Sarah Lotz

Trojice

(1929–2013)

ZAČÁTEK VŠEHO

No tak, no tak, no tak…

Pam upírá oči na kontrolku se značkou bezpečnostního pásu a snaží se ji zhypnotizovat, aby zhasla. Užmoc dlouho nevydrží a úplně Jima v duchu slyší, jak jí nadává, že si neodskočila před nástupem doletadla: Přece sakra víš, že máš slabý měchýř, tak jak jsi na to mohla zapomenout?

Jenže ona měla z letištních toalet strach. Co když se octne před nějakým tím futuristickým záchodem, ojakých si četla v průvodci, a nedokáže přijít na to, jak spláchnout? Co když se náhodou zamkne v kabincea letadlo jí uletí? A to ji Joanie vybízela, ať před přípojem do Ósaky stráví pár dnů ve městě! Už přisamotné představě, jak bloudí neznámými ulicemi Tokia, se Pam zpotí ruce; letištní zmatek jí bohatěstačil. Nervózní, zpocená a umaštěná po příletu z Fort Worth si při přechodu k terminálu 2 k návaznémuletu připadala jak nějaký humpolácký obr. Všichni kolem sršeli efektivitou a sebejistotou, v rojích ji míjelavypracovaná těla, jež se oháněla kufříky, oči skryté za clonou slunečních brýlí. Když se musela vmáčknout

do minibusu, jasně vnímala každé kilo navíc a zrudla pokaždé, když se někdo zahleděl jejím směrem.

Při letu do Tokia s ní naštěstí letěla spousta dalších Američanů (a ten hodný hoch, co seděl vedle, jítrpělivě vysvětlil, jak používat televizní systém), ale tady si bolestně uvědomuje, že je jediná… jak je toslovo… jak to pořád říkají v těch detektivkách, co má rád Jim? Anglosaského typu, to je ten výraz. Asedadla tu jsou mnohem menší, takže je natěsnaná jak sardinka. Aspoň že je volno mezi ní a tímobchodnicky vyhlížejícím chlápkem, co má místo do uličky, takže se nemusí bát, že do něj náhodou strčí.Stejně ho ale bude muset otravovat při vylézání ven, aby se dostala na záchod. A panebože, vypadá to,

že usíná. Bude ho muset budit.

Letadlo stoupá pořád výš a ta kontrolka nezhasíná. Pam vykoukne okénkem do tmy a vidí, jak mrakem proniká červené blikající světélko na křídle. Chytí se područek a cítí, jak skrz ni procházejí vibrace motoru

a trupu.

Jim měl pravdu: ještě ani není u cíle a už má celého tohohle dobrodružství dost. On ji varoval, že na cesty

kolem zeměkoule není dělaná, a snažil se ji přesvědčit, že to je celé špatný nápad: Pam, poslouchej mě.Joanie může přiletět domů, kdy se jí zachce. Proč za ní letět přes půl světa? A vůbec, proč chce učitAsijce? To pro ni americká děcka nejsou dost dobrá? A navíc ti ani nechutná čínská kuchyně, jak se sakramíníš popasovat se syrovými delfíny, nebo čím se to tam vlastně ládujou? Ona se ale držela svého, potroškách odrážela jeho námitky a překvapovala ho svou neústupností. Joanie byla z domu už dva roky aPam ji prostě musí vidět, strašně se jí stýská a podle fotek na internetu zářivé mrakodrapy Ósakynevypadají o tolik jinak než budovy v běžném americkém městě. Joanie ji varovala, že setkání s kulturoumůže být ze začátku šok, že Japonsko nejsou jen třešňové květy a stydlivé úsměvy gejš zpoza vějířů,nicméně Pam usoudila, že tohle přece zvládne. Bláznivě si namluvila, že z toho bude strhující a zábavnédobrodružství, se kterým se bude moct Rebě ještě léta chlubit.

Letadlo se srovnalo a kontrolka bezpečnostního pásu konečně s cinknutím zhasla. Nastane ruch: několikpasažérů vyskočí ze sedadel a začne se hrabat v úložném prostoru. Pam se modlí, aby na záchodě nebylafronta, odepne si pás a chce se obrnit pro průchod kolem chlapíka u uličky, když vtom letadlem proletíohlušující zaburácení. Pam si okamžitě vybaví, jak někdy v autě střílí z výfuku – ale letadlům přece zvýfuku nestřílí, ne? To nic nebude. Možná hrom zvenku. Jo, asi hrom. V průvodci píšou, že je běžné, kdyžbouřky –

Další rána, tentokrát spíš jako výstřel. Z přední části letadla se rozječí chór pisklavých výkřiků. Světýlkoznovu oznámí, že se cestující mají připoutat, a Pam naslepo hledá pás, ale prsty má otupělé anepamatuje si, jak pás utáhnout. Letadlo ostře podklesne, do ramen se jí zapřou hrozitánsky silné ruce acosi jí vytlačuje žaludek ven z krku. Bože můj, ne. Tohle nemůže být pravda. Lidem jako ona, obyčejnýmlidem, se takové věci přece nedějí. Slušným lidem. Záškub, zarachtání v úložných prostorách – a pak

najednou milostivý klid. Letadlo se utišilo.

Pípnutí, žvatlání v japonštině a pak: „Zůstaňte prosím na sedadlech, pevně připoutáni bezpečnostnímipásy.“ Pam si úlevně vydechne: v hlase nezní starosti, je povznesený. Nemůže to být nic vážného, nemádůvod panikařit. Snaží se vykouknout přes okraj opěradla a zjistit, jak reagují ostatní, ale vidí jen řádky

sklopených hlav.

Znovu se pevně chytí područek. Letadlo vibruje víc než předtím, ruce jí poskakují, chodidly jí rezonujeodporný pulz. V mezeře mezi sedadly před ní se objeví oko napůl skryté za ofinou vlasů černých jakouhel; to musí být to dítě, které těsně před odletem provlekla uličkou stroze vyhlížející mladá žena snamalovanými rty. Chlapec na ni přitom zíral jako uhranutý; ať se o Asijcích říká, co chce, napadlo ji, dětimají roztomiloučké. Zamávala mu a usmála se na něj, ale on nezareagoval, načež na něj matka cosivyštěkla a on poslušně vklouzl na sedadlo, kam na něj už neviděla. Pokouší se o úsměv, ale má vyschlo v

ústech, rty se jí zachytávají o zuby, a panebože, ty vibrace zesilují.

Uličkou proplouvá bílá mlha a proplyne kolem ní. Pam marně klepe na obrazovku před sebou a snaží sevytáhnout sluchátka. Tohle nemůže být pravda. Tohle je přece vyloučeno. Ne, ne, ne. Jen když se jípodaří zapnout monitor, pustit si film, něco uklidňujícího – jako byla ta romantická komedie, co sledovalapo cestě sem, ta s tím… s Ryanem a nějak dál. Letoun se znovu ostře nakloní a působí dojmem, jako byse současně překuloval z boku na bok i zepředu dozadu. Žaludek se jí zhoupne a Pam křečovitě polyká;

ne, ufff, nebude zvracet.

Chlap v obleku vstává a máchá rukama, jak s ním letadlo hází; vypadá to, že chce otevřít úložný prostor,ale není s to se vybalancovat. Co to děláte?, chce na něj zařvat Pam a má pocit, že jestli si ten člověknesedne, situace se leda zhorší. Otřesy už jsou tak příšerné, že jí to připomíná, jak se jí jednou urvalstabilizátor pračky a ta potvora začala poskakovat po podlaze. Z mlhy se vynoří letuška a zachytává se oopěrátka sedadel. Zamává na manažera rukama a ten se povolně zhroutí na své místo. Prohrábne vnitřníkapsu saka, vytáhne telefon, opře se čelem o sedadlo před sebou a začne mluvit.

Měla by udělat totéž. Měla by zatelefonovat Jimovi, dát mu pokyny ohledně Ňafky, připomenout mu, že jínesmí sypat to laciné svinstvo. Měla by zatelefonovat Joanie – ale co by jí řekla? Málem se rozchechtá: že

asi bude mít zpoždění? Ne, musí jí říct, že na ni je pyšná – ale bude tady vůbec signál? Nenarušítelefonem fungování pilotní navigace? Potřebuje k hovoru přes sluchátko na zadní straně sedadla číslo

kreditní karty?

Kde má mobil? Má ho v ledvince spolu s penězi, pasem a léky, nebo si ho uložila do kabelky? Jak to, že sina to nedokáže vzpomenout? Natáhne se pro kabelku a v břiše má pocit, jako by jí něco drtilo žaludek opáteř. Pozvrací se, teď už to je prostě jasné, ale vtom prsty zachytí ucho kabelky – dostala ji od Joanie kVánocům těsně před jejím odjezdem přede dvěma lety. Byly to hezké Vánoce, dokonce i Jim měl ten dendobrou náladu. Trhnutí – a ucha jí vyklouzla z prstů. Nechce takhle umřít, ne takhle, ne mezi cizími lidmi,nechce přitom takhle vypadat, s nemytými vlasy – ta nová trvalá, to byla chyba – a opuchlými kotníky. To

prostě nejde. Rychle, mysli na něco hezkého, něco příjemného. Ano. Tohle všechno je jen sen, veskutečnosti sedí na pohovce s kuřecím sendvičem s majonézou, Ňafka jí spokojeně mručí v klíně a Jimpodřimuje v křesle. Ví, že by se měla modlit, ví, že takhle by jí to přikázal pastor Len – když se pomodlí,přestane to všechno? – ale poprvé v životě ji prostě nenapadají slova. Vypraví ze sebe „Ježíši, pomoz mi“,

ale do hlavy se jí páčí jiné myšlenky. Jestli se jí něco stane, kdo se postará o Ňafku? Už je stará, je jískoro deset let, proč ji takhle opustila? Pes to nepochopí. Kristepane, vzadu v šupleti se spodním prádlemmá tu hromádku roztrhaných spodniček, kterou se neustále chystala vyhodit. Co si o ní lidi pomyslí, jestlito najdou?

Mlha houstne, do hrdla jí stoupá pálivá žluč, kalí se jí zrak. Ostré lupnutí a přímo před očima se jí zjevízažloutlý plastový kelímek. Zas brebentění v japonštině, lupe jí v uších, polyká, pocítí chuť těch šílenýchpikantních nudliček, co měla při předchozím letu, v momentě ucítí úlevu nad tím, že teď už nemusí nazáchod. A pak v angličtině: cosi pomozte ostatním cestujícím cosi cosi.

Manažer dál řeční do telefonu, který mu vyletí z ruky, jak sebou letadlo znovu trhne, ale on dál pohybujerty, podle všeho si neuvědomuje, že už přístroj nedrží. Pam do plic nedokáže vtáhnout dost kyslíku,vzduch chutná vyčichle, uměle, drsně, žene na dávení. Záblesky ostrého světla ji na moment oslepí,

sáhne pro kyslíkovou masku, která se ale pohupuje a neustále jí uniká, a pak ucítí, jak se cosi pálí, jako

když na sporáku zůstane plast. To se jí stalo dvakrát, že na hořáku nechala podběračku, a Jim jí kolemtoho dělal přednášku ještě týdny. Ženská, mohli jsme kvůli tobě vyhořet.

Další hlášení… připravte, připravte, připravte se na náraz.

Před očima se jí vynoří výjev s prázdnou židlí a zaplaví ji tak pronikavá sebelítost, až to bolí: tohle je jejížidle, ta, na které sedá každou středu při biblickém kroužku. Bytelná, spolehlivá a přátelská židle, která sinikdy nenaříká na to, jak je těžká, a sedák má zkušeně prosezený. Vždycky na schůzky chodí spředstihem, aby Kendře pomohla rozestavit židle, a všechny členky vědí, že Pam pokaždé sedí po pravicipastora Lena, hned u kávovaru. Den před odletem se za ni všichni pomodlili a dokonce i Reba jí popřálašťastnou cestu. Hruď se jí přitom naplnila pýchou a vděkem a tváře jí zrudly, že je centrem takovépozornosti. Milovaný Ježíši, dbej prosím na naši sestru a drahou přítelkyni Pamelu, která… Letounzarachtá a tentokrát se navíc podlaha rozbuší jak při krupobití, protože z úložných prostorů padajízavazadla, laptopy a všechno možné; když se ale bude dál soustředit na tu prázdnou židli, všechno dobředopadne. Jako při té hře, kterou občas hraje, když se autem vrací z obchodu: pokud cestou uvidí tři bíláauta, tak pastor Len o úpravu květin požádá ji a ne Rebu.

Drásající zvuk, jako kdyby ohromné nehty z kovu přejížděly po tabuli, podlaha sebou zacloumá, jakási tíha

jí stlačí hlavu do klína, cítí, jak jí secvakly zuby, chce na tu příšeru, která jí láme ruce za hlavu, zařvat, aťtoho nechá. Před lety jí do cesty vjel náklaďáček, když jela vyzvednout Joanie ze školy. Všechno se v tuchvíli zpomalilo: vnímala ty nejmenší detaily, prasklinu v čelním skle, rez, jež zasypávala kapotu druhéhoauta, temnou siluetu řidiče v kšiltovce – ale tohle, tohle probíhá moc rychle! Zastavte to, už to trvá mocdlouho – bičuje ji to a bije a mlátí, ta hlava, nedokáže udržet hlavu rovně a pak se jí sedadlo před ní vboří

do obličeje a pak zazáří bílé světlo, které ji oslepí, takže nemůže –

Kolem praská a srší požár, ale ona má tváře studené, dokonce jí mrznou, vzduch je opravdu ledový. Kdeto je, venku? No samozřejmě! Ty blbá. Ohně se přece nedělají uvnitř. Ale kde je? Vždycky před Štědrýmdnem se scházejí na pastorově statku, určitě stojí na dvorku a pozoruje ohňostroj. Pokaždé připravujesvoji proslulou pomazánku z gorgonzoly. Není divu, že si připadá tak zmateně! Zapomněla pomazánkudoma, musela ji nechat ležet na lince – pastor Len bude hrozně zklamaný –

Někdo řve, o Vánocích se neřve, co vás to napadlo, řvát o Vánocích? Je to doba štěstí.

Zdvihne levou ruku, aby si otřela obličej, ale jako by nemohla… tohle je divné, leží si na ruce, má jizkroucenou za zády. Proč leží na zemi? To snad usnula? Přece nemohla usnout o Vánocích, kdy mávždycky tolik povinností… musí vstát, omluvit se za nevhodné chování, Jim jí to pořád říká, že se musí trochu vzchopit, snažit se být trochu víc… Přejede si jazykem přes zuby. Nejsou v pořádku, jeden řezákmá naštípnutý, hrana ji řeže do jazyka. V puse cítí písek, polkne – propánajána, v krku ji řeže, jako kdyby

polykala žiletky, co to –

A pak ji zprudka zasáhne vědomí, co se přesně stalo, pod tím úderem zalapá po dechu a spolu s tím sedostaví oslepující vlna bolesti, která se jí vzmáhá z pravé nohy a vystřeluje do žaludku. Vstávej, vstávej,vstávej. Pokusí se zdvihnout hlavu, ale když se jí to podaří, do týla jí zajedou žhavé jehlice.

Další zaječení, tentokrát zní zblízka. Ještě nikdy nic takového neslyšela; je to obnažený, syrový, jennáznakem lidský a spíš zvířecí křik. Musí přestat, zhoršuje to bolesti v břiše, jako kdyby ten křikbezprostředně vyplýval z jejích vnitřností a při každém zasténání za ně zatahal. Ach Ježíši, děkuju ti, může

pohnout pravou rukou a poposune ji nahoru, sáhne si na břicho, nahmátne cosi měkkého a mokrého, coje očividně špatně. Na tohle teď nebude myslet. Ježíši Kriste, potřebuje pomoc, potřebuje, aby jí semněkdo přišel pomoct, kdyby jen bývala poslechla Jima a zůstala doma s Ňafkou a zahnala z hlavy všechno

to špatné o Rebě…

Nech toho. Nesmí zpanikařit. Takhle to vždycky říkají – nepanikařit. Je živá. Měla by za to děkovat. Musívstát a zjistit, kde je. Na sedadle už není, to ví jistě, leží na jakémsi mechovitém, měkkém povrchu.Napočítá raz, dva, tři, pokusí se s pomocí zdravé ruky překulit na bok, ale musí toho nechat, když jí celétělo protne plamen bolestivé trýzně, ostré a nečekané jak elektrický šok. Bolest je nepředstavitelněprudká, Pam ani nedokáže uvěřit, že to je její bolest. Zůstane nehnutá a bolest naštěstí zvolna odplývá,zanechává za sebou jen hrozivou otupělost, ale na to teď taky nebude myslet.

Zavře oči, otevře je. Zamrká, aby zřetelněji viděla. Opatrně se pokusí otočit hlavu doprava a tentokrát sejí to podaří bez té strašlivé útočné bolesti. Výborně. Matně oranžové světlo z pozadí rýsuje jen siluety, dáse ale rozeznat hustá skupinka stromů – jsou zvláštní a pokroucené, nedokáže poznat, jaký je to druh – atamhle hned před nimi kus zkrouceného železa. Panebože, je to to letadlo? Je… vidí obdélníkové políčkookna. Cosi lupne, zasyčí, ozve se temný výbuch a celý výjev je najednou osvětlený jako ve dne. Oči se jízamží, ale ona se dívá dál, neodvrátí pohled. Vidí okousaný okraj trupu, odťatého od ostatních částí – kde

jsou? Seděla snad v tomhle? To je vyloučeno. To by nemohla přežít. Vypadá to jak obrovská rozbitáhračka, připomíná jí to pozemky kolem těch obytných přívěsů, kde dřív bydlela Jimova matka, bylypoházené odpadky, kusy starých aut a rozbitými trojkolkami a Pam tam chodila nerada, i když na niJimova matka vždycky byla hodná… Vinou toho, jak leží, má omezené zorné pole a bez ohledu naozývající se praskot natáhne krk a opře se lící o rameno. Křik znenadání přestane. Výborně. Nechce setopit v cizí bolesti a křiku.

Počkat… Cosi se tamhle hýbe, hned u těch stromů. Tmavá skvrna – je to člověk – drobná postava, dítě?To dítě, co sedělo před ní? Zavalí ji hanba: ani na něj a jeho matku při pádu nepomyslela, myslela jen nasebe. To pak není divu, že se nedokázala modlit, vždyť co je to za křesťanku? Postavička jí vypadne zezorného pole, ona už ale nemůže pohnout krkem ani o píď.

Pokouší se otevřít ústa a zavolat, ale vypadá to, že neovládá čelist. Prosím vás. Ležím tady. Nemocnice.Sežeňte pomoc.

