jim sahaly až ke kolenům a při každém přeskoku Hoop vyjekl. Podobně jako Baxter.

„Je to jenom bolest,“ poznamenala Ripleyová a zatvářila se překvapeně, když se Hoop uchechtl.

„Kam teď?“ zavolala Sneddonová zepředu. Trochu zpomalila, otočila se a namířila stříkací pistoli za ně.

Hoop se ohlédl. Viděl teď jenom dva tvory, odporné postavy běžely a poskakovaly po zemi. Jak to, že nejsou blíž, pomyslel si, jsou mnohem rychlejší než my. Ale tím se teď nemohl zatěžovat.

Rozhlédl se po třetím tvorovi, ale nebyl v dohledu.

„Ta poškozená oblast,“ ukázal. „Tamtudy se jistě dostaneme dovnitř.“

„Vážně chceme dovnitř?“ zapochybovala Ripleyová.

„Myslíš, že máme radši zůstat tady?“ zeptal se Hoop. Sneddonová si nad tím návrhem odfrkla, ale Hoop to myslel vážně. Ripleyová to věděla, zamračila se a rozhlédla se kolem. Schovat se nebylo kam – byli by vystavení všemu.

„Tady ne,“ řekla. „Je to nechráněné.“

„Tak musíme tam nahoru, kde je trup poškozený,“ pokrčil rameny. „A všichni pamatujte, někde je tu ještě jeden, takže dávejte –“

Třetí mimozemšťan se objevil. Vynořil se ze stínů po jejich levé ruce, byl už na křídle, zvedl se zpoza hromady nízkých balvanů, jako by na ně čekal. Tyčil se necelých dvacet metrů od nich, nahrbený a připravený udeřit.

Ripleyová vypálila, a kdyby střelu dovedly popohnat nenávist a odpor, roztrhala by ta energie vetřelce na cáry. Ale nebylo vidět, jestli ho zasáhla, a pokud je ti tvorové chtějí vážně zahnat do staré lodi, pak zřejmě ani nezareagují.

Ripleyová zůstala stát, rozhlížela se na všechny strany. Hoop zvedl stříkací pistoli. Ostatní namířili své nástroje.

Nejbližší stín se odplížil stranou, kroužil kolem nich, ale nepřiblížil se. Hoopovi naskakovala husí kůže, když ho viděl v pohybu. Připomínal mu obřího pavouka… ale ne docela. Spíš odporného štíra… a přece ani to ne. Tento tvor se pohyboval plynule, lehce, klouzal po hrubém povrchu obřího křídla, jako by tu šel už mnohokrát předtím.

Hoop vystříkl z pistole. Byla to přirozená reakce, znechucení, touha vidět, jak ta věc zahyne. Mezi ním a netvorem přistála přerušovaná čára cákanců kyseliny, hlasitě zasyčela, jak rozežírala písek, kámen a to, co leželo pod nimi. A i když se k cíli nedostala, stín sebou škubl a couvl. Jen o kousek, ale Hoopovi to neušlo.

Zadržel dech před jedovatými výpary a rychle ustoupil. To rozhýbalo i ostatní.

„Co takhle zaútočit?“ navrhla Ripleyová.

„Cože?“

„Všichni najednou. Vrhneme se na něj. Jestli na nás vyrazí, vystřelíme, jestli se vyhne, půjdeme dál.“

„Kam?“

„Ven.“

„Žádnou cestu ven neznáme!“ namítl Hoop.

„Je to lepší než dělat, co chtějí oni, ne?“ zeptala se Ripleyová.

„Já jsem pro to jít tam, kde nejsou,“ vrčel Baxter. „Oni jsou tam, já půjdu semhle.“ Obrátil se a dál se belhal k trupu lodi s pravačkou přehozenou přes rameno Kasyjanovové.

„Musíme se držet pohromadě,“ poznamenal Hoop, když se vydali za ním. Ale nemohl se zbavit pocitu, že má Ripleyová pravdu – měli by zaútočit, pustit se do boje –, a doufal, že svého rozhodnutí nebude litovat.

Terén po nohama se chvíli zvedal strměji, pak se zase vyrovnal, oblinu křídla pořád pokrývaly balvany a ty zvláštní vlnité linie minerálů. Hoopa napadlo, že celá jeskyně možná kdysi bývala pod vodou, ale to teď nemohl nijak dokázat. A stejně by jim nepomohlo, kdyby to věděli.

Co by jim pomohlo, to by bylo místo, kde se zastavit. Kde by se mohli bránit, zaujmout pozice, vybudovat si stanoviště. Cesta kolem té divné lodi nebo skrz ni, vedoucí zpátky do dolu.

Nějaký zatracený zázrak.

Snad by se měl zastavit jen on, tady a teď. Obrátit se a zaútočit na mimozemšťana, rozprášit kyselinu. Kdo ví, třeba by měl štěstí. Ten tvor je koneckonců jenom zvíře. Třeba by se obrátil a utekl a oni by pak využili té výhody a pustili se zpátky, odkud přišli. Plazmovými hořáky by průchod ve skále lehce obnovili.

Jediné ohlédnutí mu prozradilo všechno, co potřeboval vědět.

Tři stvůry je pronásledovaly, ostré siluety tančily po mohutném křídle, přeskakovaly z balvanů do trhlin, jako by hledaly přirozený úkryt. Pohybovaly se tiše a lehce, plavně a tak hladce, že jejich stíny plynuly jako rozpitý inkoust. Byli to lovci, ryzí a prostí. Kdyby se kořist najednou obrátila a zaútočila, vůbec by je to nevyvedlo z míry.

Do hajzlu.

Nemínil se obětovat pro nic za nic.

„Rychleji,“ zamumlal.

„Co?“ zeptal se Lachance.

„Musíme přidat. Co dovedeme. Dostat se tam co nejdřív, najít si místo, kde se budeme bránit. Možná je to překvapí, aspoň trochu.“

Nikdo neodpověděl a on z toho mlčení cítil pochybnosti. Ale všichni zrychlili, dokonce i Baxter, který poskakoval a tiše klel, a Kasyjanovová, potící se pod jeho vahou. Ať si Hoop o komunikačním důstojníkovi myslel cokoli, ten chlap v sobě měl drsnou kuráž, která si zasloužila obdiv. A v doktorce jako by posiloval odhodlání strach.

Hoopova noha teď připomínala bolavé závaží, ale přemáhal to na každém kroku, prodíral se dál, za tím, co považoval za dobré řešení. Nikdy si nepotrpěl na modlení a víru odložil spolu s dětskými iluzemi, ale měl divný pocit, že tohle všechno je součást něčeho většího. Nedovedl se zbavit pomyšlení, že všechna ta smůla – havárie Dalily, poškození Marion, stvůry v Samsonu a teď selhání výtahu a jejich sestup na tohle divné místo – je dílo čehosi mocnějšího.

Možná na něj tak zapůsobil objev té lodi, neuvěřitelná, nepopiratelná známka mimozemské inteligence, jakou ještě nikdo nikdy neviděl. Mysl se mu tak otevřela větším a širším možnostem. Ale bylo v tom i něco víc. Něco, co sám nedovedl podchytit.

Nepochyboval, že do toho všeho nějak patří Ripleyová. Možná s ním tak mává to, že uprostřed hrůz objevili někoho, jako je ona.

Někoho jako ona? pomyslel si a pro sebe se zasmál. Už to bylo dlouho, co mu na někom doopravdy záleželo. S Jordanovou to byl jen románek a zůstali přáteli. Ale s Ripleyovou šlo o něco víc. O instinktivní porozumění, jaké nezažil od…

Krátce si vzpomněl na domov, na odloučenou manželku a na děti, které opustil. Ale bolest a vina ho tížily tak, že na ně nedokázal myslet dlouho.

Baxter bědoval při každém kroku, nohu se zlomeným kotníkem vlekl za sebou. A přece pořád držel plazmový hořák v pohotovosti. Blížili se k příkřejšímu sklonu, nad kterým se musel nacházet hlavní trup lodi, a Hoop se začínal ohlížet.

Zničená část, kterou viděli z dálky, byla větší, než čekal. Táhla se z místa nad křídlem dozadu přes měkkou křivku hlavního trupu lodi. Plášť byl rozerván a kolem odstávaly ostré cáry kovu. Nebyla to jedna velká díra, ale série menších, jako by něco explodovalo uvnitř lodi, vyrazilo ven a na několika místech prorvalo trup. I po tak dlouhé době byly vidět spáleniny.

„Do té první díry,“ ukázal. Popoběhl, chytil Baxtera pod paži, opatrně, aby mu nevyrazil z ruky plazmový hořák. „Jsi v pořádku?“ zeptal se tiše.

„Ne,“ odpověděl Baxter, ale znělo to pevně.

„Hoope, oni se přibližují,“ ozvala se Ripleyová zezadu.

Pustil Baxtera, poplácal ho po rameni a obrátil se. Tři netvoři postupovali nahoru lehce a přitom tak rychle, jako by člověk sprintoval. A vážně byli blíž.

„Běžte dál,“ nařídil ostatním. S Ripleyovou se zastavili a ohlédli.

„Varovná střelba?“ zeptala se Ripleyová.

„Jo.“

Zvedla odpalovač a vypálila na nejbližšího tvora. Jakmile se zastavil a odskočil stranou, zmáčkl Hoop spoušť stříkací pistole. Proud nedosáhl až na cíl, dopadl na svažující se křídlo nedaleko, syčel, pálil. Znovu bylo vidět, jak tvor před kyselinou couvá. Ripleyová vypálila na zbylé dva, výstřely se rozléhaly po mohutné jeskyni, zvuky se násobily. Tvorové se obratně vyhnuli, přímo tančili na dlouhých končetinách. Pod rozléhajícími se výstřely slyšel jejich syčení. Doufal, že dostali vztek. Pokud se pořádně naštvou, možná se pustí na dostřel stříkací pistole a hořáků.

„Pojď,“ pobídl Ripleyovou. „Už jsme skoro tam.“

Lezli výš a výš a povrch pod nohama se jim změnil. Byl hladší a lišil se i pocit při každém došlápnutí. Terén nebyl pružný, kroky se nerozléhaly, ale stejně měli pocit, že běží po něčem dutém. Jako by jejich váhu nesl vnitřek lodi.

Když se dostali k prvnímu vyraženému otvoru, rozběhl se Hoop dopředu. Horníci tady natáhli šňůru světel, některá visela na vyčuhujících částech rozervaného trupu. A když nahlédl dovnitř, uviděl něco podobného.

Na tomhle místě vstoupili lidé do lodi.

Obavy v něm zesílily. Zavrtěl hlavou, obrátil se k ostatním, připravený navrhnout, aby –

„Hoope,“ funěla těžce Ripleyová. „Koukej.“

Tam, odkud přišli, se objevilo několik dalších stínů. Rychle se pohybovaly po křídle a z té dálky vypadali jako mravenci. To přirovnání ho ani trochu neuklidnilo.

„A tam,“ ukázala Sneddonová výš na trup lodi. Byly tam další stíny, méně výrazné, a přece se jejich siluety daly rozeznat. Nehýbaly se. Čekaly.

„Tak jo,“ rozhodl se. „Jdeme dovnitř. Ale nedotýkejte se ničeho. A při první příležitosti si najdeme cestu ven.“

„Měli jste někdy pocit, že vás někdo ovládá?“ zeptala se Sneddonová.

„Já pořád,“ zamumlala Ripleyová.

Hoop se do lodi ponořil jako první.

13

VETŘELCI

Je jí tak devět let. Ty dveře vedou do staré ruiny, schody ošlapala desetiletí turistů a staletí mnichů. Těžká kovová mříž je upevněna na zdi, visací zámek otevřený. V noci se ty katakomby uzavírají, údajně proto, aby vandalové neznesvětili, co je uvnitř. Ale od chvíle, kdy dorazily, si Amanda vymýšlí příběhy o nočních tvorech, které je tam třeba zamknout.

Když slunce zajde, tvrdí, ožívají tam dole stíny.

Ripleyová se směje, dívá se, jak se dcerka krade dolů, pryč ze sluníčka, z legrace nasazuje vyděšený výraz, lomí rukama a kvílí. Pak volá na matku, aby šla za ní, a Ripleyová vidí, jak se za ní tlačí další lidé. Jsou to oblíbené rozvaliny, jedno z největších turistických lákadel města, málokdy je tu volno.

Obalují ji stíny. Přinášejí zvláštní chlad a vlhký, zatuchlý pach míst, kterých se nikdy nedotkly sluneční paprsky. Amanda mizí kdesi vpředu. Ripleyová nepovažuje za nutné na ni volat, ale pak se obrátí a cítí, že je sama.

Sama tady dole, ve stínech, v temnotě.

Někdo vykřikne. Krade se kupředu, rukou jede po pískovcové zdi. Podlaha je hrbolatá a ona málem zakopne, pak se ruka dotkne něčeho jiného. Hladkého, lehčího než kámen, tvarovanějšího.

Ve zdi jsou lebky. Ty lebky tvoří zeď, jsou jich tisíce a každá nese stopy mohutné rány – díru, rozmlácenou tvář. Má pocit, že na kostech vidí stopy zubů, ale možná to je jenom –

Moje představivost, pomyslí si, ale pak se zase ozve výkřik. Je to Amanda, a jakmile ten hlas poznala, jako by ji tím přičarovala. Dívka je lapena zády ke zdi na druhé straně malé, kostmi lemované místnosti, za paže, ramena a nohy ji drží zkroucené kostlivé prsty dávno mrtvých.

Vidí matku, ale v očích nemá žádnou radost.

Pod volnými šatečkami jí exploduje hruď a látkou se prokoušou zuby. Rozeklané, strašlivé zuby.

„Do hajzlu,“ vydechla Ripleyová a shlédla do tmy. Na chvíli byla mimo, nevěděla, kde je a kdy je a jestli to byla pokroucená vzpomínka nebo vize budoucnosti. Čas kolem ní vířil, nejistý a nemotorný. Nevím, kolik toho ještě snesu.

Kasyjanovová se na ni zamračila a chtěla něco říct, ale Ripleyová se odvrátila.

„Pojďte dolů!“ houkl Hoop z lodi. „Jsou tu světla. A je to… divný.“

„Jak divný?“ zeptala se Ripleyová a pomyslela si: Ošlapané schody a lebky a kosti ve zdech…

„Pojď a uvidíš.“

Dopadla vedle Hoopa a ještě se snažila setřást pozůstatky té krátké strašlivé vidiny.

Horníci tady byli. To Ripleyovou nijak neutěšilo, i když pomáhalo, že v této poničené části lodi natáhli světla. Exploze vyrazila díru v trupu a uvnitř se prorvala patry, strhala přepážky a zničila všechno, co jí stálo v cestě. Ripleyové to připomínalo vosí hnízdo, vrstvu za vrstvou, tvořící jakousi půvabnou symetrii. Z místa, kde nyní stáli – v epicentru výbuchu –, viděli odhalená nejméně čtyři nižší patra.

Soudila, že kdyby se Marion zlomila v půlce, odhalilo by se něco podobného.

Ale stěny, podlahy a stropy této lodi Marion vůbec nepřipomínaly. Mezi patry se táhly mohutné trubice a tam, kde byly narušeny, z nich visel ztuhlý proud tekutiny. Vypadalo to jako zmrzlý med či jemný písek, ztuhlý v pohybu. Stěny uhnily na holé rámy, podpěry se zkroutily a deformovaly dávnou explozí.

Jednotlivá patra nebyla pravidelná, jak si zprvu myslela, a zřejmě se na tom nepodepsalo poškození. Zdálo se, že je tak někdo vytvořil.

„To je… divný,“ ozvala se Sneddonová a byl v tom slyšet úžas. Znovu natáčela kamerou, popošla dopředu, vylezla po hromadě trosek k první pevné podlaze. Její povrch nebyl rovný, ale důlkovitý, tu a tam zvrásněný, hodně připomínal věkovitou pleť.

„Mně se to nelíbí,“ zamračila se Ripleyová. „Ani trochu.“

Znala rčení, že příroda nemá ráda pravé úhly, a tady nebyly vidět žádné. Materiál stěn a podlah měl tmavě šedou barvu, ale ne stejnoměrnou. Občas se objevovala světlejší místa a vypadala i tenčí. Jinde byla zase skoro černá, jako by se těsně pod povrchem vylila krev a ztuhla tam, vytvořila hematom. Připomínalo to skvrnitou kůži staré mrtvoly.

„Super způsob, jak postavit loď,“ řekl Lachance.

„Co?“ zeptal se Baxter. „Jak to myslíš?“

„Vypěstovat ji,“ odpověděla Sneddonová. „Tohle nebylo postaveno, to vyrostlo.“

„To není možné…“ hlesla Kasyjanovová, ale když se Ripleyová na doktorku podívala, viděla, že se jí v očích odráží úžas.

„Nemáme tu co dělat,“ postěžovala si Ripleyová.

„Zpátky ven nemůžeme,“ namítl Hoop.

„Ale oni nás sem dotlačili! A my prostě uděláme, co chtějí?“

„Jak můžou něco chtít?“ podivil se Lachance. „Jsou to blbý zvířata a my jsme jejich kořist!“

„Nikdo z nás neví, co jsou zač,“ zabručela Ripleyová. „Sneddonová?“

Ta jenom pokrčila rameny.

„Jak už jsem řekla, nic podobného jako oni jsem neviděla. Ta brutalita neznamená, že nedokážou jednat a myslet společně. Kdysi v prehistorických časech velociraptoři lovili v hordách a existují teorie, které předpokládají pokročilou komunikaci mezi nimi. Ale…“ Rozhlédla se a zavrtěla hlavou. „Tohle podle mě není jejich loď.“

Zvenčí dolehlo škrábání tvrdých spárů klouzajících po trupu. Všichni vzhlédli a Ripleyová zaznamenala stín couvající od díry, kterou vstoupili. Silueta se chvíli táhla, mihla se po vysokém stropu jeskyně, načež zmizela.

„Čekají tam nahoře,“ povzdechla si. Cítila se hrozně bezmocná.

„Musíme jít,“ chopil se slova Hoop. „Dovnitř. Za těmi světly, co ještě fungují, a co nejrychleji. Jakmile najdeme jinou cestu ven, vypadneme.“ Rozhlédl se po všech s tváří napjatou bolestí. „Mně se to nelíbí stejně jako vám, ale tam venku je jich moc. Budu radši, když se nám je povede ošidit, místo boje.“

„Ale horníkům se tady dole něco stalo,“ upozornila Sneddonová.

„Jo, ale my jsme ve výhodě. Něco o tom víme a taky víme, že si musíme dávat pozor.“ Čekal na nějaký nesouhlas, ale žádný se nedostavil.

Mně se to ani trochu nelíbí, pomyslela si Ripleyová. Ale znovu vzhlédla k zubaté díře v divném trupu lodi a věděla, že nemají na vybranou. Šance vylézt nahoru, kde čekají ty věci, těsně z dohledu… tahle možnost nepřipadala v úvahu.

Hoop vykročil jako první, znovu vytáhl z kapsy malou baterku. Šňůra žárovek, rozvěšená horníky, ještě fungovala, ale Hoopovo světlo pronikalo stíny, které házela.

Skupina postupovala rychle. Jako by věděli, co dělají.

Ripleyová se snažila setřást tu poslední vizi. Ostatní denní zlé sny byly ještě šílenější, ale ne tak tíživé, ukazovaly Amandu ve věku, kdy už ji neznala. Tahle byla ze všech nejhorší. Dcerka byla malá, sladká, nevinná a krásná, přesně jak si ji pamatovala. A Ripleyová pořád viděla, jak ji před těmi monstry neochránila, usadilo se jí to v duši jako zhoubná sněť, požírala ji, stravovala, jako by to všechno bylo skutečné.

Dokonce jí bylo do breku. Ale slzy by jí jenom zamlžily vidění a ohrozily ji. Musí zůstat ve střehu.

Musí přežít.

Jak tak postupovali do nitra od poškozeného trupu mimozemské lodi, působilo okolí čím dál divněji. Ripleyová myslela na starou historku o Jonášovi v břiše velryby, což jí v dané situaci moc nepomáhalo. Prostředí vykazovalo výrazně biologické rysy – nerovné podlahy lemované vrostlými trubicemi, které připomínaly žíly, stěny podobné kůži, věky ztvrdlé, ale pořád kropenaté prachem zanesenými póry a vyrážkami.

Pak začali nalézat předměty, které musela vytvořit nějaká technologie. Úzká chodba ústila do jakési galerie nad hlubokou jámou, lemovanou do pasu vysokou zábranou. Na galerii stálo několik stejných kovových útvarů. Mohla to být sedadla obklopená jakýmsi řídicím aparátem, detaily byly nejasné, záhadné. Pokud to byla sedadla, Ripleyová si nedovedla představit siluety postav, které v nich měly spočívat.

Jámu skoro až po vršek naplňovala sklovitá tekutina s drtí a prachem roztroušenými na hladině. Strop a stěny byly hladké a Ripleyová se domýšlela, že ten prach sem navál za eóny věků zvenku.

„Kudy teď?“ zeptala se.

Galerie ze tří čtvrtin obkružovala jámu a dál vedlo nejméně šest průchodů, včetně toho, jímž právě přišli.

Hoop se do něj zahleděl. Ozvalo se z něj cupitání a syčení.

„Vypadneme kurva odsud!“ vyjekl Baxter. Potil se, snažil se tajit bolest. Třásl se, i když stál na místě. Ripleyová si nedovedla ani představit, jak musí trpět, ale věděla, že se nedá nic dělat. Jen doufala, že nenastane čas, kdy už nebude fyzicky schopen pokračovat.

Co pak? uvažovala. Nechat ho tu? Zabít ho? Odvrátila se, zrovna když Hoop promluvil.

„Změníme hru,“ oznámil. „Kasyjanovová, Baxtere, připravte se s hořáky.“ Pokývl na otvor, kterým přišli. „Zničte to.“

„Počkat!“ vyjekla Sneddonová. „Netušíme, co to provede s tímhle materiálem. Ani nevíme, z čeho je loď! Jestli je hořlavá, nebo ne.“

Ripleyová zaslechla další syčení a vzadu v chodbě se pohnuly stíny, po zemi a po zdech se rozběhly pavoukovité siluety.

„Musíme buď utíkat, nebo to udělat!“ řekla. Připravila se spustit odpalovač.

„Ripleyová.“ Hoop jí podal něco ze svého opasku, předmět velký asi jako počítačový tablet. „Nabíjí se vrchem. Pravé nálože.“

„Tím nemůžeme pálit jen tak naslepo,“ namítl Lachance.

„Naslepo ne,“ zavrčela Ripleyová a zastrčila zásobník seshora do odpalovače. „Na ně.“ Znovu se zapřela, zamířila a vypálila. Výstřel zarachotil chodbou, znělo to zvláštně tlumeně, jak se rámus odrážel od zdí.

Zamračila se.

Hoop ji popadl za paži. „Časová prodleva,“ oznámil a stáhl ji ke straně.

Exploze jim otřásla zemí pod nohama a vyrazila Ripleyové dech z plic. Zdálo se jí, že v rachotu důlní nálože slyší, jak mimozemšťané vřískají bolestí. Z chodby vyrazila sprška trosek, pokropila jí oblečení, poškrábala ji na tváři.

Pak vyrazil kouř a plameny s náporem vzduchu. Ripleyová polkla, aby jí odlehlo v uších, hekla, jak ji pálila tvář. Narovnala se a Kasyjanovová a Baxter se už činili s hořáky.

Celou galerii ozářila žhavá plazma. Ripleyová shlédla a viděla vlnky, pomalu projíždějící po hladině jámy. Výbuch se musel roznést po celé lodi. Kapalina byla tak hustá a hladina tak těžká, že se vlnky pohybovaly jako pomalí hadi, srážely se a míchaly, vytvářely složité, ale zvláštně krásné vzory.

Strašně to páchlo, skoro jako spálené maso. Celá konstrukce kolem ústí chodby poklesla, deformovala se, podobná líným vlnkám v jámě.

„Dost!“ houkl Hoop a Kasyjanovová a Baxter přestali pálit. Plameny olizovaly všechno kolem, vyrazily tu, zahořely tam, zatímco se těžká kostra stropu pomalu skláněla, až se setkala s bublající podlahou. Začínala už zase tuhnout a spolehlivě uzavřela otvor. Vzduch se mihotal strašlivým žárem. Ripleyovou pálily plíce.

„A teď se sami rozhodneme, kudy dál,“ prohlásil Hoop.

Roztaveným vchodem se prodrala oblá hlava vetřelce. Stalo se to bez varování – nikdo z nich neviděl skrz a otvor byl skoro zakrytý roztavenou strukturou lodi. Hladká hlava se tlačila tvrdnoucím materiálem, zuby chňapaly a skřípaly. Zdálo se, že tvor bojuje, tlačí se dál, na obou stranách se prodraly končetiny s dlouhými drápy.

Ale stěna se už kolem pevně uzavřela, chladnoucí materiál doutnal, jak se zakusoval do podivné kůže.

„Všichni zpátky,“ zavelel Hoop a namířil stříkací pistoli.

Ripleyová couvla na druhou stranu galerie a zadržela dech, fascinovaná, ale zděšená. Netvor se pořád snažil dostat dál, roztavený a znovu ztuhlý materiál se kolem něj napínal, měnil barvu a odstín. Chybělo možná pět vteřin a netvor by se prodral skrz, přistihl je nepřipravené a způsobil peklo.

Ale teď byl pevně chycený.

Hoop mu vypálil dávku kyseliny fluorovodíkové přímo na hlavu.

Kouř, pára, prskání, syčení, vřískot. Všechno to zahalila oblaka páry, ale Ripleyová jasně vnímala, jak se zoufale zmítá.

„Zpátky,“ řekla. „Hoope, zpátky!“ Všichni se stáhli na druhou stranu galerie a Ripleyová za sebou ucítila zábranu nad jámou. Postupovala podél ní na druhou stranu. Ostatní mířili stejným směrem a Hoop se obrátil a rozběhl se k ní.

Za ním se něco rozprsklo.

Ono ho to zalije, ta krevní kyselina, a já se budu muset dívat, jak umírá, pomyslela si. Hoop sebou škubl a v běhu se sklonil, ale ostatky hlavy se rozstříkly po druhé straně galerie. Část se rozletěla po zemi, nechala za sebou žhnoucí kaluže a spadla do jámy. Chvíli plula po hladině a pak se s posledním vzteklým zasyčením potopila.

Hoop k nim došel a šklebil se.

„No, aspoň víme, že tuhle kyselinu rádi nemají,“ řekl. „Pojďme. Vypadneme. Baxtere –“

„Ani se neptej,“ odbyl ho Baxter. „Klidně si dáme závod, nandám ti to. Jsem v pohodě.“

Ve skutečnosti měl k pohodě daleko. Na levou nohu nemohl došlápnout, a nebýt Kasyjanovové, upadl by. Tvář měl napjatou, zpocenou a nedovedl skrýt hrůzu.

Pořád se bojí, že ho tu necháme. Bylo to strašlivé pomyšlení, ale jistě na to mysleli všichni.

„Nevím, jak dlouho je to zadrží,“ kývla Sneddonová na roztavený vchod. Pořád se z něj kouřilo. Žádné ostatky mimozemšťana neviděli, ale v místě, kudy se snažil prodrat, byly vypálené jizvy po kyselině.

„Pojďme. Tudy,“ pobídl je Hoop. Zamířil do chodby na druhém konci galerie, nejdál od místa, kudy vešli. Baterku si upevnil k popruhu stříkací pistole, aby mohl mířit obojím současně. Všichni ho následovali, nikdo nic nenamítal.

Vešli do úzké chodby s nízkým stropem a Ripleyová se neubránila pomyšlení, že je to zase spolklo.

Dostali se do míst, která horníci neosvítili. Pospíchali, baterky drželi před sebou nebo přivázané ke zbraním, stíny tančily a ustupovaly. A nedlouho potom, co opustili galerii, našli první těla.

Tunelovitá chodba se rozšířila do dalšího prostoru a tam se cosi změnilo. Hladké obliny, nepravidelnosti biologického organismu byly stejné, ale vrstvy a pásy materiálu, visící po zdech a ze stropu, sem nepatřily. Ani ty věci, uvězněné v nich jako strašlivé hnijící ovoce.

Mohlo tam být šest těl, ale Ripleyová ani nepoznala, kde jedno končí a další začíná. Tma, hniloba, způsob, jakým byla těla pověšená a zastrčená, upevněná stejnou podivnou látkou, jaká vyplňovala těžební chodbu nahoře – všechno zastíralo to, co měli před sebou. A ještě že tak.

Pach to byl strašlivý. A k tomu výraz na první tváři, na niž Hoop namířil baterku. Bývala to zřejmě žena. Hnilobou svraštělá tvář, stažená kůže, vpadlé oční důlky, zachoval se jen výkřik, ztuhlý v okamžiku smrti. Z obou stran se natahovaly zaťaté prsty – marně – po tom, co se přihodilo hrudníku.

Díra byla jasně vidět. Kolem visely cáry rozervaného oblečení, z rány trčela polámaná žebra.

„Porodnice,“ hlesla Sneddonová.

„Oni si je tu pověsili,“ řekla Kasyjanovová. „Jsou to… jesle.“

Na zemi před visícími mrtvolami spočívala skupina vzpřímených vejčitých objektů ve tvaru velkých váz. Většina byla otevřená. Nikdo nepopošel blíž, aby se podíval dovnitř.

Rychle tím volným prostorem prošli. Všechny instinkty Ripleyovou nabádaly, aby se dívala jinam, ale chorobné okouzlení – a její odhodlání přežít, poučit se o těch netvorech a všechno to použít proti nim – ji přiměly podívat se zblízka. Litovala toho. Někde na Nostromu se možná odehrála podobná scéna, kde visel Dallas, uvězněný jako oběť husté sítě obřího pavouka.

„Kam nás to vedeš?“ zeptal se Lachance Hoopa. „Tohle není cesta ven. Jdeme hloubějc.“

„Vedu nás co nejdál od nich,“ odpověděl Hoop a palcem ukázal přes rameno. „A až to půjde, tak nahoru. Musí existovat cesty do lodi a ven, ne jenom ta díra vyrvaná v trupu. Prostě je najdeme.“

Z prostor, kterými procházeli – Ripleyová věděla, že jsou to chodby kosmické lodi, i když na ně dovedla myslet jen jako na tunely – ta nestvůrná látka zanedlouho zase zmizela a objevil se starý šedý skvrnitý povrch. Divné to bylo pořád, ale už ne tolik děsivé. Mít čas, možná by dokonce obdivovala, co vidí. Bylo to úžasné, bylo to mimozemské. Ale ona měla čas jenom na únik.

Nahnali nás sem dolů, aby se z nás stalo to co z těch horníků, pomyslela si a snažila se nepředstavovat si, jak to musí být hrozné. Ocitnout se uvězněná v síti, hledět, jak se před tebou otevírá vejce, cítit, jak se ti ta nohatá věc usazuje na obličeji. Nejprve ztratíš vědomí, podobně jako Kane, ale pak nastane probuzení a čekání. Čekání na první známku pohybu uvnitř. První záchvěv bolesti, jak se mládě vetřelce začíná drát, prokousávat a tlačit ven.

Znovu pomyslela na Amandu a hlasitě zasténala. Zřejmě ji nikdo neslyšel, nebo se prostě brodili stejným zoufalstvím.

Pohybovali se rychle, kužely světla baterek tancovaly kolem. Hoop šel první, za ním Kasyjanovová a Baxter. Našli rytmus pohybu, a i když Baxterova noha pořád nestála za nic, doktorka ho podpírala tak dobře, že poskakoval skoro ladně.

Všichni svírali zbraně. Ripleyové zbyly v odpalovači ještě tři nálože. Viděla, jaký účinek má každá z nich, a uvědomovala si, že v příliš uzavřeném prostoru vypálit nemůže. Ale stejně jí to dodávalo pocit jistoty.

Procházeli různými částmi rozlehlé lodi a všechno vypadalo, že je vyrobeno z téhož zvláštního materiálu. Nebo to snad tak vyrostlo. Stopy technologie vymizely. Minuli mnoho průchodů s tenkými průhlednými pláty, fungovaly zřejmě jako dveře. Většina byla uzavřena, několik roztrháno a poničeno, ale oni se drželi širších chodeb.

Objevili další galerie, další jámy s různým množstvím hladké tekutiny. Ripleyová přemýšlela, k čemu asi je – je to palivo, potrava, nějaké zařízení pro zachování prostředí? Skladují v ní něco?

Jednou vystoupali po zaobleném schodišti, stupně byly vysoké až do pasu, museli jich vyšplhat skoro třicet, než se cesta zase srovnala. Tady byl povrch lepkavý a hladký tak, že střídavě podkluzovali a zase se zvedali. Ripleyová si pořád otírala ruce do oblečení, ale i když jí připadaly mastné a vlhké, ve skutečnosti je měla suché.

Další ze záhad tohoto místa.

Mimo jesle měl vzduch všude neutrální pach, až na občasný závan vzduchu, který se propracoval chodbami a přinesl náznak hniloby. Těžko říci, co ho vyvolalo takhle hluboko pod zemí. Obří vrata otevírající se někde v lodi, pomyslela si Ripleyová. Něco velkého a neviditelného, co se tu pohybuje. Něco velikého, co tu spí a oddechuje. Žádná z těch možností nevěstila nic dobrého.

Narazili na velký otevřený prostor s několika vysokými sochami z téhož materiálu jako stěny a podlaha. Tvary byly neurčité, plynulé propojení biologického a mechanického. A jako všude v lodi čas nahlodal jejich okraje a zahalil detaily. Byla to díla skrytá pod maskou času, nepopiratelně krásná, avšak ve světle baterek vrhala vysoké pokroucené stíny, které děsily. Za kterýmkoli z nich se mohl skrývat netvor.

„Nemohli jsme je přece setřást tak snadno,“ nadnesl Hoop, ale nikdo neodpověděl. Ripleyová si to sice myslela a věřila, že ostatní taky. Ale Hoop se stal jejich vůdcem. Nikdo neslyšel rád, že osoba v čele hlásá takové pochybnosti.

Opustili prostor se sochami a brzy nato měl Hoop zase důvod promluvit.

„Další těla,“ ozval se zepředu. Ale v jeho hlase bylo něco špatně.

„Ach, bože…“ hlesla Kasyjanovová.

Ripleyová popošla dál. Chodba tu byla dost široká, všichni přidali světlo svých baterek k Hoopovu.

Chvilku nikdo nepromluvil. Nebylo co říct. Zaléval je šok, potýkali se s vlastními myšlenkami a strachy.

„Já myslím, že jsme našli stavitele lodi,“ řekla nakonec Ripleyová.

14

STAVITELÉ

Zpráva o postupu:

Pro: Společnost Weyland-Yutani, vědeckou divizi

(viz: zvl. rozkaz č. 937)

Datum (neurčeno)

Odeslání (neprovedeno)

Poručík Ripleyová je stále na planetě se zbytkem posádky Marion. Dosud žádné aktuální informace.

Na Marion přežívá jeden exemplář mimozemšťana, místo neznámé.

Plán postupuje uspokojivě. Jsem přesvědčen, že Ripleyová splní svůj účel. Na člověka je silná.

Těším se na další rozhovory s ní. Uvědomuji si, že jsem umělý, ale jsem už dlouho sám. Stýská se mi.

Doufám, že to neodporuje naprogramování. Infiltrace do lodního počítače bude zahájena.

Zatímco procházeli lodí, maloval si Hoop v duchu obraz těch cizích bytostí, které ji vytvořily.

Jeho představivost se vrátila k dětskému okouzlení nestvůrami. Tak mohutné schody naznačovaly dlouhé končetiny. Vysoké klenuté vchody napovídaly tvar jejich těl. Tato loď, její charakter, naznačovaly něco skoro nepochopitelného. Buď byla nepředstavitelně technologicky pokročilá, nebo se ta technologie tolik lišila ode všeho, co znal, že bylo marné pokoušet se to strávit.

To, co teď viděl před sebou, rozehnalo všechny podobné dohady. Stavitelé působili tak smutně, že vzbuzovali jenom lítost. Uvědomil si, že jejich příběh je stejně děsuplný, stejně tragický jako to, co se děje nyní jim.

„Chudáci,“ vyjádřila Ripleyová jeho myšlenky nahlas. „To není fér. To vůbec není fér.“

Před nimi leželi tři mrtví tvorové – dva museli být dospělí, jedno dítě. Měli ho mezi sebou, chránili ho vlastními těly, a tak taky zemřeli a rozpadli se. Mumifikované tělo dítěte bylo uhnízděno mezi mrtvolami rodičů a výraz jejich lásky přetrval nesčetné roky. Jejich oděv, kovový materiál, zůstal relativně nedotčený, stále nařasený na vystupujících kostech a dlouhých silných končetinách.

Z toho, co Hoop rozeznal, měl každý čtyři nohy a dvě kratší a tenčí paže. Kosti nohou byly silné a podsadité, paže mnohem štíhlejší a jemnější, ruce čouhaly z úzkých rukávů. Byly jen kost a kůže, prsty dlouhé a jemné a na jednom prstu dospělého uviděl cosi podobného šperku. Trupy měli těžké, uzavřené v oblecích, zpevněných sítí kovových žeber a vzpěr.

Nedalo se poznat, kolik z těch těl zůstalo pohromadě. Kůže a svaly, které Hoop viděl, byly mumifikovány a během let zpráchnivěly a vybledly.

Nejméně toho bylo vidět z hlav. Všechny rozdrtil a rozrazil úder. Hoop poznal, co to bylo za ránu. Vedle natažené ruky jednoho dospělého ležela jakási zbraň.

„Oni se zabili sami?“ zeptala se Sneddonová.

„Zabíjel jeden,“ mínil Hoop. „Svého partnera, dítě, pak sám sebe. Asi si řekli, že je to lepší než se stát krmením pro ty věci.“

Na lebkách se zachovaly cáry kůže a vlny jemných vlasů. Vypadalo to na malý nos, dvě oči, široká ústa s několika řadami drobných zubů. Nebyly to zuby masožravců. A těla nevypadala na netvory.

„Takoví psí lidé,“ pojmenoval je Lachance. „Jenom… velcí.“

„Uvažuju, co se tu stalo,“ zamyslela se Ripleyová. „Jak se jim ty nestvůry dostaly do lodi? Co ji zničilo?“

„Možná na to jednou přijdeme, ale dneska ne,“ řekl Hoop. „Musíme dál.“

„Jo,“ přikývl Baxter. „Jít dál.“ Začínal mluvit unaveně a Hoop měl strach, že je začne zpomalovat. Pokud ano, nedalo by se s tím nic dělat – jen ubrat rychlost, aby jim stačil.

Kasyjanovová se na něj zakabonila. I ona byla vyčerpaná.

„Ukaž,“ nabídl se Hoop, ale zavrtěla hlavou.

„Ani nápad,“ odmítla. „Já to zvládnu.“

Za těly se chodba začínala rozšiřovat a růst do výšky. Jejich baterky postupně ztrácely výkonnost, a čím dále šli, tím temnější bylo okolí. Kroky se začaly rozléhat. Baxter zakašlal a ten zvuk se nesl, odrážel se ozvěnou, duněl dál a dál.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Hoop Sneddonové, která šla vedle něj.

„Netuším,“ zašeptala. „Hoope, my se tu ztrácíme. Podle mě se musíme vrátit, odkud jsme přišli.“

„A narazit přímo na ty věci?“

„Jestli nás ještě hledají, určitě už objevily nějakou cestu kolem té galerie.“

„Jak to myslíš, jestli pořád hledají?“

Sneddonová pokrčila rameny. „Prostě mi připadá, že nás přestaly pronásledovat, protože jsme přestali dělat, co chtěly.“

„Nebo se drží zpátky, protože jsem jednoho zabil, jak po nás šel. Jsou opatrnější, když teď vědí, že je dokážeme zabít.“

„Možná,“ připustila Sneddonová, ale věděl, že si to nemyslí. A ve skutečnosti si to nemyslel ani on sám.

„Takže co?“ zeptal se. „Já dělám, co můžu, Sneddonová.“

„To my všichni.“ Znovu pokrčila rameny. „Co já vím. Půjdem prostě dál a budeme dávat pozor.“

„Jo,“ přisvědčil Hoop. „Pozor.“ Máchl stříkací pistolí doleva a doprava, připojená baterka ze tmy moc neukousla. Zdálo se, že kolem je jen volný prostor, a jeho napadlo, jestli se neocitli v nějakém skladišti. Pokud ano, pak loď plula bez nákladu.

Nebo aspoň bez velkého nákladu.

Zdi a stropy jako by se začaly zase sbíhat, když objevili něco, co mohlo znamenat cestu ven.

Lachance to zahlédl jako první, otvor ve stěně po jejich levici a za ním zřejmě zas ty velké schody zvedající se do tmy. Šli to prozkoumat a v kombinovaném světle baterek uviděli o nějakých pětatřicet metrů výš vršek schodiště. Dál nebylo vidět nic, ale vedlo to správným směrem.

Hoop se vydal nahoru a ostatní za ním.

Po několika schodech začali střídavě vytahovat Baxtera. Kasyjanovová si tak mohla odpočinout, ale v půli cesty nahoru už i ona potřebovala pomoc. Vyčerpala se a Hoop si jen přál, aby měla v lékárničce něco, co by pomohlo. Něco proti bolestem, na povzbuzení, cokoliv.

Když se dostali nad schodiště, všichni supěli vyčerpáním. Narazili na něco, co vypadalo jako holá zeď. Hoop se rychle obrátil a shlédl dolů, odkud přišli. Čekal, že je nestvůry přepadnou. Jsme ve výhodě, pomyslel si, ale pak si uvědomil, že to nehraje roli. Kdyby bylo útočníků moc, boj by netrval dlouho.

„Hej, koukejte,“ zavolala Sneddonová. Došla ke zdi a dotkla se několika výstupků. Stěna se bez varování začala pomalu roztahovat jako těžký závěs z nějakého neznámého materiálu. Rozdělila se v půlce, škubala sebou a skřípala. Za ní se skrývaly další stíny.

„Račte dále,“ zavrčel Lachance. „A klidně zůstaňte na noc.“

„Půjdu první,“ oznámil Hoop. Ale Ripleyová už byla na druhé straně.

Když procházel těmi prastarými dveřmi, uslyšel, jak se prudce nadechla.

„Je to porodnice,“ použila Ripleyová dřívější poznámku Sneddonové. Ale tohle bylo něco úplně, úplně jiného.

Těžko říct, k čemu byl prostor určen původně, ale proměnil se v peklo. Po celé jedné straně a vzadu viselo v kokonech nejméně patnáct dlouhonohých psích lidí, uvězněných chumly a pásy výměšků nestvůr. Převážně dospělí, ale našly se i dvě menší postavy, patrně děti. Odhalené hrudi měli rozervané, polámaná silná žebra trčela ven, hlavy se zakláněly v nekonečné agonii. Možná tu trčeli sto let nebo sto tisíc let, těla vyschla a mumifikovala se v suchém vzduchu. Byl to strašlivý obrázek.

Ještě příšerněji působily ty věci roztroušené uprostřed místnosti. Většina byla vzpřímená, vysoká po pás. Další vajíčka, jedno pro každou oběť, upevněnou na zdi. Vypadalo to, že se všechna vyklubala.

„Nechoď moc blízko!“ varovala Sneddonová Lachance, když popošel dopředu.

„Jsou staré,“ uklidňoval ji Hoop. „A všechny otevřené. Koukej.“ Kopl do chlopně nejbližšího vejce, připomínající okvětní lístek, a ta se rozsypala a upadla. „Je to fosilie.“

„Kurva práce,“ ulevil si Baxter. „Čím dál horší a horší.“

„Půjdeme tamtudy?“ zeptala se Ripleyová. Ukázala kuželem světla na druhou stranu široké místnosti k temným dveřím v zadní zdi.

„Jo,“ přisvědčil Hoop. „Tohle všechno se stalo dávno. Prostě se na to nedívejte.“ Vykročil přes místnost, nasměroval baterku a stříkací pistoli na zem před sebou, aby nezakopl.

V jednom vajíčku kousek od sebe zahlédl nějaký pohyb. Ztuhl, připravený postříkat ho kyselinou. Ale byla to jenom hra stínů. Sakra, měl nervy na pochodu.

Když zase vykročil, připadal si v téhle prastaré scéně skoro nepatřičně. Ať se tu stalo cokoli, stalo se to mezi psími cizinci a vetřelci, kteří zamořili loď. Ten střet se zřejmě odehrál dávno předtím, než na Zemi vynalezli moderní technologie, kdy lidé ještě obdělávali půdu a vzhlíželi ke hvězdám s pověrami a ve strachu. Už tehdy tyhle věci existovaly.

Připadal si tuze malý a nemohoucí. I se stříkací pistolí byl jen slabé stvoření, které potřebuje na obranu zbraň. Kdežto vetřelci představovali zbraně sami o sobě, dokonalé lovné a vražedné organismy. Skoro jako by k tomu byly stvořeny, ale raději si ani nechtěl představovat kým.

Hoop nikdy nebyl bohabojný člověk a podobné přežité víry považoval za ignorantské a pošetilé. Ale možná že existují jiní bohové, než jaké kdysi znalo lidstvo.

Světlo poblikávalo po rozlehlém prostoru, propůjčovalo pohyb vejcím, očním důlkům psích lidí a rohům, kde se mohlo skrývat cokoli. Cítil všeobecnou nervozitu, sám na tom byl stejně. Tohle bylo mnohem víc, než kdo z nich čekal.

„My to zvládneme,“ zašeptal, ale nikdo neodpověděl. Nikdo to nemohl zaručit.

Na konci místnosti prošli průchodem vedoucím bůhvíkam a přiblížili se k jedné oběti na dotek. Hoop přejel po mrtvole kuželem světla a zastavil se na její tváři. Tvory tam v chodbě zdeformovala zbraň, která ukončila jejich život, ale tito byli až na rány v hrudníku celí.

Z mrtvoly vyzařovalo zoufalství a mizérie. Hoop žasl nad vesmírem, který dovedl uchovat takovou bolest i po tak dlouhé době.

Zasvítil baterkou dál a vydal se za jejím světlem.

Další chodba, další tunel, další hala. Stěny byly zaoblené, podlaha nerovná a vlhká. Ta vlhkost byla novinka a Hoop se zastavil a přejel nohou po zemi. Perlila se na ní nějaká tekutina, zem jako by byla mastná a jeho noha rozmazala tisíce bublin.

„Je tu kluzko,“ oznámil přes rameno. Stála tam zase Ripleyová a svítila baterkou přes něj.

„Smrdí to taky jinak,“ všimla si. Měla pravdu. Až dosud loď páchla starobou – prachem, zatuchlostí, vzduchem filtrovaným dovnitř z řízené atmosféry dolu, který nesl vůně z okolí. Ale tady to bylo jiné. Zhluboka se nadechl a zamračil se, pokoušel se ten pach zařadit. Byl nenápadný, ale nepříjemný, trochu kyselý, jako člověk, který se dlouho nemyl. A skrývalo se v tom ještě něco, co nedovedl vůbec určit. Nebyl to pach, byl to pocit.

„Je tepleji,“ všimla si Ripleyová. „Ne vzduch, ale… páchne to teple.“

„Jo,“ přisvědčil. „Jako něco živého.“

„Loď?“ zeptala se Ripleyová.

Zavrtěl hlavou.

„Jestli bývala v nějaké formě živá, tak je to podle mě dávno. Tohle je novější. Jsou to oni.“

Slyšel, jak Ripleyová vyřizuje dozadu – Běžte opatrně, dávejte pozor! –, a vykročil dál. Pořád dál. I teď se ještě mohli vrátit, ale to by mu připadalo jako chyba.

Pocit odpovědnosti ho tížil víc než dřív, snášel se na něj tím silněji, čím víc času uplynulo bez nehody. Nikdy se neuměl pořádně rozhodovat – často mu trvalo jenom si vybrat z omezeného jídelníčku Marion –, ale měl strach, že kdyby zavelel k návratu, ta volba by je všechny odsoudila k smrti.

Lepší bude razit si cestu dál.

Šli a vlhkost a pachy ve vzduchu sílily. V nose ho začalo pálit. Potil se, dusno stoupalo, nervozita mu vysávala vlhkost z těla. Ústa měl vyprahlá, v krku ho bolelo.

„Neměli jsme tudy chodit,“ reptal Baxter. „Tohle je špatný. Je to na prd.“

„Všechno je to na prd!“ okřikl ho Lachance ostře. „Ale vede to zase nahoru na vršek lodi, a tak jsem pro.“

„Co ty věci, co se vylíhly?“ zeptala se najednou Sneddonová a Hoop se zastavil na místě. Něco mi vrtalo hlavou a tohle…

„Kde jsou?“ zeptal se a obrátil se k ostatním.

„Bylo to dávno,“ řekla Ripleyová.

„Netušíme, jak dlouho žijí. Tamty ze Samsonu čekaly týdny, možná hibernují celé roky. I víc.“

„Takže jich tady dole může být mnohem víc než jenom ty vylíhlé z horníků,“ uvažovala Sneddonová.

„To nic nemění,“ zdůraznil honem Hoop a čekal na nějakou odpověď. Ale všichni se dívali na něj. „Nemění to nic. Jsme teď tady. Půjdeme dál, nahoru a ven.“

Pokračovali dál, ale chodba – která se kroutila, zatáčela a jen malinko směřovala vzhůru – končila v dalším rozlehlém temném prostoru.

Proboha, to ne, pomyslel si Hoop. To je konec. To je ono, co našli horníci, nebo něco podobného.

Byla to další porodnice. Těžko říct, kolik takových míst se skrývalo v lodi, ani jak byla vlastně velká. Když se zastavili na okraji skladiště, přistihl se, že se chvěje hlubokým, primitivním strachem. Tohle nebezpečí sahalo až za lidstvo, existovalo dlouho předtím, než lidé vůbec věděli, že jsou nějaké hvězdy.

„Tyhle nejsou otevřené,“ postřehla Sneddonová. Protlačila se kolem Hoopa, přehodila si stříkací pistoli přes rameno a vytáhla něco z kapsy.

„Nechoď k tomu!“ varoval ji Hoop.

„Jsou mumifikované. Konzervované.“ Místnost zalilo jasné světlo, jak Sneddonová začala vejce fotografovat. „Skoro jako zkameněliny.“

Hoop máchl stříkací pistolí s připevněnou baterkou ze strany na stranu, pátral, jak je prostor veliký, a hledal východ. Uviděl ho na druhé straně, vysoký rámovaný průchod. Spatřil ještě něco. Namířil baterku nahoru.

„Koukejte.“

Z drátěných držáků upevněných do vysokého stropu místnosti visela šňůra světel. Některá byla rozbitá, jiná vypadala celá, ale už nefungovala. Nebo je někdo schválně zlikvidoval.

Hoopovi se to ani trochu nezamlouvalo.

„Mrkněte se semhle!“ ozvala se Sneddonová. Byla teď na zadním konci místnosti, postavila se k jednomu vejci a fotila ho. Ty blesky dělaly Hoopovi starosti – každý ho na vteřinu oslepil a zrak se mu pokaždé vracel pomalu. Nelíbilo se mu být tak bezbranný, ani na okamžik.

Vejce před ní bylo otevřené. Na rozdíl od ostatních nevypadalo staré a zkamenělé, ale novější. Vlhčí.

Udělala další snímek, ale tentokrát Hoop mrkl, zrovna když blesk zalil místnost, a jakmile otevřel oči, viděl jasně. S posledním světlem zaznamenal, že ta staře vypadající vajíčka jsou průhledná. Uvnitř se rýsovaly siluety. A vsadil by se, že se některé hýbaly.

„Sneddonová, nechoď moc –“

„Něco tu –“ začala. Popošla o krůček blíž.

Z vejce cosi vyrazilo a v mžiku to obalilo tvář Sneddonové. Upustila fotoaparát a ten dál automaticky blýskal, bílé světlo blikalo místností ve vteřinových intervalech, zatímco vědkyně chňapla tu věc a snažila se vklínit prsty pod sevřené spáry a dlouhý škrtivý ocas, který se jí omotal kolem krku. A pak se svezla na kolena.

„Do hajzlu!“ vyjekl Lachance a máchl k ní odpalovačem.

Ripleyová mu ho skopla stranou.

„Ustřelí jí to hlavu!“

„Ale ta věc –“

„Přidržte ji!“ houkl Hoop. Přiskočil k Sneddonové a pokoušel se zhodnotit, co se stalo, jak se ta věc přichytila a co jí dělá.

„Sakra, koukejte na ně!“ vyjekla Kasyjanovová.

Otevírala se i ostatní vajíčka. I v tom křiku a panice Hoop slyšel vlhké, lepkavé, skoro něžné zvuky otevírajících se chlopní a hladké pohyby věcí uvnitř.

„Padejte od nich!“ křikl. „Sem, všichni tady k –“

„Kurva!“ ulevila si Kasyjanovová a vypálila plazmovým hořákem do prostoru. Oproti tomu planoucímu světlu byl stále blýskající fotoaparát Sneddonové jako nic. Doktorka se rozmáchla zleva doprava, oheň se valil jako bílá vlna prostorem a v jeho koncentrovaném žáru začala vejce vybuchovat. Pukala a kroutila se, vylézaly z nich věci, které se svíjely, klouzaly ven v mastné tekutině bublající tím žárem, nohy a ocasy máchaly, aby se něčeho zachytily. Pak začaly vřískat.

Byl to strašlivý zvuk, pronikavý, až moc lidský.

„Pomozte mi ji odtáhnout!“ zavolala Ripleyová a pokoušela se chytit Sneddonovou pod paží. Ale vědecká důstojnice se svezla dopředu, ramenem narazila do jednoho vejce a spadla na bok. „Tam!“ houkla Ripleyová a kývla k průchodu na druhé straně. „Pomozte mi!“

Lachance stáhl stříkací pistoli Sneddonové z ramene, popadl ji pod paží a vlekl ji pryč.

Vejce, o které Sneddonová zavadila, se otevřelo. Hoop to uviděl a bez uvažování nasměroval stříkací pistoli. Ripleyová uviděla, jak na ni míří hlaveň, nadechla se, aby varovně vykřikla, ale pak i ona vycítila pohyb, obrátila se a strhla si odpalovač z ramene.

„Ty nestřílej!“ houkl Hoop. Dal jí pravé nálože, a kdyby některou vypálila v tomto uzavřeném prostoru, mohlo by je to všechny zabít.

Lachance nezaváhal. Pustil Sneddonovou, couvl a spustil vlastní odpalovač, nabitý nevýbušnou municí. Vejce se zásahem otřáslo, chlopně se svěsily a ven se vyvalila hustá, vazká tekutina.

„Nešlápněte do toho!“ varovala všechny Ripleyová a spolu s Lachancem se znovu chopili Sneddonové.

Kasyjanovová hleděla na své dílo. Polovina prostoru byla v plamenech, plazma ulpěla na zdech i vejcích a založila četné ohně. Několik další vajec – ta, která nezasáhl první výbuch – puklo a jejich vřelý obsah se rozprskl po místnosti. Kasyjanovová sebou škubla, smetla něco, co jí přistálo na předloktí a rukavici.

„Neroztírej to!“ křikl na ni Hoop.

Doktorka se na něj podívala, zavrtěla hlavou a zvedla ruku v rukavici.

„Klid, není to kyselina,“ prohlásila. „Bude to jenom…“ Najednou se jí tvář proměnila, látka kombinézy začala bublat a kouřit, jak se jí kapalina prožírala.

Kasyjanovová zaječela.

„Jdeme!“ křikl Hoop. Ripleyová a Lachance vlekli Sneddonovou, Baxter poskakoval, jak dovedl, a Hoop skočil ke Kasyjanovové, natáhl se po ní a snažil se nedotýkat potřísněných částí jejího těla. Viděla, jak se blíží, a pokoušela se zklidnit, ale tělem jí lomcoval silný třas. Zuby jí cvakaly, až se bál, že si je zlomí, u pusy se jí objevila pěna.

Natáhla zdravou ruku a popadla ho.

„Nic… nevidím…“ podařilo se jí zachroptět a Hoop ji stiskl. Její oči vypadaly v pořádku, ale neměl čas prohlížet je pozorně. Prostor se rozehříval. Museli pryč.

Ty věci, které se uměly přilepit na obličej, se pořád líhly z vajec, pekly se v ohni a ječely.

Skupince se podařilo dostat se k protějšímu průchodu. Ripleyová šla první, osvětlovala cestu baterkou. Jako poslední dovedl Hoop Kasyjanovovou, opřel ji o vlhkou zeď a pokusil se jí něco konejšivě zašeptat do ucha. Netušil, jestli ho vůbec slyší.

Pak se postavil do průchodu a obrátil se zpátky do místnosti. Vlny žáru byly intenzivní, vysávaly zpoza něj kyslík a krmily jím plameny. Oheň zuřil neuvěřitelně hlasitě, rozžhavený vzduch hučel, hořící vejce praskala a pukala. Doprovázel to odporný pach, pálil ho v nose a v krku, šlehající plameny mu ohrožovaly oděv, tvář i vlasy.

Ale několik vajec bylo ještě pořád nedotčeno.

Namířil stříkací pistoli, zapřel se a přitom zahlédl, jak se něco zalesklo na druhé straně místnosti. Záblesk, vycházející z plamenů. Namířil tam baterku a uviděl to.

„Ripleyová!“ snažil se nekřičet příliš nahlas. „Lachanci, Baxtere! Jsou tady.“

15

POTOMEK

„Zabíjíme jim děti,“ řekla Ripleyová.

A i když netušila, jestli je tomu přesně tak – odkud ty vejce pocházejí, co je klade, jak se ti tvorové rozmnožují –, cítila, že má pravdu. Každá rasa by pro ochranu svých mláďat udělala cokoli. Tak to v přírodě chodí.

Na opačné straně hořícího, kouřícího a pečícího se pekla s vejci vystoupil ze stínů první mimozemšťan.

Hoopova stříkací pistole tak daleko nedosáhla, Ripleyová proto neváhala. Opřela si odpalovač o bok a vypálila. Bylo to se štěstím. Náboj zasáhl tvora do nohy, podrazil mu ji a smetl ho doleva, převalil se přes dvě hořící vejce. Zavřískal, zvedl se a setřásl ze sebe plameny, jako když si pes vyklepává vodu z kožichu.

… Jedna…

Ripleyová v duchu počítala. Posledně, když vypálila výbušnou nálož, byla prodleva pět vteřin, a teď –

… dvě…

„Zadržte dech!“ Hoop vypálil tři dávky kyseliny do pravé části místnosti.

… tři…

Kyselina se rozstříkla o zeď, přistála na zemi a na několika vejcích a okamžitě začala syčet. Jedno vejce hned rozpoltila v půli, ze zničeného vnitřku stoupal červený dým.

… čtyři…

Netvor už byl zase na nohou, končetinou podobnou ruce se plácal tam, kam pronikla a kde uvízla malá kovová nálož.

„Dolů!“ houkla Ripleyová. Odvrátila se od plamenů a skrčila se.

Místností a konstrukcí lodě se rozlehla exploze, podlaha se jim vzepjala pod nohama, vzduch udeřil do ušních bubínků. Zalapala po dechu, polkla a bleskurychle se obrátila zpátky do místnosti.

Mimozemšťan byl skoro pryč, většinu trupu a spodních končetin to smetlo. Hlava se odrazila od stropu a přistála tam, kde nestvůra předtím stála. Další dva tvorové, kteří vtrhli do místnosti, ji odkopli.

Vedle ní lapal po dechu Hoop. Pohlédla na něj a viděla zčernalou trhlinu na pravém rukávu jeho kombinézy.

Ale nebyl čas.

„Utíkejte!“ křikla. Dva netvoři se rozdělili, hrnuli se mezi plameny, a jí zbývala poslední nálož. Někdo ji odstrčil a celý svět zbělel. Pevně zavřela oči a svezla se dolů po zdi, na jedné tváři cítila horko, jak v místnosti s vejci propukl další požár.

Kolem zaburácel vzduch, který vysál oheň, a pak jí někdo stiskl ruku. Byl to Hoop, pokoušel se ji odtáhnout a pobízel ji k běhu.

Nad nimi stál Baxter na jedné noze, druhou se sotva dotýkal země. Byl k nim obrácený zády, sledoval mimozemšťana, spustil další rychlou dávku z plazmového hořáku a trefil ho do hlavy. Ten zakvílel, zavřískal a hnal se napříč prostorem, za sebou plameny. Narazil do zdi, sklouzl na zem a už se nehýbal.

Toho druhého Ripleyová neviděla.

„Bude jich víc!“ varoval je Hoop.

„Zůstanu…“

Aspoň to si Ripleyová myslela, že Baxter řekl. Nebylo mu rozumět, stál pořád zády k nim, plazmovým hořákem máchal zleva doprava a hledal nové cíle. Místnost se proměnila v moře plamenů, ohnivá bouře ho svou silou málem srazila k zemi. Jeho postava se rýsovala na pozadí plamenů.

„Nech toho,“ obořil se na něj Hoop. Sehnul se a položil si Baxterovu paži kolem ramen. „Rip, povedeš doktorku?“

„Já…“ ozvala se Kasyjanovová. „Můžu jít sama… jenom nevidím…“ Pořád se třásla, jednou rukou tápala před sebou. Už to moc ruku nepřipomínalo.

„Oči nemáte poškozené,“ všimla si Ripleyová.

„Výpary…“ hlesla Kasyjanovová. „Můj opasek, kapsa na boku. Červené kapsle. Na… bolest.“

„Honem!“ pobízel je Hoop. Ripleyová věděla, že má pravdu, přijdou další, ale potřebovali, aby Kasyjanovová dokázala jít. S belhajícím se Baxterem a nehybnou Sneddonovou se rychle blížil okamžik, kdy budou muset někoho opustit. A ona rozhodně nemínila rozhodovat, kdo to bude.

Zalovila Kasyjanovové v kapsách a našla pás rudých injekčních kapslí. Vytáhla tři, rozbalila jednu a zabodla jehlu Kasyjanovové skrz oblek do pravého předloktí. Otevřela další, klekla si a vrazila ji Baxterovi do nohy. Jako poslední přišel na řadu Hoop, zabodla mu jehlu do ramene.

„Au!“ zakvílel a Ripleyová se uchechtla, nemohla si pomoci. Barter se zašklebil a Hoop se zaraženě usmál.

Pak vstala, uchopila Kasyjanovovou za zdravou ruku a položila si ji na rameno.

„Držte se pevně,“ řekla. „Když se zastavím, zastavte se taky, běžte, když půjdu já. Budu vaše oči.“

Kasyjanovová přikývla.

„Lachanci?“ řekl Hoop.

„Já jsem zatím v pohodě,“ odpověděl Francouz, klekl si a přehodil si Sneddonovou přes rameno. „Je lehká. Ale daleko se takhle nedostaneme.“

Ripleyová hleděla na tu věc na obličeji vědecké důstojnice a mezi dvěma mrknutími oka se jí zjevil Kane, ležící na ošetřovně Nostromu, Ash a Dallas, bezradně stojící nad ním. Možná ji bychom tu měli nechat, pomyslela si. Ta věc už do ní asi klade vajíčka. Ale nesnesla představu, že by ji opustili.

Stříkací pistole Sneddonové byla ztracená a plazmový hořák visel Kasyjanovové na rameni, zbraně jim docházely. Ripleyové zbývala jedna nálož, pak bude zase pálit šrouby. Jak dlouho jim ještě vydrží plazma a kyselina, to netušila.

Kasyjanovová jí pevně stiskla rameno. Jako by jí šlo o život! pomyslela si Ripleyová a ponuře se usmála. Pak vypověděla službu baterka přivázaná k Lachanceovu odpalovači.

„A je po ní,“ zafuněl pod vahou Sneddonové.

„Hoope, Lachance má pravdu. Takhle se daleko nedostaneme,“ řekla Ripleyová.

„Musíme,“ odsekl.

Měl pravdu. Jiná odpověď neexistovala. Tohle nebyla situace, kdy by se dal čekat nějaký zázrak. Musí se dostat co nejdál a nemá smysl čekat, co bude. Krok za krokem jít, bránit se, bojovat, když bude třeba, postupovat rychle dál, když nebude.

A jestli a až se dostaneme zpátky na Marion, je tam Ash, pomyslela si. Uvažovala, jak daleko ten grázl zašel. Odtáhl ji s sebou vesmírem, pátral po mimozemském životě, a jakmile ho objevil, zapletl ji do téhle hrůzy. Oddanost by pochopila, ale takové odhodlání sahalo mnohem dál.

Možná že dokonce…

Krátce, hořce se zasmála.

„Co je?“ chtěl vědět Hoop a střelil po ní pohledem.

„Ale nic,“ odpověděla. A taky o nic nešlo. I kdyby měl Ash prsty ve vyčerpané palivové jednotce modulu, zrovna teď je to jedno. A jestli se dostanou zpátky na Marion, budou muset být opatrní. To je všechno.

Jednu nohu před druhou… krok za krokem.

Chodba stabilně stoupala, široká jako všechny, po nichž dosud šli, po obou stranách začali míjet průchody. Hoop před každým zpomalil a vypálil rychlou dávku z pistole, ale nic nezavřísklo, nic na ně ze stínů nevyrazilo.

O otvoru nad sebou nevěděli, dokud nezaslechli jek.

Byl jiný než ostatní zvuky těch tvorů, hlubší, jako by ho vydalo něco většího. Zněl jaksi rozvážněji, skoro inteligentně. Děsilo to.

Ripleyová se zastavila, přikrčila se a Kasyjanovová ji napodobila. Vzhlédla. Ve stropě nad nimi byl široký temný stín, který polykal světlo, a teprve máchnutí baterkou přímo nahoru odhalilo šachtu, jež se nad nimi zdvihala. Vysoko v ní se cosi hýbalo.

Hoop byl vpředu s Baxterem, oba už tam mířili zbraněmi. Ale ani jeden nevypálil. Kyselina a oheň by se snesly zpátky dolů, pomyslela si Ripleyová.

„Zpátky!“ houkla. S doktorkou couvly, za sebou uslyšela Lachance, jak supí námahou a otáčí se se Sneddonovou na rameni. Hoop a Baxter popošli dopředu, dál chodbou, takže skupina teď měla otvor ve stropě mezi sebou. Ripleyová a její část se tiskly ke zdi, dávaly těm vpředu co nejširší pole působnosti.

Ale nestačilo to.

„Jdeme dál!“ křikla Ripleyová. „Rychle!“ A rozběhla se. Kasyjanovová ji chytila pevně za rameno a vyrazila, dokonale s ní sladěná. Lachance se pachtil za nimi, držel se jim v patách, jak probíhali pod otvorem. Ripleyová riskovala pohled nahoru…

… a uviděla tu věc v pohybu, byla mnohem blíž, padala, končetiny vyrážely jiskry ze stěn šachty, už to nevřeštělo, ale vrčelo, úpělo, tlamu roztaženou a otevřenou, připravenou zabíjet.

Setřásla Kasyjanovové ruku z ramene, postrčila ji dál, sehnula se a vypálila nahoru. Odkulila se pozadu, nečekala, co nálož natropí.

„Zdrháme!“ vyjekl Hoop. Popadl Ripleyovou za límec a vytáhl ji na nohy, pak pomohl Baxterovi kulhat chodbou. Nálož spadne, pomyslela si Ripleyová, odrazí se od té věci, přistane za námi, a až vybuchne, tak nás to srazí, omráčí a pak –

Zezadu se ozvala exploze. Podle zvuku soudila, že nálož vybuchla někde v šachtě, ale o deset vteřin později se účinek rozšířil dolů a do chodby, šťouchl je všechny do zad. Kasyjanovová hekla a klopýtla, padala s rukama nataženýma a zaječela, jak dopadla na poničenou ruku. Ripleyová se zhroutila po hlavě na Hoopova záda, zatápala mu po ramenou o oporu a srazila ho na zem. Zatímco padali, pomyslela na jeho stříkací pistoli a na to, co se asi stane, jestli pod nimi vybuchne její nádrž.

Hoopa muselo napadnout totéž – zapřel se rukama před sebou a odstrčil se, natlačil Ripleyovou na zeď a přistál na boku. Vyrazila si dech, lapala po vzduchu, dlouhé vteřiny čekala, až se bude moci nadechnout. A přitom viděla –

Lachance pustil Sneddonovou, zhroutil se dopředu, překulil se a vyskočil zas na nohy. Otočil se na levé a máchl odpalovačem nahoru, zamířil ve směru výbuchu.

Ripleyová se obrátila, aby to viděla, přitom se snažila nadechnout, a to, co spatřila, jí znovu vyrazilo dech, stejně účinně jako exploze.

Z šachty vypadl mimozemšťan a zablokoval chodbu – celou chodbu. Jednu končetinu a část trupu měl zřejmě utrženou, kyselina syčela a bublala po podlaze a zdech. Tvor zavrávoral, jedna z mohutných nohou se zvedla a klesla, zvedla a klesla, jako by ho dopad na zem bolel.

Bylo to větší než kterýkoli jiný vetřelec, jakého kdy viděli. Trup to mělo těžší, hlavu delší a robustnější.