Tlumený úder do týla. „Hek,“ vypraví ze sebe, „hek.“ Cosi se dotkne jejích vlasů, cítí, jak se jí po tváříchkutálejí slzy. Je v bezpečí: přišli ji zachránit.

Šelestění běžících nohou. Neodcházejte. Nenechávejte mě tady.

Najednou se jí bosé nohy zjeví před očima. Drobné, špinavé nohy, je tma, strašná tma, ale ty nohyvypadají jak popatlané černou kašovitou hmotou: bahnem? Krví?

„Pomozte mi, pomozte mi, pomozte mi,“ to je ono, už mluví, hodná holka, jestli mluví, tak se z tohodostane, je jenom v šoku, jo, to je celé. „Pomozte mi.“

Skloní se k ní obličej, je tak blízko, že na tvářích cítí šelest chlapcova dechu. Snaží se zaostřit. Jsou ty…?

Ne, to je jen tím šerem. Jsou bílé, celé bílé, bez panenek. Kristepane, pomoz mi. V prsou se jí vzmáhá

výkřik, valí se jí do hrdla, ale nedokáže ho ze sebe vypravit, ten výkřik ji zadusí. Obličej sebou trhne azmizí. Plíce má ztěžklé, plné kapaliny. Dýchání ji bolí.

Cosi zabliká úplně v pravém horním rohu zorného pole. Je to pořád to samé dítě? Jak se tam mohlo dostat tak rychle? Na něco ukazuje… Obrysy, tmavší než ty stromy kolem. Lidé. Zcela zjevně lidé.Přestože ta oranžová záře slábne, jasně vidí jejich obrysy. Vypadá to, že jich jsou stovky, a postupují k ní.

Vynořují se zpoza stromů, těch zvláštních stromů, sukovitých a uzlovitých a zakroucených jak prsty.

Kde mají nohy? Nemají nohy. Tohle je divné.

Nejsou skuteční, nemůžou být skuteční. Nevidí jim do očí, místo obličejů mají inkoustově černé skvrny,které zůstávají ploché a bez pohybu, zatímco světlo za nimi zesílí a odumře. Jdou si pro ni: teď to ví.

Strach odplývá pryč a nahrazuje ho jasné vědomí, že už nemá mnoho času. Je to, jako kdyby do ní

vstoupila chladnokrevná, sebejistá Pam – nová Pam, taková, jaká vžd

ycky chtěla být – a ujala se jejího potlučeného a umírajícího těla. Přenese ruku přes tu změť, kde kdysiměla žaludek, a zkouší nahmátnout ledvinku s doklady. Má ji tam, jen posunutou na bok. Zavře oči asoustředí se na rozepnutí zipu. Prsty má vlhké a kluzké, ale teď už se nevzdá.

Dusot jí zaplní uši, tentokrát hlasitěji, seshora se snese světlo a tančí přes ni a kolem ní a ona rozeznávářadu rozpáraných sedadel, na jejichž kovových výztuhách se odráží ten svit, vidí střevíc na vysokémpodpatku, který vypadá úplně nový. Čeká, jestli to světlo zarazí příchod zástupu, ale oni se k ní pořád blíží

a na obličejích jim pořád nemůže rozeznat žádné podrobnosti. A kde je ten chlapec? Chtěla by muporadit, ať k nim nechodí, protože ona ví, co chtějí, ach ano, přesně ví, co chtějí. Na to ale teď nemůžemyslet, ne teď, když už je tak blízko. Zajede rukou do kabelky a výskne úlevou, když jí prsty přejedou pohladkém krytu telefonu. Opatrně, aby ho neupustila, přístroj vytáhne z kabelky a má přitom dost časužasnout nad tou panikou, kterou cítila, když si nedokázala vzpomenout, kam to dala. Přikáže paži přiložit jí

telefon k obličeji. Co když nebude fungovat? Co když se rozbil?

Nerozbil se, nedovolí, aby byl rozbitý, vítězně zakráká, když uslyší cinkavou da-ba-da-ba uvítací melodii.Už skoro u cíle… Pobouřeně stiskne rty, no něco takového, má displej celý zakrvavený. Soustředí poslední

síly, prokliká se k aplikacím, sjede kurzorem na „nahrávání hlasu“. Dusot je teď už ohlušující, ale Pam hopřestane vnímat, stejně jako si nevšímá toho, že ji opustil zrak.

Drží si telefon u úst a hovoří.

ÚVODNÍ SLOVO AUTORKY

Při zmínce o černém čtvrtku pocítí skoro každý mrazivé vystrašené zachvění. Onen den – 12. ledna 2012–, kdy se v rozmezí několika hodin zřítila čtyři linková letadla, v nichž zahynulo více než tisíc obětí, sezapsal do análů zkázonosných pohrom, po nichž se na svět díváme jinak než předtím.

Jak se dalo předvídat, již několik týdnů po události byl trh zaplaven pokusy o vysvětlení, blogy, životopisya názorovými komentáři, jež finančně těžily z faktu, že veřejnost byla morbidně fascinována jak samotnými haváriemi, tak dětmi, které katastrofu přežily a vešly ve známost pod označením Trojice.Nikdo ale nemohl předvídat následné krvavé událos

ti a rychlost, s níž se začaly odvíjet.

Stejně jako ve své analýze nezletilých pachatelů v USA, kteří při zločinu využili zbraně, rozhodla jsem se izde, že pokud mám do probíhající změti přidat i svůj hlas, musím dát dohromady objektivní popis anechat ty, o něž zde jde, promlouvat vlastními slovy. Čerpala jsem při tom ze širokého spektra pramenů,zahrnujících též nedokončený životopis Paula Craddocka, zachované zprávy Čijoko Kamamotové arozhovory, které jsem osobně uskutečnila během probíraných událostí a po nich.

Kniha zahrnuje i materiály, které mohou některé čtenáře zneklidnit a provokovat. Za to se neomlouvám.Patří sem výpovědi lidí, kteří se na scéně tragédie ocitli jako první, vyjádření bývalých a současnýchpamelistů, išó nalezené na místě dopadu letu 678 společnosti Sun Air a doposud nezveřejněný rozhovor svymítačem duchů, kterého si najal Paul Craddock.

Bez rozpaků přiznávám, že jsem k vylíčení kontextu a zčásti i jako součást narativní techniky využilaúryvky z novinových zpráv a časopiseckých článků. Mou hlavní motivací však stejně jako v předchozí knize

bylo zajistit objektivní rámec k představení názorů těch, kdo měli v průběhu událostí nastalých od lednado července 2012 nejblíže k hlavním aktérům. S tím na paměti však čtenáře nabádám, aby brali vždyohled na to, že uvedená líčení jsou subjektivní, a zformulovali si vlastní závěry.

Elspeth Martinsová

New York

30. srpna 2012

Jsou tu. Já… Nedávej Ňafce čokoládu, pro psy to je jed, bude žadonit. Ten malý kluk, ten chlapec, podívej

ten chlapec, podívej ti mrtví, panebože, je jich hrozně moc… Jdou si pro mě. Všichni brzo půjdeme.Všichni. Sbohem, Joanie, hrozně se mi ta kabelka líbí, papa, Joanie, pastore Lene, varujte je, že ten

chlapec nesmí –

Poslední slova Pamely May Donaldové (1961–2012)

ČÁST PRVNÍ

HAVÁRIE

Z 1. kapitoly knihy Hlídání Jess: můj život s členkou Trojice od Paula Craddocka (spoluautorka Mandi

Solomonová)

Odjakživa jsem měl rád letiště. Řeknete si, že jsem starý romantik, ale mě vždycky hrozně bavilopozorovat shledání rodin a partnerských dvojic, ten zlomeček sekundy, kdy unavení a opálení cestujícívyjdou zpoza posuvných prosklených dveří a v očích se jim rozjasní záblesk poznání. Když mě protoStephen poprosil, abych ho s holčičkami vyzvedl z Gatwicku, slíbil jsem mu to s nadšením.

Vyjížděl jsem s hodinovou rezervou: chtěl jsem se do terminálu dostat včas, koupit si kávu a chvíli jen tak

pozorovat lidi. Je zvláštní to takhle říct, ale měl jsem to odpoledne dobrou náladu. Zavolali mi z agenturykvůli té roli homosexuálního komorníka ve třetí sérii Cavendish Hall (samozřejmě mě potřebovali kvůlitypu, ale můj agent Gerry měl pocit, že by mi to konečně mohlo umožnit prorazit) a podařilo se mi najítmísto k parkování, ze kterého to ke vchodu nebyl půlden cesty. Jelikož byl den, kdy jsem měl povolenosladké, koupil jsem si latté se šlehačkou navíc a pozvolna přešel k davu, který čekal, až od pásů sezavazadly začnou vycházet cestující. Poblíž stánku s občerstvením partička brigádníků nemotorněrozebírala kýčovitou vánoční výzdobu, která už odtud měla dávno zmizet, a já chvíli pozoroval jejichminidrama, netuše, že moje vlastní osobní drama brzy začne.

Zapomněl jsem se předtím podívat na informační tabuli, jestli letadlo přilétá načas, a proto mě dokonalepřekvapilo, když se z hlásiče rozezněl nosový hlas: „Přítomní, kteří čekají na přílet letu číslo 277společnosti Go z Tenerife, nechť se laskavě dostaví k informační přepážce. Děkujeme.“ To jeStephenův let, ne? napadlo mě a zkontroloval jsem si detaily na Blackberry. Žádný strach jsem v tu chvílinecítil, předpokládal jsem, že letadlo má jenom odložený odlet. Nad tím, že přece Stephen mohl ohlednězpoždění zavolat sám, jsem se v tu chvíli nezarazil.

Člověka nikdy nenapadne, že by se to mohlo stát právě jemu.

Napřed nás byla jenom skupinka, pár lidí, kteří jako já přijeli s předstihem: hezké děvče s vlasynabarvenými do ruda s balonkem ve tvaru srdíčka, chlápek s dredy na hlavě a svalnatou postavou, pár ve

středním věku s pletí kuřáků a ve zcela identických třešňově červených šusťácích; ne ten typ lidí, sekterými bych normálně přišel do kontaktu. Je to zvláštní, jak může být úvodní dojem mylný: dnes jepočítám mezi své nejbližší přátele. Ale událost, jako je tato, prostě svede lidi dohromady. Z vyděšenéhovýrazu toho uhrovitého mladíka, který seděl za přepážkou, a z obličeje ženy z ochranky, bílé jako stěna,která u něj postávala, jsem měl uhádnout, že se děje něco strašlivého, ale já v tu chvíli cítil jenompodrážděnost.

„Stalo se něco?“ vyštěkl jsem tónem secvičeným na Cavendish Hall.

Mladíček vykoktal, že ho máme následovat někam, kde „obdržíme více informací“.

Učinili jsme, jak se po nás chtělo, i když mě – přiznám se – zarazilo, že ta dvojice v šusťácích nezačala víc

protestovat: nevypadali na lidi, kteří by byli zvyklí nechat si rozkazovat. Jak mi ale sami řekli pár týdnůnato při jednom z našich setkání 277 Together, v danou chvíli si odmítali připustit, jaká je realita. Nechtěli

nic vědět, a pokud se snad s letadlem stalo něco zlého, nechtěli se to dozvídat od chlapečka, který sotvavyrostl z puberty. Mladík se řítil vpřed – nejspíš proto, aby se ho nikdo z nás nemohl na nic vyptávat – auvedl nás do nenápadných dveří hned vedle celníků. Nato nás provedl dlouhou chodbou, která – souděpodle odlupující se barvy a ošoupané podlahy – nepatřila k běžně přístupné části letiště. Vzpomínám si,jak ke mně odkudsi doplul oblak cigaretového dýmu, jasně porušující zákaz kouření.

Skončili jsme v pochmurném sálku bez oken, vybaveném upachtěnými karmínovými sedátky. Mojipozornost upoutal kruhový popelník jak ze sedmdesátých let, napůl schovaný za umělou hortenzií.Komické, co člověku utkví v paměti, že?

Kolébavě k nám přistoupil chlápek v polyesterovém obleku, v ruce psací podložku. Adamovo jablko muposkakovalo nahoru a dolů, jako kdyby trpěl Touretteovým syndromem. Byl bledý jako mrtvola, ale tvářemu oživovala vyrážka po holení. Cukal pohledem po místnosti sem tam, na okamžik se mi podíval do očí a

pak zrakem spočinul v dálce.

V tu chvíli mi to nejspíš došlo: udělalo se mi zle a já věděl, že teď uslyším něco, co navždycky změní můj

život.

„Tak už to vyklop,“ pronesl nakonec Kelvin, ten chlapík s dredy. Maník v obleku křečovitě polkl. „Je mihrozně líto, co vám musím sdělit, ale let číslo 277 se přibližně před hodinou ztratil z radaru.“

Svět se se mnou zatočil a cítil jsem úvodní záchvěvy náporu paniky: v prstech mi brnělo, stahoval se mi

hrudník. Nato Kelvin položil tu otázku, na kterou jsme se všichni báli zeptat: „To letadlo spadlo?“

„V danou chvíli to nevíme s jistotou, ale ujišťuji vás, že vám vše, co se zjistí, sdělíme, jakmile se objeví

nové informace. Máme k dispozici psychology pro každého, kdo –“

„Co lidi, kteří pád přežili?“

Maníkovi se klepaly ruce a namalované mrkající letadlo na firemní placce se nám svou drzou

bezstarostností jako by posmívalo. „Místo ,Go!Go!‘ by tomu měli říkat ,Gay!Gay!‘,“ říkával Stephen, kdykoli

se v televizi objevila jejich nesnesitelná reklama. Neustále vtipkoval, že tohle nakreslené letadýlko jekýčovitější než autobus plný homoušů. Já se neurazil; takhle to mezi námi prostě bylo. „Jak jsem říkal,“popleteně odříkával chlápek, „máme tu k dispozici psychology…“

Ozvala se Mel, ženská část dvojice v šusťácích: „Psychology si strčte do prdele. Řekněte nám, co sevlastně stalo!“

Dívenka s balonkem se rozvzlykala jako postava ze sentimentální komedie a Kelvin ji vzal kolem ramen.

Upustila balonek a ten smutně poskakoval po podlaze, až se nakonec zachytil hned vedle tohostaromódního popelníku. Do místnosti teď začali vcházet další lidé pod vedením jiných zaměstnancůletecké společnosti. Většina vypadala stejně vyděšeně a nepřipraveně jak ten uhrovatý kluk.

Mel byla v obličeji růžová jak ty její šusťáky a mávala úředníčkovi prstem před nosem. Vypadalo to, ževšichni teď řvou anebo brečí. Já si ale od situace udržoval zvláštní odstup, jako kdybych byl na place ačekal na narážku. A ačkoli je příšerné to přiznat, hlavou se mi honilo: Pamatuj si, Paule, co teď cítíš;možná to jednou herecky využiješ. Nepíšu to sem s hrdostí, jen se poctivě přiznávám.

Zíral jsem na ten balonek a znenadání jsem, jasné a zvonivé, uslyšel hlasy Jessiky a Polly: „Ale strýčkuPóóóóle, díky čemu vlastně drží letadlo ve vzduchu?“ Stephen mě k nim týden před odletem pozval nanedělní oběd a dvojčata na mě neustále dorážela, protože si bůhvíproč myslela, že jsem studnicívědomostí o letadlech. Holčičky měly letět poprvé a těšily se na to víc než na celou dovolenou. Pokoušeljsem se vybavit si Stephenova poslední slova, než jsme se rozloučili, bylo to něco jako: „Nashle, brácho,až budeš starší.“ Nejsme jednovaječní, ale jak bych mohl necítit, že se stalo něco hrozného? Vytáhl jsem z

kapsy mobil a vzpomněl si, že mi Stephen den předtím poslal esemesku: „Holky tě pozdravujou. Je totady plné debilů. Přilétáme v půl čtvrté. Buď tam včas ;).“ Procházel jsem si zprávy a snažil se ji najít.Najednou pro mě bylo svrchovaně důležité, abych si ji nesmazal. Ale už tam nebyla – musel jsem jiumazat náhodou. Ještě celé týdny poté mi bylo líto, že jsem o ni přišel.

Ocitl jsem se, ani nevím jak, zpátky u příletů. Nepamatuju se, jak jsem tam došel anebo jestli se měněkdo při odchodu z té příšerné místnosti pokoušel zastavit. Bezduše jsem postupoval a cítil jsem, že namě lidi kolem zírají, ale v danou chvíli byli bezvýznamní jako statisti. Cosi se vznášelo ve vzduchu, jakobyten tíživý pocit, co na člověka padne před bouří. K čertu s tím vším, říkal jsem si v duchu, potřebuju drink

– přitom jsem už deset let abstinent. Jak náměsíčník jsem dokráčel k hospodě v irském stylu na opačnémkonci haly. U baru postával hlouček pitomců v oblecích, koukali na televizi. Mezi nimi jeden růžolící fraceks posměšnou intonací hulákal jak na lesy o 11. září a neustále opakoval, že do šesti musí být v Curychu,jinak „budou padat hlavy“. Když si mě všiml, zarazil se uprostřed věty a ostatní mi udělali místo, ustoupilistranou, jako kdybych byl nakažlivý. Dneska už samozřejmě vím, že hrůza a zdrcující smutek opravdu

jsou nakažlivé.

Televize byla puštěná na plné pecky a do šotu žvatlala hlasatelka, taková ta typická zmalovaná americkáčůza, nalitá botoxem a s chrupem jak Tom Cruise. Za ní byla na obrazovce vidět jakási bažina a nad ní sevznášela helikoptéra. Pak jsem si přečetl titulek: Havárie Maiden Airlines v Everglades.

Mají to blbě, prošlo mi hlavou. Stephen s holčičkami letěli s Go!Go!.

A vtom mi to došlo. Spadlo další letadlo.

Ve 14:35 středoafrického času narazil nákladní a cestovní letoun Antonov v pronájmu nigerijskéhopřepravce Dalu Air do středu nejlidnatější oblasti Kapského Města, townshipu čili odloučené čtvrtiKhayelitsha. Jedním z prvních paramediků na místě neštěstí byl Liam de Villiers, v té době člen

metropolitního záchranného týmu, dnes specialista na psychotraumata. Rozhovor byl veden e-mailem a

pomocí Skypu a následně spojen do souvislého textu.

Když se to stalo, řešili jsme právě nehodu na Baden Powell Drive: taxík narazil do mercedesu a převrátilse. Nebyl to ale zvlášť naléhavý případ – taxikář právě nikoho nevezl a sám utrpěl jen lehká zranění.