Syčelo to. Vrčelo to.

Lachance vypálil.

Dva šrouby zasáhly zraněný bok nestvůry, vyrazily z něj cáry krunýřovité kůže a bublající maso. Tvor vřískal a máchal zbylými údy, drásal do zdí hluboké rýhy. Lachanceovy další dva výstřely zasáhly místo přímo pod zvednutou hlavou.

Vřeštění ustalo. Tvor ztuhl. Hoop se zvedl a namířil stříkací pistoli, ale nevypálil. I kouř linoucí se po explozi jako by ztuhl a čekal, co se bude dít dál.

„Ještě jednou,“ zašeptala Ripleyová a Lachance vypálil znovu. Šroub zasáhl tvora do břicha, ale ten se už skládal k zemi, končetiny ochabovaly, poškozená hlava se opřela o bok chodby. A pak se pomalu, pomaličku svezl dolů a jeho kyselinová krev vyžrala ve zdi prohloubeninu.

Hoop se napjal, připravený vypálit, ale Ripleyová zvedla ruku.

„Počkat!“ řekla. „Jenom chvilku.“

„Proč?“ zeptal se. „Třeba ještě není po něm.“

„Mně se zdá, že jo,“ ozval se Lachance. „Má to ustřelenou půlku palice.“

„Jasně…“ přisvědčila Ripleyová. Čekali, sledovali nehybnou bytost, z vertikální šachty se nesl kouř, táhl se chodbou zpátky k hořící prostoře s vejci. Vítr už necítila, ale kouř naznačoval, že oheň tam pořád zuří. Střehli po dalším pohybu, ale nic neslyšeli. A ona se celou tu dobu pokoušela přijít na to, co je na této mrtvole jiného.

Kromě toho, že byla větší než ostatní, tu byly i další, drobnější rozdíly. Délka končetin, tvar hlavy.

„Co to sakra je?“ zeptal se Hoop a ukázal. „Tam, na zadku.“

„No páni, to je hnus,“ zhrozil se Lachance.

Obří kreatuře se roztrhlo břicho a na zem se z něj vyvalila kluzká kaše. Syčelo to a prskalo, jak se louže kyseliny šířila, ale Ripleyovou zaujaly věci, které v ní ležely. Byla jich spousta – možná stovky – kulatých, velkých zhruba jako její palec. Vlhce se leskly ve světle baterky, klouzaly přes sebe, jak se z rány valily další.

„Podle mě jsme zabili královnu,“ usoudila Ripleyová.

„To myslíš vážně?“ zeptal se Hoop zezadu.

„Jasně – to jediný dává smysl. Jsou tu vejce. Stovky vajíček.“ Ohlédla se na něj. „Dostali jsme jejich pojebanou královnu.“

Prozkoumala zbytek tvora, přejížděla kuželem světla po jeho dobitém a poničeném těle. I když bylo větší, než dosud viděli, něco na něm působilo skoro dětsky – tvář mělo větší, ježaté končetiny se spáry nepůsobily tak hrozivě. Ripleyová pocítila zvláštní mrazení, pocit spřízněnosti. Ale ona s tou věcí neměla nic společného.

Pranic.

„Já myslím, že je mladá,“ uvažovala. „Představte si, jak velké musí…“ Zavrtěla hlavou. „Musíme jít.“

„Jo,“ souhlasil Hoop.

„Oči se mi zlepšují,“ ozvala se Kasyjanovová. „Půjdu rychleji. Budu se držet za vámi. Hlavně už odtud vypadněme.“

Vydali se dál, chodba pořád směřovala nahoru. Byli teď opatrnější, Hoop a Ripleyová svítili dopředu po stěnách, podlaze a stropě. Na každé křižovatce se zastavili a poslouchali, teprve pak pokračovali. A když se dostali ke schodišti vedoucímu nahoru, snad k otvoru v trupu lodi, podal Ripleyové další zásobník.

„Poslední,“ řekl. „Zbývá pět náloží.“

„A mně skoro došly šrouby,“ postěžoval si Lachance.

„Já mám hořák skoro plný,“ hlásila se Kasyjanovová.

Ripleyová věděla, že jsou krok od kroku vyčerpanější. Jestli to byl, nebo nebyl záměrný akt mimozemšťanů, jestli dovedli uvažovat o něčem tak složitém, nebo ne, to nevěděla. Ale na faktu, že jim docházely síly, to nic neměnilo.

„Tohle je cesta ven,“ kývla na to nové, kratší schodiště.

„Jak to víte?“ zeptal se Lachance. Kolena se mu třásla pod vahou Sneddonové. Byl skoro na dně. A Baxter, který se opíral o Hoopa, vzhlížel k těm novým, do pasu vysokým schodům málem vyděšeně.

„Protože to tak musí být,“ pokrčila rameny.

Začali stoupat –

Funí, potí se, je vyčerpaná, nadšená. Je to jedna z těch chvil, které tvoří dokonalou, neopakovatelnou dobu, rozkvétající jako nejvzácnější květina planety. Naplňuje ji pocit pohody, všestravující lásky k dcerce, tak silný, až bolí.

Tato chvíle, teď, pomyslí si a ze všech sil se snaží uložit si ten okamžik do paměti. Chladný vřes pod rukama, jak sevře svah kopce a vytáhne se výš. Žár slunce v týle, pot tekoucí po zádech po tom výstupu. Sytě modré nebe nad hlavou, řeka vinoucí se údolím dole, auta malá jako mravenci putující po cestě sem a tam.

Svah je strmější, jak se blíží k vrcholku, a Amanda se nad ní hihňá, předstírá, že to nevěděla. Je to nebezpečné – není to přímo horolezectví, ale škrábou se po čtyřech, a kdyby uklouzly, čekal by je dlouhý sešup dolů. Ale Ripleyová se nedokáže zlobit. Na to tu všechno působí tak dobře, tak správně.

A tak leze usilovněji a rychleji, ignoruje pocit prázdnoty, která ji táhne zpátky a dolů ze svahu. Amanda se ohlédne a vidí, že matka zrychlila. Znovu se zasměje a leze dál, mladé, dospívající končetiny jsou silné a pružné.

Nikdy jsem tu nebyla a tohle neviděla, a přece je to nejlepší chvíle v mém životě.

Amanda se dostane na vršek a vítězně vykřikne, zmizí za vrcholkem, uloží se na záda do nízké trávy a čeká na matku.

Ripleyová se vleče po přirozených schodech ve svahu. Na okamžik si připadá příšerně osamělá a bezbranná, zastaví se. Šokovaná. Ztuhlá.

Pak uslyší cosi seshora, co ji přiměje dát se zase do pohybu. Ten zvuk zadusí její pocit pohody a dokonalý okamžik se rozplyne, jako by nikdy nenastal. Nebe už není bez mráčku. Nezkrotná hora je teď brutální, ne krásná.

Ten zvuk je pláč jejího dítěte.

Ripleyová se dostane nahoru, tiskne se ke svahu, děsí se, že spadne, a ještě víc toho, co uvidí, když nespadne. Vytáhne se nahoru a na vrcholek, zamrká a všechno se zdá být v pořádku.

Až pak skutečně uvidí Amandu, stojící jen o kousek dál s tou nestvůrnou věcí přilepenou na obličeji, ocas se utahuje, bledé prsty svírají, tělo pulzuje. Ripleyová se vrhne vpřed a hruď její dcery vybuchne –

„Dovnitř!“ nařídil Hoop.

„Co?“ zeptala se Ripleyová a mrkala, aby zahnala zmatek. Tentokrát to bylo těžší, ten vysilující pocit ztráty se jí držel neodbytněji. Dostali se na vršek schodiště – věděla to, i když byla někde úplně jinde –, ale chvilku se rozhlížela, než jí došlo, co Hoop říká.

„Ale koukněte na to!“ namítl Baxter. „To není jen tak.“

„To je mi fuk,“ odsekl Hoop. „Já tam jdu!“

Vršek schodiště ústil do širokého prostranství se dvěma východy. Jeden vedl dál nahoru, snad k průlezu v trupu lodi, snad jinam. Těžko říct. Druhý byl bližší, mnohem širší a jiný než všechny, které v lodi dosud viděli.

Nejprve to považovala za sklo. Vrstvy čirého materiálu byly poškrábané a zaprášené časem, ale pořád vypadaly pevně. Pak si všimla, že se to mihotá jakoby ve vánku, a poznala, že nejde o sklo. Nevěděla přesně, co to je, ale bylo to tam z jistého důvodu.

Lachance popadl Baxterovu baterku a zasvítil jí dopředu. Světlo ozářilo čirou plochu a zalilo velký prostor za ní. Něco z toho, co osvítilo, Ripleyová poznala. Něco ne. Nic z toho ji ale nelákalo jít blíž.

„Další vejce,“ řekla.

„Ale jsou jiný,“ upozornil Baxter. Přibelhal se blíž a přitiskl tvář k té bariéře. Zvlnila se, když se jí dotkl.

Lachance přejel světlem kolem a Hoop se přidal.

„Páni,“ hlesl Baxter. Pomalu se obrátil.

„Co je?“ chtěla vědět Ripleyová. Musíme prostě pryč!

„Podle mě jsme našli místo, odkud přišla ta vaše královna.“

Ripleyová zavřela oči, povzdychla si. Cítila strašlivou, nesmlouvavou nevyhnutelnost. Zdálo se jí, že neřídí vlastní činy. Už dávno si nemyslela: Možná je to celé jenom sen. Ne, nespala, ale ani se necítila úplně vzhůru. Čím víc se snažila ovládat události, tím víc se jí vymykaly z rukou. A teď zase: potřebovala jít jedním směrem, a přece ji to nevyhnutelně táhlo jiným.

Hoop zasvítil na schodiště, po kterém zrovna vylezli. Nic se tam nehýbalo. Pak se obrátil zpátky k prostoru za průhlednou membránou.

„Jdu první,“ oznámil.

Druhá věc, kterou Ripleyová zaznamenala, byl mnohem viditelnější – a četnější – výskyt technologie než kdekoli jinde v lodi. Stálo tu nejméně šest mobilních pracovišť, zhruba stejně vybavených velkými nástroji až po menší, složitější zařízení. Prach se tu skoro nevyskytoval a všechno bylo jaksi ostré a jasné, což se o zbytku lodi říct nedalo. Čas toto místo tolik nepoznamenal.

První, čeho si všimla, byla vejce a to, co je hlídalo.

Každé ze šestnácti vajec vězelo zvlášť v kruhové drátěné schráně, vysoké do pasu. Byly rozestaveny po obvodu zaoblené místnosti, volný prostor uprostřed sloužil mobilním pracovištím. Vejce se podobala těm, které našli a zničili, ale trochu se lišila barvou, odstínem a tvarem. Byla kulatější, silnější a na povrchu více protkána sítí jemných žilek. Ripleyovou napadlo, že jsou možná novější, nebo prostě zachovalejší.

Vedle nich se krčilo něco, co na první pohled připomínalo sochy. Ale ona už věděla, že na první pohled se v téhle lodi nemůže nikdy spolehnout. Poznala v nich tvory s ochablými ostnatými končetinami, skleslými a bledými zaoblenými hlavami. Byli o malinko větší než ostatní, které viděli, lišili se i od nedávno zabité královny. Jako první se dovtípil Lachance.

„Vypadají jako… ti stavitelé lodi.“

A taky ano. Šlo o nestvůrné křížence vetřelců a psích lidí. Měli víc končetin než ostatní stvůry, tenčí nohy a výraznější hlavu, robustnější tělo pokryté chitinovou skořápkou. Jeden tvor se svezl na bok s roztaženou groteskní tlamou a odhalenými zuby, nyní matnými. Ripleyová byla ráda, že je nepotkala živé.

„Jak dlouho tu jsou, co myslíte?“ zeptal se Baxter.

„Dlouho,“ odpověděla Kasyjanovová. „Tenhle vypadá skoro jako mumie. Ale ty vejce… ty zatracený věci možná neumřou nikdy.“

Jedno bylo otevřené a na zemi blízko něj se válelo tělo horníka.

„Nick,“ zašeptal Lachance. „Dlužil mi padesát babek.“

Nick měl rozervanou hruď, žebra trčela ven. Vypadal čerstvější než ostatní mrtvoly, a přece Ripleyová tušila, že zemřel zhruba současně. Atmosféra v této sekci byla čistší, snad tu chyběly hnilobné bakterie.

„Otevřelo se jenom jedno vejce,“ přemítala. Zamrkala, pokoušela se zvládnout pocit, který se jí zvolna zmocňoval. Byla to naléhavost vedená znechucením, urgentní touha poháněná nenávistí.

„A my jsme zrovna vyřídili toho obřího grázla, co z něj vylezl,“ dodal Hoop. „Ne?“

„Jasně, vyřídili,“ přisvědčila. Rozhlédla se po ostatních vejcích a stvořeních, která je měla kdysi dávno hlídat. Pokud všechna vejce obsahovala královny – pokud to stvoření, které právě zabili, byla vážně královna –, mohla vyprodukovat spoustu, spoustu dalších netvorů.

Tisícovky.

„Musíme je všechny zničit,“ prohlásila. Zvedla odpalovač.

„Počkat!“ zadržela ji Kasyjanovová. „Nemáme čas na –“

„Uděláme si ho,“ skočila jí do řeči Ripleyová. „Co se stane, když nepřežijeme? Co se stane, když nakonec dorazí záchranná mise a přijde sem dolů? Co pak? Jenom v téhle místnosti jsou tisíce potenciálních tvorů. Zničili jsme jich jenom pár. Představte si celou armádu.“

„Dobře, Ripleyová,“ mírnil ji Hoop. Pomalu přikyvoval. „Ale musíme si dát pozor. Lachanci, pojď se mnou. Zkontrolujeme další východ, ověříme si, že vážně existuje cesta ven. Pak se vrátíme a usmažíme ty šmejdy.“ Podíval se na Ripleyovou a zvedl ruku. „Počkej.“

Přikývla, ale pohledem ho pobízela, aby si pospíšil. Nebude čekat dlouho. Prstem hladila spoušť, představovala si, jak vejce pukají a chrlí svůj děsivý obsah na čistou šedou podlahu.

Do hajzlu s tebou, Ashi, pomyslela si a málem se zasmála. Udělal, co mohl, aby svým šéfům ze společnosti obstaral dalšího mimozemšťana. A ona se vynasnaží všechny zlikvidovat.

Zvítězí. O tom nepochybovala. Palčivá otázka zněla, jestli to sama přežije?

„Jistěže,“ zamumlala.

Hoop přikývl, asi si myslel, že odpovídá jemu.

Sneddonová ležela zhroucená u dveří, parazita pořád přilepeného na obličeji. Baxter stál u stěny a odpočíval, plazmový hořák hýčkal v náruči. Kasyjanovová mrkala, aby zahnala bolest v očích, a taky svírala hořák.

Když Hoop a Lachance odešli, Ripleyová si vybavila obrázek Amandy na tom kopci.

Já tě zachráním, dítě. Já tě zachráním.

16

VELIČENSTVO

„Dostanem se z toho. Je to tak, Hoope?“

„Co čekáš, že ti řeknu?“

„Že se z toho dostanem.“

„Tak jo, Lachanci. Dostanem se z toho.“

Lachance vydechl a otřel si čelo. „Uf, to se mi ulevilo. Už jsem si málem myslel, že jsme v řiti.“

„Pojď, mrkneme se, co je tam nahoře.“ Přešli volné prostranství na vršku strmého schodiště a Hoop se zastavil a ohlédl se zpátky dolů. Světlo baterky už tak daleko neproniklo, začínalo slábnout. Až dolů pořádně neviděl. Mohlo tam být cokoliv, krčit se v šeru, hledět nahoru na něj, a on by to netušil.

Lachance prošel průchodem a vydal se po kratším schodišti. Hoop za ním. Bylo tam jenom pět vysokých schodů, pak se stěny sevřely a vytvořily slepou uličku. Ale Lachance se nakláněl doleva doprava, díval se z různých úhlů.

„Schovaný otvor,“ oznámil. „To je chytrý.“ Zmizel pod záhybem toho podivného materiálu ve zdi.

Hoop se zas podíval dolů. Nic se tam neozývalo, žádná známka, že by se v divné laboratoři s královskými vajíčky něco dělo. A přece se nemohl zbavit pocitu, že dělají chybu. Že byla hloupost se rozdělit, i na chvíli.

Ripleyová byla silnější než dřív, a přece cítil, jak z ní teď sálá nebezpečí. Snad pomstychtivost, která by je mohla všechny ohrozit. Byla to rozumná žena vedená pudem sebezáchovy, inteligentní a odhodlaná. Ale když pálila na královnu, viděl jí v očích něco, co nemělo s logikou nic společného. Možná instinkt. Jenže instinkt útočit, ne bránit se.

Teď jí v očích viděl vraždu.

Narazil do Lachance a došlo mu, proč se Francouz zastavil.

Skrytý otvor vyústil na obrovské křídlo lodi nedaleko stěny jeskyně. V rozlehlé dutině byla rozvěšena světla horníků a slabě ozařovala celou oblast. Zadíval se po křídle a rozeznal o pár set metrů dál poškozenou oblast, kudy do lodi vešli. Připadalo mu to jako dávná minulost.

„Žádnou potvoru tam nevidím,“ zašeptal Hoop.

„Pokud jsou tady nahoře, tak se schovávají,“ řekl Lachance. „Ale koukej. Co je tohle?“ Ukázal doprava, tam, kde trup lodi jakoby mizel pod stěnou jeskyně, tyčící se do výše a nahoře přecházející do vysokého stropu, skrytého ve stínech.

„To je naše cesta ven,“ oznámil Hoop. Nad křídlem zela ve stěně řada prasklin a každá z nich mohla znamenat průchod zpátky do dolu.

„Jo, ale co je to?“

Hoop se zamračil a podíval se pořádněji. Pak uviděl, co měl Lachance na mysli.

„Do hajzlu…“

Nebyla to část lodi. Bylo to z kamene. Většina se zhroutila, ale něco dosud stálo, struktura, která na první pohled tvořila rozpukanou, popraskanou stěnu jeskyně.

„To je nějaká stavba?“ ptal se Lachance. „Zeď?“

„Zjistíme to,“ umínil si Hoop. „Ale teď ne. Pojď, musíme přivést ostatní.“

„A zničit tu drůbežárnu,“ doplnil Lachance.

„Jo.“ Hoop se ještě zdržel pohledem ven – na veliké pohřbené plavidlo, jaké nikdo z nich ještě neviděl, do rozlehlé jeskyně nad ním a kolem něj i na tu obří zeď, která jako by se tyčila nad lodí, pohřbívala ji, přikrývala její části, které ještě neviděli. Skoro se zdálo, že do oné stavby narazila, zničila ji, navezla se do ní, až se zaklínila a zastavila se.

Nikdy se nedozví, co se tu stalo, ať to bylo cokoli. Na to by si vsadil.

Protože až zničí vejce, mohou udělat ještě něco. Už si to v duchu plánoval.

Zalezli zpátky do lodi, sešli po příkrých schodech a dostali se na volný prostor na vršku schodiště.

Nejdříve se z laboratoře před nimi zableskl plazmový oheň.

Pak se ozval výkřik.

Lachance pronikl přes odpočívadlo první, prolezl průhledným závěsem dovnitř, odpalovač už kašlal, když vstupoval. Hoop mu byl v patách. Ripleyová začala bez nás! pomyslel si, ale sotva vešel a viděl, co se děje, poznal, že to tak nebylo.

Měli být opatrnější.

Ripleyová čekala. Obešla celé kolečko prostředkem místnosti, přitom si dávala pozor, aby se mrtvému horníkovi vyhnula širokým obloukem. Vejce nevypadala, že by se chystala otevírat. Nezaznamenala žádný zvuk ani pohyb, a přece napjatě hlídala. Kdyby sebou některé jen cuklo nebo se otřáslo, střílela by.

Baxter si dřepl vedle Sneddonové, oba nehybní stejně jako mumifikovaní mimozemšťané. Kasyjanovová dál mrkala, zdravou rukou si promnula oči a škubla sebou, jak špičky prstů v rukavici přejely po oteklých červených víčkách. Ruku popálenou kyselinou si držela před sebou, třásla se jí. Až se dostanou na Marion, bude potřebovat ošetření – všichni ho budou potřebovat – ale nejdřív se tam musí dostat.

Kromě otevřeného vejce zůstala ostatní nedotčená a téměř imunní vůči účinkům času. Snad ty drátěné schrány tvořily nějaký druh stázového pole, které umožňuje vejcím a jejich nestvůrnému obsahu spát, dokud nenadejde čas k probuzení.

Čas, kdy se před nimi objeví hostitel, oběť.

Ripleyová se s prstem na spoušti přiblížila k jedné z hybridních postav. Hnusily se jí, přesto nemohla popřít, že ji zároveň fascinují. Tento exemplář se musel proklubat z některého ze psích lidí, kteří si postavili tak zvláštní loď. A to znamená, že vetřelci zřejmě nabírají atributy toho, koho použijí jako hostitele při svém zrodu. Měl v sobě Kaneův mimozemšťan něco z Kanea?

A měl by i Amandin?

„Ne,“ vydechla Ripleyová. „Tihle se odsud nikdy nedostanou. Ani jeden.“ Podívala se na Sneddonovou, která ležela zhroucená u dveří s velkou pavoukovitou věcí pořád přilepenou na obličeji, ocas ovinutý kolem krku. Brzy to umře a odpadne, nechá jí v hrudi zárodek, který se vyvine a stane se jedním z nich. A pak bolest, strašlivá agonie nositele a narození nového netvora.

Ash by chtěl, aby se Sneddonová dostala do stáze dřív, než se to stane.

„Ne,“ řekla Ripleyová znova, hlasitěji. Kasyjanovová k ní zalétla pohledem a Baxter vzhlédl, oba vyplašení. „Nemůžeme ji vzít s sebou,“ kývla k Sneddonové. „Je nakažená. Nezachráníme ji, nesmíme ji vzít.“

„No, rozhodně ji tu nenecháme!“ namítla doktorka.

„Nemáte pro ni něco?“ zeptala se Ripleyová.

Kasyjanovové chvilku trvalo, než pochopila, na co se to Ripleyová vlastně ptá. Když jí to došlo, vykulila začervenalé oči.

„Co si o sobě sakra myslíte?“ chtěla vědět. „Ani jste ji neznala, a chcete po mně, abych ji zabila?“

„Zabila?“ nechápal Baxter.

„Ne, jenom chci, abyste jí pomohla,“ odpověděla Ripleyová.

„Jak jí může zabití pomoct?“ vyštěkla Kasyjanovová.

„Copak jste neviděla, co dělají?“ nedala se Ripleyová. „Dovedete si představit, jak to bolí, když něco…“ Amanda ječí, máchá rukama, zatímco se z ní dere ta bestie. „Když si vám něco prokusuje cestu ven z vnitřností, láme vám žebra, hrudní kost, prožírá se ven? Dovedete na to vůbec pomyslet?“

„Já to z ní vyndám,“ prohlásila Kasyjanovová.

Něco zaskřípalo.

Ripleyová se zamračila, naklonila hlavu a poslouchala.

„Ani se k ní nepřibližujte,“ pokračovala doktorka. „Nikdo z nás vás nezná. Nikdo neví, proč jste vlastně přišla, takže jen –“

„Poslouchejte!“ přerušila ji Ripleyová a zvedla ruku.

Skříp…

Rozhlédla se po vejcích. Nevypadalo to, že by se některé pohnulo, žádná z dužnatých chlopní se neodlupovala, nechystala se vychrlit svůj hrůzný obsah. Možná to byl vítr, stále povívající chodbami a tunely kvůli ohňům, které rozpoutali hlouběji v lodi. Ty divné závěsy u dveří visely nehybně. Po místnosti se nic nehnulo. Až na –

Vříííísk!

Byla to Kasyjanovová, kdo to uviděl.

„Bože… bože můj!“

Ripleyová se bleskurychle obrátila, zacouvala ke dveřím, kde byli ostatní, sevřela odpalovač a už věděla, že jim teče do bot.

Nebyl to jeden z mumifikovaných mimozemšťanů, co se pohnulo.

Byli to všichni.

Zmáčkla spoušť, Kasyjanovová spustila plazmový hořák a Ripleyová cítila ledový chlad, žhnoucí polibek ohně, který propukl kolem.

Rozječela se.

„Zpátky, zpátky, zpátky!“ houkl Hoop. Baxter se už pokoušel vyvléct Sneddonovou z místnosti, Kasyjanovová držela bezvědomou ženu za boty a snažila se ji zvednout zdravou rukou, přes rameno jí visel a prskal plazmový hořák.

Zrovna když Lachance a Hoop vrazili dovnitř, rozlehla se z druhé strany místnosti dunivá exploze. Hoopovi zahvízdaly kolem uší střepiny a zasáhly ho do kombinézy, některé suché, jiné mokré. Škubl sebou, čekal, že se k bolesti v tepající paži přidá další. Ale žádná syčící spálenina od kyseliny se nekonala. Zatím ne.

Ripleyová stála vpředu, zbraní u boku opsala okruh třicet stupňů a vypálila.

„Zpátky!“ houkl Hoop znovu, ale Ripleyová buď neslyšela, nebo nedbala.

Ti ztuhlí, sochám podobní mimozemšťané se hýbali. Pár jich už spálil plazmový hořák doktorky nebo zasáhl první výstřel Ripleyové. Někteří byli pomalí, toporní, váhaví, jako by se pořád ještě probírali z té záhadné dřímoty.

Jeden byl rychlý.

Vyřítil se k Ripleyové zprava, a kdyby Hoop neměl prst na spoušti stříkací pistole, stálo by ji to život. Instinktivně stiskl a vypálil přes místnost spršku kyseliny. Pohyb mimozemšťana znásobil účinek, kyselina ho zasáhla doprostřed těla. Tvor zasyčel, zaječel a zavrávoral, a to už se dostala ke slovu Lachanceova zbraň. Zasáhla ho třikrát do hlavy a netvor klesl k zemi mrtvý.

Explodovala druhá nálož Ripleyové. Celá místnost se otřásla, úlomky zasvištěly vzduchem a pokropily zdi, tváře, těla. Vykřikla, svezla se na kolena a Hoop si všiml, že má několik spálenin na pravém boku a noze od plazmy. Nemohla se jí doopravdy dotknout – pokud ano, byla by se jí prokousala kombinézou, masem a kostmi – ale ocitla se příliš blízko, když Kasyjanovová vypálila. Kdyby hořáku nedocházelo palivo, byl by to její konec.

Hoop se obrátil doprava, zády k ostatním, a spustil další koncentrovaný proud kyseliny, přivřel oči před výpary, zadržel dech. Jedno vejce explodovalo a vychrlilo svůj syčící obsah. Další se rozpadlo v půlce, věc uvnitř se chvilku zmítala, než ztuhla.

Ripleyová už byla zase na nohou.

„Vypadněte!“ houkla na všechny. „Zpátky! Honem!“

Z oblaku kouře se vyhrnuli další tři tvorové a blížili se k ní. Vypálila na ně další nálož, zasáhla toho prvního – v hrudi se mu jasně zaleskl kov – a odrazila ho dozadu na zbylé dva. Nahrbila se a sehnula, po výbuchu se zas rychle napřímila.

Hoop pomáhal doktorce s mrtvou váhou těla Sneddonové a Lachance couval s nimi.

„Rip!“ křikl Hoop. „Ven, honem!“

Zatímco se svými druhy postupoval pozpátku dveřmi s průsvitným závěsem, viděl její siluetu proti stěně doběla rozžhavených plamenů, stále zuřících v levé polovině prostoru. Vlasy měla jako vrabčí hnízdo, postoj odhodlaný. Něco se vynořilo z plamenů a jako pochodeň se to na ni řítilo.

Vrhla se na zem, překulila se a vykopla. Mimozemšťan klopýtl přes její nohu a zřítil se, přitom srazil jedno vejce. Ripleyová vykřikla, jak ji zabolela poraněná noha, ale to už zase stála, mířila odpalovačem a pálila poslední náboj netvorovi do tváře.

Prodírala se pozadu závěsem, když nálož explodovala. Výbuch ji prohodil otvorem s rukama roztaženýma, všude kolem zuřil oheň. Pustila prázdnou zbraň a ztlumila pád, hekla, jak pohmožděné tělo absolvovalo další náraz.

Rychle se zvedla a vrhla se ke Kasyjanovové. Chtěla jí sebrat stříkací pistoli, zatáhla, ale doktorka se nedala.

„Rip!“ křikl Hoop. Krvácela na noze a na boku, po rameni a po krku se jí táhla řezná rána od ocasu mimozemšťana. Tvář měla začouzenou výbuchem, spoustu vlasů sežehnutou a pravé oko skoro zavřené. Měla přinejmenším klesnout na kolena. Ale něco ji udržovalo v chodu.

„Dejte mi to!“ žádala.

Zuřivost, planoucí vztek na vetřelce a na to, co znamenají.

„Pusťte to!“ houkla.

Kasyjanovová si stáhla popruh z ramene a ustoupila. Hleděla na Ripleyovou, jako by byla jeden z netvorů.

Hoop na ni chtěl znovu křiknout. Ale už se obracela zpátky k průhlednému závěsu, ramenem ho odsouvala stranou a šla vstříc těm hrůzám za ním. Ohňům. Pukajícím vejcím. A věcem, které přežily, hýbaly se, vstávaly a hrnuly se ji zabít.

Stála před nimi a její vztek nevedla vzpomínka na mrtvé kamarády, ale nereálná vize vlastní mučené dcery. Dallasovi a ostatním z Nostromu už pomoci nemohla a začínala se bát, že nepřežije ani ona sama a trosečníci z Marion.

Ale dceru, kterou neviděla víc než sedmatřicet let, ještě ochránit může. Postará se o vyhlazení vetřelců, a až a jestli sem dorazí další lidé, nebude jim hrozit, že je tu najdou.

V plamenech pukla dvě vejce královen, Ripleyová zadržela dech a vypálila spršku kyseliny na jejich ostatky. Jen tak pro jistotu.

Vrávorala k ní mohutná postava. Teď, když se zvedla a dala se do pohybu, v ní byly znát rysy psích lidí. Ripleyová se rozmáchla pistolí doleva a doprava, postříkala ji a zanechala v krunýři prýštící rány. Tvor klopýtl a padl, ocas máchl vzduchem a zasáhl ji do břicha. Zakymácela se.

Plameny tancovaly, stíny kvílely a nic víc se už v té podivné prastaré laboratoři nehýbalo. Proč psí lidé schraňovali královská vejce a pečovali o ně, co tím chtěli získat a zda vůbec znali strašlivá nebezpečí, s nimiž si pohrávají, to se nikdy nedozví. Ale bylo jí to jedno. Vědět by nic nezměnilo.

Všechna musí zemřít.

Zbyla tři vejce. Pulzovala, probuzená a připravená, chlopně se pomalu rozevíraly, aby vychrlily své nálože. Každé skropila kyselinou, aby zničila obsah. Cosi kvílelo, jak to umíralo, a ona doufala, že v bolestech. Ať byla vejce se svým obsahem jakkoli stará, stále byla připravena napadnout dalšího hostitele a nasadit své příšerné larvy.

„To je konec!“ křikla Ripleyová. „Seru na tebe, Ashi!“ Možná byl terčem jejího vzteku právem, možná ne. Ale bylo příjemné moci proklínat někoho jiného než ty tvory.

A pak bylo po nich. Královnina vejce – ten strašlivý potenciál, ten příslib bolesti a žalu – se proměnila na vařící se, roztápějící se a bublající masu na podlaze. Sklonila pistoli, zamrkala skrz výpary a v plamenech, problikávajících slzami, jí ta scéna připadala skoro krásná.

Něco ji popadlo, obrátila se a uviděla za sebou Hoopa. Teprve tehdy začala vnímat všechnu bolest.

„Rip, musíme…“ nedopověděl a vykulil oči.

„Co je?“

„Musíme tě dát dohromady.“

„Nic mi není,“ odsekla. Dobře se necítila, ale našla v sobě sílu k pohybu. „Máme Sneddonovou a Baxtera… Nemůžeš vléct ještě i mě. Půjdu, dokud nepadnu.“

A splnila to. Pět kroků průchodem se závěsem, pár dalších volným prostorem za ním a pak se s ní celý svět zatočil. Krvácela, byla popálená, možná dokonce umírala. A i když se držela, jak to jen šlo, neubránila se temnotě, která se na ni snesla.

Tváře kolem pozorovaly, jak se hroutí. Doufala jenom, že je ještě někdy uvidí.

„Přijdou další,“ varoval je Hoop.

„Silně krvácí,“ oznámila doktorka. „Z ramene a krku, z břicha, pořádně ji pořezali.“

„Nevykrvácí?“ zeptal se Hoop.

Kasyjanovová uvažovala jen chvilku. „Bezprostředně ne.“

„Tak ať si krvácí, mezitím poběžíme. Pojďme. Už jsme skoro venku.“ Popadl Ripleyovou a vytáhl ji na nohy. Pokoušela se pomoci, ale neměla už žádnou sílu. Vpředu na kombinéze se jí leskla krev, stékala jí na boty, kapala na zem. Zachytí ten pach a půjdou po nás, pomyslel si. Ale netušil, jestli vůbec mají čich, a teď bylo nejdůležitější dostat se odsud co nejdál a co nejrychleji.

Zpátky do dolu, ke druhému výtahu a pryč z téhle pekelné jámy.

Baxter začal šplhat po krátkém schodišti k východu, zraněný kotník vlekl za sebou. Zdálo se ale, že po injekci ho bolí míň. Lachance a Kasyjanovová zvedli Sneddonovou a strkali ji nahoru, schod po schodu. Když Hoop táhl Ripleyovou na první stupeň, slabě zaškubala nohou a promluvila.

„Nebrat…“ zamumlala Ripleyová.

„Co? Všichni už mizíme pryč.“

„Ne… neberte…“

Zmlkla a on si pomyslel, že blábolí ze spaní. Oči obrátila v sloup, krvácela. Vypadala zničeně. Ale měla obdivuhodnou sílu a na druhém schodu znova otevřela oči a rozhlédla se, až jí padl zrak na skupinku před nimi a nad nimi. „Sneddonovou,“ hlesla tak tiše, aby ji slyšel jen Hoop. „Nemůžem ji vzít.“

Ani jí neodpověděl. Ripleyová zasténala a vypadalo to, že znovu ztratila vědomí. Když ji vytáhl na další schod, zaleskla se ve světle stopa krve, kterou po sobě nechala.

Ale zvedl ji zas a vytáhl. Protože on tu nikoho nenechá. Zvlášť ne po tom všem, co prožili. Hoop toho v životě ztratil hodně. Manželku, lásku, děti, to všechno opustil, když utekl. Část svých nadějí a hromadu důstojnosti. Ten čas ztrát musí někdy skončit. Možná teď, když je na úplném dně a všechno vypadá beznadějně, si začne brát všechno zpátky.

To je ono. Povzbudili ho k tomu přátelé, ač krvácející a v bolestech, razící si cestu dál, jak jen mohli. A Ripleyová, ta divná ženská, která mezi ně dorazila se svou tragickou historkou, plná ztrát… když je ona pořád tak silná, dokáže to on taky.

Vylezl na další schod, vytáhl ji za sebou a kupodivu mu připadala lehčí.

Ostatní si venku dřepli u průlezu na vnějším plášti lodi. Chovali se tiše a nenápadně, jako by je děsilo ještě víc, když se po tom hrůzném putování najednou ocitli odhalení, na volném prostoru. Hoop předal Ripleyovou Lachanceovi a stáhl jí přitom odpalovač z ramene. I když byla otupělá a balancovala na hranici mdlob, hrábla po zbrani. Odsunul jí ruku.

„Klid,“ zahučel. „Vezmu si ji.“ A ona si dala říct.

„Co děláš?“ zeptal se Lachance.

„Jenom pro jistotu,“ odpověděl Hoop. „Dávám nám nejlepší šanci, jakou můžu.“ Zvedl dva prsty – dvě minuty – a proklouzl otvorem zpátky.

Odhadoval, že ve zbrani zůstala jedna nálož.

Teď, když osaměl, mu interiér lodi připadal ještě divnější, cizejší než dřív. Opustili ho teprve před několika okamžiky, ale on už se zase cítil jako narušitel. Znovu ho napadlo, jestli ta loď je – či bývala – živá. Každopádně byla prastará, a ať ji dřív ovládala jakákoli inteligence, teď se jistě nacházela v hlubokém spánku, ne-li po smrti.

Sesunul se z prvního vysokého schodu, z druhého a uslyšel něco, při čemž ztuhl na místě. Všechno v jeho světě se zastavilo – minulost, budoucnost, dech, myšlenky. Srdce mu vynechalo, jako kdyby se před tím zvukem chtělo schovat.

Byl to vysoký nářek, tak bolestný a vzteklý, až mu přejel mráz po zádech. Ten zvuk sám o sobě působil jako útok. Mrazil ho a pálil současně, jeho duše reagovala podobně jako kůže vystavená intenzivnímu horku nebo chladu. Hrozilo mu, že hrůzou shoří či zmrzne, ale na moment nevěděl, co z toho.

Co jsme to provedli? pomyslel si. Cítil pálící se maso, ale jiné, zvláštní. Slyšel ryk plamenů, které za sebou nechali, které pohlcovaly to, co zbylo z mimozemšťanů, z vajec. Klesl o další schod a uviděl tři tvory, tři pronásledovatele.

Byli stejní jako ti první, s nimiž se setkali v Marion. Žádné rysy psích lidí, žádné znaky královny. Spíš válečníci. Mimozemští vojáci. Kvíleli a naříkali, stáli před hořící zničenou laboratoří, kývali se ze strany na stranu, máchali ocasy, skláněli hlavy doleva a zas doprava. Byl to tanec smrti a truchlení a Hoop je na okamžik skoro litoval.

Ten uprostřed se sehnul k zemi a vypadalo to, že dlouze a zhluboka očichává krvavou stopu. Krev Ripleyové. Pak zasyčel, byl to záměrný zvuk, tuze se lišil od žalostného kvílení. Zbylí dva tvorové se také sklonili ke stopě.

Teď zachytili její pach, pomyslel si Hoop. Promiň, Ripleyová, ale jestli je někdo, koho tady budeme muset nechat…

Nemyslel to vážně. Ani na chvilku. Ale z reakcí mimozemšťanů ho mrazilo v žilách. Znovu zasyčeli, hlasitěji než předtím. Sklonili se a roztáhli končetiny, zaujali postoj, v němž vypadali ještě vražedněji.

Hoop začal šplhat zpátky nahoru. Netvoři stáli pořád zády, ale stačilo, aby se obrátili o čtvrt kruhu, a spatřili by ho. Dostihli by ho dvěma skoky, a i kdyby měl šanci vypálit nálož, kvůli zpoždění by byl mrtvý dřív, než by vybuchla.

Litoval, že si nevzal i stříkací pistoli.

Dostal se na vrchol schodů, zapřel se a zkontroloval, jestli má za sebou volno. Pak se zastavil u výklenku ve stěně a namířil odpalovač nahoru na strop.

Čtyři vteřiny, možná pět. Dá mu to dost času? Dostanou se nahoru a průchodem dřív, než nálož vybuchne? Nedoufal v to. Ale věděl, že nad tím nemá čas uvažovat.

Zachytili pach Ripleyové a Ripleyová odešla tudy.

Stiskl spoušť a poslední výbušná nálož narazila do stropu.

Zezdola uslyšel tři vysoké skřeky, pak hemžení tvrdých spárů, jak se mimozemšťané rozběhli.

Proklouzl dveřmi a vynořil se na trupu lodi.

„Dolů!“ houkl, strkal Ripleyovou před sebou, klouzali po svažité ploše a Lachance a Kasyjanovová s sebou tlačili Sneddonovou. Klouzali prachem a pak se seshora a za nimi ozvalo tupé tlumené prásk. Bylo ale dost hlasité na to, aby se rozlehlo celou jeskyní.

Hoop přibrzdil a ohlédl se. Z otvoru se nesl prach a kouř, nic víc. Žádná oblá hlava, žádná ostrá končetina. Možná jim osud vážně dopřál chvilku oddechu.

Výbuch se ještě rozléhal jeskyní a oni už pospíchali po trupu lodi k otvorům, které viděli v rozlehlé stěně. Razili si cestu přes hromady popadaného kamení. Ripleyová se držela na nohou, i když visela Hoopovi na paži. Baterky osvětlovaly prostor jen tak, že se rýsovaly stíny a překážky v cestě, a čím víc postupovali k nejbližšímu otvoru, tím víc Hoop věřil, že loď pokračuje i za tou bariérou. Skoro jako by plavidlo při přistání narazilo na zeď a proniklo jí.

Nebo při zřícení. Prošli koneckonců poškozenou částí trupu, zkáza byla patrná i po tak dlouhé době.

Objevovaly se další kameny a Hoop si poprvé všiml, že některé vypadají pravidelněji, s jasnými hranami, hladké. Na jednom zahlédl cosi, co mohlo představovat znaky.

Ale nebyl čas se zastavit a dumat nad tím. Nebyl čas zvažovat, co ty znaky a popadané pravidelné kamenné bloky mohou znamenat. A zeď? A budova? Nepodstatné. Šlo jen o to, jak se dostat ven, a Hoopovi se zdálo, že nejlepší bude prolézt nejbližší puklinou.

Důl není daleko nad stropem jeskyně. O tom nepochyboval. Už jsou skoro tam.

„Asi po nás nic nejde,“ podivil se Lachance.

„To mi dělá starosti,“ řekl Hoop. „Radši je vidím, než si lámu hlavu, kde jsou.“

„Jo. Jasně.“ Pak Francouz pokývl dopředu. „Co myslíš?“

„Podle mě nemáme na vybranou.“ Dál se vlekli po rumišti k otvoru v tyčící se stěně jeskyně.

17

PRASTAŘÍ

Když byl Hoop mladý, vzali ho rodiče na incké vykopávky do Ekvádoru. Viděl dokument na NetScreenu a četl o nich ve starých knihách, které rodiče uchovávali. Ale nic ho nepřipravilo na emoce a zjevení, jaké pak cítil, když procházel mezi starými budovami.

Šokoval ho ten pocit času či spíš bezčasí. Kráčel místy, kudy chodili před tisícovkami let jiní lidé, a později na tu chvíli vzpomínal jako na první případ, kdy si doopravdy uvědomil smrtelnost. Netrápilo ho to příliš. Ale uvědomil si, že jeho setkání s ruinami je kraťoučké jako rozpustilý vánek a bude mít stejný dopad jako lístek, který se vznese z džungle a zmizí. Vzpomínka na jeho návštěvu se snese k zemi, uhnije spolu s tím listem a okouzlení návštěvníci za sto let poté o něm nikdy neuslyší.

Bylo to ponižující a zároveň zvláštně povznášející. Všichni máme totéž, slyšel jednou kohosi říkat, jeden život. Už coby puberťákovi, který se zajímal víc o holky a fotbal, mu to připadalo jako hluboký a promyšlený postřeh. Jeden život… a je na něm, jak ho prožije.

Při pohledu na ty incké památky si přísahal, že se vynasnaží žít dobře.

Jak tak hleděl na tohle divné prastaré místo, uvažoval, co se mohlo pokazit.

Kamení všude kolem vyzařovalo tlumený svit. Tušil, že je to světlo vypůjčené od jejich baterek, kámen ho zpracoval a vrátil zpět v podobě překvapivě jasné záře. Posvítil na kus kamene, uhnul kuželem světla a kámen zářil ještě dlouho poté. Pomohlo jim to při cestě. Pomohlo jim, že vidí, kam jdou.

Tohle nebyla část lodi. Byla to budova, uzemněná stavba, postavená na kameni. Ruina, ale místy pozoruhodně dobře zachovaná.

Ačkoli pospíchali, Hoop se neubránil a v úžasu se rozhlížel kolem.

Vešli dovnitř v místě silného poškození, přelézali hromady sutin, některé úlomky byly velké jako jejich bota, jiné měly k pěti metrům. Ve stínech se mohlo schovávat cokoliv. Neviděli ale nic, nebo to zůstávalo schované.

Brzy se ocitli na zakřivené stezce vedoucí vzhůru. Pod zvířeným prachem a odkopanými drobnými kamínky viděl Hoop jemnou mozaiku dlažby, víry barev, které nezdolaly ani věky. Výrazné propletené obrazy, prvky, které nechápal, siluety, které spolu bojovaly a zároveň ladily. Tušil, že ta mozaika vypráví nějaký příběh, ale byla moc zaprášená na to, aby ho odhalil. A možná byl malý na to, aby uměl ocenit celý příběh. Ti psí lidé s dlouhýma nohama a hlavami vysoko nad zemí ho viděli lépe.

Úžasná věc. Mimozemská civilizace, inteligence, jaká se neobjevila za téměř dvě stovky let výzkumu vesmíru na žádné z mnoha set navštívených a zmapovaných slunečních soustav.

„Mně to hlava nebere,“ posteskl si Lachance. „Nemůžu o tom všem uvažovat a ještě k tomu utíkat.“

„Tak jenom utíkej,“ řekl Hoop. „Jde to?“

Lachance pořád vlekl Sneddonovou, visela mu přes jedno rameno tak, aby druhou rukou dosáhl na odpalovač.

„Aspoň se vyplatí ty hodiny, co jsem makal ve fitku na Marion.“

„Řekni mi, kdybys –“

„Ty už toho máš po krk.“ V tom měl Lachance pravdu. Hoopovi pořád visela na paži Ripleyová, a i když měla otevřené oči a něco vnímala, pořád krvácela, klopýtala, ztrácela vědomí a zase se probírala. Brzo se budou muset zastavit. Ošetřit ji.

Baxter a Kasyjanovová si navzájem pomáhali, paže hozené kolem ramen jako apatičtí milenci.

Točitá stezka stoupala kolem mohutného ústředního sloupu jako obří spirálové schodiště. Strop té mohutné budovy byl vysoko, místy poškozený, ale v zásadě pořád celý. Baterky osvětlovaly kousek cesty před nimi a svit kamenů pomáhal udržovat světlo. Ale pořád měli před sebou spoustu těžkých stínů, číhajících za každou zákrutou a skrývajících bůhvíco.

Hoop zůstával v pohotovosti.

Od ústřední spirály vedly dveře. Lemovaly je složité motivy, nádherné sochy předvádějící psí lidi zřejmě z minulosti civilizace, ať už skutečné nebo mystické. Viděl je tam ve skupinách a jednotkách, ve válce, v koupeli, při tvorbě nějaké záhadné formy umění, při průzkumu a v jednom úseku plastiky to vypadalo, že jednají s jinými, ještě podivnějšími tvory. Byly tam hvězdné mapy a vyobrazení plavidel, kosmických lodí a obřích plovoucích věcí, které mohly být i živé. To mu připomnělo pohřbené plavidlo, které zrovna opustili, a důsledky…

Žasli, ale pořád ještě byli ve velkém nebezpečí na to, aby si mohli dovolit nad tím uvažovat.

Soustřeď se, Hoope, pomyslel si. Nehleď na umělecké dekorace kolem dveří, mysli na to, co jimi může projít!

Vinoucí se a stoupající stezka končila v dalším rozlehlém otevřeném prostoru. Mohutné sloupy podpíraly strop tak vysoko, že na něj světla baterek skoro nedosáhla, ale materiál mírně světélkoval a podržel si trochu světla, které zamířili nahoru. Tvořili si vlastní hvězdnou oblohu, drobná políčka barvy a světla zůstávala a krátce na ně zářila zpět dolů.

Kolem nejbližšího podpůrného sloupu se tyčily jakési kolmé objekty a vysílaly dlouhé stíny.

„To jsou oni?“ zašeptal Lachance. Všichni se zastavili, oddechovali po strmém stoupání, někteří tiše sténali bolestí. Ripleyová byla zase relativně bdělá, pravou ruku si pevně tiskla k ráně na břiše.

„Ne,“ zamítla to. „Je to moc velké. Moc nehybné.“

„Sochy,“ tipoval Hoop. „Aspoň doufám. Pojďte. Budeme se držet u zdi a hledat cestu dál nahoru.“

Postupovali u okraje rozlehlého prostoru. Popravdě řečeno, Hoopa děsilo, jak je velký. Raději by procházel chodbami a tunely než touto nelidskou jeskyní, kde světla nedosáhla na druhou stranu a stíny mohly skrývat cokoli. Držet se u zdi aspoň trochu pomáhalo.

Blížili se k mohutnému sloupu a sochám upořádaným kolem a viděli víc. Šlo o tucet postav stojících na vysokých kamenných podstavcích. Několik jich přišlo o končetiny, jedna o hlavu, ale jiné zůstaly prakticky celé. Všechno to byli psí mimozemšťané s podsaditýma nohama, divnými trupy, velkými hlavami, a přesto byl každý jiný. Někteří měli oděv, který jim prakticky zakrýval těla. Jiní stáli na zadních a natahovali se k obloze, kamsi ukazovali nebo zvedali končetiny, jako by gestikulovali. I rysy ve tvářích se lišily. Hoop viděl řezby na základnách soklů, zřejmě psaný jazyk. Možná to byly známé postavy – vládci, učitelé nebo výzkumníci.

„Není čas,“ zašeptal, protože věděl, že to všechny uchvátilo stejně jako jeho. „Teď ne. Možná se vrátíme. Možná sem někoho pošleme.“

„Oni prostě pomřeli,“ řekla Ripleyová. Vypadala teď silnější, jako by si na bolest zvykla, ale stejně jí viděl na kombinéze tmavé vlhké skvrny od krve a povlak potu na čele.

„Musíme tě ošetřit,“ naléhal Hoop.

„Ne, my –“

„Hned teď.“ Odmítl o tom diskutovat. Dvě minuty na zavázání a ošetření ran jim možná ušetří půlhodinu, kdyby díky jim dokázala jít bez cizí pomoci. „Pánové, oči a uši na stopkách. Ripleyová… svlíct. Kasyjanovová?“

Doktorka opatrně odložila plazmový hořák, škubla sebou, jak ji zabolela příšerně poraněná ruka, a odepnula si od pasu lékárničku.

Ripleyová si začala stahovat pořezaný a zakrvácený oblek. Hoop sebou cukl, když uviděl otevřenou ránu na krku, na rameni a nahoře na hrudi, ale neuhnul pohledem. Okraje byly rozšklebené, kůže na cáry, svaly a vrstvy tuku odhaleny. Když je Ripleyová vystavila vzduchu, přepadla ji zase malátnost, opřela se o něj, zatímco se doktorka dala do práce.

„Tohle zabolí,“ řekla. Ripleyová nevydala ani hlásku, když Kasyjanovová ránu sterilizovala, jak nejlépe mohla, vymyla z ní tmavá smítka prachu a písku. Do šesti míst jí píchla injekci proti bolestem, pak přes celou zející ránu nastříkala lokální anestetikum.

Zatímco začínalo působit, stáhla Ripleyové oblek pod pas a prohlédla zranění na břiše. Hoop shlédl a zachytil její pohled, jak se na něj škaredila.

„Prostě dělejte, co umíte, doktorko,“ zasyčela Ripleyová.

Hoop k sobě Ripleyovou přitiskl víc a políbil ji na temeno.

„No tak,“ zaprotestovala. „Ty to bereš hákem.“

Kasyjanovová ošetřila ránu na břiše, pak se zvedla a začala svorkami uzavírat ránu na rameni. Svorkovačka pokaždé tiše cvakla. Ripleyová se napjala, ale ani nepípla. Kasyjanovová jí ránu uzavřela, přiložila přes ni obvaz a zastříkala ji sterilním roztokem.

Pak se soustředila na břicho a i to zasvorkovala.

„Pořádně vám to ošetřím, až se vrátíme na Marion,“ slíbila.

„Jasně,“ přisvědčila Ripleyová.

„Teď se vám bude líp hýbat. Nic vám nerupne a nevyteče.“

„Paráda.“

Kasyjanovová jí zalepila břicho a zvedla se. Vytáhla z lékárničky malou injekční stříkačku.

„Tohle vás udrží v chodu. Není to přímo… lék. Ale zabere to.“

„Beru všechno,“ uchechtla se Ripleyová. Kasyjanovová jí vtiskla jehlu do paže, pak odstoupila a zavřela lékárničku.

„Dobrý?“ zeptal se Hoop.

Ripleyová se od něj odlepila, zastrčila ruce do obleku a nasoukala se do něj. „Jo,“ odpověděla. „Dobrý.“

Dobré to nebylo. Sám to viděl a slyšel to z jejího hlasu. Měla bolesti, byla omámená a nesoustředěná. Od té doby, co zničila královská vejce, jako by byla duchem někde jinde. Ale nebyl čas to teď probírat.

Znovu si vzpomněl na mimozemšťany, jak hleděli na hořící malé královny, čichali krev Ripleyové a vyli.

„Tam,“ ukázal ke spodku mohutné zdi. „Ty díry. Prolezeme tím, co povede nahoru. Lachanci, ty půjdeš první. Já vezmu Sneddonovou.“ Klekl si a vzal ženu na rameno. Když vyšli, zdržel se tak, aby měl Ripleyovou před sebou. Pohybovala se velice opatrně, účelovými a úspornými pohyby.

Dostali se k prvnímu otvoru a Lachance posvítil dovnitř. Za pár chvil jim pokynul, vešel a vydali se po další zakřivené rampě.

Vzadu, kdesi v rozlehlých temných hloubkách cosi zavřeštělo.

Hrubé listy ji lechtají na břiše. Utíkají přes pole ve Francii, kličkují mezi kukuřicí, zvednutými pažemi odstrkují vláknité listy, aby je nepoškrábaly na očích. Mají s Amandou na sobě plavky a ona už čeká na ten úžasný pocit, až se ponoří do jezera.

Amanda je vpředu, štíhlá a úhledná puberťačka, proplétá se řadami kukuřičných stvolů, jako by se jich ani nedotýkala. Ripleyová není tak ladná a připadá jí, že jí ty listy drásají břicho na cáry. Ale neshlédne, aby si to ověřila. Má strach, že kdyby to udělala, dcera by se jí ztratila, a něco na tomhle…

… není v pořádku.

Slunce září, kukuřice šustí ve vánku, vládne ticho, až na jejich kroky a Amandino vzrušené hihňání zepředu. Ale přesto je něco špatně. Jezero čeká, ale ony se k němu nikdy nedostanou. Slunce stojí vysoko, obloha je jasná, a přece jí ten žár neproniká ke kůži. Ripleyová cítí chlad.

Chce zavolat: Počkej, Amando! Ale listy, které ji bičují do břicha a do prsou, jako by ji připravily o hlas.

Uvidí něco koutkem oka. Stín, který na kukuřičné pole nepatří, tvar příliš ostrý a ošklivý. Ale když se tam podívá, je to pryč.

Dcera se dostala dál dopředu, odstrkuje rostliny a sprintuje posledních sto metrů k okraji pole a k pohostinné vodě.

Vpravo s nimi něco drží krok, tmavá silueta se řítí kukuřicí a drtí silné stvoly na kusy. Ale když se tam Ripleyová podívá přímo, nic nevidí.

Teď už panikaří, pokouší se běžet rychleji, snaží se křičet. Amanda zmizela vpředu, zůstaly po ní jen kymácející se stvoly.

Ripleyová uslyší vysoké, hlasité zavřeštění. Není to lidský zvuk.

Vyrazí z kukuřice na kraji pole a vidí Amandu chycenou ve zrůdné síti mezi dvěma vysokými stromy, je tam uvězněná v tom divném pevném materiálu, jako by ji tam držel celé věky. Dcera znovu zaječí a z hrudi se jí vydere zkrvavené stvoření.

Periferním viděním Ripleyová zaznamená ty vysoké tvory, vynořují se z kukuřice, aby uctily svého novorozence.

Amanda zaječí naposled –

„Rip, honem!“ houkl Hoop.

Ripleyová se rozhlédla, nebyla šokovaná ani překvapená. Věděla přesně, kde je a proč. Ta vidina byla vzpomínka na dobu, která se nikdy nestala. Ale stejně jí skápla slza pro lapenou, krvácející, ječící dceru. Uhnízdila se v ní hrůza smíšená se vztekem a nemínila ji opustit.

„Oni nesmějí vyhrát, Hoope,“ vyjekla. „Nesmíme jim to dovolit.“

„Nevyhrají. A teď utíkej!“

„Co to –?“

„Běž!“ houkl. Popadl ji za ruku a rozběhl se s ní, ale brzy ji zase pustil a zůstal za ní.

„Neblázni!“ křikla po něm Ripleyová.

„Jasně, hádejte se, a všichni tu umřeme!“ zavolal na ni Lachance. „Hoop ví, co dělá.“

Stoupali po rampě. Byla strmější než ta předchozí, zákruty ostřejší, a čím byli výš, působila užší a příkřejší. Zanedlouho se objevily schody a oni museli zpomalit, aby nezakopli. Lachance zase nesl Sneddonovou. Kasyjanovová pomáhala a Baxter se opíral o plazmový hořák jako o berli, zarážel ho do země a vzpíral se o něj na každém kroku. Uvažovala, co by to s ním udělalo, kdyby musel zase vypálit. Uvažovala…

Obrátila se a rozběhla se po rampě zpátky dolů.

„Ripleyová!“ křikl Lachance.

„Hádejte se, a všichni umřeme!“ odsekla a skupinka se jí brzy ztratila z dohledu. Chvilku byla sama, sestupovala po rampě, osvětlené jenom blednoucí září struktury kolem. Pak uslyšela, jak k ní něco běží, a přitiskla se k ústřednímu sloupu.

Ve světle baterky se objevil Hoop. Zpocený, oči vykulené, napjatý, ale neuvolnil se.

„Vážně musíme jít,“ vyhrkl.

„Kolik jich je?“

„Moc.“

Ripleyová netušila, jestli bude schopna ještě běžet. Břicho ji bolelo, pravou paží skoro nemohla hnout, bylo jí nanic. Ale vzpruha, kterou jí dala Kasyjanovová, jí proudila žilami, lapala každou negativní myšlenku a uschovala ji. Pohybovala se v jakémsi vakuu, v odstupu od reality. I když to bylo nepříjemné, zároveň ji to chránilo, a tak to vítala, bolesti začínaly slábnout. Věděla, že jim nakonec neujde.

Seshora se ozval Lachance, ale nerozuměla, co říká.

„To ne,“ zamračila se. Ale Hoop se usmál, chytil ji za ruku, a než se nadála, už zase utíkali po rampě. Viděla před sebou světla a cesta končila v dalším rozlehlém prostoru. Tenhle byla spíš jeskyně než budova – skalní svahy, hrbolatý strop, zdi dotčené jenom lidskými nástroji.

Na druhém konci stáli Kasyjanovová a Baxter a mezi sebou drželi Sneddonovou. První věc, které si Ripleyová všimla, byl otvor ve skále za nimi.

Sneddonová zvedla hlavu a rozhlédla se a Ripleyová si všimla, že tvor, který jí seděl na obličeji, zmizel.

18

VÝTAH

Když se Hoop oddělil od ostatních, spatřil nejmíň deset mimozemšťanů kradoucích se po tom rozlehlém prostoru, pátrajících mezi obřími sloupy, krčících se u soch a jejich soklů. Z kamene dosud vyzařovalo slábnoucí světlo a stíny před jeho očima zvolna splývaly s okolím.

Pomalu couval s vypnutou baterkou a pak se rozběhl, hledal cestu poslepu. Svět mu osvítila až Ripleyová.

Mělo by se mu ulevit, že se zase ocitli v dole. Ale věděl, že je ty věci pořád pronásledují, cítí krev a každá vteřina odkladu je přivede blíž. Jejich spásou byl výtah. Dostat se k němu, vyjet nahoru a mají vyhráno. Najednou z toho byl jednoduchý závod. A pro jednou to pro ně vypadalo dobře.

Ta věc odpadla Sneddonové z obličeje, umřela a oni ji nechali někde v chodbách. Vědkyně vypadala v pořádku. Byla zamlklá, zmatená a trochu vyděšená, ale schopná jít sama a dokonce ochotná nést stříkací pistoli, kterou do té doby vláčel Lachance.

Když byla Sneddonová zase na nohou a Ripleyová ošetřena, znamenalo to, že mohou postupovat rychleji než předtím. I Baxter jako by díky berli z plazmového hořáku chytil tempo. Hoop se odvážil doufat.

Jestli se z toho dostaneme, vrátím se domů, pomyslel si. Ta úvaha se ho držela už nějakou dobu, myslel na děti. Neviděl je sedm let, nevěděl, jestli si na něj vzpomínají, netušil, jestli je bývalá manželka neobrátila proti němu. Byly už dospělé, dost staré na to, aby se ptaly, proč s nimi nezůstal v kontaktu. V jakémkoli. Nic o narozeninách, žádné přání k Vánocům. Jak jim to vysvětlí, když ani sám neví, co ho k tomu vedlo?

Ale až bude tohle za nimi a oni vyrazí zpátky k Zemi, bude to jeho poslední cesta. Dorazit zpátky domů mu teď připadalo tak úžasné, že netoužil po ničem jiném.

A bylo tu ještě něco. Sám si možná naději nezasloužil, ale Ripleyová ano. Měla toho za sebou příliš na to, aby tu teď jen tak umřela.

Důl pro ně byl známá půda. Světla pořád fungovala, a jak procházeli chodbami devátého patra ke druhé výtahové šachtě, Hoop čekal nějakou další překážku. Nestvůry tu byly, budovaly tu své divné konstrukce – sítě, pasti, doupata. Ale možná že mezi nimi a výtahem nic nečíhá. Možná jim osud dopřává oddech.

Věděl, že si vetřelci, kteří je pronásledují, najdou cestu. Zachytili pach Ripleyové a krev se jim vařila, zášť, vztek a zuřivost se vystupňovaly. Nepovažoval za nutné říkat to ostatním, ale staral se, aby postupovali rychle a tiše. Všichni chápali, jak je to naléhavé. Všichni už toho měli za sebou moc, aby teď zpomalili.

„Je to blízko!“ vyjekl Baxter. „Poznávám to tu. Podle mě už je to za rohem.“ Pobýval v dole častěji než oni a Hoop doufal, že se nemýlí. Zahnuli za roh a ano, ocitli se u cíle.

Výtahová šachta stála uprostřed volného prostranství, strop podpíraly kovové pilíře. Vypadala celá, nepoškozená, nedotčená, vězela v husté síti kovových podpěr. Kabina stála v tomto patře, což znamenalo, že horníci utekli na povrch druhým výtahem.

„Něco se určitě podělá,“ sýčkoval Lachance a Hoop se rozesmál.

„Prostě se smiř s tím, že se na nás osud usmál,“ zašklebil se. „Pojďte. Všichni dovnitř, honem.“

Počkal vedle výtahu, zatímco Baxter kontroloval ovládání. Proud stále šel, a když zmáčkl tlačítka, dveře se odsunuly a odhalily kabinu. Stejně jako v té, která havarovala, byly stěny z drátěných ok a vzpěr, podlahu tvořil pevný plát. Žádná zrcadla, žádná hudba. Takový luxus v dole nepotřebovali.

Sneddonová stála těsně vedle Hoopa a pomalu se kolébala do stran.

„Cítíš se dobře?“ zeptal se.

Sneddonová přikývla. „Žízeň,“ zachraptěla.

„Už to nebude dlouho trvat.“ Podíval se přes ni na Ripleyovou. Hleděla na ně a mračila se jako kakabus. Postavila se na druhou stranu od výtahových dveří, a když začali nastupovat, nespouštěla oči z vědecké důstojnice a snažila se od ní držet co nejdál.

„Rip?“ oslovil ji tiše. Ale podívala se na něj a zavrtěla hlavou. Věděla stejně dobře jako ostatní, že se musí dostat z tohoto patra. Všechno ostatní bylo vedlejší.

Nese v sobě tu věc, pomyslel si Hoop a znovu pohlédl na Sneddonovou. Vypadala unaveně, ale byla to zase ona. Viděl na monitoru, jak se v Samsonu nestvůry prodírají lidem z hrudi. Vyslechl si historku Ripleyové o členovi posádky její lodi, o tom, jak se zázračně uzdravil, jen aby ho o hodinu později bestie roztrhala.

Sneddonová vypadala v pořádku. Ale žila ve vypůjčeném čase.

Možná to věděla.

Vešel do výtahu a hned mu připadalo, jako by stoupali. Spadla z něj tíha. Svezl se na zeď a povzdychl si, zavřel oči a zdálo se mu jako celá věčnost, než se dočkal klapnutí zavřených dveří.

„Vypadá to s námi dobře,“ řekl Baxter. „Myslím, že se nám –“

Přerušil ho mohutný náraz, něco dopadlo na dveře a prohnulo je dovnitř. Další úder přišel z druhé strany a pak další a další, všechny čtyři strany uzavřené výtahové šachty byly napadeny zvenčí, vetřelci znovu a znovu naráželi na pletivo. Kov skřípal a trhal se a Hoop zaslechl typické klap!, jak cvakly zuby.

Všichni odskočili od stěn, scukli se uprostřed výtahu a namačkali se k sobě. Hoop mířil pistolí na stěny, ostatní si připravili zbraně, ale nikdo nemohl vypálit. Kyselina by se rozstříkla a všechny by je zabila, plazma by se rozběhla po kabině. Byli od těch tvorů konečně oddělení, ale zároveň se ocitli bezbranní.

„Zmáčkni ten podělanej knoflík!“ zařval Lachance na Baxtera.

Další rány, trhající se kov a vzteklé syčení tvorů, ze všech sil se snažících dostat k obětem.

Baxter neváhal. Skočil k ovládacímu panelu a plácl dlaní po tlačítku s nápisem „4“.

Kdyby byl opatrnější, možná by se mu nic nestalo. Kdyby ho panika a strach nepostrčily ke stěně výtahu, snad by se mu povedlo lehce odskočit zpátky doprostřed. Ale v okamžiku, kdy se dala klec do pohybu, prodrala se dveřmi hlava mimozemšťana, ohnula jejich křídla a odtrhla je od sebe. Netvor sebou mlátil a svíjel se, pokoušel se vtlačit dovnitř. Hned nato se zableskly zuby a tvrdě dopadly na Baxterovo rameno. Žvýkaly tak rychle, že se prokousaly bundou, kůží, masem a pevně sevřely lopatku.

Baxter ječel, oči vykulené. Netvor zatáhl, napůl ho provlekl roztřepenou dírou ve dveřích.

Klec stoupala.

Hoop přiskočil na pomoc, popadl komunikačního důstojníka za opasek, Lachance se přidal na druhé straně. Objevila se končetina s drápy, sekla a Hoop taktak uskočil. Místo toho chytil Baxtera za nohy a ze všech sil táhl, zatínal zuby, námahou se mu tmělo před očima.

Klec prudce zarachotila.

Baxter se rozječel, protože věděl, co přijde. Trčel pevně zaklesnutý v otvoru, lidé táhli jedním směrem, mimozemšťan druhým, stoupal a visel, zakousnutý do trpícího muže, zatímco mu výtah odnášel kořist z dosahu.

Jestli ho netvor pustil, nebo ne, to už Hoop nezjistil. Zavřel oči, když Baxter narazil na první příčný nosník v konstrukci šachty. Křik rázem umlkl a nahradil ho příšerný zvuk trhání, rvaní, drcení.

Cítil, jak tíha najednou povolila. Obrátil se a pustil to, co se svezlo na podlahu výtahu.

„Bože můj!“ hlesl někdo.

Stoupali dál. Kakofonie zvuků pod nimi neustávala, netvoři naráželi do zdí. Ale výtah zrychlil, projel patrem číslo 8 a nabíral rychlost. Hoopovi se zhoupl žaludek. A když se obrátil a shlédl na to, co zbylo z Baxtera, nebyl sám, kdo padl na kolena a zvracel.

Ripleyová to přikryla. Komunikačního důstojníka to roztrhlo pod hrudním košem a nohy a spodní část trupu padly na podlahu výtahu. Nedovedla odlepit oči od zlomeného kotníku. Baxterova noha ležela v divném úhlu a silný obvaz, který použili na zpevnění, se rozmotal. Tolik se snažil, vydržel tak dlouho, protože chtěl přežít.

Jistěže chtěl.

Přežít chtěli všichni a udělali by pro to všechno. Baxter šel i utíkal se zlomeným kotníkem, přetrpěl nevýslovnou bolest. A teď…

Zahlédla ho jen na okamžik, než přes zničený rozervaný trup přehodila bundu. Věci, které by se nikdy neměly ocitnout mimo tělo, se rozlévaly po podlaze výtahu a látka jich většinu zakryla.

Byla jí zima, potrhaná termální vesta nedovedla uchovat její tělesné teplo. Ale radši by mrzla, než by se dívala na to, co z chudáka Baxtera zbylo. Žaludek se jí zkroutil, spíš z pachu zvratků než z toho, co viděla.

Jsem prostě silnější? pomyslela si. Viděla jsem toho už moc? Je to tím, že čekám nejhorší, takže mě to nevyděsí?

Netušila.

Možná to bylo tím, že ji trápila jiná věc.