Museli jsme ho ale odvézt na šití na pohotovost. Byl to takový ten klidný den, jakých bývá málo, vítr z

jihovýchodu, který předtím běsnil několik týdnů, se už vyřádil a nad lemem Tabulové hory mžilo jen z párroztrhaných mráčků. Dokonalý den, dalo by se říct, nebýt toho, že jsme parkovali příliš blízko kmacassarské čističce. Po dvaceti minutách, co jsem to musel čichat, jsem nakonec byl rád, že jsem tokuře z KFC, co jsem si koupil k obědu, neměl čas sníst.

Byl jsem ten den s Corneliem, který k nám nastoupil teprve nedávno. Byla s ním sranda, byl to dobrej

kluk. Zatímco já se staral o řidiče, on si vykládal s dopravákama, kteří k nehodě přijeli. Taxikář hulákal domobilu nějaké lži pro šéfa a já mu obvazoval poraněné nadloktí. Ani sebou necukl, jako by se mu vůbec

nic nestalo. Zrovna jsem se Cornelia chystal zeptat, jestli už nahlásil na pohotovost do False Bay, že jim

vezeme pacienta, když se z oblohy rozlehl randál, až jsme všichni poskočili. Taxikáři ruka ochabla a

telefon mu spadl na zem.

Vtom jsme to uviděli. Já vím, že to říkají všichni – ale bylo to prostě úplně jako z filmu, člověk nedokázalvěřit, že se to děje doopravdy. Letadlo letělo tak nízko, že jsem viděl, jak má z loga – toho déčkaovinutého kudrlinkami – opadaný nátěr. Kola mělo vytažená a křídla se bláznivě komíhala sem tam, jakokdyž se akrobat na laně snaží nabrat rovnováhu. Vzpomínám si, jak mi problesklo hlavou: letiště je přecena druhé straně města, co ten pilot ksakru vyvádí?

Cornelius něco řval a ukazoval nahoru. Neslyšel jsem, co říká, ale došlo mi to: letadlo očividně mířilo dooblasti, kde bydlí jeho rodina. A bylo jasné, že se zřítí. Sice nehořelo a nic podobného, ale bylo zjevné, žeskončí špatně.

Zmizelo z dohledu, ozvalo se žuchnutí a přísahám, že se země zatřásla. Náš dispečer Darren později tvrdil,

že jsme byli moc daleko na to, abychom mohli nějaké otřesy cítit, ale já si to tak namouduši pamatuju.Okamžik nato k nebi vystoupal černý mrak. Byl obrovský a připomněl mi ty známé záběry z Hirošimy. Aříkal jsem si, kristepane, tohle nemohl nikdo přežít.

Jednali jsme instinktivně: Cornelius skočil za volant a nahlásil rádiem na dispečink, že došlo k neštěstí a žemají kontaktovat centrum nouzové první reakce, já řekl taxikáři, že na pohotovost ho bude muset zavéztaž další sanitka, a na parťáka jsem zařval: „Řekni jim, že to je trojka, že to je trojka!“ Policajti už vyrazili amířili rovnou k výpadovce na Harare. Skočil jsem dozadu do sanitky a zaplavila mě vlna adrenalinu, která

smyla všechnu únavu po dvanáctihodinové souvislé šichtě.

Cornelius vystartoval za policejním autem, já vytáhl krosnu, začal z kapes vytahovat obklady napopáleniny, láhve na nitrožilní výživu, všechno, co bychom v podobné situaci mohli potřebovat, arozkládat to vzadu na nosítka. Jsme na tohle – myslím pád letadla – samozřejmě vycvičení. Věděl jsem,že ve Fish Hoek u False Bay je vyčleněný prostor na nouzové přistání, a uvažoval jsem, jestli je možné, že

pilot mířil právě tam, když mu došlo, že na letiště už to nezvládne. Ale nebudu vám lhát: výcvik je jednavěc, ale mě nikdy nenapadlo, že bychom něco podobného museli opravdu řešit.

Mám tu jízdu neuvěřitelně živě vrytou do paměti: ve vysílačce to praskalo, jak se střídaly hlasy, Corneliussvíral volant, až mu zbělely klouby, a z igelitky mě obestíral pach toho jídla, které už nikdy nesním. A taky

– vím, že to bude znít divně, ale určitými oblastmi té čtvrti by nás jindy ani nenapadlo projíždět, došlo tam k incidentům a přepadením – to vám řeknou ze záchranky všichni – ale tentokrát to bylo jiné, vletělijsme do Little Brazzaville bez sebemenšího zaváhání. Na příjmu byl znovu Darren a dával Corneliovipokyny – než nastoupíme, musí bezpečáci zajistit místo havárie. V podobných situacích si člověk nemáhrát na hrdinu: když se vám něco stane, je z vás jenom další oběť, o kterou se pak kluci musí postarat.

Přijížděli jsme se k místu neštěstí a bylo slyšet, jak se do ječení sirén blížících ze všech stran mísí výkřikya sténání. Valil se k nám kouř a pokryl čelní sklo mastnou patinou; Cornelius musel zpomalit a zapnoutstěrače. Sanitku zaplnil palčivý smrad hořícího benzinu, ulpěl nám na kůži a nedokázal jsem se ho pakzbavit snad týden. Cornelius musel dupnout na brzdu, hnala se k nám tlupa lidí, v náručí televize, plačícíděti, kusy nábytku, dokonce i psy. Nešlo o rabování, lidi jenom věděli, jak rychle se v téhle čtvrti můžerozšířit požár. Většina obydlí tu jsou boudy ze dřeva a vlnitého plechu, připlácnuté jedna na druhou, ahoří jako papír – nemluvě o rozlitém petroleji, který tu musel být všude kolem.

Jeli jsme teď krokem a bylo slyšet údery dlaní o stěnu sanitky. Při zvuku následujícího výbuchu jsem sepřikrčil a napadlo mě: tak a je konec. Nad hlavami se nám rojily vrtulníky a já na Cornelia zakřičel, aťzastaví: bylo zjevné, že pokud nechceme riskovat vlastní životy, o moc dál už nemůžeme. Vylezl jsem venzadem a snažil se obrnit se proti pohledu, který nás čekal.

Panoval tam chaos. Kdybych to neviděl na vlastní oči, nenapadlo by mě, že se tu zřítilo letadlo:předpokládal bych, že tu vybuchla bomba, a pořádně velká. Sálal tam žár… Viděl jsem pak ty záběrynatočené z helikoptéry, černou díru v zemi, brlohy srovnané se zemí, trosky té školy, co vystavěliAmeričani, jako kdyby byla postavená ze sirek, kostel rozťatý vejpůl jak nějaká zahradní kůlna. „Další!

Tamhle jsou další! Pomozte!“ volali lidi. „Tady! Tady!“ Vypadalo to, že se k nám o pomoc hrnou stovky

lidí, ale naštěstí je ti policajti, co s námi předtím byli už na místě srážky, zastavili a my mohli obhlédnoutsituaci. Cornelius začal zraněné klasifikovat, třídit, kdo potřebuje okamžitou asistenci. U prvního dítěte,které jsem uviděl, mi bylo hned jasné, že to nepřežije. Zmučená matka mi řekla, že oba spali, kdyžuslyšela ohlušující rachot a do postele jim začaly padat trosky. Dnes už se ví, že se letadlo při dopaduroztříštilo a rozeselo kolem sebe rozžhavené a hořící kusy jak napalm.

První se k raněným dostal jeden doktor z nemocnice v Khayelitshe a počínal si skvěle, přesně věděl, co jepotřeba: ještě před příjezdem specializovaného týmu stanovil místa na klasifikační stany, márnici aambulanci. Tyhle věci vyžadují systém, nelze u nich improvizovat. Rekordně rychle vymezili vnější okruh a

požárníci a záchranáři z letiště tu byli pár minut po našem příjezdu. Museli zajistit, aby už nedocházelo kžádným dalším explozím: každý věděl, že v letadle jsou velké zásoby paliva i kyslíku.

Většina zranění byla periferních: popáleniny, sečné rány od kusů železa, řádka amputací, spousta lidí – azvlášť děti – se zraněnýma očima. Jeli jsme s Corneliem naplno. Policajti nás před lidma chránili, ale davuse nedalo vyčítat, že se kolem nás tlačí. Sténali nad zemřelými příbuznými, chtěli vědět, co se stalo jejich

blízkým, rodiče hledali děti ze školy a družiny. Spousta přítomných si výjev natáčela na mobilní telefony,a nevyčítal bych jim to, člověku to dává odstup. Seběhli se sem taky reportéři a rojili se kolem nás. Museljsem zasáhnout, když chtěl Cornelius dát pěstí maníkovi s kamerou přes rameno, který se mu neustálesnažil zaostřit přímo do ksichtu.

Jak se kouř rozplýval, byl čím dál víc vidět rozsah zkázy. Pokroucený plech, kusy oblečení, rozbitý nábyteka domácí vybavení, odhozené boty, rozšlápnutý mobil. A samozřejmě mrtvoly. Většinou spálené na uhel,ale některé ležely rozervané na kusy… Ze všech stran se zdvíhal křik, jak byly nacházeny nové oběti; stan,

ve kterém zřídili provizorní márnici, nebude stačit.

Pracovali jsme až do noci. Když se setmělo, zapnuli kolem reflektory, ale to bylo ještě horší než předtím:míň zkušení dobrovolníci ze záchranářského týmu to nezvládali ani s dýchací maskou přes pusu a odbíhali

se stranou vyzvracet.

Hromada pytlů s mrtvými se rozšiřovala a vršila.

Nemine den, abych na to nemyslel. Dodnes nejsem s to pozřít pečené kuře.

Jak to dopadlo s Corneliem, víte. Jeho žena říká, že mu to nikdy neodpustí, ale já ho chápu. Dobře vím,jaké to je, když vás pronásleduje neustálá úzkost, nemůžete usnout, zničehonic se rozpláčete. Proto jsemse dal na léčbu psychotraumat.

Kdo tam nebyl, tomu to nelze vylíčit slovy, ale zkusím vám to říct takhle: jsem v branži přes dvacet let a už jsem viděl opravdu ledacos. Byl jsem u lynče, když chlapovi dali kolem krku pneumatiku a zapálili ji, ztěla se ještě kouřilo a v obličeji měl grimasu, jakou nechcete spatřit v nejhorších snech. Měl jsem službuten den, kdy stávka městských odborů přešla v nepokoje a policajti začali střílet: třicet mrtvých, a zdaleka

ne jen zastřelených – nedokážete si představit, jakou paseku nadělá panga. Byl jsem u havárek, přikterých mrtvoly dětí i miminek ještě zakšírovaných do sedadel přeletěly tři pruhy aut. Viděl jsem navlastní oči, jak to vypadá, když vojenskému obrňáku selžou brzdy a přehasí si to přes fordku Ka. A kdyžjsem pracoval v buši v Botswaně, natrefil jsem jednou na pozůstatky rangera, kterého překousl hroch. Nic

z toho se nedá srovnat s tím, co jsme viděli ten den. Všichni jsme chápali, čím si Cornelius prošel –všichni v partě.

Udělal to v autě na západním pobřeží, kam jezdil rybařit. Udušení, šlauch od výfuku. Bez hluku a bez

rozruchu.

Stejská se mi po něm.

Hrozně se na nás pak sesypali, že jsme tam fotili a snímky dali na Facebook. Ale já se za to neomlouvám.Takhle se s tím prostě vyrovnáváme: potřebujem probrat, co se stalo, a kdo není z branže, ten tonepochopí. Mluví se teď o tom, že je ze sítě stáhnou kvůli těm blbečkům, co je používají kpropagandistickým účelům. Vyrostl jsem v téhle zemi, poznal jsem její historii na vlastní kůži a nejsemzastáncem cenzury, ale chápu, proč to chtějí udělat. Jen se tím přilévá olej do ohně.

Ale povím vám jednu věc: já tam byl, přímo v centru, a tu zkurvenou explozi prostě nemohl nikdo přežít.Nemohl. Za tím si stojím, ať si ti kokoti s teoriema spiknutí – pardón! – říkají, co chtějí.

Za tímhle si stojím.

Geolog Jomidžuri Mijadžima, dobrovolný člen záchranné ostrahy v proslulém lese Aokigahara, oblíbenélokalitě sebevrahů, měl službu onu noc, kdy se na úpatí hory Fudži zřítil Boeing 747-400D japonského

vnitrostátního dopravce Sun Air.

(přeložil Eric Kushan)

Myslel jsem, že tu noc najdu jednoho mrtvého. Ne stovky.

V noci se ostraha obvykle neprovádí, nicméně právě za setmění jsme na dispečink dostali hlášení od otce,

který se bál o syna: našel u něj na počítači podezřelé e-maily a pod matrací objevil sebevražedný manuál

Watarua Curumiho. U lidí, kteří se v lese chystají skoncovat se životem, to je vedle známéhoMacumotova románu oblíbený text; za tu dobu, co tu sloužím, jsem našel nepočítaně odhozených výtisků.

U nejčastěji používané příchodové cesty je nainstalováno několik kamer k zachycení podezřelé aktivity.Dotyčný ale nebyl spatřen a u silnice ani na malých parkovištích u lesa jsem neviděl auto, jehož popis mibyl dodán. To ovšem nic neznamenalo. Lidi před ukončením života často zajedou na odlehlá či ukrytámísta. Někteří se pak chtějí zabít výfukovými plyny, jiní toxickým kouřem z přenosných grilů na dřevěnéuhlí – ale zdaleka nejčastější metodou je oprátka. Mnoho sebevrahů si sem s sebou bere stany a jídlo,jako kdyby museli před chystaným činem strávit pár nocí přemýšlením.

Místní policie a velká skupina dobrovolníků každoročně pročeše les a nachází těla těch, kdo se tu rozhodlizemřít. Naposledy se to uskutečnilo koncem listopadu a tehdy jsme našli třicet mrtvol. Většinu se nikdynepodaří identifikovat. Když v lese objevím někoho, u koho mi připadá, že se chce zabít, zkouším hopřimět, aby uvážil bolest rodiny, která po něm zůstane, a připomenout mu, že vždy tu ještě je naděje.Ukážu mu na sopečnou skálu, na které les spočívá, a řeknu mu, že pokud na tak tvrdém a nelítostnémpovrchu může vyrůst les, pak lze i z každého utrpení učinit základy nové existence.

U zoufalců je obvyklé, že si s sebou berou značkovací pásku, aby našli cestu zpět, pokud by si záměrrozmysleli, anebo – což je častější – aby nechali stopu, kde je nalézt. Jindy se značek užívá pro ještěodpudivější účely: morbidní turisté sem chodí s nadějí, že objeví mrtvolu, ale nechtějí se přitom sami

ztratit.

Chystal jsem se vstoupit do lesa, a nejdřív jsem se proto rozhlédl, jestli je kolem stromů nějaká novápáska. Byla tma a neviděl jsem jasně, ale měl jsem dojem, že podle jistých stop někdo nedávno prošel

kolem cedulí „Vstup zakázán“.

Že bych se ztratil, to jsem se nebál: les znám a nezabloudil jsem tu ani jedinkrát. Nechci, aby to znělopřepjatě, ale po pětadvaceti letech téhle práce se už les stal součástí mé duše. Navíc jsem s sebou mělhalogenovou baterku a GPS. Není pravda, že sopečná skála pod hlínou ruší signály. Les k sobě alepřitahuje mýty a legendy a lidi prostě budou věřit tomu, co se vypráví.

Jakmile vejdete do lesa, úplně vás obejme. Vršky stromů tvoří jemně zvlněné přístřeší, přes které zvnějšího světa nic nepronikne. Někoho může ten klid a ticho uvnitř lesa děsit, ale mě ne: z júrei strachnemám. Od duchů mrtvých mi nic nehrozí.

Možná se k vám donesly ty historky, že les byl oblíbeným místem ubasute, tedy odvrhování starých a

nemocných, aby tu zemřeli v dobách hladu. I to jsou nepodložené pověsti, jaké k sobě les přitahuje.Často se věří, že se duchové cítí sami a lákají k sobě lidskou společnost. Věří se, že proto do lesa přichází

tolik lidí.

Pád letadla jsem neviděl – jak už jsem říkal, přes vršky stromů není vidět na nebe – ale slyšel jsem ho.Byla to série tlumených bouchnutí, jako by se zavíraly nějaké obrovité dveře. Co mě v první chvílinapadlo? Asi jsem si myslel, že to je hrom, i když na bouře nebo tajfuny nebyla vhodná doba. Byl jsemzabraný do prohledávání přítmí, proláklin a zátočin na zemi, zda neuvidím stopu po tom mladíkovi, aneměl jsem čas o tom spekulovat.

Už jsem chtěl hledání vzdát, když mi zapraskalo ve vysílačce a kolega Satosan z ostrahy mě upozornil, ženějaké letadlo uhnulo z letové dráhy a zřítilo se někde poblíž lesa, nejspíš v oblasti Narusawa. V tu chvílimi samozřejmě došlo, že právě to bylo příčinou těch úderů. Sato dodal, že záchranáři už jedou na místo a

že on sám dává dohromady vyhledávací tým. Ztěžka oddychoval a byl v šoku. Oba jsme dobře věděli, jak

bude pro záchranáře těžké dostat se na místo. V některých částech lesa je terén skoro neschůdný, vpůdě se skrývají prolákliny a chůze je riskantní.

Rozhodl jsem se zamířit na sever, směrem k tomu zvuku.

Za necelou hodinu jsem shora uslyšel, jak nad lesem přelétají záchranné helikoptéry. Věděl jsem, že tunebudou moct přistát, a vyrazil jsem proto vpřed ještě chvatněji. Pokud havárii někdo přežil, budu jimmuset pomoct co nejrychleji. Po dvou hodinách chůze už jsem cítil dým; stromy na několika místechchytly, ale požár se naštěstí nešířil a kmeny s odumírajícími plameny slabě zářily. Přejel jsem kuželemsvítilny nahoru ke korunám a zahlédl ve větvích jakousi siluetu. Napřed jsem si myslel, že to je uhořelá

opice.

Ale nebyla.

A samozřejmě nebyla jediná. Noc se rozvířila hlukem záchranářských a zpravodajských helikoptér, a jakse nade mnou začaly rojit, jejich světlomety ozářily nesčetné postavy zachycené ve větvích. Na některébylo vidět skoro dokonale; ani nevypadaly poraněné, skoro jen jako kdyby spaly. Další… další neměly toštěstí. Všechny byly polonahé nebo nahé.

Snažil jsem se dostat k hlavnímu místu neštěstí, tedy tam, kde byl následně objeven ocas letadla apolámaná křídla. Záchranáře na místo spouštěli po lanech – vrtulníky na tak nerovném a zrádném terénunemohly přistát.