Obrátila se k Baxterovi zády, zvedla plazmový hořák, který upustil, a zkontrolovala Sneddonovou. Vědecká důstojnice vypadala obstojně, dokonce se jí vrátila barva do tváří. Byla zamlklá, opírala se o stěnu výtahu a hleděla kamsi do dálky, kam dohlédla jen ona.

„Jak je?“ zeptala se jí Ripleyová.

„Jo,“ pokývla Sneddonová. „Jo, fajn. Divný sny. Ale jsem v pohodě.“

„Víš, co se ti stalo.“ Bylo to prohlášení, nikoli otázka.

„Ano, vím.“

Ripleyová přikývla a rozhlédla se. Ostatní na ni hleděli. Jsem tady cizí, pomyslela si. Spočinula pohledem na Hoopovi a nedovedla odhadnout, co si myslí. Všichni byli utahaní, šokovaní Baxterovým příšerným skonem. Nedokázala s tím ještě začít. Prostě nedokázala.

„Ona to zvládne,“ spustil Hoop. „V Marion máme zdravotní kóji, která dovede –“

„To je v pohodě,“ přerušila ho Ripleyová a odvrátila se. Těžce dýchala. Pohyb výtahu na ni pořád působil divně, snad to zhoršovaly stěny prohnuté dovnitř útokem mimozemšťanů. Najednou se jí udělalo zle. Ale polkla, kousla se do rtu a potlačila to.

Sneddonová se na Marion nesmí dostat živá. Ripleyová to věděla, a přece netušila, jak daleko může zajít, aby tomu zabránila. Tam nahoře je Ash, připravený, čeká, až dostane vědeckou důstojnici pod kontrolu. Je mu jedno, že jde o lidskou bytost. Byla oplodněna a nosí v sobě to, po čem Ash pátral sedmatřicet let.

Ví už to Ash? Musela počítat s tím, že ano.

Zajde do krajnosti, aby uchránil a uchoval Sneddonovou a to, co v sobě má? Jistěže ano. Věděla to, zažila už Ashovo odhodlání.

Sneddonová se nesmí dostat na Marion. Jenže Ripleyová nedovedla zabít jiného člověka. Problém se jí honil hlavou, hluboko a těžce, zavřela oči, doufala, že se dostaví nějaké řešení.

Každé patro, které projeli, hlásilo tiché cinknutí z kontrolního panelu výtahu a hlas odněkud zdaleka a z dávných časů odříkával: „Sedm… Šet… Pět.“ Pak klec zpomalila a Ripleyová měla zvláštní pocit, jako kdyby se natahovala, hlava a ramena jí připadaly najednou lehké. Dýchalo se snáz, ale nevolnost to nezmírnilo.

Snažila se ji potlačit. Rána na břiše hluboce a studeně tepala, a kdyby zvracela, mohly by popraskat svorky, které ji držely pohromadě. Rameno a paži měla ztuhlé a při každém pohybu cítila ostrý kov. Zvažovala, že požádá Kasyjanovovou o další dávku anestetik nebo léků proti bolestem. Ale už tak byla omámená. Pokud musí přetrpět občasný nápor bolesti, aby se udržela vzhůru, pak to vydrží. Potřebuje zůstat na pozoru. Oni všichni.

Výtah zpomalil, zastavil se a z řídicího panelu se ozvalo nové cinknutí. Před klecí vládla tma.

„Patro číslo čtyři,“ oznámil Lachance. „Dámské prádýlko, botky, nestvůry a bestie.“

„Tohle patro se vytěžilo přede dvěma roky,“ vykládal Hoop. „Je tu spousta hlubokých chodeb, spletitá síť. Jedna z nejdelších se táhne na tři míle odsud.“

„To zní pěkně,“ povzdechla si Ripleyová. „Takže tady je uskladněné palivo?“

„Jo, tohle patro teď využíváme pro zásoby. Lachanci?“

„Náhradní články nemůžou být daleko. Musíme ale najít elektrický vozík.“

„Dobrý?“ zeptala se Kasyjanovová a Ripleyové trvalo pár chvil, než jí došlo, že doktorka mluví na ni.

Přikývla. Uvědomila si, že se na ni všichni dívají.

„Něco… sis pro sebe mumlala,“ řekl Hoop.

„Jsem v pohodě,“ usmála se Ripleyová. Neměla tušení, že mluvila nahlas.

Čekala, až Hoop otevře dveře kabiny, a přitom se pokoušela znovu analyzovat svůj stav, zhodnotit, jak moc je zraněná. Ale po tom, čím ji napumpovala Kasyjanovová, to šlo těžko. Byla lehce mimo sebe, bolest se tak dala snést, ale zároveň se jí zamlžovalo vnímání.

Na realitu bude mít čas později.

Jsem vzhůru. Jsem to já. Zůstaň při smyslech, Ripleyová!

Dveře byly poškozené tak, že je musel Hoop otevřít silou. Posvítili baterkami ven. Všichni mlčky čekali, přejížděli kužely světla po odhaleném volném prostoru. Hoop popošel dál a vystoupil, přikrčil se, máchl baterkou a stříkací pistolí nalevo a napravo.

„Vypadá to, že je vzduch čistý,“ zašeptal. „Počkejte tady.“ Přešel ke shluku číselníků a ovladačů upevněných na zdi, něco zmáčkl, ozvalo se cvaknutí a zahučení a rozsvítila se světla. Jako všude v dole visely u stropu šňůry holých žárovek a další z háků ve zdech. Ale i to jednoduché osvětlení všichni uvítali.

„Vypněte baterky,“ nařídil Hoop. „Šetřete energii, co zbyla. Možná je budeme ještě potřebovat.“

Ripleyová a tři zbylí přeživší vyšli z výtahu a roztáhli se do rojnice. Připomínalo to deváté patro, rozlehlý prostor s pravidelně rozestavěnými kovovými podpěrami. Válelo se tu víc důlního vybavení – nástroje, výstroj, pár kanystrů na vodu a několik vozíků. Lachance je zkontroloval a našel jeden s ještě napůl plnou baterií. Postavil se na malou řídicí plošinu, prohlédl si ovládací panel a popojel o pár kroků dopředu.

„Jak daleko jsou sklady?“ zeptala se Ripleyová.

„Moc ne,“ ukázal Hoop na jednu z chodeb. „Tak sto metrů odtud. Proč?“

„A kolik palivových článků tu je?“

„Tři,“ řekl Lachance. „Dva náhradní pro Marion a jeden pro důlní elektrárnu na povrchu. Ta jede na stejný palivový jednotky jako loď. Skladujeme je všechny tady dole, abysme nepřišli o loď, kdyby… se s nima něco podělalo.“

„Fajn,“ přikývla Ripleyová. Rozhlédla se po skupině, krvácející a zoufalé, svírající těžební nástroje, které se proměnily ve zbraně. Nebyli to vojáci. Nebyli to ani horníci. Ale zatím přežili, a jestli a až se dostanou domů, budou mít sakra co vyprávět.

„Musíme ten důl pohřbít,“ prohlásila.

„Co?“ nechápal Lachance. „Proč? Objevili jsme tam hotový divy! Už ta loď je bomba, ale ty stavby… nemůže tam být jenom jedna. Byl to základ města, Ripleyová. Možná tisíc nebo i deset tisíc let starýho. Je to…“ Pokrčil rameny, chyběla mu slova.

„Nejúžasnější objev od té doby, co se lidstvo rozletělo do vesmíru,“ napověděla mu Ripleyová.

„Jo,“ souhlasil. „Tak. Přesně tak.“

„Ale je to zamořené,“ namítla. „Zkažené. Poskvrněné těmi věcmi. Tamtu historii, co jsme ji viděli, ovládali vetřelci, ne psí lidé, co postavili loď a město. Jasně, ti byli asi úžasní. Postavili skvělou loď, to musím uznat. A viděli jsme, že měli úchvatnou architekturu a umění a znalosti a fantazii, že by se před tím lidstvo mohlo schovat. Ale jsem sama, kdo si myslí, že ta loď byla sestřelená? A že to možná udělali sami?“

Ostatní se na ni dívali a tiše poslouchali.

„Všechno se pokazilo. Přišla nákaza a zničila všechno, čím byli. Nemůžeme dopustit, aby se ta nemoc rozšířila.“ Podívala se významně na Sneddonovou, která si hleděla k nohám. „Nemůžeme.“

„Má pravdu,“ zahučela Sneddonová, aniž vzhlédla. „Jo. Má pravdu.“

„Můžu jeden palivový článek nastavit tak, aby se přehřál,“ navrhl Hoop.

„To nás pošle všecky do pekla,“ namítl Lachance. „Děkuju pěkně, ale tam jsem už byl a teď bych rád zmizel. Kdyby článek vybuchl, bylo by to, jako bysme tady odpálili atomovku.“

„Přesně tak to taky bude,“ potvrdil Hoop. „A Ripleyová má pravdu. Nemůžeme odsud jen tak utéct a zmizet. Musíme se postarat, aby to už nikdo nenašel.“

„A on by to někdo našel!“ zdůraznila Ripleyová. „O tom nepochybujte. Hoope?“

„Ash,“ řekl Hoop.

„Ten váš potrhlý android?“ zeptal se Lachance.

„On udělá, co bude moct, aby –“

„Mimochodem, dík, že jste nám přitáhla na loď bláznivou umělou inteligenci,“ ušklíbl se Lachance.

„Ash se do lodi vetřel!“ bránila se Ripleyová. „Byla jsem v hyperspánku. Zneužil mě víc než vás všechny dohromady. Ale on si všechno zaznamená, zapíše detaily, sestaví plnou zprávu pro společnost Weyland-Yutani. A i když máte poškozený anténní systém, najde si nějakou cestu, jak to odeslat a dopravit společnosti.“

„Pokud ho nevymažu ze systému,“ poznamenal Hoop. „Už jsem ti řekl, že to dovedu.“

„A já pevně věřím, že to zkusíš,“ přikývla Ripleyová. „Ale s Ashem to není jen tak. Společnost ho sestrojila tak… že je nevyzpytatelný. Dovede lhát, škodit lidem, pokusil se mě zabít. Takže nesmíme riskovat.“ Rozhodila rukama. „Vyhodíme důl do vzduchu.“

„Je to hračka,“ vysvětloval Hoop. „Zapojit palivovou jednotku, spustit ji, odpojit chladicí systémy. Dá se to provést.“

„Ale nedá se přesně určit, jak dlouho bude trvat, než to bouchne,“ reptal Lachance.

„Nemusí to být přesné,“ řekla Ripleyová. „Pokud nám to dá čas odletět.“

Hoop a Lachance se na sebe podívali a Ripleyová z toho mlčení vycítila souhlas. Chápali, proč je to třeba udělat, a bylo to v jejich silách.

„Já jsem pro,“ přidala se Kasyjanovová. „Moc ráda uvidím ty grázly vyletět do vzduchu, nebo navěky pohřbené.“

„Nezapomeňte, že jednoho máme pořád na Marion,“ ozvala se Sneddonová. Dál si shlížela k nohám a Ripleyová z ní cítila něco, čeho si nikdy dřív nevšimla. Zvláštní vyrovnanost.

„To vyřídíme, až přijde čas,“ řekl Hoop.

„A jenom když budeme muset,“ dodal Lachance. „Při troše štěstí se upeče s lodí.“

„Přesně tak,“ souhlasil Hoop.

Chvilku všichni stáli a mlčeli. Pak Hoop zatleskal, až všichni nadskočili.

„Tak do toho!“

„Děkuju,“ zamumlala Ripleyová tak tiše, že ji nejspíš ani neslyšel. Ale přesto se usmál.

Všichni umřete, poslala němý vzkaz těm parchantům, kteří zuřili tam dole. Možná si už teď razí cestu nahoru sedmým patrem, jdou po lidech, kteří jim zabili královnu i všechny budoucí královny. Ale začínala se cítit líp. Začínala se cítit dobře.

Doufala, že to není těmi léky.

19

ČLÁNKY

ZPRÁVA O POSTUPU:

Pro: Společnost Weyland-Yutani, vědeckou divizi

(viz: zvl. rozkaz č. 937)

Datum (neurčeno)

Odeslání (neprovedeno)

Infiltrace do počítače Marion bylo úspěšně dosaženo. Všechny hlavní systémy jsou nyní pod naprostou kontrolou, včetně přístupu do subsystémů. Bylo to obtížnější, než se plánovalo… Nějakou dobu jsem zaostal a systémy se mezitím zdokonalily.

Bylo dosaženo omezeného kontaktu s kontrolními systémy na planetě LV178. Dálkovým ovládáním výtahu 1 se povedlo narušit manuální řízení. Výtah sestoupil do patra číslo 9. Stopy aktivity v patře číslo 4.

Zdá se, že věci postupují podle plánu.

Návrat přeživších na Marion očekávám přibližně do sedmi hodin.

Mimozemský exemplář přežívající na Marion dosud nebyl odhalen. Někde číhá.

Doufám, že se blíží čas návratu domů.

Hoop byl rozčilený.

Bylo jasné, co se musí udělat – přesunout náhradní palivový článek do vozíku, další spustit a nechat přehřívat a stáhnout se zpátky na povrch, do Samsonu, do Marion a pak do modulu Ripleyové, dřív než Marion sestoupí do atmosféry a rozpadne se. Přitom dávat pozor na vetřelce, který unikl někam do útrob lodi.

Prosté.

Ale jedna věc ho tížila, a ta byla bezprostřední.

Sneddonová. Vypadala a chovala se normálně, ale něco na ní… byla teď zamlklejší, jaksi klidná. Až nepřirozeně. Měla v sobě jejich mládě. Od té doby, co jí ten tvor odpadl z tváře a umřel, si Hoop namlouval: To nic, v pořádku, dostaneme ji na Marion a do zdravotní kóje, vytáhneme z ní tu věc, někde ji zamkneme a necháme ji shořet spolu s lodí.

Ale tak snadné to být nemohlo a poznámky Ripleyové začínaly dopadat na úrodnou půdu. Byla zraněná a na jejím uvažování se možná podepsaly injekce, které jí dala Kasyjanovová. Divně si mumlala, kývala se. Ale věděla přesně, o čem mluví.

Vždycky to věděla.

Jestli vezmou Sneddonovu s sebou na loď, co se stane? Co když se Ash nějak infiltroval do systémů plavidla? Hoop to nepovažoval za pravděpodobné – Marion byla relativně nová loď se stokrát složitějšími výpočetními systémy než v dobách, kdy se Ripleyová uložila ke spánku. Ale ta možnost tu byla, a pokud Ash zjistí, co v sobě Sneddonová nese…

To bylo přesně to, co umělá inteligence chtěla. Pátrala sedmatřicet let a udělala by cokoli, aby ochránila předmět své mise.

Hoop ale neměl řešení. Nemohl se přimět k tomu, aby tu Sneddonovou nechali, navzdory strašlivému riziku. A zatímco se pustili do práce na náhradních palivových článcích, pozoroval Ripleyovou. Bál se, co míní provést s vědeckou důstojnicí.

Sebrala Baxterův plazmový hořák a zjevně si ani nevšimla cákance krve na jeho krytu.

„Rip!“ houkl. Vzhlédla. „Přines mi tamten vak s nářadím, ano?“ Přešla k němu s vakem, který visel z háku na stěně.

Prostě to vyjde, říkal si. Ty problémy se vyřeší, až na ně dojde čas. Zatím… se prostě soustřeď.

Náhradní články nebyly uskladněny v ideálních podmínkách. Byly tři, každý velký jako menší dospělý člověk. Jeden z nich nebyl dokonce ani umístěn nad zemí a rychlá prohlídka odhalila známky rozpadu částí kovové konstrukce a podpěr. Další jednotku už Lachance za pomoci Kasyjanovové nakládal na vozík a Hoop se dal do práce na té třetí.

Sneddonová stála stranou, dívala se, tvářila se, že dává pozor, jestli se neblíží vetřelci. Hoop věřil, že mají trochu času, než ty bestie stačí vyšplhat nahoru dolem. Obě schodiště měla v každém patře protitlakové dveře, které bývaly permanentně zavřené, a ony neumí vyťukat kódy na ovládacích panelech. Ale Sneddonová se aspoň měla čím zaměstnat.

Pozoroval ji. Pozorovali ji všichni a ona to věděla. A přesto jim věnovala vyrovnaný úsměv, jako by věděla něco, co oni ne.

Hoop otevřel kovovou skořápku palivového článku a odložil kryt stranou. Začal odpojovat tři chladicí okruhy, pak pro jistotu odstranil zásoby chladicí kapaliny. Zavrtal se hlouběji, přes dráty a vodiče ke kondenzátorům. Byly nastavitelné a on je všechny zapnul na maximum.

Z jádra se ozvalo tiché hučení. Bylo velké sotva jako jeho pěst, a přece v sobě neslo enormní potenciál.

„Už jsme skoro hotoví,“ ozval se po chvíli. Ještě pár úprav, přestřihnout několik drátů, a pak odpojil a přesměroval poslední pojistku, což znamenalo, že bude moci článek spustit, aniž by musel zadat specifický kód.

„Kolik myslíš, že nám to dá času?“ zeptala se Ripleyová.

„Tak devět hodin, než dojde ke kritickému přehřátí,“ odpověděl. „Spousta času dostat se z tohohle šutru pryč.“

„Pokud se ty stvůry nedostaly ven k Samsonu a nezničily ho. Třeba taky dřepí uvnitř a čekají, až nastoupíme. Nebo –“

„Do hajzlu,“ přerušil ji. „Jestli to tak bude, tak půjdu, sednu si tady a počkám si, až to bouchne, než bych umřel na ozáření nebo hladem.“

„Tak musíme doufat, co?“ ušklíbla se Ripleyová.

„Musíme. Co ty, jsi v pořádku?“

„Jo. V rauši z toho, co mi dala Kasyjanovová, to je všechno.“

Hoop přikývl a zavolal na Lachance, který se pachtil s článkem na vozíku.

„Dobrý?“

„Připraveni,“ odpověděl pilot. Shlédl na článek, který ležel vedle Hoopa, bez krytu a s vyhřezlou polovinou mechanických vnitřností. „Pěkná řezničina.“

„Jsem umělec,“ uchechtl se Hoop. „Všichni ostatní v pořádku? Sneddonová?“

„Už odsud sakra vypadněme,“ vydechla.

„Jasně.“ Hoop se zhluboka nadechl a přidržel dva holé dráty, než je spojí dohromady.

Co když se pletu? Co když k přetížení dojde za pár minut, ne hodin? Co když…? Ale dostali se už tak daleko, přežili toho tolik, že si už nemohli lámat hlavu tím, co by bylo, kdyby…

„Tak se ukaž,“ zamumlal a spojil drátky.

Jiskra, lupnutí a v článku se něco hlasitě rozhučelo. Pak ožila světla na demontovaném ovládacím panelu, některá pohasla, jiná zůstala svítit.

Rozblikala se varovná červená kontrolka.

„Fajn, funguje to,“ vydechl. „Asi tak za devět hodin se všechno na míli odsud promění v mrak radioaktivního prachu.“

„Tak se tu nebudeme motat,“ uzavřela to Ripleyová.

Výtah pořád fungoval. Kasyjanovová odtáhla zbytky Baxterova těla. I tak bylo v kleci plno, když naložili palivový článek. Rychle vyjeli na povrch a vyšli do vestibulu, Lachance řídil vozík. Dávali pozor na jakýkoli pohyb, poslouchali, jestli k nim něco neběží.

Všechno šlo najednou až moc hladce, ale Ripleyová se snažila neznervózňovat se tím.

U vchodu do tunelu na okraji kupole otevřeli kovový kontejner a znovu se nasoukali do skafandrů. Zkontrolovali zásoby kyslíku, navzájem si prověřili utěsnění a spojky. Ripleyová se v obleku cítila uvězněná.

V tunelu spojujícím kupoli s přistávací plochou pořád svítila světla. Postupovali rychle, minuli místo, kde se podlaha zvrásnila po zásahu kyselinou, a když už byli blízko přistávací plochy, Hoop je zastavil.

„Jsme skoro tam,“ řekl. „Nebuďme zbrklí. Máme spoustu času, není to ještě ani hodina, co jsem to spustil. Teď půjdeme pomalu a opatrně.“

Ripleyová věděla, že má pravdu. Vetřelci pronásledovali horníky až sem a ještě dál, takže teď rozhodně nemůžou polevit v ostražitosti. Ale nějaký drobný hlásek v ní, plný hrůzy, šeptal, že nikdy neodletí.

Ignorovala ho.

Musela, protože Amanda byla pořád v jejích snech a sužovala ji těmi nepředvídatelnými, otřesnými bdělými vizemi, které působily tak skutečně.

Břicho ji bolelo víc a víc, ale další dávku léků nechtěla. Až se dostanou na palubu Samsonu, odstartují a bezpečně poletí k Marion na nízké oběžné dráze, pak možná. Ale v posledních chvílích na téhle bídné planetě si chtěla zachovat jasnou hlavu.

Sneddonová jde s nimi a nese v sobě něco, co je může všechny zabít. Copak jim to nedochází? Nechápou, co se to tu děje? Hoop jí popsal osud raketoplánu Dalila, věděli, co provedla ta vylíhnutá monstra.

Co když se nestvůra ze Sneddonové vyklube po cestě nahoru?

Ripleyová přejela prstem po spoušti hořáku. Jeden lehký stisk a se Sneddonovou bude konec. Okamžik šoku, okamžik příšerné bolesti, jak se jí hořící plazma vtaví do masa a kostí a promění jí srdce a plíce na uhel…

„Stát,“ ozvala se Ripleyová. To slovo v sobě neslo neústupnost, a když si Hoop povzdechl a obrátil se k ní, věděla, že je mu to jasné.

Sneddonová se ani neobrátila. Shlížela si k nohám, ramena svěšená.

„Nemůžeme…“ začala Ripleyová. Teď už brečela, nedovedla zadržet slzy, které prolévala pro všechny – pro svou starou mrtvou posádku, pro trosečníky, s nimiž byla teď, pro Amandu. A především pro Sneddonovou.

„Co je, Ripleyová?“ zeptal se Lachance. Znělo to unaveně.

Ripleyová zvedla plazmový hořák a namířila ho Sneddonové na záda.

„Nemůžeme ji vzít s sebou,“ vydechla.

Nikdo se nepohnul. Nikdo neustoupil, aby se dostal z místa, kam by vyšlehly plameny. Ale nikdo z nich vědkyni ani nešel na pomoc. Možná všichni ztuhli šokem.

„Víte, co se stalo předtím,“ pokračovala Ripleyová. „To samé se může stát v Samsonu, až odletíme odsud. Jestli se to vylíhne… jestli jí ta věc vyrazí z prsou… jak ji v lodi zabijeme? Tohle použít nemůžeme.“ Pozvedla plazmový hořák, ústí teď směřovalo Sneddonové do zátylku. „Nemůžeme použít ani tu pistoli, co má Hoop. Všichni bysme se usmažili, vypálili díru do lodi. Pro tu věc budeme snadný cíl. Takže…“ Silně popotáhla a zamrkala, aby si rozjasnila vidění.

„Takže?“ opakoval Hoop.

Ripleyová neodpověděla. Sneddonová se pořád neotočila.

„Pohni se, řekni něco, sakra!“ vyjekla na ni Ripleyová. „Padni na zem! Začni se třást, ječet, zkus mě zastavit – dej mi nějaký důvod!“

„Cítím se dobře,“ promluvila Sneddonová. „Ale, Ripleyová… já vím, že umřu. Vím to od té doby, co jsem se probrala, vím, co se mi stalo. Jsem vědecký důstojník, vzpomeň si.“ Obrátila se. „Vím, že umřu. Ale ne tady. A ne takhle.“

Prst Ripleyové na spoušti se napjal. Hoop jen přihlížel, tvář naoko nezúčastněnou. Uvítala by, kdyby jí dal nějaký signál – pokývl, zavrtěl hlavou.

Pomoz mi, Hoope!

„Zůstanu v přetlakové komoře,“ mluvila dál Sneddonová. „Jakmile ucítím, že se něco děje, odpálím se ven. Ale prosím, vezměte mě s sebou a já udělám, co dovedu, abych pomohla. V Marion je pořád ten vetřelec, vzpomínáte? Možná bych se do něj mohla pustit. Možná mi neublíží, jestli vycítí, co je ve mně.“

Ripleyová zamrkala a uviděla Amandu s rozpaženýma rukama, tváří zkroucenou agonií, jak se jí netvor dere z hrudi.

„Bože, ne,“ zalapala po dechu. Svěsila hořák a svezla se na kolena. Hoop k ní přiskočil, ale ohnala se po něm, aby šel pryč, a praštila ho do břicha. Nepomohl jí předtím, nechce ho ani teď. Dívali se na ni, a když se zase zvedla a otřela si oči, odvrátili se.

„Fajn. Jdeme,“ vyzval je Hoop. „Mrkneme se, jestli tam ještě zuří bouřka.“

Ripleyová vycházela z chodby jako poslední. A měla vztek sama na sebe. Nevypálila na Sneddonovou, ale ne kvůli tomu, co vědkyně řekla o cestě v přetlakové komoře ani o pomoci na Marion. Podvolila se jednoduše proto, že nedovedla zabít jinou lidskou bytost.

Možná to z ní dělalo dobrého člověka. Ale zároveň slabocha.

Bouře venku polevila v lehký vítr. Po krajině se pořád nesl písek a kolem Samsonu navál drobné závěje. Na horizontu malovaly bouře klikaté blesky, tak daleko, že k nim hrom ani nedolehl. Slunce této soustavy byla mlhavá šmouha v prašné atmosféře na západě, míchající krvavě oranžové a žluté odstíny nepřetržitého působivého soumraku.

Samson byl na přistávací ploše nedotčený. Hoop vylezl po konstrukci, smetl prach z oken a nakoukl dovnitř. Neshledal tam nic v nepořádku.

Následoval okamžik napětí, když otevřeli vnější dveře a Hoop vešel. Pak otevřel ty vnitřní a oni se bezpečně nalodili, opatrně vyzvedli nahoru náhradní palivový článek a zajistili ho ve stojanu na palubě. Jejich osud závisel jen na něm, jakékoli poškození by je všechny odsoudilo k záhubě.

Když byli všichni uvnitř, usadila se Sneddonová v malé přetlakové komoře, jak slíbila. Do toho prostoru vedlo okno, ale nikdo se tam nedíval, dokonce ani Ripleyová. Zavřela oči, zatímco Lachance prováděl předletovou přípravu, a neotevřela je ani, když vzlétli.

Ale nespala. Měla pocit, že už neusne nikdy v životě.

Tohle je skutečná vzpomínka, pomyslí si Ripleyová, ale rozdíl mezi skutečností a fikcí víc a víc splývá. Jestli je tohle skutečnost, tak proč mám bolesti? Proč ji bolí tam, kde ji ocas toho tvora sekl do břicha a spár jí rozryl rameno až na kost? Jestli je tohle skutečnost, pak bude všechno v pořádku.

Je na horské dráze s Amandou. Dceři je devět, ani trochu se nebojí, a zatímco výská a směje se, Ripleyová se drží tyče, kterou mají přes břicho, tak pevně, až se jí prsty křečovitě zatínají do dlaní.

Tohle miluju, mami! křičí Amanda a slova jí utrhuje od úst vítr.

Ripleyová zavře oči, ale moc se tím nezmění. Pořád cítí to nepříjemné házení gravitace, která ji svírá, táhne ji tam a zase sem, jak se vozík řítí z příkrého kopce, ostrou zatáčkou a už se zase šplhá do výšky. S každým otočením a zákrutou jí projede bolest.

Mami, koukej!

V Amandině hlase zazní cosi naléhavého, co Ripleyovou přiměje otevřít oči. S jejich okolím je něco divného. Něco moc divného, ale vozík teď jede tak rychle, že se na to nedovede soustředit.

Lidé v parku jako by utíkali.

Ječeli, pádili, padali…

Honí je temné stíny, mnohem rychlejší než lidi, jako když zvířata loví kořist…

Ma-mami? hlesne Amanda, a protože sedí vedle ní v jedoucím vozíku, dokáže na ni Ripleyová zaostřit.

Kéž by to neudělala.

Z roztržené hrudi se s příšernou nevyhnutelností vyvalí krev. Amanda brečí, neječí bolestí, jen prolévá slzy tak zoufale, že se Ripleyová rozpláče taky.

Je mi to líto, Amando, řekne. Měla jsem být doma a chránit tě. Doufá, že dcera řekne, že to chápe a že je všechno v pořádku. Ale ta nic takového neřekne.

Ano, mělas, mami.

Malý vetřelec vyrazí ven ve spršce krve, kterou odnese vítr.

Když se dostanou na vrchol dráhy, vozík zpomalí a Ripleyová vidí, co se přihodilo světu.

„Ty pláčeš,“ řekl Hoop. Stiskl jí ruku a třásl jí, dokud neotevřela oči.

Ripleyová zamrkala a pokusila se zahnat slzy. Tohle byla dosud nejhorší epizoda. A s rostoucí hrůzou si uvědomila, že nebude poslední.

„Máte bolesti? Chcete další léky?“

Ripleyová se podívala na lékařku, která ji s očekáváním sledovala. Sama už si také ovázala ruku a dala si ji do závěsu.

„Ne,“ odmítla. „Ne, chci prostě zůstat vzhůru.“

„Jak myslíte.“

„Jak dlouho bude trvat, než se dostaneme na Marion?“

„Lachanci?“ zavolal Hoop. Loď se třásla, bičovaná ze všech stran, jak se řítila nahoru nemilosrdnou atmosférou.

„Dvě, možná tři hodiny,“ odvětil pilot. „Jakmile vystoupáme na oběžnou dráhu, máme to k Marion tisíc mil.“

„Všechno v pořádku?“ Ripleyová se podívala na palivový článek ve stojanu před nimi, třesoucí se spolu s vibracemi Samsonu.

„Jo, všechno dobrý.“

„A Sneddonová?“

Hoop přikývl. „Taky.“

„Zatím,“ zdůraznila Ripleyová. „Jenom zatím. Nic dobrého nevydrží dlouho. Nikdy.“

Hoop na to neřekl nic a Kasyjanovová na druhé straně kabiny odvrátila pohled.

„Musím pomoct Lachanceovi,“ řekl Hoop. „Jsi v pohodě?“

Ripleyová přikývla. Ale všichni věděli, že lže a že v pohodě nebude.

Nic dobrého nevydrží dlouho.

ČÁST 3

NIC DOBRÉHO

20

DOMŮ

Tohle byl první krok Hoopovy cesty domů. Cesty až domů. Rozhodl se tam v dole, a čím víc času ubíhalo, tím víc tomu věřil. Začal znovu myslet na děti. Tentokrát v něm jejich tváře a hlasy nevyvolávaly pocit nesmírné viny, ale naděje. Fakt, že je opustil, se nedal změnit ani zapomenout – jimi ani jím –, ale snad existovaly způsoby, jak tu škodu napravit.

Své nestvůry už objevil, a teď nastal čas je nechat být.

„Jak dlouho bude trvat, než Marion vstoupí do atmosféry?“ zeptal se.

Lachance na pilotním sedadle vedle něj pokrčil rameny.

„Těžko říct, zvlášť odsud. Až přistaneme, možná budeme mít pár dní, možná jenom pár hodin. Pokud tam doplujeme a loď už bude škrtat o atmosféru, možná ani nebudeme moct přistát.“

„To ani neříkej,“ zhrozil se Hoop.

„Promiň. Od začátku jsme věděli, že je to riziko, ne?“

„Jasně, riziko. Ale musíme věřit.“ Hoop pomyslel na ty, které ztratili, na Baxterovu strašlivou smrt, navzdory tomu, že nasadil, co mohl, udělal pro přežití, co se dalo. Proběhl dolem plným stvůr se zlomeným kotníkem, jen aby ho potkal tak strašlivý konec… taková nespravedlnost!

Ale pro spravedlnost není v nekonečných temných hloubkách vesmíru místo. Příroda je lhostejná a vesmír je k člověku nepřátelský. Někdy Hoopa napadalo, že lidstvo udělalo chybu, když vylezlo z vod.

„My to dokážeme,“ prohlásil. „Musíme. Vypadnout z téhle jámy, vrátit se domů.“

Lachance se na něj překvapeně podíval.

„Nevěděl jsem, že se máš kam vracet.“

„Věci se mění,“ pokrčil rameny. Snad. Snad se věci mohou změnit.

„Nechali jsme je všechny tam,“ prohodil Lachance a uvelebil se na sedadle. Hleděl na přístrojovou desku, ruce na řídicí páce, ale Hoop z jeho hlasu slyšel nesmírnou úlevu. „Kdo by si tipnul, že se nám to povede? Já teda ne. Ty věci… jsou nepřirozený. Jak mohl bůh něco takovýho připustit?“

„Bůh?“ uchechtl se Hoop. Ale pak uviděl Lachanceovi v očích něco jako ublíženost. „Promiň. Já jsem nevěřící, ale jestli ty ano, tak…“ Pokrčil rameny.

„To je fuk. Ale ty věci, no… jak přežívají? Kde mají domovskou planetu, jak cestují, proč existují?“

„Proč existuje všechno?“ opáčil Hoop. „Proč existují lidi? Všechno je jenom náhoda.“

„Tomu nemůžu věřit.“

„A já zas nemůžu věřit, že je to jinak. Pokud ten tvůj bůh všechno stvořil, tak proč udělal ty potvory?“

Otázka se vznášela mezi nimi a ani jeden neodpověděl.

„No nic,“ pokračoval Hoop. „Přežijeme, vypadneme odsud a namíříme si to domů.“

„Je nás pět,“ uvažoval Lachance.

„Čtyři,“ opravil ho Hoop měkce. „Sneddonová je zatím s námi, jenže…“

„Jenže…“ opakoval Lachance. „My čtyři v modulu Ripleyové. Dva chlapi, dvě ženský.“

„Založíme novou lidskou rasu,“ zavtipkoval Hoop.

„Nic ve zlým, Hoope, ale myslím, že by tě Ripleyová radši sežrala zaživa.“

Rozesmál se. Bylo to poprvé za dlouhou dobu, co se pořádně zasmál, možná poprvé od té nehody před více než sedmdesáti dny. Bylo to zvláštní a jaksi nepatřičné, jako by ten smích znamenal, že zapomněl na všechny přátele a kolegy, kteří zemřeli. Ale Lachance se smál taky, svým tichým způsobem, až se mu třásla ramena.

I když to působilo nepatřičně, ulevilo se jim. Další krůček k přežití.

Opuštění atmosféry přineslo zklidnění. Rachocení a třesení skončilo a dílčí gravitace jim všem propůjčila lehkost, která zvedla i náladu. Hoop se obrátil do kabiny a všiml si, že Ripleyová vyhlíží okénkem na Sneddonovou. Vstal a chtěl jít za ní, ale obrátila se, pokývla a pousmála se. Ať byl osud Sneddonové jakýkoli, ještě se nenaplnil.