Byl to bizarní pocit, přistupovat k ocasu letounu: tyčil se nade mnou a hrdé červené logo zůstaloneporušené. Přeběhl jsem k místu, kde se dvojice paramediků už starala o ženu sténající na zemi;nedokázal jsem posoudit, jak těžce je poraněná, ale jisté je, že jsem z lidských úst nikdy neslyšel takhrozný zvuk. V tu chvíli jsem zachytil pohyb na okraji zorného pole. Několik stromů tu ještě hořelo a vjejich světle jsem za výběžkem hrbolaté sopečné skály zahlédl drobnou schoulenou postavu. Rozeběhl jsem se k ní a v záři svítilny jsem spatřil lesk dvou očí. Odhodil jsem batoh a rozeběhl se ze všech sil,nejrychleji v životě. Jak jsem se přibližoval, uvědomil jsem si, že vidím dítě. Chlapce.

Choulil se, prudce se třásl a jedno rameno měl vytočené v nepřirozeném úhlu. Zakřičel jsem naparamediky, ať jdou rychle za mnou, ale v hluku helikoptér mě neslyšeli.

Co jsem mu řekl? Nedokážu si vzpomenout přesně, ale nejspíš něco ve smyslu: „Neboj se, jsem tu u tebe,pomůžu ti.“

Jeho tělo pokrývala hustá vrstva krve a bahna; až za chvíli mi došlo, že je nahý – jak mi sdělili později,šaty z něj nejspíš strhla setrvačnost nárazu. Natáhl jsem k němu ruku. Byl studený na dotek – ale cojiného se dalo čekat? Bylo pod nulou.

Nestydím se přiznat, že jsem se rozplakal.

Co nejtěsněji jsem ho zavinul do bundy a zdvihl ho ze země. Položil mi hlavu na rameno a zašeptal: „Tři.“Alespoň tak mi to připadalo. Požádal jsem ho, aby to řekl znovu, ale on už měl zavřené oči a povislá ústa,

jako kdyby pevně spal, a pro mě v tu chvíli bylo nejdůležitější dostat ho do bezpečí a udržet ho v teple,než se podchladí.

Dnes se mě samozřejmě všichni ptají: Připadalo vám na tom chlapci něco zvláštního? Samozřejmě že ne!Prošel si peklem a já na něm viděl jen symptomy šoku.

S tím, co se o něm někdy říká, nesouhlasím. Že je v moci zuřivých duchů, snad duchů mrtvých pasažérů,kteří mu závidějí, že přežil. Někdy se tvrdí, že mu v srdci sídlí jejich vzteklé duše.

Naprosto skeptický jsem i k ostatním historkám, které tu tragédii obklopují: že pilot byl sebevrah, že ho k

sobě les přitáhl, vždyť proč by se jinak zřítil právě v Džukai. Tyhle řeči jen působí nové trápení a bolest,kterých už přitom bylo tolik. Mně připadá evidentní, že se kapitán snažil letoun navést na neobydlenouoblast. Musel zareagovat během několika málo minut a zachoval se šlechetně.

A jak by mohl japonský hoch být tím, co o něm tvrdí ti Američani? Vždyť je zázračný. Budu na něj

vzpomínat po celý život.

Mou korespondenci s Lillian Smallovou přerušila až FBI, když vznesla požadavek, aby Lillian v zájmuvlastního bezpečí ukončila veškeré styky s vnějším světem. Přestože bydlela v Brooklynu a já bydlím naManhattanu, nikdy jsme se nesetkaly osobně. Následující líčení je sestaveno z mnoha telefonních a emailových rozhovorů.

Reuben byl celé dopoledne neklidný, a tak jsem mu pustila CNN, což ho někdy uklidní. Za starých časů soblibou sledoval zpravodajství, zvlášť politické; opravdu ho to bavilo a vždycky přes obrazovku nadávalanalytikům a propagandistům, jako kdyby ho mohli slyšet. Když se blížily volby do Kongresu, nepropáslsnad jedinou debatu či rozhovor, a tehdy mi poprvé došlo, že tu je problém: nedokázal si vybavit jménotoho texaského guvernéra, vzpomínáte si, toho blbečka, co nebyl s to vyřknout slovo „homosexuál“ anezakroutit přitom znechuceně hubou. Nikdy nezapomenu, jak se Reuben tvářil v tu chvíli, kdy se marněpokoušel vybavit si jméno toho pitomce. Snažil se, abych si nepovšimla příznaků. Celé měsíce přede

mnou skrýval symptomy.

Toho hrozného dne kladla moderátorka otázky nějakému analytikovi ohledně jeho prognózy, jakdopadnou primárky, a vtom mu uprostřed věty skočila do řeči: „Omlouvám se, že vás musím přerušit, aleprávě jsme dostali zprávu, že v Everglades na Floridě se zřítilo letadlo společnosti Maiden Airlines…“

Jakmile jsem uslyšela slova „zřítilo se letadlo“, samozřejmě jsem si okamžitě vzpomněla na 11. září, terorismus, bomby na palubě. Myslím, že se totéž muselo v New Yorku prohnat hlavou úplně každému.To je prostě instinkt.

A pak se na obrazovce objevily přímé záběry – shora, z vrtulníku. Nebylo toho vidět moc, jen jakásibažina s mastnou skvrnou uprostřed, kam se letadlo zřítilo takovou rychlostí, že je bažina pohltila. Mrzlymi prsty, jako bych v nich držela led, i když mám byt vždycky vytopený. Přepnula jsem na talk show apokusila se ze sebe ten neklid setřást. Reuben usnul; doufala jsem, že mi to dá dost času, abychpřevlékla povlečení a odnesla je do prádelny.

Už jsem skoro byla hotová, když zazvonil telefon. Běžela jsem hned k němu, aby neprobudil Reubena.

Byla to Loriina nejlepší kamarádka Mona – a mně prolétlo hlavou: Proč mi Mona volá? Nejsme přítelkyně,dobře ví, že ji nemám v lásce, že jsem ji odjakživa považovala za přelétavou holku, která má na Lorišpatný vliv. Nakonec to sice dopadlo dobře, nicméně Mona svoje chování nezměnila ani po čtyřicítce – aještě před třicátými narozeninami byla dvakrát rozvedená. Ani nepozdravila a neoptala se na Reubena,

hned vyhrkla: „Kterým letem se vracejí Lori s Bobbym?“

Znovu na mě dolehl ten děsivý chlad, který jsem pocítila před chvílí. „O čem to mluvíš?“ řekla jsem.„Vždyť nikam neletěli.“

A ona na to: „Ale Lillian, copak ti to Lori neřekla? Vydala se na Floridu, zkusit pro tebe s Reubenem najít

vhodné bydlení.“

Ruka mi zchromla, upustila jsem sluchátko, ze kterého se dál linul její hlas. Podlomily se mi nohy a v

duchu jsem se začala modlit, aby to byl jen kanadský žertík, jak je měla Mona dřív v oblibě. Pak jsem bezrozloučení zavěsila a zavolala Lori. Málem jsem zaječela, když mě automat rovnou přepojil na hlasovouschránku. Lori mi řekla, že s sebou bere Bobbyho do Bostonu, kde má obchodní schůzku, a ať senebojím, když se pár dnů neozve.

Tolik jsem si přála moci okamžitě mluvit s Reubenem! On by věděl, co mám dělat. Nejspíš jsem v tu chvíli

cítila jen čirou hrůzu. Ne takovou tu hrůzu, jako když sledujete filmový horor anebo když vás na ulicizastaví bezdomovec s podivným leskem v očích. Míním pocit tak intenzivní, že skoro ztratíte kontrolu nadvlastním tělem, jako byste s ním ztratili souvislost. Uslyšela jsem, jak se Reuben převalil, ale stejně jsemvyšla z bytu a rovnou zamířila k vedlejším dveřím. Nevěděla jsem, co mám dělat. Naštěstí byla Betsydoma, a jakmile mě uviděla, vtáhla mě dovnitř. Byla jsem v takovém stavu, že jsem skoronezaregistrovala ten oblak dýmu, který se u ní v bytě vždycky vznáší ve vzduchu; když měla náladu nakafe, obvykle jsme chodily ke mně.

Nalila mi drink, donutila mě ho do sebe hodit a pak se nabídla, že se se mnou vrátí ke mně do bytu apostará se o Reubena, zatímco se já pokusím zkontaktovat leteckou společnost. Ani po všem, co senásledně stalo, nezapomenu, jak na mě byla ten den hodná.

Nemohla jsem se dovolat, bylo obsazeno a automat mi opakoval, že jsem v pořadí. V tu chvíli jsempochopila, co znamená octnout se v pekle: čekat, až se dozvíte osud vašich nejdražších, zatímco vám vuších zní syntetická verze Holky z Ipanemy. Kdykoli tu melodii zaslechnu, okamžitě mě to vrátí do tohohrozného momentu, na jazyku cítím pachuť laciného pití, Reuben sténá v obýváku a v kuchyni se držípach kuřecího vývaru ze včerejška.

Nevím, kolikrát jsem to zatracené číslo vytočila – když vtom, už když jsem se to chystala vzdát, se nalince někdo ozval. Byla to žena. Nadiktovala jsem jí Bobbyho a Loriino jméno. Její hlas zněl ztrémovaně, ikdyž se snažila zachovat profesionální slupku. Následovala pauza, která mi připadala jak několik dní,zatímco cvakaly klávesy počítače.

Načež mi řekla, že Lori s Bobbym byli vedeni na tom letu.

Řekla jsem jí, že to je určitě omyl. Že Lori s Bobbym nemůžou být mrtví, že to je vyloučené, věděla bychto, cítila bych to. Nevěřila jsem tomu. Odmítala jsem to přijmout. Když přijela Charmaine, psycholožka zČerveného kříže, stydím se za to, ale poslala jsem ji k čertu, tak jsem odmítala uvěřit, že se něco stalo.

Přesto mě instinkt nutil okamžitě se vydat na místo neštěstí, být co nejblíž, pro všechny případy.Uvažovala jsem zmateně, jistě, vždyť jak mě vůbec mohlo něco takového napadnout? Letadla nelétala a musela bych Reubena nechat kdovíjak dlouho s někým cizím, možná ho dokonce odložit do ústavu.Kamkoli jsem se obrátila, hleděla na mě Lori s Bobbym. Měli jsme jejich fotky úplně všude: Lori, jak seusmívá na objektiv s novorozeným Bobbym v náručí. Bobby na Coney Islandu s obrovskou sušenkou. Lori

ve škole, Lori s Bobbym na oslavě Reubenových sedmdesátin, rok předtím, než se jeho stav začal horšit,takže ještě věděl, kdo je a kdo je Lori. Pořád se mi do hlavy vracela vzpomínka na ten moment, kdy miřekla, že je těhotná. Přijala jsem to negativně, vůbec se mi nezamlouvala představa, jak si jde vybratsperma, jako by to byly nové šaty, a pak se nechá… uměle oplodnit. Připadalo mi to strašně chladné.„Mami, je mi devětatřicet,“ řekla mi (říkala mi „mami“ i v dospělosti). „Tohle je možná moje posledníšance, a řekněme si to upřímně: žádný krásný princ si pro mě hned tak nepřijede.“ Všechny mojepochybnosti se samozřejmě rozplynuly, když jsem ji poprvé uviděla s Bobbym. Byla tak úžasná matka!

Musela jsem si to všechno vyčítat. Lori věděla, že se chci jednoho dne přestěhovat na Floridu, donějakého toho čistého a prosluněného domu s pečovatelskou službou, kde by se o Reubena dokázalináležitě postarat. Proto tam letěli. Chtěla pro mě mít překvapení k narozeninám. Celá Lori, nesobecká a

velkorysá.

Betsy dělala, co se dalo, aby Reubena udržela v klidu, a já rázovala po pokoji sem tam. Nedokázala jsemsedět v klidu, ruce se mi třásly, brala jsem telefon a zkoušela, jestli funguje, pro případ, že by volala Lorise zprávou, že letadlo na poslední chvíli propásli a rozhodli se s Bobbym letět až později. Nebo dřív. Toho

jsem se držela jak stébla.

V televizi se začaly objevovat zprávy o těch dalších pádech a já přístroj neustále zapínala a vypínala,neschopná se rozhodnout, jestli chci vědět, co se děje, nebo jestli nechci vědět nic. Ty záběry! Je zvláštníto teď takhle říct, ale když jsem viděla šot s tím japonským chlapečkem, jak ho vynášejí z lesa a odvážejívrtulníkem, cítila jsem závist. Závist! Protože v tu chvíli jsme o Bobbym ještě nevěděli. Informace byla, žehavárii na Floridě nikdo nepřežil.

Připadalo mi, že se na nás sneslo veškeré neštěstí, jaké na jednu rodinu může dolehnout. Říkala jsem si,proč Bůh tohle dělá? Čeho jsem se dopustila? A navíc k tomu pocitu viny, k trýzni a ke zdrcující absolutníhrůze jsem si připadala sama. Protože ať už se stalo cokoli, ať už v tom letadle seděli, anebo ne, nikdy se

o to nebudu moct podělit s Reubenem. Nebude mě moct utěšit, nebude moct nic zařídit, masírovat mizáda, když nebudu moct usnout. Už ne. Je taky pryč.

Betsy odešla až po Charmainině příjezdu s tím, že nám u sebe připraví něco k jídlu, i když já bychnepozřela ani sousto.

Následujících pár hodin si vybavuju jen mlhavě. Musela jsem Reubena uložit do postele, musela jsem seho pokusit nakrmit pár lžícemi polévky. Vybavuju si, jak drhnu kuchyňskou linku, až mám úplně odřené arozbolavělé ruce, i když se mě Charmaine s Betsy snažily zastavit.

A pak přišel ten telefonát. Vzala to Charmaine, zatímco já s Betsy jsme stály ztuhlé v kuchyni. Pokoušímse vzpomenout, jak to přesně řekla, ale pokaždé se mi to vybaví maličko jinak. Charmaine je černoška amá tu nejúžasnější pleť, jakou si dokážete představit – černošky s věkem krásní, co? –, ale když v tuchvíli vešla do kuchyně, vypadala o deset let starší.

„Lillian,“ řekla mi, „asi by sis měla sednout.“

Potlačila jsem v sobě každý záchvěv naděje. Viděla jsem přece ty záběry z místa neštěstí. Jak by tohlemohl někdo přežít? Podívala jsem se jí přímo do očí a řekla: „Ven s tím.“

„Jde o Bobbyho,“ odpověděla. „Našli ho. Je naživu.“

A v tu chvíli se z ložnice rozeřval Reuben a já ji musela požádat, aby mi to zopakovala.

Ace „Eso“ Kelso, vyšetřovatel Federálního úřadu pro bezpečnost dopravy se sídlem ve Washingtonu, je řadě čtenářů znám jako hlavní aktér pořadu „Eso v akci“, vysílaného čtyři sezóny na Discovery Channel.

Následující text vznikl souborným přepisem většího počtu rozhovorů vedených po Skypu.

U havárie tohoto rozsahu bylo jasné, že chvíli potrvá, než budeme mít jasno, co se doopravdy stalo. Jen si

to představte: čtyři různé havárie s letouny tří různých značek na čtyřech kontinentech – něco takovéhose prostě nikdy nestalo. Věděli jsme, že budeme muset navázat těsnou spolupráci s britským AAIB,jihoafrickým CAA a japonským JTSB, nemluvě o dalších stranách, které na vyšetření havárií měly zájem,čímž míním výrobce, FBI, FAA a další. Naši lidé dělali, co se dalo, ale byl na nás vyvíjen nepředstavitelnýtlak: od rodin, manažerů linek, novinářů, prostě ze všech stran. Ne že bych doslova čekal, že se všechnoposere, ale dezinformace a omyly se čekat daly – lidi jsou lidi, a jak týdny plynuly, málokdy se námpodařilo odpočinout si víc než pár hodin v kuse.

Než se dostanu k tomu, o čem chcete mluvit, poskytnu vám takový celkový přehled, abyste mělapředstavu o kontextu. Probíhalo to takhle. Jakožto vyšetřovatel pověřený havárií Maiden Airlines jsemzačal okamžitě, jakmile mi zavolali, dávat dohromady expediční tým. Na místě nehody už sice v tu chvílibyl místní vyšetřovatel a podnikal základní kroky, ovšem v danou chvíli jsme my tady měli k dispozici jenzáběry ze zpráv. Místní velící koordinátor mě mobilem informoval o situaci v lokalitě, takže jsem věděl, žetohle bude pěkně těžké. Nezapomínejte, že se to letadlo zřítilo na odlehlém místě: osm kilometrů odnejbližšího přístaviště, přes dvacet kilometrů od nejbližší silnice. Ze vzduchu nebylo vůbec nic vidět, pokud

člověk přesně nevěděl, co má hledat: před přistáním jsme místo napřed minuli, takže to můžu tvrdit zvlastní zkušenosti. Rozházené trosky, v bahně černá díra o velikosti rodinného domku a ostrá tráva, kteráčlověku rozřízne kůži jak nic.

Z první depeše jsem se dozvěděl tohle: Pár minut po vzletu se zřítil letoun McDonnell Douglas MD-80.Podle sdělení dispečera z řídící věže piloti nahlásili poruchu motoru, nicméně já nemínil vyloučit úmyslnézavinění: vyšetřování teprve začínalo a docházely zprávy o nehodách jinde. Dva svědci – rybáři – viděli,jak sebou letoun před pádem do Everglades divně hází a letí příliš nízko; také prý při pádu viděli šlehat zmotoru plameny, ale to je běžné – svědci skoro vždy mluví o výbuchu nebo požáru, i když jsou zcelavyloučeny.

Okamžitě jsem přikázal systému i údržbě, ať naklušou do hangáru číslo šest. FAA nám pro let do Miamipřidělila G-IV: potřeboval jsem kompletní tým a do Learu bychom se nevlezli. Kvalita údržby u Maiden Airnám dělala starost už dřív, ale samotný letoun měl pověst bezpečného stroje.

Po hodině letu jsem dostal hlášení, že někdo přežil. Přitom jsme, Elspeth, viděli ty záběry z televize: anise nedalo poznat, že na tom místě spadlo letadlo, jak bylo dokonale ponořené. Přiznám se, že jsem tomunapřed nevěřil.

Chlapce převezli do dětské nemocnice v Miami a nám chodily zprávy, že je při vědomí. Nikdo nedokázaluvěřit, že havárii přežil a že ho pak nesežrali aligátoři – bylo jich tam tolik, že jsme museli povolat

ozbrojené oddíly, aby je držely stranou, zatímco jsme vytahovali zbytky letadla.

Hned po přistání jsme zamířili na místo. Už tam byli lidi z DMORTu [márničního týmu rychlého nasazení],ale nevypadalo to, že se jim podaří najít nějaká zachovaná těla. Hlavní prioritou tedy bylo najít nahrávač z

kokpitu a černou skříňku, na což jsme potřebovali specializované potápěče. Bylo tam příšerně:nesnesitelné vedro, hordy much, smrad… Potřebovali jsme kompletní skafandry na biohazard, a lízt donich v podobných podmínkách není žádná legrace. Hned mi bylo jasné, že pochopit, co se tu stalo, námpotrvá nejmíň pár týdnů. Jenže my vzhledem k faktu, že téhož dne spadla letadla i jinde, neměli tolikčasu.