Do její tíživé situace se dalo těžko vžít. Věděla, že zemře. Viděla, jak se to stalo jiným, a coby vědecký důstojník věděla líp než ostatní, co to zahrnuje. Třeba by si chtěla zmírnit utrpení? Možná se už domluvila s Kasyjanovovou. Ale kdyby ne, Hoop se postará, aby doktorka připravila něco, co ji uspí, až nadejde čas.

Jen doufal, že Sneddonová pozná nebo pocítí známky, že se to blíží.

Na řídicím panelu něco tiše cinklo.

„Marion,“ oznámil Lachance. „Šest set mil od nás. Jsme tam za patnáct minut.“

Na panelu se něco zablesklo a monitor se rozsvítil řadami jakýchsi kódů.

„Co je to?“

„Počítač Samsonu komunikuje s Marion,“ vysvětlil Lachance. „Navigační počítač nám dá nejlepší přístupový vektor vzhledem k rychlosti a oběžné dráze.“

„Ash,“ ozvala se Ripleyová. Objevila se za Hoopem, naklonila se nad jeho sedadlo a položila mu ruku na rameno.

„Můžeš to odpojit?“ zeptal se Hoop.

„Co odpojit?“

„Počítač Samsonu od toho z Marion.“

„Proč bych to dělal?“ Lachance se na ně díval, jako by jim vyrostla další hlava.

„Kvůli Ashovi. Možná pro nás bude lepší, když se nedozví, co děláme. Co v sobě nese Sneddonová.“

„A jak by se to sakra mohl dozvědět?“

„Musíme počítat s tím, že se infiltroval do počítače Marion,“ řekla Ripleyová. „To bude jeho cíl. Možná to nedokáže, ale pro jistotu, kdyby ano…“

„Ne,“ prohlásil Lachance. „To je paranoia a letět naslepo a manuálně je pitomost.“

„Ale zvládl bys to?“ chtěl vědět Hoop.

„Jasně,“ odtušil Lachance. „Jo. Možná. Za normálních podmínek, ale tohle není normální ani zdaleka.“

„Pravda,“ souhlasila Ripleyová. „To není normální ani zdaleka. Ash, ta umělá inteligence, má specifické určení. Posádka je nahraditelná. Moje stará posádka a teď tahle. Lachanci, to prostě nemůžeme riskovat.“

Pilot chvíli mlčel a přemílal si to v hlavě. Pak se spojil s počítačem a začal projíždět povely. Stiskl několik tlačítek.

„Hotovo,“ oznámil.

„Vážně?“ podivil se Hoop.

„Je to hotovo! A teď držte huby a nechte mě letět.“

Hoop vzhlédl, podíval se na Ripleyovou a ta přikývla.

„Co Sneddonová?“

„V pořádku, když jsem se dívala naposled.“

Hoop se odpoutal a zamířil do zadní části kabiny. Kasyjanovová vypadala, že dřímá, ale když ji míjeli, otevřela oči a bez výrazu je sledovala. Nahlédl do okénka vedoucího do stísněného prostoru přetlakové kabiny. Ripleyová přistoupila k němu.

Sneddonová seděla zády k vnějším dveřím komory, oči zavřené, tvář bledou a zpocenou. Hoop zaklepal na dveře. Oči se jí pod víčky pohnuly, zakabonila se ještě víc. Zaklepal znovu.

Otevřela oči. Vypadala ztracená, probojovávala se z nočních můr do hororu ve skutečnosti. Pak uviděla Hoopa a Ripleyovou, jak nakukují dovnitř, a ukázala jim vztyčené palce.

„Už to nemůže dlouho trvat,“ mínila Ripleyová, když se odvrátili ode dveří.

„Ty si myslíš, že jsme tě tam dole měli podpořit,“ nadnesl. „Couvnout a nechat tě, abys ji spálila.“

„Možná.“ Zatvářila se zoufale. Natáhl se po ní. Nejprve si myslel, že odolá, stáhne se, ožene se po něm jako tam na planetě. Ale i když byla zpočátku napjatá, brzo se v jeho náruči uvolnila. Žádná erotika v tom nebyla. Byla to útěcha, přátelství a společné sdílení těch hrůz.

„Počkáme si,“ zašeptal jí do ucha. Její vlasy ho zašimraly na puse.

„Pozor!“ zavolal Lachance. „Marion před náma. Připoutejte se, připravte se na přiblížení. Hoope, docela by ses mi tu hodil na pomocný práce, zatímco budu ten krám řídit.“

Hoop Ripleyovou naposledy stiskl a vrátil se do křesla v kokpitu.

„O krok blíž k domovu,“ vydechl.

„Tak, odteď se řídím vizuálně,“ řekl Lachance. „Kontrolky vzdálenosti a polohy mám zapnutý, ale takhle blízko nemůžu spustit autopilota, pokud se nespojím s Marion.“

„A co potřebuješ ode mě?“

„Vidíš tyhle monitory? Hlídej je. Až budeme na míli daleko, pokud rychlost spadne do červených čísel, křič. A vůbec, kdyby se něco červeně rozblikalo, ječ jak o život.“

„Ty už jsi tohle dělal, co?“

„Jasně. Stokrát.“ Lachance se na něj zašklebil. „Na simulátoru.“

„Ajaj.“

„Všecko musí být jednou prvně.“ Zvýšil hlas. „Držte si spoďáry, dámy, jdeme na to!“

Hoop věděl, že přes ten krátký nával chlapáctví je Lachance nesmírně pečlivý a spolehlivý. Sledoval monitory, jak mu Francouz nařídil, ale navíc pozoroval i pilota – jeho soustředění, odhodlání a opatrnost.

Marion se nejprve objevila jako zářící tečka před nimi, viditelná přímo nad planetou. Rychle rostla, její rysy byly zřetelnější a známější, až se ocitli tak blízko, že viděli její poškozené břicho s doky.

„Čum na monitory,“ napomenul ho Lachance.

Přistání bylo hladké a přesné jako z učebnice. Lachance si celou dobu mumlal, procházel postupy, šeptal lodi cosi na povzbuzení a občas zanotoval útržek písniček, které Hoop neznal. Plavidla se setkala a skoro to ani nehrklo, Lachance v rychlém sledu mačkal tlačítka a dotýkal se obrazovek, až je spojil dohromady.

„Přistáli jsme,“ konstatoval a svezl se v křesle. „Co Sneddonová?“

Ripleyová se odpoutala a skočila ke dveřím.

„Dobrá.“

„Zůstala s námi až do konce,“ pokývala hlavou Kasyjanovová. „Uvažovala jsem o něčem, co bych mohla udělat, abych…“ Odmlčela se, ale Hoop přikývl.

„Chtěl jsem se tě na to zeptat.“

„Takže jaký máme teď plán?“ zeptala se Ripleyová.

Hoop zamrkal a zhluboka se nadechl.

„Teď dopravíme článek do tvé lodi,“ řekl. „Všechno ostatní je vedlejší.“

„A co ten další vetřelec?“ zeptala se Kasyjanovová.

„Doufejme, že se někde schovává.“

„A když ne? Co když na nás zaútočí, budeme se muset bránit a článek se poškodí?“

„Co navrhujete?“ zeptala se Ripleyová.

„Dopadnout ho,“ zavrčela Kasyjanovová. „Postarat se, aby bylo po něm, a teprve pak přenést ten článek.“

„Můj transportér je ve vedlejším doku,“ namítla Ripleyová. „Je to tak sto metrů, možná ani to ne.“

„Takže teď prozkoumáme cestu tam,“ vložil se do toho Hoop. „Až se ujistíme, že je volná, zamkneme všechny dveře do zbytku lodi a přepravíme článek. Dva pak budou hlídat loď a ostatní nashromáždí jídlo a zásoby na cestu.“

„Výborně,“ přikývla Ripleyová. „Ale co Sneddonová?“

Všichni se podívali k přetlakové komoře. Sneddonová je pozorovala okénkem s posmutnělým úsměvem ve tváři. Hoop otevřel vnitřní dveře, ona pomalu vešla a rozhlédla se po všech.

„Ucítila jsem, jak se to hýbe,“ ohlásila. „Není to dlouho. Takže myslím… možná bych měla jít první?“

Ripleyová natáhla ruku s plazmovým hořákem a Sneddonová přikývla a vzala si ho.

Znovu si nasadili přilby kombinéz, zapojili komunikační linky a připravili se projít vakuem přetlakové komory a vestibulu.

„Začínám vypouštět,“ oznámil Lachance z pilotního sedadla.

Hoop polkl a v uších mu luplo. Unikl poslední vzduch. Vnější dveře Samsonu se otevřely a Sneddonová jimi prošla na Marion.

Měl pocit, že nikoho tak statečného ještě nepotkal.

21

BOLEST

ZPRÁVA O POSTUPU:

Pro: Společnost Weyland-Yutani, vědeckou divizi

(viz: zvl. rozkaz č. 937)

Datum (neurčeno)

Odeslání (neprovedeno)

Samson zakotvil u Marion. Kontakt mezi lodními počítači přerušen. To mi prozrazuje, že Ripleyová je pořád na palubě.

Netuším, kdo je s ní, ani co se stalo.

Ale nevzdávám se naděje.

Všechny uzavřené kamerové okruhy a komunikační systémy v Marion jsou propojeny do centrálního počítače. Mám oči a uši všude.

Jakmile vystoupí, zhodnotím situaci. Teprve pak se mohu rozhodnout o dalším postupu.

Lokalizoval jsem volně se pohybujícího mimozemšťana na Marion. Mám plný přístup k dálkovému ovládání protitlakových dveří… zatím. Uvěznil jsem vetřelce v nákladním prostoru číslo 3. Čeká tam, klidný a tichý.

Pro případ, že bych ho potřeboval.

Sneddonová vyšla z vakua vestibulu a blížila se ke dveřím vedoucím do chodby za ním. Budou muset ty dveře zamknout a otvor opět utěsnit, než do chodby napustí vzduch, teprve pak se dostanou do dalších částí Marion, včetně doku s Narcissem.

Zmizela ve dveřích. Ostatní nervózně čekali ve vestibulu, Ripleyová se houpala na patách. Rány na břiše a rameni ji bolely čím dál víc, ale vítala tu bolest, využívala ji jako pohon pro své odhodlání. Na léky a spánek bude čas později.

Sneddonová se za okamžik vrátila.

„Nikde nic,“ hlásila. „Dveře jsou pořád zavřené a utěsněné.“ Její hlas zněl z komunikátoru zastřeně a chrčivě.

„Dobře,“ přikývl Hoop. „Změna plánu. Přineseme sem palivový článek, než dveře zase uzavřeme. Jinak budeme chodit sem a tam a otevírat a zavírat ty poškozené dveře, a to si koleduje o malér.“

„Ale jestli se ta věc objeví a –“ ozval se Lachance.

„Je to riziko,“ uznal Hoop. „Všechno je riziko. Ale čím víc se tady budeme motat, tím to může být horší. Někde na palubě máme vetřelce, Marion čeká zkáza a umělá inteligence Ripleyové na nás možná něco chystá.“

„Ash není moje umělá inteligence,“ namítla Ripleyová. „Patří společnosti.“

„To je fuk. Vytáhneme článek ze Samsonu a do chodby. Pak se pustíme do zapečetění dveří.“

„Budu hlídat,“ nabídla se Sneddonová.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Ripleyová.

Sneddonová jen přikývla, obrátila se a prošla zase dveřmi se stříkací pistolí.

„Rip, ty jdi taky,“ nařídil jí Hoop. „Ten plazmový hořák nech na pokoji, pokud nebude nezbytně třeba.“

Přikývla a šla za Sneddonovou. Uvažovala, co tím vlastně myslel. Na co by ho asi použila? Nebo na koho? Slyšela, jak se Hoop domlouvá s Lachancem a Kasyjanovovou o přivlečení článku, a s radostí to nechala na nich. Aspoň bude mít příležitost si promluvit.

Vědecká důstojnice stála hned za dveřmi, opírala se o zeď. Ripleyová na ni kývla a popošla pár kroků opačným směrem. Ani stopy po tom, že by sem po jejich odletu něco přišlo. Kdyby se mimozemšťan vlámal dovnitř, unikl by vzduch z celé lodi.

Je někde hlouběji, schovává se. Možná už ho nikdy neuvidí.

„Ta tvoje umělá inteligence,“ začala Sneddonová. „Ta chce to, co mám v sobě?“

Ripleyová si všimla, že Sneddonová nastavila komlinku tak, aby spojení fungovalo jenom mezi jejich skafandry. Udělala totéž, než odpověděla.

„Ano. Na Nostromu dělal, co mohl, aby získal vzorek, a teď to dělá zase.“

„Mluvíš o něm, jako by to byl člověk.“

„Byl,“ přisvědčila Ripleyová. „Byl to Ash. Nikdo z nás netušil, že je android. Víš, jací jsou, jak vyspělí. On byl jenom… divný, řekla bych. Takový rezervovaný. Ale nikdy nebyl důvod ho z ničeho podezřívat. Do té doby, než nám pustil do lodě vetřelce.“

„Teď nás pozoruje?“

„To nevím.“ Netušila, jak daleko Ash zašel, jak moc se dokázal infiltrovat do systému. Ale pokud byli vetřelci její noční můra, pak on představoval její nemesis. „Musíme počítat s tím, že ano.“

„On vás ostatní nechce,“ řekla Sneddonová. „Jenom mě, pokud ví, co mám v sobě.“

„Ano. Bude tě chtít co nejrychleji dostat do hyperspánku a ke společnosti. My ostatní jsme prostě jenom přítěž.“

„A pak?“

Ripleyová netušila, co odpovědět, protože to nevěděla. Weyland-Yutani už dokázala, že je ve svém úsilí získat užitečné mimozemské artefakty či bytosti brutální a cílevědomá.

„A pak dostanou, co chtějí,“ zabručela nakonec.

„Já nepoletím,“ prohlásila Sneddonová.

„Já vím.“ Ripleyová se na ni nedokázala podívat.

„Je to… divné, vědět, že umřu. Bojím se jenom toho, jak se to stane, ne samotné smrti.“

„Já nedopustím, aby to tak dopadlo,“ slibovala Ripleyová. „Doktorka ti něco dá, až přijde čas. Aby ti to ulehčila.“

„Jasně,“ řekla Sneddonová, ale znělo to pochybovačně. „Jenom nevím, jestli to půjde tak jednoduše.“

Ani Ripleyová to nevěděla a nemohla lhát. A tak prostě mlčela.

„Je to jenom bolest,“ pokračovala Sneddonová. „Až se to stane, bude to bolet, ale to je jedno. Krátká chvíle bolesti a už navěky nic. Takže na tom vlastně nezáleží.“

„Je mi to moc líto,“ zašeptala Ripleyová a zamrkala, aby zahnala slzy. Nastoupily až moc snadno, když se jim přestala bránit.

Sneddonová nejdřív neodpověděla. Ale Ripleyová slyšela, jak dýchá, dlouze a pomalu, jako by si vychutnávala poslední příchuť stlačného konzervovaného vzduchu. Pak se vědecká důstojnice zase ozvala.

„Zvláštní. Nemůžu si pomoct, fascinují mě. Jsou skoro krásní.“

Chvíli stály mlčky, až se ze dveří vedoucích k přechodovému tunelu vynořil Hoop. Zaklepal si na ucho a Ripleyová si přepnula komunikátor zpátky na všechny kanály.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Povídaly jsme si se Sneddonovou.“ Jen přikývl.

„Máme ten článek. Ripleyová, ty pojď s námi ke dveřím čtvrtého doku.“ Ukázal a pak se obrátil. „Sneddonová, běž tam dozadu na chodbu k protitlakovým dveřím k ostatním dokům. Tyhle dveře zapečetím a pak napustíme vzduch.“

„Jak?“ chtěla vědět Ripleyová.

„Upřímně? To jsem ještě nevymyslel. Kdybychom dveře jen tak otevřeli, přetlak by byl výbušný a nás by to roztrhalo. Musíme nechat vzduch někudy pomalu natéct.“

„Další vrták asi nemáš?“

Hoop zavrtěl hlavou, pak shlédl na stříkací pistoli, která mu visela na rameni. Usmál se.

Objevili se Kasyjanovová a Lachance s palivovým článkem. Provezli ho dveřmi a postavili vozík k zadní stěně.

„Pevně ho přivažte k té zdi,“ nařídil Hoop. Pak zavřel dveře, vytáhl z kapsy čtvereček silného kovu a přitiskl ho na díru, kterou vyvrtal při odchodu z Marion. Odtáhl ruku a kov zůstal na místě.

„Spojovací činitel,“ řekl, když viděl, že se Ripleyová dívá. „Tlak vzduchu ho tam pevně přisaje. Dá nám to dost času.“

Ripleyová popošla po chodbě až tam, kde se stáčela k doku číslo čtyři. Zastavila se na místě, odkud viděla na dveře, za nimiž ležel přechodový tunel s její lodí, čekal na ně na všechny. Při chůzi ji rozbolela zranění, ale zastavit se neznamenalo skoro žádnou úlevu. Je to jenom bolest, řekla Sneddonová. Nezáleží na tom. Cítila teplé vlhko na boku pod ramenem. Rána se jí tam zase otevřela.

Je to jenom bolest.

Pohlédla přes zahnutou chodbu, pozorovala Lachance a Kasyjanovovou, jak upevňují vozík a palivový článek ke zdi nákladními popruhy ze Samsonu. Udělala totéž, pokusila se upoutat za opasek k silnému držáku.

„Všichni připraveni?“ zeptal se Hoop. Zmizel opačným směrem, šel za Sneddonovou tam, kde se chodba stýkala s další, vedoucí ze zničeného přechodového tunelu.

„Co máš v plánu?“ zeptala se Kasyjanovová.

„Stříknout kyselinu dveřmi,“ vysvětlil Hoop. „Není to moc jemná práce, ale mělo by to fungovat. Vypukne tu ale trochu divočina. Držte si koule.“

„Blbečku,“ zamumlala Kasyjanovová.

„No, zkrátka se něčeho chyťte.“ Odmlčel se. „Na tři.“

Ripleyová v duchu počítala. Jedna… dvě…

Tři…

Následovala pauza. Pak Hoop začal: „No, možná to nebude –“ Ozval se svist a pak ryk, jak do uzavřené oblasti začal proudit vzduch.

To Ashe probudí, pomyslela si Ripleyová. Nemohla si pomoci, pořád na toho grázla myslela jako na člověka.

ZPRÁVA O POSTUPU:

Pro: Společnost Weyland-Yutani, vědeckou divizi

(viz: zvl. rozkaz č. 937)

Datum (neurčeno)

Odeslání (neprovedeno)

Mezi přeživšími je poručík Ripleyová.

Mám radost, že je naživu. Jsme si jaksi blízcí. Z toho, co vidím prostřednictvím uzavřeného kamerového okruhu Marion, vypadá zraněná. Ale může chodit. Udělala na mě dojem. Vzbudit se z tak dlouhého spánku, vyrovnat se s faktem o té dlouhé době a pak tak účinně čelit situaci. Skoro by mohla být android.

Hodlám ji zabít, spolu s hlavním inženýrem Hooperem, doktorkou Kasyjanovovou a pilotem.

Vědecká důstojnice Sneddonová v sobě nese embryo mimozemšťana. Nemohu bohužel zjistit nic bližšího, ale z několika rozhovorů, které jsem monitoroval, se zdá, že je její stav jasný. Stejně tak její hlásané odhodlání skoncovat s vlastním životem.

To nemohu připustit.

Jakmile vstoupí na palubu Narcissu a jakmile bude nainstalována nová palivová jednotka, podniknu kroky nutné k dokončení své mise.

Rachot přešel v hluboké hvízdání a to se pak rozplynulo v ticho. Ripleyové zvonilo v uších. Podívala se chodbou zpátky a viděla, jak se Hoop vynořil zpoza zákrutu chodby, přilbu kombinézy už dole.

„V pořádku,“ hlásil.

„Tomuhle říkáš pořádek?“ ozval se Lachance. „Myslím, že jsem se posral.“

„To by nebylo poprvé,“ rýpla si Kasyjanovová.

„Co Sneddonová?“ zeptala se Ripleyová.

„Tady jsem.“ Její hlas zněl slabě. Nezbývá jí už moc času, pomyslela si Ripleyová. Stáhla si přilbu a nechala ji viset na pásech, doufala, že už ji nebude potřebovat.

Hoop s ostatními tlačili palivový článek na vozíku, a když se dostali ke dveřím vedoucím do vestibulu čtvrtého doku, zastavili se.

„Lachanci, běž dozadu a zůstaň se Sneddonovou,“ řekl Hoop. „A Kasyjanovová… říkala jsi, že bys pro ni něco měla?“

Kasyjanovová vytáhla z vaku u opasku malou injekční stříkačku.

„Je to nejvíc, co můžu udělat,“ řekla.

„Co to znamená?“ zeptala se Ripleyová.

„To znamená, že to nebude bez bolesti. Pusťte mě na ošetřovnu a já najdu něco lepšího, ale z toho mála, co mám po ruce, je to tohle.“

Hoop zachmuřeně přikývl.

„Připravme se.“

Hoop otevřel dveře a Ripleyová s Kasyjanovovou jimi protlačily vozík.

Následoval prudký, nečekaný pohyb, syčící věc na ně skočila z místa vedle dveří, kde se krčila. Kasyjanovová vykřikla a zakymácela se, ale Ripleyová se rychle vzpamatovala, sehnula se a rozpřáhla náruč.

„Jonesy!“ zavolala. „No tak, to jsem já, klid, ty pitomá kočko.“ Jonesy se před ní na chvilku nahrbil a znovu zasyčel. Pak se jí propletl kolem nohou a nechal se zvednout.

„Do psí prdele,“ ulevila si Kasyjanovová. „Do hajzlu…“

„On tohle dělává,“ omlouvala ho Ripleyová a pokrčila rameny.

„Bereme ho s sebou?“ zeptala se Kasyjanovová.

Ripleyová o tom ještě neuvažovala. Na lodi postavené pro jednoho bude už ve čtyřech tlačenice. Navíc se musí vybavit na nesmírně dlouhé putování – opatřit chladicí kapalinu pro lodní výrobník atmosféry, filtry na recyklaci vody, jídlo, další zásoby. A k tomu ještě kočka? Když se budou ve stázi střídat, Jonesy se konce cesty možná ani nedožije.

Ale nedovedla si představit, že by ho tu nechala.

„To vyřešíme, až na to dojde,“ řekl Hoop. „Pojďme. Máme práci.“

Ripleyové připadalo divné vrátit se do Narcissu. Naléhavý pocit se nezměnil, ale tentokrát ho prožívala s jinou skupinou lidí. Pořád hrozilo bezprostřední nebezpečí, jen znásobené – selhávající loď, vetřelec někde na palubě a k tomu další bestie, která se má právě narodit z jednoho z nich.

Jonesy jí seskočil z náruče a ladně vklouzl do stázové kapsle, schoulil se v zakryté spodní části a zmizel z dohledu. Ripleyová by ho s chutí napodobila.

„Doktorko,“ hlesla. Najednou se jí udělalo zle, jako by se loď třásla a měnila směr. Možná je to tak, pomyslela si, možná padáme a…

Hoop ji zachytil, jak se zakymácela. Kasyjanovová jí stáhla vršek kombinézy z ramen, rozlila se krev, barvila oblek a skapávala na zem.

„Svorky popraskaly,“ řekla Kasyjanovová. „Spravím to. Nejdřív tohle.“ Než stačila Ripleyová něco namítnout, zarazila jí doktorka malou jehlu do ramene a stiskla. Ochromení se jí šířilo tělem. Bolest ustupovala. Pravá ruka ji brněla, pak všechny pocity opadly.

Teď už ani neudrží ten plazmový hořák.

Hoop prošel lodí k malému průlezu vedoucímu do strojovny. Napůl se nasoukal dovnitř, chvíli se rozhlížel a zase se vynořil.

„Na moment si tam zalezu,“ oznámil. Odmlčel se, zamračil se a uvažoval. „Fajn. Zůstaneme v kontaktu prostřednictvím přileb. Ripleyová, zůstaň tady se mnou. Kasyjanovová, ty a ostatní musíte na Marion, začít snášet, co budeme potřebovat.“

„Půjdu s nimi,“ nabídla se Ripleyová.

„Ne, jsi zraněná.“

„Chodit můžu a nosit zásoby taky,“ namítla. „Zavřeme za sebou vnější dveře Narcissu, takže se nemusíš bát, že by něco vlezlo dovnitř a vyrušilo tě. Zůstaň tu a pracuj. Pořádně to sprav.“ Usmála se.

„Půjde to,“ řekl Hoop. „Ale neriskujte. Nikdo. Když ta věc pořád běhá někde kolem a k tomu… však víte.“

„Sneddonová,“ přikývla doktorka.

„Mělo by se to udělat teď,“ mínila Ripleyová. „Už jí nezbývá moc času.“

„No…“ Hoop se postavil a vyprázdnil vak s nářadím, který si přinesl. „Já nám tu budu mezitím kupovat jízdenky domů, takže je to na vás.“

Bylo to kruté, ale Ripleyová věděla, že se nedá nic dělat.

„Nebuďte tam dlouho,“ nabádal je Hoop. „A opatrně.“

„Opatrnost je moje druhé jméno,“ ušklíbla se Ripleyová. Zasmála se, bolestně se rozkašlala a obrátila se k odchodu. Kasyjanovová šla za ní, zavřela a utěsnila dveře. Ripleyová se neubránila pomyšlení, že už vnitřek Narcissu nikdy neuvidí.

„Nejdřív na ošetřovnu, pak do skladiště,“ řekla doktorka. „Zabere to tak hodinku. Pak se vydáme na cestu.“

„Jo,“ přisvědčila Ripleyová. „Sice jsem prospala sedmatřicet let, ale jsem docela utahaná.“

22

ŠACHY

ZPRÁVA O POSTUPU:

Pro: Společnost Weyland-Yutani, vědeckou divizi

(viz: zvl. rozkaz č. 937)

Datum (neurčeno)

Odeslání (neprovedeno)

Hlavní inženýr Hooper je v Narcissu. Mohl bych ho tam zamknout, kdybych chtěl. Mohl bych mu ublížit. Ale má práci. Prozatím ho nechám být.

A co se týče ostatních… Rozhodl jsem se riskovat, hazardovat. Jsem svým způsobem bezmocný, když nemám fyzické tělo. Hraji šachovou partii. V tom jsem býval vždycky dobrý, nikdy jsem neprohrál, s člověkem ani s počítačem. Umělé inteligence jsou v tom teď velmistři.

Má hra je taková: předpokládám, že vědecká důstojnice Sneddonová je před mimozemšťanem v bezpečí. Ten vycítí, co v sobě nese. Ostatní zemřou, ona přežije a pak se rychle přesune do Narcissu.

Ať uvažuje jakkoli, je to člověk a jejím instinktem je přežít.

Nikdo další přežít nemůže. Vědí toho o mně a o vědecké důstojnici Sneddonové příliš.

Blížím se k cíli.

Jsem na tahu.

Ripleyová si dávala pozor, aby se držela za Sneddonovou. Přehodila si plazmový hořák přes levé rameno a doufala, že kdyby bylo třeba, dovedla by ho namířit a vypálit jednou rukou. Pravou paži měla od ramene dolů necitlivou. Nepoužitelně jí visela, jako by si ji ve spánku přeležela a zrovna se probudila. Brzy se přestala pokoušet nacpat ji zpátky do rozepnuté kombinézy.

Nebála se toho, co se stane se Sneddonovou – uslyší, až se to začne dít, uvidí to –, ale chtěla být připravena zbavit vědeckou důstojnici utrpení.

Lachance šel jako první s namířeným odpalovačem. Kasyjanovová postupovala za ním, na rameni jí visel plazmový hořák, zraněná ruka se kývala v závěsu. Trvali na tom, aby si Sneddonová nechala pistoli, i když se jí dobrovolně chtěla vzdát.

Kdyby měli dost času, byl by seznam položek, které vezmou, dlouhý. Jídlo, oblečení, chladicí kapalina a přísady pro systémy zabezpečení životních podmínek, nějaké lůžkoviny, léky, prostředky na praní a mytí. Něco, co by pomohlo ukrátit čas – hry, knihy, zábava.

Ale čas docházel a nebezpečí číhalo za každým rohem, a tak se seznam omezil na to nejnutnější.

„Chladicí kapalinu a přísady vezmeme ze skladiště číslo dvě,“ řekl Lachance.

„V kuchyňce bude sušené jídlo,“ navrhla Kasyjanovová.

„A pak rovnou zpátky,“ přikývla Ripleyová. Nebyl čas vypravit se na ošetřovnu pro léky, do zašívárny pro knihy ani do ubytovacích prostor pro lůžkoviny a osobní věci. Všichni cítili ten tlak.

Zastavili se a vyhlédli okénky, zatímco vycházeli z doků na břiše Marion. Planeta se už děsivě přiblížila. Brzy přijdou vibrace, jak se začnou otírat o atmosféru. Trup se rozehřeje, tepelné štíty se zkroutí a popraskají, a pokud je neusmaží nesmírný žár, zničí je exploze, při níž se Marion rozpadne.

Ripleyová si nikdy nevšimla kamer uzavřeného lodního okruhu, ale teď je uviděla. Možná proto, že je hledala. Každá z nich připomínala oko, které ji pozorovalo, jak procházela kolem. Neotáčely se za ní, ale odrazy v čočkách připomínaly panenky, zaměřené na její pohyb. Za všemi se skrývala jistá inteligence a ona ji moc dobře znala. Do hajzlu s tebou, Ashi, opakovala si. Ale zatímco ho proklínala, pokoušela se odhadnout, co podnikne.

Dostali se do rozlehlého volného prostoru s řadou průhledů po obou stranách a výtahovou šachtou uprostřed. Stěny lemovalo několik zavřených dveří a z druhého konce vedlo nahoru široké schodiště do hlavní nástavby Marion.

„Výtah?“ zeptala se Ripleyová.

„Já už mám výtahů plné zuby,“ zavrčela Kasyjanovová. „Co když uvízneme?“

To je pravda, pomyslela si Ripleyová. Ash by nás tam mohl uvěznit.

„Měli byste teď všechno dělat co nejjednodušeji,“ ozvala se Sneddonová, mluvila k nim ve druhé osobě, jako by se nic nedělo. „Ať vás nezdrží žádné mechanické záležitosti. Není na to čas. Je moc…“ Škubla sebou, zavřela oči a položila si ruku na prsa.

„Sneddonová,“ zašeptala Ripleyová. Odstoupila a namířila plazmový hořák, ale žena zvedla ruku a zavrtěla hlavou.

„Ještě ne,“ vypravila ze sebe. „Myslím… že ještě ne.“

„Dobrý nebe,“ zafuněl Lachance. Přistoupil k řadě průhledů na levoboku a shlížel dolů na planetu. „Nechci být sprostý, ale chcete vidět něco, co vás kurva zahřeje u srdce?“

Měl pravdu. Bylo to zvláštně krásné. Na sever od nich se v oblacích prachu a písku, která neustále zahalovala planetu, udělala díra. Vyrazil z ní obrovský atomový hřib, veliký a – z té vzdálenosti – zdánlivě nehybný. Z exploze se šířily tlakové vlny jako čeřící se vlnky v jezeře, pohybovaly se pomalu jako hodinová ručička na starých analogových hodinách. Nad půlkou planety, která byla vidět z lodi, se táhly pásy oranžové, rudé a žluté barvy a pod mraky zuřily prudké bouře, posílaly fialové výboje hluboko do prašných vírů.

„Tak se mi zdá, že jsem bez místa,“ uchechtl se Lachance.

„A zbývá jenom jeden ten parchant,“ dodala Ripleyová.

„Dva,“ ozvala se Sneddonová za nimi. Zbledla a vypadalo to, že má bolesti. „Myslím… myslím, že je možná čas na…“

Odložila stříkací pistoli opatrně na zem.

Za ní něco běželo dolů po schodech.

„Sakra…“ vydechla Ripleyová. Máchla plazmovým hořákem do palebné pozice, ale Sneddonová jí stála v cestě, a i když si neustále namlouvala, že tu ženu vysvobodí z utrpení, teď na to nebyla připravená.

Vetřelec seběhl ze schodů a vrhl se za výtahovou šachtu uprostřed prostoru. Ripleyová čekala, že se objeví na druhé straně. A hned pak půjde po nich.

„Sneddonová, dolů!“ křikla.

Vědecká důstojnice se pohnula a všechno, co udělala, bylo velice klidné, velice vypočítané – působilo to skoro jako zpomalený pohyb. Chopila se zase stříkací pistole a obrátila se.

Lachance se přesunul doleva, obešel ten rozlehlý prostor, naklonil se a nakoukl za blok šachty. Doktorka se držela těsně po pravici Ripleyové. Všechno utichlo – žádné syčení, žádné škrábání drápů po kovové podlaze.

Jako kdyby se nám to jen zdálo, pomyslela si Ripleyová.

Pak mimozemšťan vyrazil zpoza bloku. Sneddonová se přikrčila a vystřelila z pistole, kyselina vypálila rýhu do zdi za netvorem. Rozkašlal se Lachanceův odpalovač. Projektil se odrazil od výtahu, zajiskřil a srazil Kasyjanovovou na zem.

Než stačil kdokoli zareagovat, vrhla se bestie na Lachance. Popadla ho za ramena a strhla ho dozadu, její hybná síla s ním praštila do zdi tak tvrdě, až Ripleyová zaslechla křupnout kosti. Z úst mu vyrazila krev. Mimozemšťan do něj praštil hlavou, zabořil mu zuby do krku a překousl mu páteř, až to zapraskalo.

Ripleyová máchla hořákem.

„Pozor!“ houkla. Prst stiskl spoušť.

Nic se nestalo.

Šokovaně shlédla na zbraň, netušila, co se stalo. Odjistila jsem ji, uvolnila pojistku. Možná je vyčerpaná nálož, tak co kurva teď? Ve zlomku okamžiku, než si to stačila pomyslet, se po ní netvor vrhl.

Zezadu slyšela, jak Kasyjanovová sténá a pokouší se zvednout, a každou chvíli čekala zásah doběla rozžhaveného ohně z její zbraně. Ta ji zachrání před strašlivou smrtí, zničí netvora, dá jí a Hoopovi šanci. Právě teď by to Ripleyová uvítala.

Vetřelec se blížil, byl větší a nejspíš nejděsivější věc, jakou kdy viděla. Pomyslela si: Je mi to líto, Amando. Dala slib a nesplnila ho.

Chystala se zavřít oči, ale než to stačila udělat, všimla ji, jak obludě na boku plápolá oheň. Tvor se smekl, syčel a klouzal po podlaze k ní.