Potřeboval jsem si promluvit s tím klukem. Podle seznamu pasažérů byl v dané věkové skupině pouze

Bobby Small, který se vracel do New Yorku s ženou, která byla podle všeho jeho matka. Rozhodl jsem se,

že to podniknu sám. Tým jsem nechal na místě, aby provedli předběžná opatření a spojili se s místnímiúřady a s agenturami, které se na místo chystaly přijet.

Nemocnice byla obklopená novináři, kteří ze mě chtěli vymámit nějaké prohlášení. „Eso! Eso!“ povykovalina mě. „Může za to bomba?“ „Co ty ostatní havárie, souvisejí spolu?“ „Opravdu to někdo přežil?“ Jakoobvykle jsem jim sdělil, že až se dozvíme víc, poskytneme jim prohlášení pro tisk, že vyšetřování je v

běhu atd. atd. S úkolem, který přede mnou stál, jsem si rozhodně nehodlal třepit hubu, dokud nenajdemeněco konkrétního.

Volal jsem jim předem, že tam jedu, ale věděl jsem, že šance promluvit si s ním nebude velká. Zatímcojsem čekal, než mi doktoři dají svolení, vyřítila se z jeho pokoje zdravotní sestra a narazila přímo do mě.Vypadala na pokraji pláče. Podíval jsem se jí do očí a řekl něco jako: „Je v pořádku, žejo?“ Rychle přikývla

a zmizela do sesterny. Asi týden nato jsem ji znovu vyhledal, abych se jí zeptal, proč byla tak rozrušená.Nedokázala to zformulovat. Měla pocit, říkala, že něco není v pořádku; prostě jí bylo nepříjemné zůstat vté místnosti. Ale přitom se cítila provinile, chápete. Řekla, že na ni asi dolehlo pomyšlení na všechny tylidi, kteří v okamžení umřeli, a Bobby pro ni byl živá připomínka, kolik životů přišlo vniveč.

Pár minut nato dorazila dětská psycholožka, které případ svěřili. Hezká holka, tak kolem pětatřiceti, alevypadala mladší. Zapomněl jsem, jak se jmenovala… Polanská? Ne, jasně, Pankowská. Díky. Zrovna jíBobbyho přidělili a vůbec netoužila po tom, předhodit ho nějakému buranskému vyšetřovateli. Ale já jířekl, milá dámo, máme tady co dělat s havárií mezinárodního dosahu a ten kluk je možná jediný svědek,který nám teď může pomoct.

Nemyslete si, Elspeth, že nemám srdce, ale v tu chvíli jsme o ostatních haváriích měli jen kusé informace,

a nakolik jsem mohl soudit, ten kluk mohl k celé katastrofě klidně držet klíč. Nezapomínejte, že vJaponsku to chvíli trvalo, než potvrdili, že taky někdo přežil, a o té dívce z Británie jsme se dozvěděli ažpo několika hodinách. Doktorka Pankowská mi každopádně řekla, že chlapec je vzhůru, ale neřekl ještěani slovo a netuší, že jeho matka je skoro jistě mrtvá. Žádala mě, abych si počínal opatrně, a nedovolilami celý rozhovor nahrát na video. Podvolil jsem se, i když standardní postup je všechny výpovědi natáčet.

Zpětně jsem si, upřímně řečeno, nebyl jist, jestli jsem byl radši, že mi to nepovolili filmovat, nebo ne.Ujistil jsem ji, že mám s vyslýcháním svědků zkušenost a že už je na cestě specialista, který provedenávazný pohovor. Potřebuju se jenom dozvědět, jestli si pamatuje něco konkrétního, co by nám pomohlourčit směr pátrání.

Poskytli mu vlastní pokoj, svěže vymalovaný, spousty hraček, výzdoba na stěnách, vycpaná žirafa, kterámi připadala trochu strašidelná. Chlapec ležel rovně na zádech, v žíle kapačku. Bylo vidět odřeniny, jak semu ostrá tráva zařízla do kůže (tohle nás během těch pár dnů postihlo všechny), ale jinak žádná vážnějšízranění neutrpěl. Dodnes to nechápu. Jak se tehdy říkalo – opravdu to vypadalo jako zázrak. Připravovaliho na cétéčko a já věděl, že mám k dispozici jen pár minut.

Doktoři kolem jeho lůžka ze mě nebyli nadšení a Pankowská se mě držela jako doprovod. Vypadal takkřehce, zvlášť se všemi těmi škrábanci na nadloktí a v obličeji, a opravdu mi nebylo příjemné klást muotázky tak těsně poté, co prošel katastrofou.

„Ahoj, Bobby,“ pozdravil jsem ho. „Mně říkají Ace a jsem vyšetřovatel.“

Nepohnul brvou. Pankowské pípnul telefon; popošla si stranou.

„Jsem moc rád, že jsi v pořádku, Bobby,“ pokračoval jsem. „Jestli ti to nevadí, rád bych ti položil pár

otázek.“

Rázem otevřel oči a upřel je přímo na mě. Byly prázdné, bez výrazu. Nebylo patrné, jestli mě vůbec slyší.

„Bezva, že jsi vzhůru,“ prohodil jsem.

Vypadalo to, jako by se díval skrze mě. A pak… Elspeth, poslyšte, tohle bude znít praštěně, ale… pak muoči začaly vlhnout, jako kdyby se měl rozplakat, jenže… Kristepane… tohle je hrozný… nezalily se slzama,

ale krví.

Asi jsem musel vykřiknout, protože Pankowská hned přiskočila ke mně a nemocniční personál se kolemkluka rozbzučel jak sršni na pikniku.

A já řekl: „Co to má s očima?“

Pankowská se na mě podívala, jako kdyby mi narostly dvě hlavy.

Podíval jsem se znovu na Bobbyho, zahleděl jsem se mu přímo do očí, a byly čisťounké, modré jakochrpy, ani kapka krve. Ani kapička.

Ze 2. kapitoly knihy Hlídání Jess: můj život s členkou Trojice od Paula Craddocka (spoluautorka Mandi

Solomonová)

Často se mě lidi ptají: „Paule, proč sis Jess vzal do kompletní péče? Jsi úspěšný herec, umělec, svobodnýmuž s kolísavým denním režimem; opravdu jsi dělaný na to, aby ses staral o dítě?“ Jednoduchá odpověďzní následovně: krátce poté, co se dvojčata narodila, si mě Shelly se Stephenem pozvali na vážnějšírozhovor a požádali mě, abych nad dětmi převzal právní zodpovědnost pro případ, že se rodičům něcostane. Dlouho to podrobně promýšleli, zvlášť Shelly. Všichni jejich ostatní blízcí přátelé měli vlastní rodiny,

takže by se holčičkám nemohli věnovat s potřebnou péčí, a z důvodů, které objasním později, Shellyinavlastní rodina nepřipadala v úvahu. Navíc bylo zjevné, že mě holčičky už jako škvrňata milovaly. „Paule,tohle Polly s Jess potřebují: lásku,“ říkala Shelly. „A ty jí máš na rozdávání.“

Stephen a Shelly samozřejmě znali moji minulost. Kolem pětadvaceti let se mi zhroutily profesní plány ajá to vzal hákem. Zrovna jsme točili pilotní díl Lůžkového oddělení, o kterém se mluvilo jako o příštímnemocničním trháku v britské televizi, když přišla zpráva, že se seriál ruší. Měl jsem přitom hlavní roli

doktora Malakaie Bennetta, vynikajícího chirurga s Aspergerovým syndromem, závislého na morfiu a s

paranoidní tendencí, a byla to pro mě těžká rána. Měsíce jsem se na tu roli připravoval, opravdu jsem sedo té postavy vnořil a i v tom nejspíš tkvěl kus problému – že jsem se s ní příliš ztotožnil. Stejně jako tolik

jiných umělců jsem se obrátil k alkoholu a jiným látkám, abych utišil svou bolest. To se navíc mísilo sobavami z nejisté budoucnosti; výsledkem byla hluboká deprese a série lehce paranoidních přeludů.

S těmihle démony jsem se ale vyrovnal dlouho před tím, než se o dvojčatech začalo třeba jenomuvažovat, a můžu tak poctivě říct, že jsem se opravdu považoval za nejlepší možnou volbu. Shellypožadovala, abychom to dali na papír, a tak jsme se zastavili u notáře a bylo. Když se na vás ale někdoobrátí s podobnou žádostí, samozřejmě předpokládáte, že se to nikdy nestane.

Ale předbíhám.

Po úniku z té příšerné místnosti, kam nás odtáhla ta neschopná skupinka z Go!Go!, jsem následujícípůlhodinku strávil v letištní hospodě a prostě jen zíral na obrazovku, kde se na spodním pásu neustáleopakovala ta hrozná zpráva. Pak přišly první záběry z oblasti, kde mělo spadnout Stephenovo letadlo:pohled na šedý, rozvlněný oceán, kde se ve vlnách sem tam pohupuje jen kus plastu. Záchranné čluny,které prohledávaly okolí, vypadaly v té pochmurné a nekonečné krajině jak hračky. Vzpomínám si, jak semi prohnalo hlavou: ještě že Stephen se Shelly naučili holčičky loni v létě plavat. Vím, že to je směšné – v

těch vlnách by měl co dělat i Duncan Goodhew – ale v emocionálně extrémní situaci se člověk držísebemenší naděje.

Tam mě našla Mel. Kouří sice čtyřicet rothmansek za den a kupuje si oblečení v Primarku, ale ona i jejíGeoff mají srdce velké jako Kanada. Jak už jsem říkal v předchozí kapitole, knížku nesmíte posuzovat

podle obalu.

„Musíš doufat, chlapče zlatej,“ řekla mi.

Ti pitomečci u baru si vůči mně ponechávali odstup, ale za celou dobu ode mě neodtrhli oči. Byl jsem vpříšerném stavu, potil jsem se a třásl se a v jednu chvíli jsem se podle všeho musel rozbrečet, protožejsem měl vlhké tváře. „Na co čumíte?“ štěkla na ně Mel, vzala mě za ruku a odvedla mě zpátky do té

místnosti, kde se podávaly informace.

Tam už byl nastoupený regiment poradců a psychologů. Ochotně roznášeli čaj, který chutnal jak oslazenávoda od nádobí, a připravovali zástěny pro individuální pohovory. Mel mě posadila doprostřed mezi sebe a Geoffa, moje ochránce v šusťácích. Geoff mi poklepal na koleno, řekl něco ve smyslu „Jsme v tom stebou“ a podal mi cigaretu. Už roky jsem nekouřil, ale teď jsem si ji vzal vděčně.

Nikdo nám nebránil kouřit.

Přidal se k nám Kelvin, ten s dredy, a Kylie, ta pohledná zrzka s balonkem (ze kterého teď už zbýval jengumový cucek na podlaze). Spojoval nás fakt, že jsme tvořili pětici, která se tu zprávu dověděla jako

první, a tak jsme se sesedli, odpalovali si jednu od druhé a snažili se nezkolabovat. Jakási ztrémovaná

ženská – psycholožka nebo tak něco, i když na podobnou práci vypadala nepoužitelně nervózně – si odnás nechala nadiktovat jména příbuzných v tom zříceném letadle a odříkala nám univerzální formulku„Budeme vás informovat, jakmile se dozvíme něco nového“. Už tehdy jsem chápal, že v nás prostěnechtějí budit falešné naděje, nicméně člověk i tak doufá. Nemůžete jinak. Modlíte se, aby vaši drazí tenlet propásli, abyste se spletli v čísle letu nebo ve dni příletu, aby to celé byl jen sen, pomatená nočnímůra. Upnul jsem se k tomu momentu, než jsem se o katastrofě dozvěděl – jak ta děcka rozebírala dávno

zapomenutý vánoční stromeček (jasná špatná předzvěst, i když nejsem pověrčivý) –, a vzedmula se vemně touha vrátit se do té doby, před ten hrozný pocit prázdnoty, který se mi pak nadosmrti usídlil v srdci.

Do hrudi se mi začal ledovou prackou vkrádat další nápor paniky. Mel s Geoffem se mě snažili běhemčekání, než nám přidělí psychologa, přimět k rozhovoru, ale já ze sebe nedokázal vypravit ani slovo, což u

mě bylo opravdu nezvyklé. Geoff mi na displeji telefonu ukázal fotku usměvavé dívky kolem dvaceti,trochu při těle, ale pohledné. Řekl mi, že to je jeho dcera Danielle, kterou sem jeli vyzvednout. „Chytráholka, měla svoje divoký leta, ale dokázala se z toho dostat,“ chmurně pronesl Geoff. Danielle odletěla naTenerife na velký mejdanový babinec a připojila se na poslední chvíli, když někdo jiný vypadl. Osud?

Obtížně jsem lapal po dechu a po těle mi stékal pot. Věděl jsem, že jestli z té místnosti okamžitěnevypadnu, vybuchne mi hlava. Mel to chápala. „Dej mi svoje číslo,“ řekla a stiskla mi koleno rukouobsypanou šperky. „Jakmile se něco dozvíme, zavolám ti.“ Vyměnili jsme si kontakty (napřed jsem si navlastní číslo nedokázal vzpomenout) a já vyběhl ven. Nějaký poskok se mě pokusil zastavit, ale Mel na něj

zařvala: „Jestli chce pryč, tak ho pusťte pryč.“

Je mi záhadou, jak jsem zvládl zaplatit za parkování a dojet zpátky do Hoxtonu, aniž bych na M23 vjel

pod dodávku – kompletní výmaz. Později jsem zjistil, že jsem Stephenovu audinu zaparkoval přednímikoly na chodníku, jako kdyby to byl kradený vůz po divoké jízdě.

Probral jsem se k vědomí, až když jsem doklopýtal do haly a převrhl stoleček, kam dáváme poštu. Zpozadveří vystrčil hlavu jeden z té skupinky polských studentů v přízemí a zeptal se mě, jestli jsem v pořádku.Bylo asi na první pohled jasné, že nejsem, protože když jsem ho požádal, jestli má nějaké pití, zmizel na

pár sekund a pak mi beze slova podal láhev laciné vodky.

Doběhl jsem k sobě do bytu s jasným vědomím, že s abstinencí je konec.

A bylo mi to jedno.

Se skleničkou jsem se nezdržoval, pil jsem rovnou z láhve. Necítil jsem žádnou chuť. Třásl jsem se,škubalo to se mnou, brnělo mi v rukou. Vyhrabal jsem Blackberry a projel seznam kontaktů, alenenapadalo mě, komu zavolat – protože kdykoli jsem měl nějaké problémy, tak první, komu jsem volal,

byl Stephen.

Chodil jsem sem tam.

Znovu se napil.

Odkrkl si.

Pak jsem si sedl na gauč a zapnul televizi.

Obvyklý program nahradilo mimořádné zpravodajství o katastrofách. Byl jsem otupělý a v tu chvíli už taky

pořádně opilý, ale vyrozuměl jsem, že všechna letadla dostala rozkaz přistát a že do studia SKY Newsmíří houf expertů, aby zodpověděli otázky pochmurně se tvářícího Kennetha Portera. Dodnes se mi udělášpatně, kdykoli slyším Porterův hlas. SKY News se zaměřilo na havárii Go!Go!, protože jsme k ní mělinejblíž. Nějaká dvojice na výletním parníku pořídila třaslavou nahrávku, jak se letoun blíží k hladině, a v televizi ji pouštěli donekonečna. Okamžik nárazu naštěstí na nahrávce nebyl, ale v pozadí bylo slyšetženský hlas, jak ječí: „Proboha, Larry! Larry! Podívej!“

Dalo se zavolat na určité telefonní číslo, pokud lidé měli obavy, že v letadle seděli jejich blízcí, a proběhlomi hlavou, jestli tam nezavolám, ale pak jsem si řekl: k čemu by to bylo? Když zrovna Kenneth Porternezpovídal experty na leteckou bezpečnost a neuváděl chmurným hlasem reprízu děsivé nahrávky z

výletní lodi, obracelo SKY News pozornost k ostatním haváriím. Když jsem se doslechl o Bobbym, kterého

našli v Everglades na Floridě, a o těch dvou, co přežili v Japonsku, vzpomínám si, jak mě v duchu

napadlo: Mohlo by se to stát. Mohlo. Mohli by být naživu.

Jedním hltem jsem do sebe hodil zbytek láhve.

Sledoval jsem záběry, jak do vrtulníku nakládají nahého japonského chlapce, záběry křičícíhotraumatizovaného Afričana, který přišel o rodinu a za kterým se valily chuchvalce jedovatého černéhokouře. Sledoval jsem toho vyšetřovatele, co trochu připomíná kapitána Ameriku, jak lidem říká, ženesmějí propadat panice. Sledoval jsem sdělení očividně otřeseného ředitele letecké společnosti, že

veškeré lety se až do odvolání ruší.

Nejspíš jsem omdlel. Než jsem se probral, Kennetha Portera vystřídala banální bruneta v příšerné žlutéblůze (na tu blůzu nikdy nezapomenu). V hlavě mi bušilo a bylo mi na zvracení, takže když ta ženskápronesla, že přišly zprávy o pasažérovi, který přežil nehodu Go!Go!, ze všeho nejdřív mě napadlo, že mám

halucinace.

A pak mi to došlo. Dítě. Našli dítě, jak se drží odlomeného kusu trosek pár kilometrů od místa, kde sepodle nich zřítilo Stephenovo letadlo. Na záběrech z helikoptéry toho napřed nebylo moc vidět: skupinalidí v rybářském člunu mává rukama, mezi nimi postavička ve žluté záchranné vestě.

Snažil jsem se krotit svůj optimismus, ale jak nalezence přebírali do vrtulníku, byl na něj záběr zblízka a jáinstinktivně poznal, že to je jedno z dvojčat. Člověk pozná svoje nejbližší.

Zavolal jsem Mel – bez rozmýšlení. „Zlato, nech to na mně,“ řekla mi. Vůbec mě v tu chvíli nenapadlo, co

asi cítí ona.