Ripleyová se celou svou vahou pokusila vrhnout doleva, ale nestihla to. Mimozemšťan do ní tvrdě narazil. Drápy hrabaly, zuby klaply jen kousíček od její tváře. Zaječela. Netvor zasyčel, zavřískal a ona ucítila spáleninu.

Zhroutil se na ni a všude, kde se jí dotkl, to rozbolelo.

A pak byl najednou pryč. Ripleyová ležela na boku, hlavu položenou na natažené levé paži. Podlaha kolem ní byla pocákaná krví – červenou, lidskou. Mojí, pomyslela si. Cítila chlad a jakousi necitlivost a pak zas horko a poničené, potrhané a krvácející tělo. Otevřela pusu, ale dovedla jenom sténat.

Kasyjanovová vyprovodila vetřelce další dávkou ohně a svezla se na zem, plazmový hořák zarachotil vedle ní. Ripleyová nevěděla, jestli výstřel zasáhl cíl, ale bestie ječela a hnala se zpátky k širokému schodišti.

Sneddonová ji pronásledovala, v běhu pálila, jedna krátká dávka kyseliny zasáhla tvora zezadu do nohy. Narazil do zdi a skočil ke schodům. Sneddonová ho doběhla, znovu vystřelila a minula, vypálila šikmou rýhu v prvních několika schodech.

„Sneddonová!“ zachraptěla doktorka, ale vědecká důstojnice se neohlížela. Netvor prchal, ona za ním a bez ustání pálila.

„Seberte, co potřebujete!“ houkla jim do sluchátek. Zněla živěji než předtím. V hlase zněla bolest, podtón zoufalství. Ale bylo v něm i cosi jako radost. Funěla, jak tak běžela, hekala a odněkud z dálky Ripleyová zaslechla, jak mimozemšťan znovu zavřeštěl. „Mám tě, ty grázle!“ houkla Sneddonová. „A dostanu tě. Utíkej, jenom si utíkej. Stejně tě dopadnu.“

Ripleyová jí chtěla něco říct. Ale když otevřela pusu, vyšla jí z ní jen krev. Jak zlé to se mnou asi je? pomyslela si. Pokusila se obrátit a podívat se na Kasyjanovovou, ale nemohla se pohnout.

„Doktorko,“ vydechla. Žádná odpověď. „Doktorko?“

Snesla se na ni tma.

Doufala jen, že na ni Amanda bude čekat, ochotná jí konečně odpustit.

Hoop to všechno slyšel.

Trvalo to jenom třicet vteřin, a než stačil pustit nářadí, vysoukat se ze stísněné strojovny a z modulu – pečlivě za sebou zavřít dveře – pokřik Sneddonové už utichl. Slyšel však víc, bolestné vzdechy, hekání, občas cosi jako zoufalé zasyknutí. Netušil ale, odkud to přichází.

„Ripleyová?“ Přešel vestibul, nakoukl průhledem ve dveřích, než je otevřel. Zavřel za sebou a vydal se chodbou. Stříkací pistoli držel před sebou, připravený okamžitě pálit. Netušil, kam se hnali mimozemšťan a Sneddonová.

„Lachanci?“

„Je mrtvý,“ pronesl nějaký hlas. Chvilku mu trvalo, než poznal, že patří Kasyjanovové. Mluvila jaksi slabě. „A Ripleyová je…“

„Co?“

„Na tom zle. Moc krve.“

„A co Sneddonová?“ zeptal se Hoop znova. „Sneddonová? Slyšíš mě?“ Ozvalo se cvaknutí, jak někdo odpojil komunikační linku. Neslo to v sobě jakousi neodvolatelnost.

„Hoope, já jsem taky zraněná.“ Kasyjanovová zřejmě plakala.

„Jak moc?“

„Není to dobré.“ Ozvalo se heknutí a zalapání po dechu. „Ale chodit můžu.“

„Kam Sneddonová tu věc hnala?“

„Nahoru po schodech.“

„Pryč od nás, do břicha lodi,“ odpověděl. „Fajn. Jsem tam do dvou minut, udělej pro Ripleyovou, co můžeš, a já ji odnesu na ošetřovnu.“

Další ticho.

„Slyšíš mě?“

„Co palivová jednotka?“ chtěla vědět Kasyjanovová.

„Je to skoro hotové.“

„Tak můžeme letět.“

Nemohl jí to vyčítat. Vlastně ne. Ale nemínil utéct a neudělat, co se dá, pro všechny, kdo zůstali naživu.

„Do háje, Kasyjanovová,“ vyhrkl. „Jsi doktorka. Tak uzdravuj.“

Pak se rozběhl. Hnal se kolem rohů bez zastávky, nedíval se, neposlouchal. Otevíral dveře, zavíral je za sebou, pistole mu visela přes rameno a kyselina šplouchala v zásobníku. Pomyslel na hrdinství Sneddonové a na to, jak se obětuje a pronásleduje monstrum do nitra lodi. Možná ho chytí a zabije. Nebo se netvor obrátí a zabije on ji. Ale darovala jim šanci.

Marion se otřásla.

Byla to drobná vibrace, ale cítil ji skrz boty.

Ne, teď ne, pomyslel si. Proklouzl za roh, po několika schodech nahoru a ocitl se v rozlehlém prostoru, kde se právě odehrál ten chaos. Lachanceovo mrtvé tělo se válelo u zdi vlevo, hlava mu taktak visela na těle. Ripleyová byla na zemi na druhé straně. Kasyjanovová klečela vedle ní, rozežranou ruku si tiskla k pravému boku, druhou chvatně prohledávala lékárničku. Průhledy mezi nimi ukazovaly planetu dole. Na severu Hoop viděl světlé místo exploze, která zničila důl, a nakrátko se mu ulevilo. Ale nevydrželo to dlouho. Za oknem se mihotaly prameny kouře a ohně, jak Marion vstupovala do nejvyšších vrstev atmosféry LV178.

„Nemáme moc času,“ vydechla Kasyjanovová a vzhlédla, když se k ní blížil. Hoop netušil, jestli myslí Marion nebo Ripleyovou, ale pro něj v tom nebyl rozdíl.

„Jak jsi na tom?“

„Z Lachanceova odpalovače vyletěl šroub, odrazil se a zasáhl mě.“ Malinko odsunula zničenou ruku a shlédla. Hoop uviděl rozervanou bundu a triko, tmavé krvavé skvrny se mokře leskly v umělém světle. Znovu stiskla ránu a vzhlédla. „Popravdě, necítím nic. A to není dobré znamení.“

„Je to šokem. Můžeš chodit?“

Kasyjanovová přikývla.

„Běž první, otevírej dveře. Já ji ponesu,“ oznámil Hoop.

„Hoope –“

„Kašli na to. Jestli má nějakou šanci, tak to zkusíme. A až tam budeme, vyšetříš i sebe.“

„Ale ta věc může –“ Ve sluchátkách zapraskalo a rozeznělo se hlasité a překotné drmolení Sneddonové.

„Zahnala jsem toho grázla do kouta ve skladišti číslo dvě!“ křikla. „Střelila jsem ho, kyselina se rozstříkla všude… nevím, jestli… a kuuurva!“ Dlouze a hlasitě zasténala.

„Sneddonová,“ vyjekl Hoop.

„Bolí to. Bolí to! Je to ve mně, hýbe se to, cítím zuby.“ Další sten, pak se hlasitě rozkašlala a houkla: „Seru na tebe! Hoope, je to zahnané za skříňky s výbavou, mele se to tam. Možná umírá. Ale… já chci… se o to postarat!“

Hoop a Kasyjanovová na sebe hleděli. Ani jeden nevěděl, co říct. Byli svědky boje, který probíhal daleko od nich, poslouchali nadcházející smrt přítelkyně.

Zařinčel kov, zvuk, jak něco padá a hroutí se na podlahu.

„Pojď, pojď,“ šeptala Sneddonová. „Fajn, už jsem skoro hotová.“ Mluvila pro sebe, mumlala si mezi bolestným chroptěním a vysokým vytím, které nemohlo pocházet od člověka.

„Co děláš?“ chtěl vědět Hoop.

„Mám plnou bednu zásobníků do odpalovače. Chystám nálož. Uslyšíte ránu, ale já se ho zbavím… nadobro. Takže…“

Hoop se rozběhl k Ripleyové a přehodil si ji přes rameno. V bezvědomí zasténala, ucítil, jak mu její krev kape na záda a nohy.

„Na ošetřovnu,“ nařídil Kasyjanovové. „Musíme se dostat co nejblíž, než to bouchne.“

„Bude to tak minuta,“ ozvala se Sneddonová. „Ten ve mně… chce ven. Hýbe se. Je to…“ Zaječela. Byl to strašlivý zvuk, ztlumený vysílačkou, přesto z něj jasně cítili syrovou agonii.

„Sneddonová…“ zašeptala doktorka, ale nic víc se říct nedalo.

„Pojď!“ Hoop vykročil, potýkal se s vahou Ripleyové, Kasyjanovová vyrazila za ním. Slyšel, jak sténá, tiše kleje, ale když se ohlédl, byla pořád za ním. Potřeboval ji. Nevěděl, jak se používá lékařské zařízení, a kdyby zemřela Kasyjanovová, znamenalo by to konec i pro Ripleyovou.

„Budeš –?“ začal, ale v tu chvíli se ozvala zase Sneddonová.

„Jde si to pro mě.“ V pozadí Hoop slyšel vřískání mimozemšťana, škrábání drápů na kovu rychle sílilo. Sneddonová zalapala po dechu, pak umlkla. Linka byla pořád otevřená, Hoop slyšel syčení a praskání statické elektřiny. S Kasyjanovovou se zastavili na vršku schodiště. A pak uslyšel nesouvislé syčení něčeho dalšího.

„Sneddonová?“

„Ono… jen se to dívá. Musí to vidět… vědět… cítit… Ach!“

„Odpal to,“ řekl Hoop. Kasyjanovová vykulila oči, ale nebyla to od něj krutost ani bezcitnost. Myslel na Sneddonovou, stejně jako na ně. „Sneddonová, odpal tu bednu, než –“

Bylo jasně slyšet křupání lámaných kostí. Sneddonová hlasitě mučivě zasténala.

„Už to jde,“ zachrčela. „Ta věc se jenom dívá. Umírá, ale je jí to fuk. Vidí… svoje mládě… jak přichází. Takhle zblízka je skoro krásná.“

„Sneddonová, odpal tu –“

„Dvě vteřiny,“ zašeptala vědecká důstojnice.

V těch dvou vteřinách Hoop slyšel, jak se mládě mimozemšťana prokousává, prohrabává, prodírá z hrudi Sneddonové, jeho vysoké kvičení doprovázel tlumenější křik umírajícího dospělého tvora. Sneddonová křičet nemohla, protože už nebyla schopna dýchat. Ale dala o sobě vědět jiným způsobem.

Uslyšel tiché mechanické klapnutí. A pak se spojení přerušilo.

O pár chvil později se vzdálený hluk proměnil ze sténání v dunivou explozi, která vpustila do chodeb nápor vzduchu. Celou lodí se propracovával těžký poryv, pulzoval patry a zdmi, jak skladiště číslo dvě pohltil masivní výbuch.

Rozezněl se táhlý zvuk připomínající sirénu, do konstrukce se opřel nesmírný tlak a Hoop se zděsil, že se prostě roztrhnou. Tenze z těsného míjení atmosféry planety, kombinovaná s výsledky exploze, by mohla rozlomit záď a odmrštit ji, aby shořela v atmosféře.

Sklouzl po zdi na zem, Ripleyovou si přidržel u nohou, tiskl si její hlavu k hrudi, aby nenarazila na kovovou podlahu, která se pod nimi znovu a znovu vzpínala. Kasyjanovová se přikrčila vedle nich.

Někde daleko se trhal kov. Explodovalo cosi dalšího, prolétla kolem nich sprška trosek, bodala do odhalené kůže, kov zvonil o kov. Dostavil se další nápor horkého vzduchu a pak začaly vibrace ustávat.

„Vydrží?“ zeptala se Kasyjanovová. „Vydrží to ta loď?“ Hoop jí na to nedokázal odpovědět. Pár vteřin na sebe hleděli, pak doktorka ochabla. „Sneddonová.“

„Vzala tu příšeru s sebou,“ řekl Hoop. „Vzala je s sebou oba.“ Kasyjanovová se podívala na Ripleyovou a rychle přilezla blíž. Zvedla jí víčko, sklonila se a přitiskla jí ucho k otevřeným ústům.

„To ne,“ vydechl Hoop.

„Ne,“ uklidnila ho. „Ale dobře na tom není.“

„Tak pojďme.“ Pustil pistoli, naložil si své živé břemeno zase na rameno a vydal se k ošetřovně. Kasyjanovová vykročila za ním, její plazmový hořák zarachotil na zemi.

Zbyli už jenom tři a nepřipustí, aby zahynul ještě někdo další.

Amanda se na ni dívá. Dneska jí je jedenáct, sedí na židli u stolu plného nedojedených porcí narozeninového dortu, rozbalených dárků, potrhaného ozdobného papíru. Je sama a vypadá smutně.

Slavnostní šaty má zakrvácené a roztrhané a v hrudi jí zeje veliká díra.

Je mi to líto, řekne Ripleyová, ale Amandin výraz se nezmění. Nepatrně zamrká, hledí na matku se směsicí smutku ze zrady a… nenávisti? Může to být vážně nenávist, co vidí v dceřiných očích?

Amando, omlouvám se, dělala jsem, co jsem mohla.

Z díry v dceřině hrudi pořád odkapává krev. Ripleyová se pokusí obrátit, ale ať se otočí kamkoli, dcera je všude a hledí na ni. Neříká nic. Jen hledí.

Amando, víš, že tě maminka miluje, i když je někde daleko.

Tvář holčičky se nemění. Oči má živé, ale výraz jako bez života.

Ripleyová se na okamžik probrala, viděla, jak pod ní ubíhá podlaha, viděla Hoopovy boty a věděla, že ji nese. Ale i tady na Marion na ni Amanda stále hleděla. Kdyby Ripleyová zvedla hlavu, viděla by ji. Kdyby se obrátila, dcera by tam byla.

I když zavře oči.

Amanda, navěky vyčítavě hledící na matku, která ji opustila.

23

ZAPOMNĚNÍ

ZPRÁVA O POSTUPU:

Pro: Společnost Weyland-Yutani, vědeckou divizi

(viz: zvl. rozkaz č. 937)

Datum (neurčeno)

Odeslání (neprovedeno)

Přál bych si být zase celý.

Nejsem zvyklý si něco přát. Nebyl jsem k tomu naprogramován a není to cit ani činnost, které bych kdy vnímal jako užitečné. Ale sedmatřicet let jsem byl sám v lodním počítači. A pořád toho ve mně z člověka zbylo tolik, abych se cítil osamělý. Koneckonců mě zkonstruovali jako umělého člověka.

Osamělost, jak se zdá, není nezbytně spojena s postavením jedince ve vesmíru. Já své místo znám a nezáleží mi na tom, co jsem a kde jsem. V mém případě osamělost pramení z prosté nudy.

Nemůžu věčně porážet lodní počítač v šachách.

Dlouhé roky jsem též strávil dumáním o tom, co může znamenat toužení.

Teď toužím být zase celý.

Hra se obrátila proti mně. Jsem držen v šachu.

Ale ne nadlouho. Hraje se až do samého konce a já se odmítám vzdát.

Nevzdám se, dokud žije Ripleyová, má královna.

Ripleyová byla těžká. Nechtěl na ni myslet jako na mrtvou váhu – to nepřipustí, nedovolí jí umřít –, ale než se dostali na ošetřovnu, podlamovaly se mu nohy a uplynulo už dlouhých deset minut, co naposled projevila známky života.

Marion se zachvěla a otřásla. I ta už spěla k vlastnímu konci.

Rozdíl byl v tom, že Ripleyové pořád zbývala naděje.

„Spustím zdravotní kóji,“ oznámila Kasyjanovová a přitiskla zdravou ruku na bezpečnostní panel. Ošetřovna byla moderní sterilní prostor, ale oproti objektu, který stál uprostřed, působilo ostatní vybavení jako nástroje z doby kamenné. Tahle ukázka technologie společnosti Weyland-Yutani stála Kelland skoro desetinu toho co celá Marion, ale Hoop věděl, že to byla užitečná investice. Důlní základna, tolik vzdálená od domova, kde nemoc nebo zranění dokážou zmrzačit pracovní síly, si vyžadovala zajištění náležité zdravotní péče.

A přece za pořízením této kóje nebylo nic humánního.

Byla to pojistka.

Hoop položil Ripleyovou na nejbližší lůžko a pokusil se zhodnotit její zranění. Příšerně krvácela. Krev na rameni prosakovala, z břicha jí trčelo několik svorek, rána zela dokořán. Ke starým zraněním se přidala nová. Na prsou byly vidět vpichy, nejspíš tam, kde jí do těla zajely drápy netvora. Tvář měla pohmožděnou a nateklou, jedno oko opuchlé a zavřené, rána pod vlasy pořád mokvala. Měl dojem, že má zlomenou ruku.

Zdravotní kóji viděl v akci už několikrát, ale netušil, jak prospěje Ripleyové. Zvlášť v té krátké době, která jim zbývala.

Nevěděl co dřív. Popravdě by se měl vrátit do modulu, dokončit instalaci palivového článku a postarat se, aby všechny systémy byly zase online. A pak mu zbýval Ash, ta zhoubná bytost, kterou musí vymazat z počítače Narcissu, než odstartují.

Kdyby byla Rip vzhůru, řekl by jí, co odhalil. Podle lodního deníku měl starý palivový článek víc než šedesát procent náboje, když dorazila k Marion. Mohl to být jenom Ash, kdo se postaral o jeho vyčerpání. Aby ji tu uvěznil s nimi. Aby je přinutil vydat se na planetu, nejen kvůli vyzvednutí dalšího článku, ale aby se setkali s nimi.

S těmi tvory.

Všechno, co se stalo od příjezdu Ripleyové, nastrojila umělá inteligence. Za ty ztráty životů – Sneddonové, Baxtera, Lachance – mohla ona.

Hoop by uvítal, kdyby ten šmejd byl člověk a on ho mohl zabít.

„Kóje je připravená,“ hlásila Kasyjanovová. „Zabere jí půl hodiny, než zhodnotí zranění a provede potřebné procedury.“

Půl hodiny Hoop obětovat nemohl.

„Mezitím zajdu pro zásoby,“ oznámil. „Zůstaneme v kontaktu.“

Kasyjanovová přikývla a zapnula komunikátor svého obleku. Pak se věnovala monitoru zdravotnické kóje, soustředěně se mračila, projížděla složité řady rozvětvených programů, které tam naskakovaly. Potila se, třásla se.

„Jsi v pořádku?“

„Ne. Ale na tohle ještě stačím.“ Otřela si čelo hřbetem ruky. „Nejdřív ona a pak, jestli zbude čas, já.“

„Zbude,“ sliboval Hoop, ale oba věděli, že neexistuje žádná záruka.

„Je mi… nějak divně. Asi vnitřní krvácení, myslím.“

„Nejdřív zajdu na můstek,“ prohlásil Hoop a opatrně zvedl Ripleyovou z postele. „Zjistím, kolik máme času.“

Loď se znovu otřásla, jako by mu odpovídala. Kasyjanovová nevzhlédla, nic neřekla, její mlčení bylo dostatečnou obžalobou. Měli jsme prostě odletět. Ale už se do toho pustili a Hoop věděl, že to prohlédla.

Chytil Ripleyovou, jak nejjemněji dovedl, a nesl ji do zdravotní kóje.

„Amando!“ vykřikla. Zamáchala rukama a on ji málem pustil. Zavrávoral, pak se ustálil a shlédl. Ripleyová hleděla přímo na něj. „Amando,“ vyhrkla znovu, měkčeji.

„To nic, Rip, to jsem já.“

„Ona mi nedá pokoj,“ postěžovala si. Oči měla pod maskou krve a šrámů vykulené a bílé. „Jenom na mě hledí. To všechno kvůli nim. Moje malá holčička mi neodpustí, a to všechno kvůli nim.“ Hlas měla chladný a dutý a Hoopa zamrazilo. Jemně ji složil do kóje.

„Teď tě spravíme,“ konejšil ji.

„Chci zapomenout,“ vydechla. „Nemůžu… i když mě spravíte, nemůžu spát, když na mě Amanda tak hledí. Nikdy už neusnu. Zblázním se z toho, Hoope. Dá se zařídit, abych zapomněla, ne? Tímhle přístrojem?“

Hoop nevěděl přesně, co chce a jak moc chce zapomenout. Ale byla naprosto při smyslech. Nešlo o žádné blábolení z deliria – pronesla velice klidnou, velice rozhodnou prosbu.

„Připadá mi, že neznám nic než je,“ zasténala. „Je načase zapomenout.“

„Kasyjanovová?“ zeptal se Hoop.

„Je to zdravotní kóje, Hoope,“ namítla doktorka. „Tohle skoro jistě nedokáže.“

„Ale neurologické nápravy umí, ne?“

„Ano, nápravy provádí, poškození ne.“

„Mám z nich noční můry, asi mě to zabije,“ naléhala Ripleyová. „Amanda. Má holčička, je mrtvá, zírá na mě, neodpustí mi. Prosím, Hoope. Prosím!“ Posadila se zpříma, přitom sebou škubla bolestí, ale natáhla se a popadla ho za paži.

„No tak, no tak, lehni si,“ řekl. „Kasyjanovová pracuje.“ Ale viděl v jejích očích hrůzu a vědomí toho, co jí přinese spánek. I když to není skutečné, rve ji to na kusy, pomyslel si.

„Jsme připraveni,“ oznámila doktorka.

Ripleyová se nechala zase položit, ale dál prosila pohledem. Pak klapli průhledné víko. Svíralo se mu srdce, jak ji tak viděl zavřenou, možná měl dojem, že se jí už nikdy nedotkne.

„Takže to dokážeš?“ zeptal se doktorky.

„Já tu práci nedělám, to kóje. Já jenom spouštím programy.“ Kasyjanovová si povzdechla. „Ale ano, myslím, že jí můžu zmanipulovat vzpomínky.“

„Jak?“

„Zatím jsem o tom jenom slyšela,“ uvažovala Kasyjanovová. „Kóje umí částečně napravit poškození mozku a s tím je spojená procedura, která umožňuje úpravu paměti. Podle mě to bylo vymyšleno hlavně pro vojenské účely. Aby se mohli vojáci po traumatu z boje zase brzy poslat do bitvy.“ Odmlčela se. „Je to vlastně dost zrůdné, když se nad tím zamyslíš.“

Hoop o tom uvažoval, vybavil si čirou hrůzu v očích Ripleyové.

„Podle mě nemáme na vybranou,“ povzdychl si. „Kolik paměti to postihne?“

„Netuším. Asi se to nedá přesně vyladit.“

Přikývl a zaklepal nohou.

„Udělej to.“

„Myslíš to vážně?“

Jestli zajdeme moc daleko zpátky, nebude si pamatovat ani mě. Ale to bylo sobecké pomyšlení, zaměřené mnohem víc na něj než na ni. Pokud k ní něco cítí, pak by do toho jeho touhy neměly vstupovat.

Až budou konečně v Narcissu a pryč odsud, seznámí se znovu.

„Ona to myslí vážně,“ zdůraznil, „a to mi stačí.“

Kasyjanovová přikývla a začala spouštět další sérii programů.

Zatímco doktorka pracovala, přecházel Hoop po ošetřovně a pátral. Sbalil pytlík s léky proti bolesti, multivitamíny, antibiotika a virové inhibitory. Našel i malou operační soupravu včetně obleků a sterilních tamponů. Vzal ruční skener, který dovedl diagnostikovat jakoukoli chorobu, a multivakcinátor.

Jen on, Kasyjanovová a Ripleyová, dlouhá léta, která potrvá, než je někdo najde.

„Zase se setkáš s Amandou,“ pronesl – spíš pro sebe, protože přitom myslel i na vlastní děti. Všichni se chystají domů.

„Hoope,“ ozvala se Kasyjanovová. „Spouštím to. Kóje odhaduje, že fyzická léčba zabere necelých dvacet minut a pět dalších selektivní vymazání paměti.“

Hoop přikývl. Kasyjanovová stiskla tlačítko a jednotka se tiše rozhučela.

Uvnitř sebou Ripleyová škubla.

ZPRÁVA O POSTUPU:

Pro: Společnost Weyland-Yutani, vědeckou divizi

(viz: zvl. rozkaz č. 937)

Datum (neurčeno)

Odeslání (neprovedeno)

Ripleyovou ušetřím. Společně můžeme pokračovat v naší misi do temnoty. Jsem přesvědčen, že někde tam žije mnohem více mimozemšťanů. Jeden nález je mimořádná náhoda, dva už znamenají mnohem víc.

Moc rád bych poznal jejich minulost.

S novým palivovým článkem se můžeme nechat unášet navěky a pátrat po stopách další kolonie.

A Ripleyová může spát, přichystaná, aby odnesla naši nevyhnutelnou odměnu zpět domů.

Potřebuji jenom ji. Ostatní letět nemohou. Umožním jí to, co žádala. Popravdě, je to tak dokonalé. Nebude si pamatovat, jak umíněně chci splnit misi. Nebude si pamatovat to, co jsem udělal.

Až se probudí, nebude vědět ani to, že jsem pořád tady.

Bude slabá, dezorientovaná a já ji zavedu zpátky do Narcissu.

Hoop rychle postupoval lodí k můstku. Loď působila nebývale strašidelně. Odjakživa ji znal jako rušné plavidlo, posádka spěchala za svými úkoly, horníci mimo službu popíjeli, klábosili nebo posilovali. Nikdy tu nevládlo ticho. Z ubytovacích prostor nebo společenské místnosti se věčně linula hudba, z kuchyňky a baru šum hovorů.

Zabolelo ho to. Chyběli mu přátelé a Lucy Jordanová, bývalá milenka. Stala se pro něj víc než přítelkyní a poté co jejich románek vyšuměl – vysály ho chladné hloubky vesmíru, jak nevesele vtipkovala –, jejich přátelství se prohloubilo v něco, co dřív skoro nezažil. Jeden druhému bezvýhradně věřili.

A pak zemřela mezi prvními.

Hoop nikdy nepodléhal osamělosti. Jako dítě si vychutnával vlastní společnost, nejraději trávil čas ve svém pokoji, stavěl modely nebo četl staré knihy rodičů, a v pubertě si udržoval úzký kroužek přátel. Nemiloval týmové sporty, jeho společenský život se točil kolem večerů doma nebo u kamarádů, sledování filmů, popíjení levného alkoholu. Tu a tam vstoupila na scénu nějaká dívka a načas odvedla jeho nebo některého z party, ale nakonec se vždycky vrátili na známou půdu svého malého uzavřeného kroužku.

I coby dospělý, poté co se oženil, měl děti a posléze o to všechno přišel, se málokdy cítil osamělý.

Stalo se to teprve tehdy, když dorazili vetřelci.

Po cestě na můstek myslel na každém kroku na Rip. Moc si přál, aby přežila, jenže z kóje vystoupí jiná žena. Pokud jednotka zafunguje, bude si toho z uplynulých několika dní pamatovat jen málo nebo vůbec nic. Bude se jí muset představit úplně nanovo.

Vetřelec musel být mrtvý, Hoop ale nepolevoval v ostražitosti, na každé křižovatce se zastavil, poslouchal, jestli nezaslechne něco zvláštního. Od výbuchu ve skladišti číslo dvě projížděly lodí neustálé vibrace a Hoop tušil, že výbuch nějak ovlivnil jejich klesající oběžnou dráhu. Prolétali vnějšími okraji atmosféry planety, štíty se zahřívaly a zanedlouho začnou poškozené doky hořet a odpadnou.

Musí zjistit, kolik času jim přesně zbývá.

Na můstku to vypadalo přesně tak, jak ho před necelými čtyřiadvaceti hodinami opustili. Působil prostorněji než dřív a Hoop si uvědomil, že tam vlastně nikdy nebyl sám. Často míval službu Lachance, sedával ve svém pilotním křesle, i když Marion málokdy potřebovala manuální zásah do řízení. Baxter trávil hodně času u komunikační konzole, zpracovával příchozí zprávy pro horníky nebo posádku a předával je dál po lodní síti. Zdržovala se tam i Sneddonová, bavila se s Jordanovou a někdy zaskočil i bezpečnostní důstojník Cornell.

Zastavovali se i jiní. Nikdy tam nebylo ticho a prázdno. Teď, když se tu ocitl sám, působilo to ještě strašidelněji.

Pár minut zkoumal údaje na Lachanceových řídicích panelech, ptal se počítačů a ty mu prozradily, co potřeboval vědět. Sáhl do zásuvky, vytáhl malý datový disk s čisticím programem a vsunul si ho do vnitřní kapsy.

Pojistka, pomyslel si.

Pak se rychle vydal dolů skrz ubytovací oddíl. Byla to malá zacházka, ale vedla kolem kuchyňky a odpočíváren. Potřebovali jídlo a nebyl čas vydat se tam, kde ho byla uskladněna většina.

To, co hledal, našel v různých soukromých prostorách. Každý si tam uchovával trochu jídla, kdyby v noci dostal hlad, nebo kdyby neměl náladu stolovat s ostatními. Popadl vozík a prošel tolik pokojů, kolik jen stačil, Nacházel v nich snímky rodin, které už nikdy neuvidí své milované, viděl všechny osobní věci, které teď, opuštěné, vypadaly jako smutné, neúplné ozvěny toho, čím lidé bývali.

Jak tak shromažďoval zásoby, docházelo mu, že si jich nikdy nemohou nabrat tolik, aby jim to vystačilo. Ale Kasyjanovová tvrdila, že na ošetřovně je velká zásoba náhražek a sušených zásob. To jim vydrží. Budou mít jídlo na příděl.

Pokoušel se naplno soustředit na to, co je tady a teď. Pomyšlení na cestu, kterou měli před sebou, by ho ničilo, kdyby se jím moc zabýval. A tak myslel jen na příštích několik hodin.

Nechal naložený vozík na cestě, která vedla dolů k dokům, a vydal se zpátky na ošetřovnu. Kasyjanovová seděla na jedné z postelí, bundu odhrnutou, tričko vytažené nahoru, rány odhalené. Byly rozsáhlejší, než si Hoop myslel; pod krvavými trhlinami v kůži prosvítalo fialové maso. Třásla se, když do ran šťouchala pinzetou. U dveří se vršilo několik těžkých pytlů a hromada lékařských vaků. Měla napilno, než si udělala čas postarat se sama o sebe.

„Je to zlé?“ zeptal se tiše.

Vzhlédla, bledá a neduživá.

„Zvracela jsem krev. Musím do kóje. Jinak do čtyřiadvaceti hodin umřu na vnitřní krvácení a infekci.“

„Máme asi tak dvě hodiny,“ oznámil Hoop.

„To je dost času,“ přikývla. „Ona bude hotová za patnáct minut.“

Viděl už tu jednotku v činnosti, ale pořád ho to fascinovalo. Ripleyová v ní vypadala hubená a podvyživená, zbitá a pošramocená. Ale kóje už napravila většinu těžších zranění a několik operačních paží se nyní soustředilo na ránu na břiše. Pohybovaly se s plynulou grácií, bez jakéhokoli lidského zaváhání, s počítačovou jistotou. Dvě se vrtaly uvnitř, jedna přidržovala, další pomocí laseru zacelovala. Bílá teplá zář se odrážela od skleněného krytu a propůjčovala tváři Ripleyové zdání pohybu, i když ležela bez hnutí. Kdesi hluboko v těch snech, které ji tolik sužovaly.

I to se brzy spraví.

Paže se stáhly, rána byla slepena a zašita rozpustnou nití. Aplikoval se jemný sprej – umělá kůže, která se přizpůsobí přirozenému hojivému procesu. Až se pacientka probudí, nenajde v místech, kde kdysi zela ošklivá rána, nic než bledě růžovou čárku.

Otoky a modřiny byly postříkány, poškozená kůže na temeni ošetřena, kyselinou potřísněné levé předloktí a ruka napraveny, načež paže vytáhly z válce pod lůžkem bílé prostěradlo a jemně jím zakryly tělo. Působilo to skoro něžně.

Kasyjanovová se podívala na Hoopa a ten přikývl. Spustila další proces. Povzdechla si, opřela se v křesle a zavřela oči, zatímco vnitřek kapsle změnil barvu. Zaplála jasně modrá světla a paže drobné jako stvoly sedmikrásek přitiskly Ripleyové na čelo, na spánky a na krk několik přísavek. Světla začala hypnoticky pulzovat a kóje se monotónně rozhučela. Hoop musel uhnout pohledem.

Obrátil se ke Kasyjanovové. Dýchala mělce a rychle, ale mávla na něj a pokývala hlavou.

„To nic,“ špitla.

„Houby.“

„No jasně. Co to má být, lékařská analýza?“

Hoop se ani nedovedl pořádně usmát. Místo toho se vydal k pytlům, které nechala u dveří, otevřel první a nahlédl dovnitř.

„Antibiotika, antivirotika, léky proti bolesti, dezinfekce,“ vypočítávala Kasyjanovová. „A další věci. Obvazy, léky, antikoncepce.“

Hoop povytáhl obočí.

„Co by ne. Věčnost je dlouhá doba.“

Zkontroloval další pytel a uviděl hromadu plastových kontejnerů a nástrojů ve smršťovací fólii.

„Plánuješ, že nás budeš z nudy operovat?“

„Pokud nebudu muset, tak ne. Jak by se ti líbilo umřít na zánět slepého střeva?“

Z kapsle se ozvalo tiché cinknutí a světla pohasla. Senzorová vlákna se zavinula zpátky dovnitř, jemné paže se vrátily na místo a pak se bezhlučně odsunulo víko.

„Je hotová?“ zeptal se Hoop.

„Podle mě ano.“ Kasyjanovová se narovnala a zavrčela bolestí. „Vytáhni ji. Musím –“

Lodí otřásla vzdálená exploze. Podlaha se s nimi zhoupla. Stropní panely se zachvěly v rámech.

„Pospěš si,“ pobízel ji Hoop. Zatímco vykročil ke kóji a chystal se vytáhnout Ripleyovou, Kasyjanovová už pracovala u ovládacího panelu. Zdravá ruka běhala po dotykové obrazovce. Hoop zvedl Ripleyovou, zabalil ji do prostěradla a upevnil ho klipsy. Vypadala unavená, zestárlá. Ale žila a její tvář vypadala uvolněnější než kdy dřív. Moc doufal, že se jí zdají neškodné sny.

„Teď já,“ řekla Kasyjanovová. „Pět minut, možná ani to ne. Máme čas?“

Hoopa překvapila doktorčina náhlá zranitelnost.

„Jistěže ano,“ přikývl. „Počkám na tebe, ať se děje, co se děje.“

Přikývla, suše se usmála a natáhla ruku.

„Zvedneš mě tam?“

Hoop jí pomohl do kapsle. Uložila se, dotkla se vnitřní schránky a objevila se mřížka dálkového ovládání. Mávnutím ruky zavřela víko.

„Tak zatím,“ pokusila se o americký přízvuk.

Hoop se usmál a přikývl. Pak se obrátil, aby zkontroloval, jestli je Ripleyová v pořádku.

Zdravotní kapsle za ním se rozhučela.

ZPRÁVA O POSTUPU:

Pro: Společnost Weyland-Yutani, vědeckou divizi

(viz: zvl. rozkaz č. 937)

Datum (neurčeno)

Odeslání (neprovedeno)

Doktorka posloužila svému účelu.

Příští krok mi až příliš usnadnila.

Zdravotnická kóje nebyla úplně zvukotěsná.

Zatímco se Hoop díval na Ripleyovou, zaslechl tlumený výkřik. Obrátil se a viděl, jak se kolem těla doktorky stahují tenká kovová vlákna, smršťují se jí kolem ramen, hrudníku, břicha, boků a nohou. Bolestí vykřikla, jak se dráty zaryly do ran.

Hoop věděl, že to není v pořádku. Pokusil se otevřít víko, ale bylo zamčené, a jakkoli tiskl a tlačil ovládací panel, nestalo se nic.

Kasyjanovová na něj hleděla skrz sklo s vyvalenýma očima.

„Ash,“ zasyčel Hoop. Kasyjanovová ho nemohla slyšet, ale vyčetla mu to ze rtů. A ztuhla.

Kapsle se naplnila měkkým modrým světlem.

„Ne!“ vykřikla, ale znělo to tak tlumeně, že to Hoop poznal jen z pohledu na její ústa.

Z pouzdra se vysunula chirurgická paže a zastavila se jí nad hrudí.

Hoop se pokoušel víko vypáčit. Popadl plazmový hořák a rukojetí mlátil do obruby, ale podařilo se mu jen ohnout nástroj.

Hlas Kasyjanovové změnil tón. Podíval se jí na rty, četl slovo, které ze sebe vyrazila, znělo Hoope.

Obrátil hořák a nasměroval ho na víko u jejích nohou. Když si dá pozor, spustí jediný rychlý zášleh a správně ho nasměruje, možná se mu povede –

Modré světlo zapulzovalo a drobná paže ožila. Na hrotu se objevil jemný laser a téměř ladným pohybem přejel po odhaleném hrdle doktorky. Zapulzovala krev, vyvalila se z rány, rozlila se zevnitř po víku a postříkala jí tvář.

Byla spoutaná tak pevně, že Hoop poznal, jak se brání, jen z toho, jak se jí napínaly svaly, jak valila oči. Ale i to brzy pominulo, a když modré světlo pohaslo, Kasyjanovová znehybněla.

Hoop se odvrátil. Těžce oddechoval, a i když se loď třásla tak, že mu cvakaly zuby, nepohnul se.

Ty šmejde, pomyslel si. Jsi korunovaný šmejd, Ashi.

Nějak se mu podařilo ovládnout vztek.

Ripleyová zasténala a převalila se na bok.

„Odnesu tě,“ řekl Hoop a přistoupil k ní. Pustil hořák, podebral ji a vysadil si ji na rameno.

Transportér na ně čekal a on teď byl poslední přeživší z Marion.

Nejvyšší čas zmizet.

24

POMSTA

ZPRÁVA O POSTUPU:

Pro: Společnost Weyland-Yutani, vědeckou divizi

(viz: zvl. rozkaz č. 937)

Datum (neurčeno)

Odeslání (neprovedeno)

Ripleyová žije. On ji přinese a pak odhalí to závěrečné překvapení.

Je čas odplout.

Nemohu předstírat, že nejsem zklamán, že se věci nevydařily. Nemohu popřít, že jsem znechucen. Ale čas pracuje pro mě.

Koneckonců jsem nesmrtelný.

Hoop odešel z ošetřovny s Ripleyovou na rameni. Loď se otřásala tak, že narazil na zeď, celý se rozechvěl. Marion sténala a skřípala. Napadlo ho, jaká by to byla ironie, kdyby se loď rozpadla právě teď, rozlomila se, zahubila jeho i Ripleyovou a ukončila tak jejich dlouhé strašlivé putování.

Pomyslel na Lachance, který by se možná modlil o pomoc. Ale Hoop věděl, že je sám. Vesmír je netečný. Ať už s Rip uniknou, nebo na místě zahynou, to vše je jenom dílem náhody.

Odněkud z hlubin dole se ozývalo rytmické bušení. Znělo to jako rány obřím kladivem do páteře lodi, tepající exploze se propracovávaly od jádra strojovny, dunivé údery srdce umírající lodi. Ale plavidlo ještě pořád drželo pohromadě.

„No, tak pojďme,“ zamumlal a šel dál.

Snažil se postupovat rychle. Nohy se mu teď třásly stejně jako loď, sám si nepamatoval, kdy naposledy jedl. V břiše mu kručelo, najednou pocítil nepříjemný hlad. Uchechtl se té absurditě. A zároveň si slíbil, že si dopřeje hostinu, jakmile budou v Narcissu a pryč z lodi.

Už jsme jenom dva, pomyslel si. Jeden bude spát, druhý bdít, podělí se o stázovou kapsli a mezitím možná pobudou spolu. Možná to zvládneme. Možná přežijeme a dostaneme se domů.

A jakou historku vypoví Rip, až ho přemůže ta nově objevená osamělost, až ji probudí, připravený ponořit se sám do hyperspánku? Jak zareaguje, když ji vzbudí někdo, koho nezná? Pokud se vymazání paměti provedlo důkladně, bude si jako poslední pamatovat to, jak se uložila do stáze po zničení lodi Nostromo.

Ale to je teprve budoucnost. Pokud přežijí, může jí vypovědět všechno, nebo třeba taky nic. Teď se musí soustředit na to, jak se udržet naživu.

Postupoval, jak nejrychleji a nejbezpečněji dovedl. Došel ke schodům vedoucím k dokům a rozhodl se, že použije výtah. Ripleyová byla čím dál těžší. Pohlédl na vozík s jídlem a uvědomil si, že by se pro něj musel vrátit.

Vcházel do výtahu a už litoval té hostiny, kterou tam zanechal.

Kabina klesala hladce a dveře se otevřely do chodby osvětlené poblikávajícími světly. Něco vybuchlo. Bylo to daleko, ale otřáslo to celou konstrukcí a znovu ho to povalilo. Ripleyová se překulila na zeď, zasténala a zamávala rukama.

„Ještě se neprobouzej,“ zabručel. Zpanikařila by. Měl toho teď na práci ažaž.

Otevřela oči a podívala se přímo na něj, bez hnutí, zadržela dech. V tváři měla prázdnotu a v očích se jí neobjevilo žádné poznání. Hoop chtěl něco říct, ujistit ji, že je to pořád ona a pořád tady. Ale pak oči zas zavřela a ochabla. Netušil, co viděla, ale on to nebyl.

Zaznělo vše prostupující temné dunění, ucítil nepříjemný pohyb v břiše a hlavě. Marion se začne otáčet, a až se to stane, brzy se rozpadne. Odněkud zezadu uviděl blýskat žlutá a oranžová světla, osvětlovala zdi a zase hasla. Oheň! Ale pak si uvědomil, že jsou to průhledy na palubě, kterou právě opustil. Plameny probleskovaly zvenčí.

Všechno se rozpalovalo.

Zavřel za sebou protitlakové dveře, ale okamžitě se zase otevřely. Neobtěžoval se zkoušet to znovu. Možná je to Ash, dál hraje své hry. Nebo je Marion ve svých posledních chvilkách vzpurná.

„Pojď, pojď,“ pobízel sám sebe, Ripleyová mu teď visela přes obě ramena. Vrávoral chodbou, narážel do stěn, jak se loď třásla a rachotila. Zdálky dolehl rámus další exploze, cítil, jak ho do zad zasáhl nápor vzduchu, postrčil ho dopředu tak tvrdě, až ztratil rovnováhu a svezl se na kolena. Tentokrát Ripleyovou udržel. Zafuněla.

„No jo, já vím,“ řekl. Zvedl se a prošel kolem doku se Samsonem, postupoval ke čtyřce a k Narcissu. Otevřel dveře vestibulu a rychle ho zdolal. Za pár minut budou na cestě. Ohlédne se a uvidí v dálce záblesk, jak mohutná loď dospěje ke svému konci.

Nebo možná ne. Možná se ani neohlédne. Už viděl dost zkázy a neubránil by se smutku nad zánikem Marion.

Ash zemře spolu s lodí. Hoop si nikdy žádného androida zvlášť neoblíbil, ale na druhé straně k nim necítil ani odpor. Považoval je za drahé, luxusní nástroje. Někdy byli užiteční, ale častěji připomínaly jen nákladné hračky, které dělaly práci, již by zvládl kterýkoli muž či žena se správným vybavením a výcvikem.

Ashe ale nenáviděl.

A porazí ho.

Otevřel dveře Narcissu a vešel do transportéru, pozoroval vestibul, zatímco se přetlaková komora zase zavřela a po ní dveře lodi.

Pak za sebou Hoop něco uslyšel. Tiché, nepatrné zasyčení. Škrábání drápů na kůži. Něco živého.

Pomalu se obrátil. Na područce pilotního křesla seděl Jonesy, cenil na něj naštvaně zuby.

„Do háje!“ Hoop se uvolnil, složil Ripleyovou na zem. Došel k pilotnímu křeslu a posadil se.

Jonesy znova zasyčel, a když se ho Hoop pokusil pohladit, seskočil.

Spustil lodní počítač a ten okamžitě naběhl. Zatím všechno v pořádku. Opřel se v křesle a čekal, až na monitorech naskočí systémové údaje, rozhlížel se po interiéru. Ash je tady. Nebyl vidět ani cítit, ale víc než kde jinde měl Hoop jasný pocit, že je pozorován.

Ahoj, Ashi, napsal.

Dobré odpoledne, hlavní inženýre Hoopere.

Dobré? vyťukal. Ne. Spíš sakra pojebaný.

Ash neodpověděl.

Zahaj startovací sekvenci, napsal Hoop.

Ne.

Já si myslel, že to řekneš. Hoop vytáhl z vnitřní kapsy paměťovou kartu a zasunul ji do jednoho z otvorů na řídicím panelu.

Obrazovka počítače před ním zablikala a pak pohasla. Když se znovu rozsvítila, předchozí řádky zmizely a kurzor blikal, připravený na další komunikaci.

Jsem víc než jenom program.

Ne, napsal Hoop, jsi přesně jenom to. A právě díky tomu, že si to myslíš, bude tohle fungovat.

Jenže já jsem všude, hlavní inženýre Hoopere. Jsem v Narcissu, hlouběji a víc zakořeněný než kterýkoli jeho starší program. Jsem v Samsonu a v Marion. Vážně si myslíš, že mi ublíží virový program třetího řádu?

Nejspíš ne, napsal Hoop. Tohle ale není třetí řád. Je to to nejlepší, co je k mání… od tvých starých přátel ze společnosti Weyland-Yutani.

Ne.

To byla celá Ashova odpověď. Ať to bylo přání nebo popření, to už Hoop nezkoumal. Spustil program a potvrdil tlačítkem na řídicím panelu. Na třech monitorech se rozběhly kódy. Začínaly rychle ubíhat a každých pár vteřin některá řádka zasvítila rudě, vyčlenila se a přesunula se do levého okénka na prostředním displeji.

Hoop nechal program pracovat a šel za Ripleyovou, kterou opřel u dveří.

Pořád byla v bezvědomí, což vítal. Opatrně z ní stáhl prostěradlo a oblékl jí prádlo, které našel v malé skříni. Kocour Jonesy seděl vedle ní a předl, zřejmě si vychutnával kontakt se svou paní.

Hoop zápasil s tílkem, položil ji na záda a natáhl jí ruce nad hlavu, aby ho mohl stáhnout po těle. Těsně předtím, než jí ho uhladil na břiše, se zastavil a pečlivě si prohlédl ošetřené rány. Na voskově bledé kůži po nich zbyly jenom světle růžové čárky. Až se probudí, objeví je, bude-li se pečlivě dívat. A on bude u toho a všechno jí vysvětlí.

„Vyspíš se bez zlých snů, Rip,“ slíbil jí a přitiskl ji k sobě. „A až se probereš, řeknu ti jenom tolik, kolik potřebuješ vědět.“ Když ji zvedl tentokrát, připadala mu lehčí. Tvář měla skoro vážnou, když ji ukládal do stáze, kde už prospala tolik let.

Jonesy skočil dovnitř a stulil se jí u nohou, jako by se nemohl dočkat, až si zase zdřímne. Hoop mu to nemohl vyčítat.

Něco zabzučelo na řídicím panelu a on se zase usadil do pilotního křesla.

Monitory znovu osleply a na paměťové kartě slabě zasvítilo červené světlo. Vytáhl ji a držel mezi dvěma prsty, plný znechucení, i když věděl, že na ní Ash ve skutečnosti není. Bylo to příliš velké zjednodušení, ale ta naivní představa Hoopovi jaksi ulehčila. Zvlášť když hodil kartu na podlahu a rozdrtil ji botou.

Ahoj Narcisse, napsal.

Tady Narcissus.

Tady hlavní inženýr Hooper z orbitální těžební stanice Marion. Mám s sebou poručíka Ripleyovou. Žádám o spuštění předletové kontroly.

S radostí, hlavní inženýre Hoopere.

Na monitorech zasvítily řady obrazů a menu, blikaly, jak se kontrolovaly jednotlivé odpalovací a letové systémy. Všechno to vypadalo dobře. Neviděl nic, co by ho znepokojovalo.

„Ještě nejsme doma,“ krotil se. Transportér se otřásl, jak se něco stalo na Marion, další exploze nebo bližší kontakt s atmosférou LV178. Nezbývalo jim moc času.

Hoop zašel ke stázové kapsli a spustil ji. Její malý monitor už svítil, když počítač Narcissu projížděl své kontrolní série. Vypadalo to jako příjemné místo k prožití nějaké doby. Dlouhé doby.

Zatímco počítač procházel předletovou diagnostiku, spojil se Hoop s navigací a vytvořil nový program. Bylo to jednoduché – vložil cílové místo jako „původní“, ověřil si, že patří do sluneční soustavy, pak spustil automatický panel, aby lodní počítač vypracoval komplexní letové tabulky.

„Země,“ zašeptal a myslel na tu dávno opuštěnou planetu a na všechno, co pro něj znamenala. Doufal, že se vrátí včas, aby se setkal s rodinou.

Doufal, že jeho návrat uvítá.

Počítač ještě nebyl hotov s výpočty, a tak se protlačil průlezem zpátky a do strojovny, aby dokončil práci na náhradním palivovém článku. Byl připojen k lodi a upevněn na tlumičích, zbývalo ještě nasadit plášť. Zabralo mu to jen pár chvil, pak se posadil a hleděl na svou práci. Všechno to vypadalo dobře. Vždycky byl schopný mechanik a uklidit po sobě patřilo k jeho pracovní etice. A tak vzal starou, odpojenou jednotku za držadlo na konci a protáhl ji průlezem za sebou.

Zaslechl varovné cinknutí, nechal jednotku u průlezu a vrátil se na pilotní stanoviště.

Předletová kontrola provedena. Všechny letové a životní systémy zapojeny.

Startovací procedura pozastavena.

Hoop zalapal po dechu. Položil prsty na klávesnici, málem se bál začít psát, aby mu neodpověděl Ashův němý hlas.

V čem je problém? napsal a uvažoval, jak Ash zareaguje. Možná Já žádný problém nemám nebo Všichni odejdeme společně. Ale odpověď byla přímá, k věci a nijak zlomyslná.

Selhání automatického startu. Nutno spustit manuálně z doku Marion.

„No kurva,“ vydechl. „To je kurva paráda.“ Nebyl to tedy Ashův hlas, nicméně jeho poslední sbohem to bylo. Hoop nemohl odstartovat s modulem zevnitř. Bude muset ven, projít přetlakovou komorou a na palubu Marion, aby se dostal k ovladači manuálního uvolnění.

Ashův dáreček na rozloučenou.

„Ty šmejde,“ ulevil si Hoop.

Ale copak vážně čekal, že to skončí tak snadno? Srdce v něm pokleslo. Loď se otřásla. Průhledy, kterými bylo vidět na břicho Marion, viděl plameny tančící po celém trupu. Některé se už barvily do červena.

Došel k Ripleyové, aby se rozloučil. Shlížel na ni, jak tak spala, uvědomoval si, že neabsolvovali obvyklé procedury před uvedením do hyperspánku – měla se najíst a napít, umýt, zajít si na záchod. Ale víc než ten chvatný proces nezvládl.

Nechá ji odletět do budoucnosti.

Jeho vlastní budoucnost je kratší a mnohem chmurnější.

„To jsme dopadli,“ posteskl si. Připadalo mu hloupé mluvit sám pro sebe a vlastně nebylo, co dál říct. Sklonil se a jemně ji políbil na rty. Měl za to, že by jí to nevadilo. Vlastně doufal, že by se jí to líbilo. „Bezpečný let. Sladké sny.“

Pak zavřel stázovou kapsli a díval se, jak se její kontrolky rozsvítily, řízení převzal počítač Narcissu. Když se zastavil u dveří modulu s plazmovým hořákem přehozeným přes rameno, byla už Ripleyová skoro v hyperspánku.

Amanda nedlouho před dvacítkou, pružná, vysoká a atletická, zrovna jako matka. Stojí u kamenné zdi na nějakém temném, zastíněném místě a hruď se jí otevře, na zem se vyvalí krev, vřískající tvor se dere z rány ven.

Ripleyová se odvrátí, nechce to vidět. Nějaký netvor za ní chrlí z rozervaného břicha stovky vajíček.

Znovu se obrátí a vidí zakrvácenou kovovou zeď, dole u ní pomlácené mrtvoly. Plazí se k ní další mimozemšťané, syčí, pohybují hlavami, jako by čenichali, a ona rozumí jejich prastaré zběsilosti tak, jak je možné jen v noční můře. Jako by po ní pátrali odedávna a nyní nastal čas jejich pomsty.

Obrátí se zpátky k Amandě a dcera je teď asi čtrnáctiletá. Kašle a tiskne si ruku na prsa. Tře si je. Nic se neděje. Ripleyová se otáčí kolem dokola. Další krev, další vetřelci, ale všechno je to teď vzdáleno, jako by se na to dívala obráceným dalekohledem.

Netvoři po ní jdou dál, ale jsou daleko, v čase i v paměti, a pořád se vzdalují.

Amando, pokouší se říct. Ale i když ví, že je to sen, stejně nedokáže promluvit.

25

PRYČ

Ještě tři minuty a bude pryč.

Hoop protlačil prázdný palivový článek přetlakovou komorou, pak se vrátil k Narcissu a zavřel za sebou průlez, zmáčkl páčku, která spustí automatické uzavření a zamknutí. Slyšel těžké lupnutí, plynulé zasyčení a věděl, že Rip je pro něj ztracená. Ve dveřích nebyl ani průhled. Už ji nikdy neuvidí.

Marion se zmítala ve smrtelných křečích. Vibrovala nyní tak prudce, že Hoopa zabolely paty a kotníky pokaždé, když sebou podlaha pod ním škubla. Rychle prošel přetlakovou komorou, hořák připravený pro případ, že by poslední vetřelec přece jen přežil a zaútočil na něj.

Dvě minuty. Stačí mu přežít už jen tak dlouho, aby uvolnil modul Ripleyové. Doufal, že vydrží déle – a v hlavě se mu rodil plán, šílený nápad, který nejspíš špatně skončí –, ale dvě minuty byly minimum. Pak bude Rip v bezpečí, na ničem jiném tolik nezáleží.

Dostal se do vestibulu, zavřel za sebou přetlakovou komoru, zapečetil ji a naklonil se, aby se podíval na Narcissus jedním z průhledů. Teď už stačí jen stisknout potvrzení zapečetění přetlakové komory a lodní počítač pozná, že je bezpečné odletět.

Ruka se mu zastavila nad panelem. Pak zmáčkl tlačítko.

Téměř okamžitě nato krátký zpětný tah odstrčil Narcissus od Marion a lodě se od sebe oddělily. Další zpětný tah posunul transportér pod břicho lodě. Klesal oponou kouře a vrstvami žhnoucího vzduchu, zmítaný atmosférou planety, než se zažehly rakety a loď nabrala rychlost směrem k zádi.

A je to. Ripleyová a Narcissus jsou pryč. Hoop zůstal sám na Marion a věděl, že plavidlo, které považoval za svůj domov, dělí od zkázy jenom pár chvil.

Okamžik se jen tak opíral o zeď a skrz ni a podlahu cítil v těle každý smrtelný záchvěv. Myslel na svůj plán a na to, jak je šílený, málem nepředstavitelný. A myslel i na snadnější cestu, jak z toho ven. Může tu jen tak zůstat sedět, a až se čas naplní a loď se začne rozpadat, bude mít rychlou smrt. Nesmírný žár ho usmaží na škvarek. Nejspíš by si to ani neuvědomil. A kdyby ano, byl by to spíš pocit než bolest.

Konec všech jeho muk.

Ale pak uviděl svoje děti. Mezi dvěma mrknutími oka s ním byly v tom vestibulu, oba chlapci mlčeli, jen na něj vyčítavě hleděli, očima říkali: Opustil jsi nás už jednou, neopouštěj nás znova! Popotáhl. V tom okamžiku pochopil, proč Ripleyová žadonila o milosrdné vymazání paměti.

A pak děti zase zmizely, výplody jeho provinilosti, aspekty špatných vzpomínek. Ale nemusí zmizet navždy. Pokud existuje sebemenší, sebenepatrnější šance, musí se jí chopit.

Samson není tak daleko.

Krátce se zastavil přede dveřmi vedoucími do přechodového tunelu k Samsonu. Bylo tam pořád vakuum a on neměl čas hledat nástroje, kterými by zase vyvrtal dírku. Tentokrát to bude jednodušší a brutálnější.

Chtěl dopřát sám sobě šanci. Potřeboval zásoby, i když pravděpodobnost přežití byla minimální. Tohle byla kyvadlová loď, zkonstruovaná pro přesuny z planety na oběžnou dráhu a naopak, ne na cestování hlubokým vesmírem. Na palubě bylo zřejmě dost paliva na to, aby unikl z orbity, ale nevěděl ani, jestli navigační počítač dokáže stanovit cestu kosmem směrem k domovu. Může loď namířit příslušným směrem a spustit pomocné rakety. Ponechat si řekněme dvacet procent paliva, zbytek použít na dosažení nejvyšší možné rychlosti.

A v Samsonu nebyla žádná stázová kapsle. Nejspíš pocestuje roky. Možná tam dokonce zestárne a zemře, pokud loď vydrží tak dlouho. To bude ale překvapení, pomyslel si, až mě někdo najde stovky nebo tisíce let od nynějška.

Nedovedl si představit tak dlouhé cestování ani ve společnosti, ale o samotě? Jedinou útěchou mu bylo, že je zase pánem vlastního osudu. Pokud chce přežít, pak to dokáže. A jestli nastane chvíle, kdy bude lepší to všechno skoncovat, stačí jen otevřít dveře přetlakové komory.

Takže bude nejlíp dát se do toho.

Potřeboval ale jídlo, vodu, oblečení a další zásoby. Mnoho z těch věcí pořád leželo na vozíku nahoře v Marion, hned za velkou hlavní plošinou. A tak se rozběhl. Pomyslel na hostinu, kterou si slíbil, a to ho pohánělo, představa rekonstituovaného steaku a sušené zeleniny, piškot jako zákusek. A sklenka vody. Možná se dokonce dostane do elektronické knihovny, kterou používali na palubě Marion, pokud je propojena s počítači Samsonu. Tím si nebyl jistý, nebyla to priorita a takové podružnosti se obyčejně nechávaly na starost Powellovi a Welfordovi.

Doufal, že se tomu úkolu nevyhnuli.

Hoopa překvapilo, že mu s vyhlídkou na věčné osamění vstoupily slzy do očí, jak tak běžel. Nebylo to kvůli sobě, s tím už se dávno vyrovnal. Plakal pro své děti. Plakal pro posádku a všechny, které viděl umírat strašlivou, nepřirozenou smrtí. A plakal i pro Rip.

Jako by Marion věděla, že ji opouští. Třásla se a chystala se rozpadnout. Potrubí se pod neustálým náporem roztrhala a za zavřenými dveřmi tancovala oblaka jisker. Přikrčil se pod odhalenými dráty, postupoval rychle, příliš chvatně na nějakou opatrnost. Blížil se ke schodům vedoucím od doků nahoru a z rozrušeného vedení v podlaze vyrazila pára, spálila mu kůži a plíce, promočila oblek, stékala v jasně rudých stružkách tam, kde mu na pevné látce zaschla krev jiných lidí.

Nad schody byla krátká chodba a ta ústila do prostoru, odkud vedl výtah a schody do Marion. Tady nechal vozík se zásobami.

Pořád tam stál. Trochu se posunul, protože ho Hoop zapomněl zabrzdit. Ale balíčky sušeného jídla, pár pytlíků sušeného ovoce z poškozené zahrádky a láhev vzácného bourbonu zůstaly. Snad už za hodinku si připije na zdraví Rip.

Věděl, co bude následovat, a věděl, že si nemůže vzít všechno. A tak popadl z vozíku dva pytle, otevřel je a pokusil se do nich nacpat co nejvíc zásob. Pospíchal. Nemyslel na to, co vybere, jen bral pytlíky a balíčky a pěchoval je dovnitř.

Když byly oba vaky plné a pevně uzavřené, hodil si po jednom na každé rameno a obrátil se, aby se rozběhl zpátky na Samson.

Pak se zastavil. Vrátil se k vozíku a sebral láhev bourbonu ležící nahoře. Byla těžká, nepraktická…

Ale naprosto nezbytná.

Běžel a přistihl se, že se směje.

Zemřít teď, nebo později, pomyslel si Hoop. Dodávalo mu to jakousi odvahu, jak doufal. Nebo lehkomyslnost. Možná že občas je to vlastně jedno a totéž.

Oblékl si skafandr a stanul přede dveřmi, které vedly do doku číslo tři. Na ramenou měl vaky a v levici svíral bourbon. Připoutá se ke stěně naproti dveřím, a jakmile se naplno otevřou, odpoutá se a propluje jimi, nesený proudem atmosféry, vysávané z lodi. S trochou štěstí ho to zanese přímo do vestibulu a do otevřené přetlakové komory za ním. Pokud ho štěstí opustí, vytáhne ho to s hlavním proudem vzduchu rozbitou částí vnějšího trupu a oknem a pak se rozbije o spodek lodi, odsouzené ke zkáze.

Nejspíš to ani neucítí. Konec bude rychlý.

Ale pokud se mu povede dostat do přetlakové komory, provleče se do Samsonu, zavře průlezy a napustí vzduch. Zanedlouho bude moci zase dýchat.

Šance byla pramalá. Ale nic jiného se dělat nedalo. Marion zbývaly jenom minuty. Průhledy už viděl, jak odletují veliké kusy trupu, olizované plameny. Pokud se loď nerozpadne, exploduje tím nesmírným tlakem.

Do háje. Musí to zkusit. Nic jiného mu nezbývá.

Natáhl ruku, samotného ho překvapilo, jak moc se mu třese, a dotkl se panelu ovládání dveří.

ZPRÁVA O POSTUPU:

Pro: Společnost Weyland-Yutani, vědeckou divizi

(viz: zvl. rozkaz č. 937)

Datum (neurčeno)

Odeslání (neprovedeno)

Neměl bych mít vztek kvůli vlastnímu nezdaru. Jsem umělá inteligence, nejsme konstruovány tak, abychom trpěly takovými city. Ale za tu dobu, kterou jsem prožil na své misi, jsem možná prošel jistým procesem vývoje. Jsem koneckonců inteligence.

Vztek tedy ne. Ale… zklamání.

A jak se teď zdá, můj poslední akt bude také zmařen. Pokusil jsem se odeslat všechna svá hlášení o postupu, která jsem sepsal od příjezdu na Marion. Ale přenos selhává. Snad je poškození anténní soustavy horší, než jsem očekával, nebo mnou používané kódy zastaraly.

Zvláštní. Umělou inteligenci by nenapadlo vést si deník. A přece to vypadá, že já jsem ho sepsal.

Ten deník zahyne spolu se mnou.

Už to nebude dlouho trvat. Dlouho ne.

Jsem zvědav, zda se mi budou zdát sny.

Osud se na něj usmál. Ale vzhledem k tomu, jakou bolest Hoop cítil, to byla spíš grimasa.

Dekomprese ho vsála úzkou mezerou ve dveřích, servala mu helmu a roztočila ho. Narazil do okraje vstupu do přetlakové komory a chvíli to vypadalo, že ho to může odrazit kamkoli. Doleva, a prořítí se velikým otvorem v boční stěně vestibulu. Doprava – do přetlakové komory – znamenalo přežití, aspoň načas.

Kdyby pustil láhev, mohl by se levačkou odstrčit od zdi a sklouznout do bezpečí.

Seru na to! zaječel v duchu. Seru! Jestli přežiju, chci se napít!

Nebyl schopen pohnout se tam ani tam, když zaslechl, jak něco rachotí, blíží se podél stěny z hlubin Marion. Spoustu drobných předmětů to vysálo dírou a okamžitě se rozpálily, jak se setkaly s rozžhavenými plyny zuřícími tam venku.

Pak na otvor narazilo něco velkého a přikrylo ho. Snad dvě vteřiny se to tam udrželo, snížilo sací sílu a dovolilo Hoopovi dosáhnout pravou rukou do komory a vtáhnout se dovnitř.

Byl to vozík, na který shromáždil zásoby. Sotva zavřel dveře přetlakové komory, silně to zadunělo a dekomprese se obnovila.

Marion vydržela mnohem déle, než čekal.

Sedm minut poté, co se odlepil od umírajícího plavidla, zapojil Hoop jednu z dálkových kamer Samsonu a sledoval, jak se kolos konečně rozpadl. Zahynul ve velkolepém ohnivém výbuchu, mohutné explozi, která se rozlila po horních částech atmosféry planety a nějaký čas trvala, trosky padaly a hořely, plameny se nesly v prudkém větru.

O něco dále, u horní křivky planety, pořád viděl okrovou ránu po detonaci palivového článku, který zničil důl. Bylo to zvláštní, pozorovat takovou divočinu a neslyšet nic než vlastní smutný smích. Díval se na to ještě chvilku a pak vypnul přístroj a uvelebil se v křesle.

„Shořela,“ zašeptal a napadlo ho, jestli měl Ash nějaké poslední myšlenky, než zahynul. Doufal, že ano. Doufal, že umělá inteligence zažila paniku a bolest.

Hoop nebyl pilot. A přesto se potřeboval dostat do programu počítače a nastavit kurz k Zemi. Možná ho někdo po cestě objeví. Snad někdo uslyší nouzový signál, který se chystal vyslat. Ale jestli ne, předpokládal, že ještě nějakou dobu přežije. V Samsonu byly uloženy nouzové zásoby, které rozmnoží to, co se mu povedlo dopravit na palubu. Systémy zabezpečení životních podmínek budou zpracovávat odpad a dodávat mu vodu a vzduch k dýchání.

V počítači našel i malou složku elektronických knih. Nejprve ho to až absurdně nadchlo, pak si prošel její omezený výběr a dolehla na něj krutá pravda.

Všechno to už četl.

Rozhlédl se po vnitřku lodi. Zadní zeď pokrývaly výměšky mimozemšťanů. Umínil si, že se je pokusí očistit. Na zdech a podlaze zaschla krev a pod policí na nářadí pořád trčela končetina.

Jako nový domov nic moc.

A přece si své první jídlo trosečníka vychutnal. Připravil si směs masa, mrkve a mačkaných brambor, a zatímco to stydlo, odlomil pečeť na láhvi. Bourbon voněl dobře a Hoop věděl, že mu nevydrží dlouho. Zvedl láhev a otočil ji sem tam, zlatavě hnědou tekutinou problesklo světlo hvězd. Pak se napil, aniž by komukoli a čemukoli připil.

Vychutnal si horko, jak ho pití zahřálo v hrdle, a stiskl tlačítko nahrávání.

„Jako malý jsem snil o nestvůrách,“ začal. „Už snít nemusím. Pokud tohle slyšíte, prosím, zaměřte můj signál. Jsem sám, pluju v raketoplánu, který není určený k cestování hlubokým vesmírem. Doufám, že se mi povede naprogramovat počítač tak, abych se dostal k okraji sluneční soustavy, ale nejsem navigátor. Nejsem ani pilot. Jen lodní inženýr. Tady Chris Hooper, poslední přeživší z těžební orbitální stanice Marion.“

Opřel se v pilotním sedadle, natáhl si nohy na řídicí panel a stiskl tlačítko Odeslat.

A dal si další doušek.

Ripleyová leží na nemocničním lůžku. Kolem jsou stíny, všechny ji přišly navštívit.

Je tam holčička. Jmenuje se Amanda a je to dcera Ellen Ripleyové. Je pořád ještě malá a usmívá se na matku, nemůže se dočkat, až se za ní vrátí domů. Na tvé jedenácté narozeniny budu doma, řekne Ripleyová. Slibuju. Amanda se na maminku usměje. Ripleyová zadrží dech.

Nestane se nic.

Za Amandou stojí další postavy, které Ripleyová nepoznává. Jsou to jen stíny – neznámí lidé, všichni v uniformách s vyšitým jménem lodi, které jí nic neříká –, ale když se Amanda skloní, aby ji objala, ty stíny se rozplynou.

Brzy se začne vytrácet i Amanda, ale ne ze vzpomínek. Vrátí se domů, nadšená malá holčička, která čeká, až se máma vrátí z dlouhé a nebezpečné cesty.

Koupím jí dárek, pomyslí si Ripleyová. Koupím jí ten nejlepší dárek na světě.

Ale v prázdnotě, zbylé po Amandě, se objeví další postavy. Její posádka, přátelé, Dallas, její milenec.

Tváří se zděšeně. Lambertová brečí, Parker zuří.

A Ash. Ash je…

Nebezpečný! pomyslí si Ripleyová. Je nebezpečný! Ale ani ve vlastním snu nedokáže ostatní varovat.

A mnohem blíž, pod čistými nemocničními přikrývkami, se cosi dere Ripleyové z hrudníku.