Identifikační tým se u mě objevil vcukuletu, jako kdyby už čekali za dveřmi – aspoň mi to tak připadalo.Psycholog Peter (příjmení jsem nezachytil), šedivý mužíček v brýlích a s kozí bradkou, si mě posadil předsebe a všechno se mnou probral. Varoval mě, ať nedělám ukvapené závěry: „Paule, musíme si spolehlivěověřit, že to je ona.“ Zeptal se mě, jestli může „o podpůrná svědectví“ požádat moje přátele a příbuzné.Napadlo mě, jestli nezavolat Gerrymu, ale pak jsem to zavrhl. Moje rodina, to byl Stephen, Shelly aholčičky. Měl jsem sice přátele, ale ne toho druhu, abych se na ně mohl spolehnout v krizové situaci – ikdyž později se na mě všichni pokusili nalepit a urvat si svou čtvrthodinu slávy. Vím, že to zní zatrpkle, ale

na to, kdo jsou opravdoví přátelé, přijdete právě tehdy, když se vám život rozpadne.

Chtěl jsem se za ní rovnou rozletět, úplně jsem zapomněl, že všechna letadla v Evropě musela přistát.Peter mě ujistil, že jakmile bude stabilizovaná, přesunou ji vrtulníkem do Anglie. Zatím je na pozorování v

nemocnici v Portugalsku.

Počkal, až se uklidním dost na to, abych se mohl dozvědět detaily. Pak mi řekl, že před nucenýmpoklesem podle všeho propukl na palubě požár a Jess (nebo Polly – v tu chvíli jsme ještě nevěděli, kterédvojče to je) je zraněná. Největší obavy ale měli z podchlazení. Odebrali mi vzorek DNA, aby mohlispolehlivě ověřit, že opravdu jde o jedno z dvojčat. Je to dost surreálné, nechat si ohromným vatovýmsmotkem otírat vnitřní stranu tváře, zatímco čekáte, až se dozvíte osud vašich nejbližších.

Na jedné z prvních schůzek 277 Together pár týdnů nato mi Mel řekla, že po zjištění o nálezu Jess se sGeoffem ještě celé týdny odmítali vzdát naděje – dokonce i poté, co začalo nacházení mrtvol. Neustáleprý v duchu viděla, jak Danielle vyplavilo moře někam na břeh a ona tam čeká na záchranu. Když seobnovil normální letový provoz, Go nabídlo pozůstalým speciální let k portugalskému pobřeží, blízko kmístu neštěstí. Já neletěl, měl jsem dost starostí s Jess, ale většina členů 277 Together nabídku přijala.Dodnes mě děsí, jaké to pro Mel s Geoffem muselo být, když se rozhlíželi po oceánu a cítili záchvěvynaděje, že jejich dcera možná ještě žije.

Někdo z Go to musel vyžvanit médiím, protože od okamžiku, kdy se potvrdilo, že jedno z dvojčat

přežilo, u mě permanentně zvonil telefon. Hlásili se z bulváru i z rádoby seriózních deníků, ale otázky bylyu všech stejné: „Jaké jsou vaše pocity?“ „Připadá vám to jako zázrak?“ Upřímně řečeno, nutnost neustále

jim odpovídat na chvíli zahnala deprese, které se dostavovaly ve vlnách a spustit je mohla sebemenšídrobnost: reklama na auto s načinčanou matkou a dítětem, dokonce i reklama na toaletní papír seštěňátky a multikulturními batolaty. Když jsem zrovna nebyl u telefonu, sledoval jsem zprávy – stejně jako

zbytek světa. Podezření na terorismus vyloučili brzy, ale stejně byl na každém kanále houf expertůnabízejících spekulace, v čem tkví možná příčina. A stejně jako Mel s Geoffem jsem nejspíš nedokázalpotlačit naději, že přežil i Stephen.

Dva dny nato Jess přepravili do soukromé londýnské nemocnice, zajišťující specializovanou péči. Žádná zpopálenin nebyla vážným nebezpečím, ale pořád hrozila infekce, a i když elektroencefalogram nezachytilžádné neurologické poškození, pořád ještě neotevřela oči.

Personál tam byl vynikající a neuvěřitelně vstřícný. Zavedli mě do zvláštní místnosti, kde jsem mohl v klidu

počkat, dokud mi doktor nedá svolení ji vidět. Zaplaven pocitem neskutečnosti jsem si sedl na designovésofa a listoval časopisem. Každý vám řekne, že nechápe, jak se po smrti milovaného člověka může zemětočit dál, a přesně takhle jsem si připadal při prohlížení celebrit vyfocených bez make-upu. Usnul jsem aprobudil mě až jakýsi rozruch na chodbě, kde mužský hlas křičel: „Co tím chcete říct, že ji nemůžemevidět?“ a nějaká ženská ječela: „Ale my jsme její příbuzní!“ Padla na mě tíseň. Okamžitě jsem poznal, kdoto je: Shellyina matka Marilyn Adamsová a její dva synové, Jason („říkej mi Jase“) a Keith. Stephen jimkdysi začal přezdívat „Addams Family“, a bylo hned jasné proč. Shelly se po odchodu z domovavynasnažila přerušit s nimi styky, nicméně cítila povinnost pozvat je na svatbu se Stephenem a tehdyjsem se z jejich společnosti mohl těšit naposledy. Stephen byl vzorný levičák, ale stejně vtipkoval, žekaždý Adams musí povinně strávit aspoň tři roky za katrem. Vím, že vám to bude připadat jako odpornásnobárna, ale tohle byli opravdu výstavní machři se vším všudy včetně zneužívání dávek, pokoutníhoprodeje pašovaných cigaret a auťáku se všemi špeky u vjezdu do baráku s dotovanou činží. Jase a Keith

– alias Fester a Gomez – dokonce pojmenovávali svoje děti (a měli jich regiment, zplozený hejnemrůzných matek) po módních celebritách a sportovcích. Jestli se nepletu, jedno se dokonce jmenovalo

Brooklyn.

Když jsem je uslyšel hulákat na chodbě, v duchu mě to ihned vrátilo ke svatebnímu dni Stephena aShelly, který se vinou Addams Family všem zapsal do paměti z těch nesprávných důvodů. Stephen měpožádal, abych mu šel za svědka, a já s sebou přivedl svého tehdejšího partnera Prakeshe. Shellyinamatka na sobě měla jakousi růžovou příšernost z uměliny, ve které strašně připomínala Prasátko Peppu, a

Fester s Gomezem vyměnili obvyklé kožené bundy a tepláky z černého trhu za nepadnoucí obleky zkonfekce. Shelly si s organizací svatby dala záležet, a neměli tehdy se Stephenem tolik peněz – profesníúspěchy se dostavily až pak. Shelly ale škudlila a spořila a podařilo se jí pronajmout si na recepci menšívenkovské sídlo. Obě skupiny se napřed držely odděleně, Shellyina rodina na jednom území, já sPrakeshem, Stephenem a Shellyinými přáteli na druhém. Dva odlišné světy.

Stephen následně prohlásil, že měl u baru nahlásit maximum spotřeby. Po proslovech – Marilynin bylhrozný a k nepřestání – jsme s Prakeshem vstali a šli si zatančit. Dokonce si i vzpomínám, co hráli:

Careless Whisper.

„Ojojoj,“ zaječel přes kapelu jeden z bratrů, „naraž mi buzinu.“

„Zasraní teplajzníci,“ připojil se druhý.

Prakesh nebyl ten typ, co by se nechal jen tak urážet. Ani nedošlo ke sporu, v momentě dal nejbližšímuAdamsovi hlavičku. Někdo zavolal policii, ale nikoho nesebrali. Samozřejmě to zničilo svatbu i náš vztah –

krátce nato jsme se rozešli.

Bylo skoro požehnání, že tomu nemuseli přihlížet naši. Umřeli při autonehodě, když nám se Stephenembylo něco málo přes dvacet. Odkázali nám dost prostředků na několik let, tak byl táta hodný.

Když je zdravotní sestra pod nátlakem přivedla ke mně do čekárny, musím uznat, že jeden z bratrů –myslím, že to byl Jase – měl tu slušnost a zatvářil se, když mě uviděl, aspoň zahanbeně. „Všechno dobrý,kámo,“ prohlásil. „V takovejhle časech musíme držet při sobě.“

„Moje malá Shelly,“ vzlykala Marilyn a pořád žvanila o tom, jak se všechno dozvěděla, až když se bulvárzmocnil seznamu pasažérů. „Vždyť já ani nevěděla, že odletěli na dovolenou! Koho by napadlo letět na

dovolenou v lednu?“

Jason s Keithem čučeli do telefonů a Marilyn žvatlala. Spolehlivě jsem věděl, že kdyby Shelly tušila, že sedo tohohle zapletou, zničilo by ji to. Kvůli Jess jsem ale byl odhodlaný nedopustit, aby propukla scéna.

„Mami, pudem si dát čouda,“ utrousil Jase a ten druhý se vytratil za ním. Nechali mě s matriarchou osamotě.

„No tak, Paule, co vy si o tom myslíte?“ spustila. „Vždyť to je hrozné. Moje Shelly je mrtvá!“

Zamumlal jsem něco v tom smyslu, že mi to je líto. Sám jsem ale ztratil bratra, dvojče a nejlepšíhokamaráda, a určitě jsem nebyl ve stavu, abych vůči ní mohl pocítit skutečnou soustrast.

„Nevím, které děvčátko našli. Bude se muset nastěhovat ke mně,“ pokračovala Marilyn. „Může být vpokoji s Jordan a Paris.“ Zhluboka povzdechla. „Leda bychom se nastěhovali k nim.“

Na vyzrazení Shellyina rozhodnutí ohledně pěstouna teď sice nebyla ideální chvíle, ale já prostě vyhrkl:„Proč myslíte, že byste se o ni měla starat?“

„A kam by jinak šla?“

„Třeba ke mně?“

Všechny brady se jí pobouřeně roztřásly. „K vám? Ale vy jste přece… vy jste herec.“

„Můžete za ní,“ přerušila naši rozkošnou intimní konverzaci sestra, která se v tu chvíli objevila ve dveřích.

„Ale jen na pět minut.“

I Marilyn došlo, že na takhle zásadní diskusi teď není vhodná chvíle.

Dostali jsme pláště a roušky (nechápu, kde našli velikost na Marilyn) a šli za sestrou do místnosti

upravené tak, aby vypadala jako hotelové apartmá: gauče s květovými potahy, drahá televize. Iluzi kaziljen fakt, že Jess obklopovaly monitory srdeční činnosti, kapačky a rozmanité další strašidelné přístroje.Oči měla zavřené a vypadalo to, že skoro nedýchá. Většinu obličeje jí zakrývaly obvazy.

„Je to Jess, anebo Polly?“ pronesla Marilyn do neurčita.

Já ale okamžitě věděl, která z nich to je. „Je to Jess.“

„Jak si kur… jak to můžete říct tak jistě? Má celý obličej zafáčovaný,“ zakňourala Marilyn.

Poznal jsem ji podle vlasů: Jess měla z ofiny kus ustřižený. Těsně před odletem na dovolenou ji Shelly

přistihla, jak si to pižlá ve snaze napodobit nejnovější účes Missy K. Navíc měla Jess nad pravým obočím

droboučkou jizvu od té doby, co se učila chodit a praštila se o roh krbu.

Vypadala tak drobounká, tak zranitelná. A já v tu chvíli odpřisáhl, že udělám, cokoli budu moci, abych ji

ochránil.

Angela Dumisová, původem z Východního Kapska, bydlela v době zřícení letu 467 společnosti Dalu Air i se

sestrou a dvouletou dcerou v townshipu Khayelitsha. V dubnu 2012 svolila k rozhovoru.

Když jsem se o tom dozvěděla, byla jsem zrovna v prádelně a žehlila. Spěchala jsem, abych všechnostihla a chytila taxíka ve čtyři, takže jsem byla vystresovaná: šéf je hrozně pinktlich a chce mít vyžehlené všechno, i ponožky. Do kuchyně vběhla paní domu a z toho, jak se tvářila, mi bylo jasné, že se něcostalo. Tenhle výraz obvykle používala jen tehdy, když některá z koček přinesla dovnitř myš a já to mělauklidit. „Angelo,“ řekla, „právě jsem slyšela v rádiu, že se něco stalo v Khayelitshe. Tam bydlíš, ne?“

Odpověděla jsem, že ano, a zeptala se jí, oč jde: předpokládala jsem, že se musí jednat o požár chatrčenebo o nepokoje při stávce. Řekla, že nakolik tomu byla schopná rozumět, zřítilo se tam letadlo. Společně

jsme přeběhly do obýváku a zapnuly televizi. Zprávy toho byly plné a já zpočátku ani nebyla schopnápochopit, co mi vlastně ukazují: většina šotů zachycovala akorát přebíhající a křičící lidi, kolem kterých sepřevalují oblaka černého dýmu. Pak jsem ale uslyšela slova, při kterých mě zamrazilo: reportérka – mladá

běloška s vystrašenýma očima – pronesla, že při dopadu letadla došlo ke kompletnímu zničení kostela

poblíž pátého sektoru. V jednom kostele v té oblasti byla školka mojí dcery Susan.

Okamžitě mě samozřejmě napadlo, že musím kontaktovat svoji sestru Busi. Už jsem ale neměla frekvenci.

Paní mi půjčila svůj mobil, ale nikdo to nevzal, automat rovnou přepnul na hlasovou schránku. Zvedl semi žaludek, byla jsem jak omámená. Busi vždycky bere telefon – prostě vždycky.

„Paní, já musím odejít,“ řekla jsem. „Musím domů.“ Modlila jsem se, aby to bylo tak, že se Busi rozhodlavyzvednout moji dcerku Susan ze školky předčasně; pracovala v továrně, ale měla ten den volno a občasto takhle dělala, aby mohly odpoledne strávit společně. Když jsem v pět ráno odcházela chytit taxíka doseverních předměstí, Busi ještě tvrdě spala a Susan vedle ní. Snažila jsem se zachovat si ten obraz – Busia Susan, společně a v bezpečí – v mysli. Na to jsem se soustředila. Modlit jsem se začala až později.

Paní (jmenuje se Clara van der Spuy, ale šéf chce, abych jí říkala „paní“ – Busi kvůli tomu zuřila) na tookamžitě řekla, že mě odveze.

Zatímco jsem si brala věci, slyšela jsem, jak se s šéfem po telefonu hádá. „Johannes nechce, abych vásvezla,“ přiznala pak, „ale ať se jde bodnout. Nemohla bych se na sebe podívat, kdybych vás v téhle

situaci poslala na taxi.“

Mluvila souvisle celou cestu, s pauzami jen tehdy, když jsem jí musela udat směr. Na mě dolehl takovýstres, že mi bylo fyzicky špatně; cítila jsem, jak mi v žaludku kamení ten piroh, který jsem měla k obědu.Když jsme vyjeli na N2, viděla jsem, jak se v dálce zdvihá temný dým, a po pár kilometrech jsem ho icítila. „Určitě to dobře dopadne, Angelo,“ neustále opakovala paní. „Khayelitsha je přece obrovská.“Zapnula rádio; hlasatel mluvil o dalších haváriích všude po světě. „Zatracení teroristi,“ zaklela paní. Blížilyjsme se k výjezdu Badena Powella a provoz zhoustl. Obklopily nás houkající taxíky plné vyděšených tváří,lidí jako já, kteří se zoufale toužili dostat domů. S vřeštěním nás míjely sanitky a hasičské vozy. Panízačala vypadat nervózně – nic podobného nikdy nezažila a připadala si nemístně. Policie zřídila zábrany,aby už do oblasti nevjížděly další vozy; bylo mi jasné, že se budu muset připojit k davu a dostat se do své

sekce pěšky.

„Paní, vraťte se domů,“ řekla jsem jí a bylo vidět, jak se jí ulevilo. Nevyčítala jsem jí to – vládlo tadypeklo. Vzduch byl plný popela a kouř mě už štípal do očí.

Vyskočila jsem z auta a rozeběhla se směrem k davu, který se chtěl prodrat přes zábranu zřízenou přessilnici. Lidi kolem ječeli a řvali a já se k nim připojila: „Intombijam! Mám tam dceru!“ Policie nás muselapustit, když se proti nám objevila sanitka a potřebovala se dostat ven.

Rozeběhla jsem se. Nikdy v životě jsem neběžela tak rychle. Ale necítila jsem únavu: hnal mě strach. Zoblaků dýmu se vynořovali lidé, někdy zbrocení krví, a se studem přiznávám, že jsem se jim nepokusilapomoct. Snažila jsem se postupovat vpřed, i když občas skoro nebylo vidět, kam vlastně jdu. Někdy jsemza to skoro byla vděčná, protože… protože do země tu byly zaražené praporky a modré umělohmotnépytle v sobě skrývaly tvary, o kterých jsem věděla, že to jsou kusy lidských těl. Všude hořelo, požárníci vmaskách izolovali oblast za oblastí a fyzicky lidem bránili jít dál. Já ale byla pořád ještě příliš daleko oddomova, potřebovala jsem se dostat blíž. Kouř mi sežehl hrdlo, z očí mi tekly slzy a neustále se ozývalpraskot výbuchů. Kůži jsem měla za chvíli pokrytu špínou. Vůbec jsem to kolem nedokázala poznat anapadlo mě, jestli jsem nezabloudila. Hledala jsem vršek kostela, ale nikde se neobjevoval. Šířil se tupach, jako když se jehně na roštu promíchá s hořící naftou, a mně se obrátil žaludek. Padla jsem nakolena. Věděla jsem, že už nemůžu blíž – nemohla bych dýchat.

Takhle mě našel jeden paramedik. Vypadal vyčerpaně a modrou kombinézu měl nasáklou krví. Dokázala

jsem ze sebe vypravit jen: „Moje dcera. Musím najít svoji dceru.“

Nevím, proč se rozhodl pomoct právě mně, když všude kolem bylo tolik potřebných. Odvedl mě k sobě do

sanitky, usadil mě na předním sedadle a zapnul vysílačku. Za pár minut u nás byl kombík z Červenéhokříže a řidič mi pokynul, abych se vmáčkla dovnitř.

Lidi, co seděli uvnitř, byli špinaví a pokrytí popelem jako já. Většině bylo z obličejů znát, že prodělalitrauma. Nějaká žena vzadu jen mlčky zírala z okénka, v náručí spící dítě. Stařec vedle mě se tiše třásl ana špinavých tvářích měl stružky slz. „Molweni kuzolunga,“ pošeptala jsem mu: všechno bude dobré. Alesama jsem tomu nevěřila. Mohla jsem se jen modlit, vyjednávat v duchu s Bohem obchody, aby ušetřil

Susan a Busi.

Projeli jsme kolem stanu plného mrtvol; snažila jsem se na něj nedívat. Právě do něj házeli další těla,další siluety překryté modrým plastem. A já se modlila ještě úpěnlivěji, aby ty pytle neobsahovaly Busi ani

Susan. Odvezli nás ke komunitnímu centru na Mew Way. Měla jsem se u vchodu podepsat, ale já sekolem kontroly jen prodrala a rozeběhla se ke dveřím. Už zvenčí bylo slyšet pláč. Panoval tam chaos.Centrum bylo plné skupinek choulících se lidí, pokrytých sazemi a obvazy. Někteří plakali, jiní měli ve tváří

šok a jen bez hlesu zírali před sebe, jako ti lidé v autě. Začala jsem se prodírat davem. Jak tady můžuněkdy najít Busi se Susan? Zahlédla jsem Noliswu, sousedku, která se mi někdy starala o Susan; tvář teďměla pokrytou vrstvou krve a špíny a kolébala se sem tam. Když jsem se jí zeptala, jestli neviděla Businebo Susan, upřela na mě mrtvolné oči, ze kterých vymizel všechen jas. Jak jsem zjistila později, měla veškolce, když se tam zřítilo letadlo, dvě vnoučata.

A pak jsem zaslechla, jak někdo volá: „Angie?“

Pomalu jsem se obrátila. A spatřila jsem Busi se Susan v náručí.

Zakřičela jsem několikrát: „Niphilile! Vy jste živé!“

Stály jsme tam hrozně dlouho v objetí; Susan se vrtěla, držela jsem ji moc pevně. Pořád jsem doufala, ale

ta úleva, že jsou opravdu v pořádku… něco tak hlubokého už nikdy v životě neucítím. Když jsme přestalyplakat, Busi mi vysvětlila, co se přesně stalo. Vyzvedla Susan ze školky dřív, a místo aby zamířily rovnoudomů, zašly spolu do obchodu pro cukr. Rána, když se letadlo zřítilo, prý byla nepředstavitelně silná anapřed si myslely, že vybuchla bomba. Popadla Susan a ze všech sil utíkala pryč od toho zvuku, pryč odexplozí. Kdyby šly ze školky rovnou domů, už by byly mrtvé.

Protože z našeho domu nic nezbylo. Oheň nám vzal veškerý majetek. Zůstaly jsme v centru a čekaly, ažnám přidělí přístřeší. Někteří lidé tu od stropu rozvěšeli prostěradla a deky a vytvořili si tak přepážky meziprovizorními místnostmi. Lidí bez domova tu bylo ohromné množství, ale největší soucit jsem cítila sdětmi, které přišly o rodiče a prarodiče. Bylo jich tolik! Často se navíc jednalo o malé utečence,amagweja, kteří si vytrpěli své již během xenofobních útoků před čtyřmi lety. Zažili víc, než kolik lze

unést.

Do paměti se mi zvlášť zapsal jeden chlapec. Tu první noc jsem nemohla usnout, adrenalin mi ještěneodplynul z organismu a pořád jsem se vyrovnávala s tím, co jsem za ten den musela spatřit. Vstalajsem, abych se protáhla, a vtom jsem ucítila, že se na mě někdo dívá. Na dece hned vedle místa, kdejsme s Busi a Susan ležely, seděl chlapec. Do té doby jsem si ho skoro nevšimla, byla jsem zabraná dopéče o Susan a musela jsem vystát frontu na jídlo a vodu. I ve tmě bylo vidět, jak se mu v očích třpytíbolest a osamění. Seděl na té dece sám, nic nenasvědčovalo přítomnosti rodičů nebo prarodičů. V duchujsem si říkala, proč ho pečovatelé neodvedli do sektoru pro děti bez doprovodu.

Zeptala jsem se ho, kde má maminku. Nereagoval. Přisedla jsem si k němu a vzala ho do náruče. Opřel si

o mě hlavu, ale i když neplakal a nevzlykal, dolehl na mě přitom jak mrtvá tíha. Když mi připadalo, že užspí, položila jsem ho na záda a přelezla si k sobě.

Druhý den nám řekli, že se přestěhujeme do hotelu, který zdarma poskytl pokoje lidem bez přístřeší.Rozhlédla jsem se po chlapci – napadlo mě, že by se k nám mohl přidat –, ale nikde jsem ho neviděla. Vtom hotelu jsme zůstaly dva týdny, a když pak sestře nabídli práci ve velké pekárně u Masiphumelele,nastoupila jsem tam s ní. A znovu jsem měla štěstí, je to tu mnohem lepší než sloužit v rodině. Pekárnamá vlastní školku, takže můžu Susan každé ráno vzít s sebou do práce.

Když se později do Jižní Afriky sletěly ty hordy Američanů kvůli pátrání po čtvrtém dítěti, vyhledal nás s Busi jeden vyšetřovatel – ale byl to Xhosa, ne zahraniční lovec odměn – a chtěl vědět, jestli jsme tehdy vtom sále, kam nás vzali, neviděly to a to dítě. Popis odpovídal tomu chlapci, kterého jsem tehdy viděla,ale tomu muži jsem to neprozradila. Nevím přesně proč. V hloubi duše jsem asi věděla, že pro chlapcebude lepší, když ho nenajdou. Vyšetřovateli sice bylo jasné, že před ním něco skrývám, ale já uposlechlavnitřní hlas, který mi velel mlčet.

A navíc to třeba ani nebyl ten hoch, kterého hledají. Sirotků, intandane, tam bylo spousty a chlapec miani neřekl, jak se jmenuje.

Svobodník Samuel „Sammy“ Hockemeier ze 3. expedičního oddílu námořní pěchoty Spojených států sezákladnou na Camp Courtney na ostrově Okinawa mi poskytl rozhovor přes Skype po návratu do USA včervnu 2012.

S Jakem jsme se poznali, když nás v roce 2011 oba převeleli na Okinawu. Já jsem z Fairfaxu ve Virginii,on vyrostl v Annandale, a tak jsme se hned skamarádili – dokonce se ukázalo, že jsem na středníněkolikrát hrál ragby proti jeho bráchovi. Před tou akcí v lese to byl úplně normální kluk, trochu tišší, s

jemným smyslem pro humor, který vám mohl snadno uniknout. Byl spíš menší, metr sedmdesát, možná

pětasedmdesát – na těch fotkách, co se šířily po internetu, vypadá mnohem větší než ve skutečnosti,větší a silnější. Oba jsme na Okinawě propadli počítačovým hrám, na základně jsou hodně rozšířené, aleto je to nejhorší, co bych o něm mohl říct – teda dokud mu neruplo v bedně.

Oba jsme se zapsali do humanitárních jednotek 3. expedičního oddílu námořní pěchoty a začátkem lednajsme se dozvěděli, že náš prapor projde výcvikem na základně Fuji Camp, kde nás nasadí do kompletnězinscenované katastrofy. S Jakem jsme tu zprávu uvítali: z tábora se právě vrátila dvojkaprotiteroristických mariňáků, se kterými jsme to táhli u konzole, a chválili Katembu, nejbližší město – žeprý se tam člověk dobře pobaví a v jednom podniku se dá najíst a napít, co do sebe člověk dostane, za tři

tisíce jenů. Kromě toho jsme doufali, že se dostaneme i do Tokia na nějakou zábavu. Na Okinawě setoho moc neděje – od pevniny tu jste 700 kiláků. Vyhlídka přes oceán z Courtney je sice úžasná, alečumět na to celé dni vás časem unaví a místní lidi často nehledí na mariňáky dvakrát příznivě, zčásti vinou

toho incidentu s Girardem (mariňák omylem zastřelil místní ženskou, která na střelnici sbírala železnýšrot) a skupinového znásilnění v 90. letech. Nemyslím, že by k nám místní lidi byli vyloženě nepřátelští,ale bylo jasné, že většina by se nás radši zbavila.

Fuji Camp je dobrá základna: je to malý areál, ale výcvikový prostor stojí za to. Když nás tam ale přivezli,byla příšerná kosa, mlhy, slejvák – už jenom zbývalo, aby začalo sněžit. Velící důstojník nám řekl, žeprvních pár dnů strávíme přípravou výstroje na výsadek v severním manévrovacím prostoru, ale sotvajsme se dostali do kasáren, začaly se objevovat zvěsti o černém čtvrtku. Ze všeho nejdřív jsme sedozvěděli o té havárii na Floridě: pár kluků bylo odtamtud a dostali zprávy od rodičů a partnerek. Kdyžjsme se pak dozvěděli, co se stalo s tím britským letadlem a s tím v Africe, rozproudily se řeči: spousta znás si myslelo, že to jsou teroristi, nejspíš zas nějaká pomsta od Arabáků, a předpokládali jsme, že násokamžitě stáhnou zpátky na Okinawu. Je to paradox, ale o havárii Sun Air jsme se dozvěděli až naposled.Nikdo nedokázal uvěřit, že se to stalo tak blízko od základny. Všichni jsme pak byli celý večer přilepení kpočítačům, já s Jakem taky. Takhle jsme se doslechli o těch, co přežily, té letušce a dítěti. Síť vypadávala,

ale podařilo se nám stáhnout klip na YouTube, jak dítě nakládají do helikoptéry. A když přišla zpráva, žejedna přeživší osoba po cestě do nemocnice umřela, dolehlo to na nás, a i když to teď bude znít divně,vzpomínám si, jak Jake říká: „Ksakru, doufám, že to nebylo to dítě.“ Bude to znít špatně, ale vnímali jsmetu událost ostřeji vzhledem k tomu, že na palubě byla Američanka a že nepřežila. Že umřel náš člověk.

V pátek ráno velitel prohlásil, že potřebujou dobrovolníky z humanitárního praporu k zajištění oblasti avymýcení místa, kam by mohly přistávat pátrací a záchranné vrtulníky. Při ranním hlášení nám řekli, že sedo lokality sjely stovky pozůstalých a zasahují do záchranných prací. Navíc tam dělali bordel novináři –někteří se dokonce ztratili nebo zranili v lese a bylo nutné je zachraňovat. Překvapilo mě, že nás do tohoJaponci chtějí zapojit. Jistě, USA a Japonsko jsou formálně spojenci, ale de facto si Japonci dávají strašně záležet na tom, aby všechno šlo po jejich – nejspíš z hrdosti. Prý se na ně ale – říkal velitel – sesypalakritika po té vlakové havárii v 90. letech: nedokázali rychle zareagovat, čekali, až se protočí kancelářskámašinka a až jim nadřízený dá jasné pokyny – a stálo to lidské životy. Okamžitě jsem se přihlásil a Jaketaky. Řekli nám, že budeme spolupracovat s kluky z blízkého tábora japonské pěchoty. Za překladatelenám přidělili svobodníka Jodžiho, který nás po cestě poučil, jak to je s tím lesem – že má špatnou pověstkvůli tomu, kolik se tam zabilo lidí. Prý tam došlo k tolika sebevraždám, že policie musela na stromy

nainstalovat kamery a po lese tam celá léta leží neidentifikované mrtvoly. Místní lidi tam prý nechodí,

protože věří, že v lese straší duchové rozhněvaných mrtvých nebo tak cosi, duše, které nemohouspočinout. O japonském náboženství toho moc nevím, akorát že tu věří, že duše zvířat jsou víceméně vevšem od lidí po nábytek – ale tohle prostě znělo příliš praštěně i na místní zvyky a většina z nás začalavtipkovat a blbnout. Jake ale mlčel jako zařezaný.

Nutno uznat, že záchranáři a japonští vojáci si vzhledem k rozsahu katastrofy vedli celkem zdatně, alebylo jich málo a nemohli zvládat ty davy lidí, které se potulovaly kolem márničních stanů. Po úvodnímnástupu přidělili mě, Jakea, pár kluků z naší eskadry a skupinku japonských maníků na hlavní místoneštěstí, zatímco zbytek divize měl hlídat provizorní márnice, převážet materiál a zřídit latríny.

Velitel nám řekl, že záchranáři a lidi z japonského úřadu pro leteckou bezpečnost propočítali, kde muselatěla po pádu skončit, a teď je shromažďují do stanů. Já vím, že vás zajímá především Jake, ale chci vámnapřed trochu popsat, jak to tam vypadalo. Ve škole jsme se kdysi učili o staré baladě „Strange Fruit“ – olynčování na americkém Jihu: že mrtvoly zavěšené ze stromů vypadají jako divné plody. A přesně to jsme

viděli. Přesně tohle viselo ze stromů, jak jsme se přibližovali k místu, kam dopadl trup letadla. Akorát žejich většina nebyla vcelku. Pár kluků se pozvracelo, ale já i Jake jsme vydrželi. Horší pohled byl na tycivilisty, kteří se potáceli po lese a přivolávali svoje rodiče, partnery, děti, svoje nejdražší. Většinou ssebou měli jídlo nebo květiny jako obětiny. Jodži, který dostal za úkol pomoct je vytlačit ven, mi pozdějiříkal, že jedna dvojice – přesvědčená, že je jejich syn naživu – mu přinesla náhradní oblečení. Mě s Jakem

poslali pomoct se zajištěním přistávací plochy; sice to byla tvrdá dřina, ale dostali jsme se mimo místoneštěstí a zahnalo to pomyšlení na to, co jsme viděli. Lidi z našeho Federálního úřadu pro bezpečnostdopravy dorazili až na druhý den, a to už všechno bylo mnohem organizovanější.

Velitel prohlásil, že na noc zůstaneme v lokalitě; přidělili nám kavalce v jednom stanu japonské pěchoty.Nadšení jsme nebyli. Strávit v tom lese noc, toho jsme se báli všichni do jednoho – a nejenom kvůli tomu,

co jsme za ten den viděli. Mluvili jsme šeptem – zdálo se nevhodné povídat si nahlas. Pár kluků sepokoušelo o vtipy, ale žádný nezabral.

Asi ve tři ráno mě probudil křik a ozýval se jakoby zvenčí stanu. Několik nás vyskočilo a vyběhlo ven.Rozbušilo se mi srdce a moc jsem toho neviděl – všude mlha. Někdo z kluků – myslím, že to byl Johnny,černoch z Atlanty, dobrej kluk – vytáhl baterku a posvítil kolem. Světlo se třáslo, protože se mu třáslaruka, a pár metrů od nás jsme uviděli siluetu, lidskou postavu, jak klečí zády k nám. Dotyčný se obrátil, abyl to Jake. Zeptal jsem se ho, co se sakra děje. Vypadal jak omámený, potřásl hlavou. „Já je viděl,“ řekl.„Viděl jsem je. Ty lidi bez nohou.“

Odvedl jsem ho zpátky do stanu. Okamžitě usnul a ráno se o tom, co se stalo, odmítal bavit.

Promluvil jsem o tom s Jodžim a ten mi řekl: „V Japonsku jsou duchové bez nohou.“ a hodina duchů –ušimicu, to slovo nikdy nezapomenu – prý v Japonsku nastává ve tři ráno. Když jsem si pak poslechl tuzprávu, co namluvila Pamela May Donaldová, musím přiznat, že jsem znovu měl nahnáno: popisovalaskoro totéž jako Jake tehdy v noci. Nakonec jsem nejspíš usoudil, že Jakem jenom otřásl ten výklad oduších, který nám dal Jodži. Ostatní kluci si kvůli tomu z Jakea utahovali samozřejmě ještě týdny.

A nepřestali ani po návratu do Camp Courtney – víte, co myslím: „Copak, Jakeu, viděl jsi zas dneskanějaký mrtvoly?“ Jake to přijímal mlčky. Nejspíš někdy touhle dobou si začal e-mailovat s tím pastorem z

Texasu. Do té doby nikdy na náboženství nebyl – neslyšel jsem, že by jedinkrát mluvil o Bohu nebo oKristu. Asi musel k tomu lesu a haváriím hledat informace na internetu a takhle narazil na pastorovuwebovou stránku.

Když zbytek jednotky odveleli na Filipíny kvůli záplavám, Jake s námi neletěl, bylo mu hrozně špatně:bolesti žaludku, podezření na zánět slepého střeva. Dneska se má samozřejmě za to, že simuloval. Apořád se neví, jak se dostal z ostrova. Nejspíš musel podplatit rybářskou nebo velrybářskou loď, něco naten způsob, možná nějaké ty Tchajwance, kteří do oblasti pašují úhoří potěr a metamfetamin.

Dal bych cokoli za to, abych mohl vrátit čas a zabránit Jakeovi v návratu do toho lesa. Vím, že jsemnemohl udělat vůbec nic, ale z nějakého důvodu dodnes cítím zodpovědnost za to, co tomu japonskémuchlapci udělal.

Osmnáctiletá Čijoko Kamamoto, sestřenice Hiroa Janagidy, jediného přeživšího pasažéra letu 678společnosti Sun Air, se s Rjúem Takamim seznámila na internetovém fóru k oblíbené internetové hře.Většinou ji hrají dospívající obsesivní hráči, otaku, a Čijoko si tu jakožto jedna z mála dívek získalaznačnou oblibu.

Proč si Čijoko vybrala k rozhovoru neúspěšného Rjúa, který se stranil lidí (byl hikikomori), je předmětemnekonečných spekulací a zůstává to záhadou. Dokud je nepředběhl vývoj událostí, byli spolu v kontaktukaždodenně, někdy celé hodiny. Obsah sdělení se po Čijokině zmizení podařilo najít na jejím počítači atelefonu a ilegálně pak pronikl na internet.

Původní komunikace zpravidla probíhala v zavedeném internetovém kódu; pro snadnější porozuměnínabízíme transkripci – s výjimkou Rjúových „emotikonů“ čili emodži. Přeložil Eric Kushan.

(Svou matku, s níž měla mrazivé vztahy, Čijoko označovala zkratkou „MB“ – „matčí bytost“. Písmeny „SA“je míněn „strýc android“ čili Kendži Janagida, Čijokin strýc a prvotřídní japonský odborník na robotiku.)

Zpráva odeslána @ 15:30 14/01/2012

ČIJOKO: Rjú, jsi tam?

RJÚ: (° · . ·) Kdes byla?

ČIJOKO: Ani se neptej. „Potřebovala“ se mnou mluvit matčí bytost. Užs to slyšel? Ta letuška umřela. Cožznamená, že přežil jenom Hiro.

RJÚ: Mluví se o tom po celém 2-čanu. Smutné. Jak je Hiroovi?

ČIJOKO: Myslím, že je v pořádku. Vymknutá klíční kost, nějaké odřeniny – víc nevím.

RJÚ: Tomu říkám štěstí.

ČIJOKO: Takhle to pořád opakuje matčí bytost: „Je to zázrak.“ Zřídila pro tetičku Hiromi provizorní oltář.Nevím, kde sehnala její fotku. MB tetu nikdy neměla ráda, ale to je teď najednou pryč. „Takové neštěstí,byla tak krásná, tak ušlechtilá, byla to tak dobrá matka.“ Samé lži. Odjakživa tvrdila, že teta je nafrněná.

RJÚ: Už jsi zjistila, co chtěli v Tokiu? Myslím tvoje teta a Hiro.

ČIJOKO: Jo, podle MB tu prý teta Hiromi a Hiro byli na návštěvě u přítele ze školních let. MB je očividněnaštvaná, že ji teta nepřišla navštívit, ale nahlas už to neřekne, bylo by to neuctivé.

RJÚ: Zkusili tě kontaktovat nějací novináři? V televizi šlo, jak se snažili přelézt zeď kolem nemocnice, abysehnali snímky přeživších. Je to šílené! A slyšelas o tom, co spadl ze střechy? Klip je na Nico Nico. Blbec

jeden!

ČIJOKO: Ještě za mnou nepřišli, ale už zjistili, kde pracuje otec. Ani smrt sestry mu nestojí za to, aby sivzal den volna. Odmítl s nimi vůbec mluvit. Ale nejvíc ze všeho je samozřejmě zajímá strýc android.

RJÚ: Pořád mi to připadá neuvěřitelné, že je Kendži Janagida tvůj příbuzný! A žes mi to neřekla hned, jakjsme se seznámili. Já bych se s tím chlubil před celým světem.

ČIJOKO: A jak by to asi vypadalo? „Ahoj, já jsem Čijoko a můj strýček vynalezl androida.“ Vypadalo by to,že tě chci ohromit.

RJÚ: Ohromit mě? Mělo by to být naopak.

ČIJOKO: Nehodláš si ze sebe zase vylévat sebelítost, doufám.

RJÚ: Bez obav, toho zlozvyku už jsi mě zbavila. Ale tak teda… jaký je doopravdy? Chci znát podrobnosti.

ČIJOKO: Ale vždyť jsem ti už řekla, že ho skoro neznám. Naposledy jsem ho viděla před dvěma lety, hned

po našem návratu z Ameriky, když k nám s Hiroem a tetou Hiromi přišli na oslavu Nového roku. Alenezůstali u nás dlouho a já s ním prohodila jen tři slova. Tetě to slušelo, ale byla odtažitá. Hiroa jsemměla ráda, byl roztomilý. MB tvrdí, že u nás strýc android možná bude bydlet, dokud bude Hiro ležet vnemocnici. Nadšená z toho asi není. Zaslechla jsem, jak otci říká, že strýc android je studený jak ten jeho

robot.

RJÚ: Fakticky? V tom dokumentárním filmu působí zábavně a společensky.

ČIJOKO: Ve kterém filmu? Jsou jich stovky.

RJÚ: To už si nepamatuju. Mám ti to najít?

ČIJOKO: To nestojí za to. Každopádně se lidi před kamerou často chovají jinak, než jací jsou veskutečnosti. Možná to je genetická záležitost.

RJÚ: Co? Že jsi v televizi?

ČIJOKO: Ale ne – že jsi chladný k lidem! Tak jako já. Nejsem normální, jsem chladná. V srdci mám kus

ledu.

RJÚ: Ledová princezna Čijoko – Čijoko juki-onna.

ČIJOKO: Hm, takže jsme zjistili, že v sobě mám geneticky danou urozenou zmrzlost, kterou lze vyléčit…čím?

RJÚ: Slávou? Penězi?

ČIJOKO: Proto tě mám ráda, Rjú: vždycky víš, co odpovědět. Protože jsem si napřed myslela, že řekneš„láska“ a mně se udělá špatně.

RJÚ: o( )o Co máš proti lásce?

ČIJOKO: Vyskytuje se jen ve špatných amerických filmech.

RJÚ: Ty ale nejsi naprosto chladná. Já to vím.

ČIJOKO: Tak proč se mě to všechno víc netýká? Hele, já ti to dokážu. Kolik lidí umřelo v tom letadle Sun

Air?

RJÚ: 525. Ne, 526.

ČIJOKO: Jo, včetně mojí tety 526. A já přitom cítím jedině úlevu.

RJÚ: ??(._.*)

ČIJOKO: Vysvětlím ti to. Od té katastrofy a co se MB dozvěděla o tetě a Hiroovi, přestala měpronásledovat s tím, že půjdu zpátky do nalejvárny. Je to špatné? Je špatné myslet na to, že díky cizí

tragédii získám já v soukromí klid?

RJÚ: Ty ale aspoň máš, proč žít. Ale podívej se na mě.

ČIJOKO: Cha! Já věděla, že ten pocit nepotrvá dlouho. Ale bez obav, může z tebe být můj soukromýhikikomori. S oblibou si tě představuju, jak sedíš u sebe v pokojíku za staženými roletami, připaluješ sijednu od druhé, a když tě přestane bavit hrát Ragnarok, pošleš mi zprávu.

RJÚ: Já nejsem hikikomori a nehraju Ragnarok.

ČIJOKO: Copak jsme si neslíbili, že si budeme říkat pravdu? A já ti řekla, kdo jsem.

RJÚ: Prostě nemám rád to slovo.

ČIJOKO: Takže teď budeš trucovat?

RJÚ: _|7O

ČIJOKO: ORZ????? Neraa! Jak dlouho sis tohle schovával? Používá to ještě vůbec někdo? Určitě ti je 22 ane 38? A kdy už vyrosteš z těch svých ascii?

RJÚ: <( )> Změňme téma. Kdy mi něco povíš o tom, jaké to bylo v Americe?

ČIJOKO: Nech toho. Proč tě to tak strašně zajímá?

RJÚ: Prostě mě to zajímá. Stýská se ti?

ČIJOKO: Ne. Je jedno, kde se usadíš – se světem to jde z kopce. Změnit téma, prosím.

RJÚ: No dobrá… Na internetu se pořád zběsile diskutuje o tom, proč to letadlo narazilo do Džukai.Existuje teorie, že kapitán havaroval úmyslně. Sebevražedný kapitán.

ČIJOKO: Já vím. To už je všude, žádná novinka. Co si o tom myslíš?

RJÚ: Nevím. Na tom, co se říká, by mohl být kus pravdy. Les má svoji historii a leží několik kilometrů odkoridoru na Ósaku. Proč by se měl zřítit právě tam?

ČIJOKO: Třeba se chtěl vyhnout zalidněné oblasti. Třeba tak chtěl zachránit lidské životy. Je mi líto jeho

ženy.

RJÚ: Ty a lítost? Myslel jsem, že jsi ledová princezna.

ČIJOKO: Stejně mi jí je líto. Ta mluvčí ze Sun Air každopádně prohlásila, že kapitán patřil mezi špičkové azcela spolehlivé piloty a že by se něčeho takového nikdy nedopustil. Taky prý neměl finanční problémy,takže nepotřeboval čerpat pojistku, a podle záznamů byl zcela zdráv.

RJÚ: Třeba lžou. A navíc byl možná v cizí moci. Třeba ho k tomu něco donutilo.

ČIJOKO: Cha! Ovládnut hladovými duchy.

RJÚ: Ale musíš uznat… Proč tolik letadel za jeden den? Musí to mít nějaký důvod.

ČIJOKO: A jaký? Chceš mi tvrdit, že to je znamení konce světa?

RJÚ: A proč ne? Je rok 2012.

ČIJOKO: Rjú, trávíš moc času čtením konspiračních teorií. A dneska už se ví, že to byl terorismus.

RJÚ: Mohla by se laskavě znovu přihlásit opravdová Čijoko? To ty přece vždycky tvrdíš, že nás vláda amédia používají jako pěšáky a lžou nám.

ČIJOKO: To ještě neznamená, že musím věřit každé podomácku uklohněné konspirační teorii. Takhle tonechodí. Život je nuda. Samozřejmě že nám politici lžou. Jak jinak zajistit, abychom jim dělali poslušnésešikované vojáčky?

RJÚ: Ty si opravdu myslíš, že pokud to jsou teroristi, tak nám úřady řeknou pravdu?

ČIJOKO: Vždyť jsem právě řekla, že nám lžou. Ale některá tajemství jsou tak velká, že je nemůžouskrývat ani oni. V Americe možná ano, ale tady ne. Ta konspirace by musela napřed projít osmi patrybyrokracie. Lidi jsou tupci. To nemají nic lepšího na práci než žvanit o konspiračních teoriích a pomlouvatmrtvého člověka, který se jen snažil zachránit co nejvíc lidí?

RJÚ: Hele, já mám doopravdy obavy. Je možný, že by ledová princezna tála? Jsou tohle příznaky, že jíopravdu není jedno, co se děje?

ČIJOKO: Je mi to jedno. Je mi… No dobře, je mi to napůl jedno. Ale stejně mě to štve. Ti cvoci vkonspiračních diskusích jsou stejně hrozní jako ty pitomé holky, co celý den klábosí na Mixi. Dokážeš sipředstavit, co by z toho bylo, kdyby stejnou energii věnovaly diskusím o věcech, na kterých záleží?

RJÚ: Jako co třeba?

ČIJOKO: Změna systému, odstranění protekce, zákaz zotročování. Zabránit tomu, aby lidi umírali, aby

podléhali vydírání… tohle všechno.

RJÚ: Ledová revolucionářka Čijoko.

ČIJOKO: Ale já to myslím vážně. Choď do školy, jdi na nalejvárnu, pilně se uč, postarej se, ať na tebejsou rodiče pyšní, nastup na Keio, každodenně dři osmnáct hodin, nevyskakuj si, nestěžuj si, nebuďnonkonformní. Hrozně moc zákazů.

RJÚ: Čijoko, ty přece víš, že v tomhle s tebou souhlasím. Jenom se na mě podívej… Ale co s tím můžemedělat?

ČIJOKO: Nic. Nic nemůžeme dělat. Nechat si to líbit, na všecko se vykašlat anebo umřít. Chudák Hiro. Máse na co těšit.

RJÚ: ( ) ……….o

POZNÁMKY PŘEKLADATELE

Ascii: Označení textových obrázků (jako u Rjúa, viz výše). Získalo si oblibu na fóru 2-channel a jinde.

ORZ: Oblíbený japonský emotikon (emodži), vyjadřující frustraci či zoufalství. Písmena připomínajípostavičku, která tluče hlavou o zem (O je hlava, R trup, Z nohy).

Juki-onna: Sněžná žena. V japonském folklóru představuje Juki-onna ducha ženy, která zemřela vesněhové bouři.

Hikikomori: Jedinec izolovaný od společnosti do té míry, že jen vzácně nebo vůbec nevychází z pokoje.Podle odhadů žije v Japonsku skoro milion společensky izolovaných dospívajících a mladých lidí, kteří serozhodli takto se odříznout od společnosti.

Kontroverzní britská sloupkařka Pauline Rogersová, proslulá zpovědním autorským stylem, zavedla proděti, jež přežily katastrofy z černého čtvrtka, označení Trojice.

Následující článek vyšel 15. ledna 2012 v deníku The Daily Mail.

Od černého čtvrtka uplynuly tři dny. Sedím v rekonstruované soukromé pracovně a nevěřícně zírám nadisplej počítače.

Mohli byste si myslet, že setrvávám v šoku nad tou hroznou náhodou, kvůli které se za jediný den zřítila

čtyři osobní letadla. Ten šok samozřejmě cítím, jako my všichni, ale o něj teď nejde. Můj nevěřícný úžas v

tuhle chvíli probouzí nekonečný seznam stránek zasvěcených konspiračním teoriím, které se předhánějí v

bizarních výkladech, proč k tragédii došlo. Stačí pár minut na Googlu a odhalíte několik adresvěnovaných názoru, že Tošinori Seto – statečný a nesobecký kapitán, který se rozhodl spadnout s letem678 společnosti Sun Air do nezalidněné oblasti, aby nezpůsobil další ztráty na životech – byl v mocisebevražedných duchů. Další stránka hlásá, že všechna čtyři letadla se stala cílem agresivníchmimozemšťanů. Vyšetřovatelé havárií sice zcela jednoznačně potvrdili, že terorismus lze jako vysvětlenívyloučit – zvláště u africké havárie linky Dalu Air, u níž zprávy dispečerů dokládají, že se jednalo o chybupilota –, ale přesto se nezadržitelným tempem množí protimuslimské manifesty. A krok s nimi udatně držínáboženští potřeštěnci: je to celé znamením od Boha!

Událost tohoto druhu nás nutně musí uhranout – ale proč se hned lidé uchylují k nejhorším,nejbláznivějším a nejbizarnějším vysvětlením? Jistě, statistická pravděpodobnost, že se něco takovéhostane, je neuvěřitelně malá. Ale opravdu se už všichni takhle nudíme? Opravdu jsme všichni v hloubi duše

jen autoři praštěných internetových komentářů?

Zdaleka nejškodlivější jsou zvěsti a teorie ohledně trojice přeživších dětí – Bobbyho Smalla, HiroaJanagidy a Jessiky Craddockové –, kterým budu pro stručnost prostě říkat „Trojice“. Z neustálého živeníobecného zájmu o informace o těchto nebohých tvorečcích obviňuji média. V Japonsku žurnalisté přelézají

zdi, aby mohli vyfotografovat toho nebohého chlapce, který – na to nezapomínejme – přišel při havárii o

matku. Další se hned hnali na místo havárie a brzdili záchranné operace. V Británii a v USA zabírají Jessica

Craddocková s Bobbym Smallem na předních stranách víc prostoru než poslední trapas královské rodiny.

Vím zcela přesně, jaký stres s sebou neustálý nápor pozornosti a spekulací nese. Když jsem se rozešla sesvým druhým manželem a rozhodla se popsat zde, přímo v tomto sloupku, detailní podrobnosti našehorozchodu, ocitla jsem se v oku mediálního hurikánu: skoro čtrnáct dnů jsem nemohla vyjít ze dveří, abyse mě nějaký paparazzo nepokusil přistihnout bez nalíčení. Chápu, co teď musí Trojice snášet – stejně jako to chápe osmnáctiletá Zainab Farraová, která před deseti lety jako jediná přežila jiné strašlivé letecké

neštěstí, havárii letu 715 společnosti Royale Air při startu z letiště v Addis Abebě. Zainab – podobně jakoTrojice – přežila jako jediná, a také se následně ocitla uprostřed mediálního běsnění. Nedávno vydalaživotopisnou knihu Vítr pod křídly a zveřejnila výzvu v tom smyslu, že Trojice potřebuje klid, aby se mohla

se svým zázračným přežitím vnitřně vyrovnat. „Nejsou to monstra,“ píše, „jsou to děti. V danou chvílipotřebují prostor a čas na to, aby se vyrovnaly s přestálou zkušeností.“

K čemuž jen dodávám: amen. Měli bychom všichni děkovat hvězdám za to, že se vůbec zachránili, aneobklopovat je bizarními konspiračními teoriemi, nedělat z nich námět pro první stránky bulváru. Trojice,

zdravím vás a z celého srdce doufám, že se vám podaří vyrovnat se se ztrátou rodičů a dojít klidu.

Snad si toho pisálkové tohoto světa všimnou.

Neville Olson z Los Angeles, bulvární fotograf na volné noze, byl 23. ledna 2012 nalezen ve svém bytěmrtev. Bizarní způsob, jak přišel o život, se dostal na čelní stránky novin. Přesto je to zde poprvé, co se kvěci vyjádřil jeho soused Stevie Flanagan, který objevil Olsonovy pozůstatky.

Práce, jakou dělal Neville, vyžaduje lidi zvláštního ražení. Jednou jsem se ho zeptal, jestli si připadásprostě, když číhá někde v křoví, aby mohl zblejsknout rozkrok momentální hvězdičky, ale on opáčil, žedělá prostě to, co po něm veřejnost chce. Specializoval se na skandály, jako když například nafotilCorinnu Sanchezovou při koupi kokainu v Comptonu. Jak mohl tušit, že se tam Sanchezová budevyskytovat, to nikomu neprozradil, tedy určitě ne mně. O svých informačních zdrojích se mu nikdynechtělo mluvit.

Je vcelku samozřejmé, že Neville byl tak trochu podivín. Byl samotářský, a ta práce nejspíš vyhovovalajeho založení. Seznámili jsme se, když se nastěhovával do bytu pode mnou v obytném komplexu v ElSegundo. Spousta lidí odtamtud pracovala v L. A. na mezinárodním letišti, takže každý měl jiný životnírytmus. Já pracoval pro autopůjčovnu One Time a tohle bydlení mi vyhovovalo. Nebyli jsme s Nevillemnějak blízcí přátelé, ale kdykoli jsme se potkali, pokecali jsme. Nikdy jsem neviděl, že by k němu někdošel, a nikdy jsem ho neviděl se ženskou ani s chlapem. Působil tak nějak asexuálně. Pár měsíců ponastěhování mi nabídl, jestli se nechci stavit a „poznat jeho spolubydlící“. Myslel jsem, že se třeba rozhodl

podělit se s někým o nájem, a tak jsem kývl, že jasně. Zajímalo mě, s kým by si tak mohl porozumět.

Když jsem k němu tehdy přišel poprvé, málem jsem se poblil. Příšerně to tam smrdělo. Nedokážu vám topopsat, něco na způsob směsi shnilých ryb a masa. Taky tam bylo horko a tma: měl stažené závěsy avypnutou klimatizaci. Co to má kurva znamenat, říkal jsem si v duchu – a vtom jsem si všiml, že se v rohu

místnosti cosi hýbe. Takový ohromný stín. A vypadalo to, že míří rovnou ke mně. Napřed jsem nechápal,co vlastně vidím, ale pak mi došlo, že to je obří ještěrka. Zaječel jsem a Neville se zachechtal jako blázen.

Celou dobu čekal, jak zareaguju. Řekl mi, ať jsem v klidu – „Pohoda, to je jenom George.“ Nejradši bychokamžitě vypadl, ale nechtěl jsem bejt srab. Když jsem se zeptal, proč má takovouhle potvoru v bytě, jenpotřásl rameny, prohlásil, že má tři – varany odněkud z Afriky – a že je většinou nedrží v kleci nebo vakváriu, ale nechává jim volnost pohybu. Podotkl, že jsou strašně chytří, „inteligentní jako prasata nebopsi“. Zeptal jsem se, jestli jsou nebezpeční, a ukázal mi na zápěstí zubatou jizvu. „Strhl mi tehdy velký kus

kůže,“ řekl a bylo zjevné, že na to je hrdý. „Ale když víš, jak na ně, jsou většinou v klidu.“ Zeptal jsemse, co žerou, a on na to: „Myši. Živé. Pořizuju je z velkoobchodu.“ Dokážete si představit takové povolání– obchodník s krysama? Neville zahájil přednášku, jak někteří lidi tvrdí, že dávat varanům na žraní myši se

nemá, a já tu obludu celou dobu jen pozoroval a snažil se ji v duchu přimět, aby se ke mně užnepřibližovala. Navíc měl Neville v ložnici sbírku hadů a pavouků, a všude kolem akvária. Řečnil o tom, žetarantule jsou ideální mazlíčci.

Pár dní po černém čtvrtku na mě zaklepal s tím, že odjíždí z města. Většinou měl práci v L. A. a okolí, aleobčas se musel vydat i někam dál. Tehdy mě poprvé poprosil, abych se v jeho nepřítomnosti zašelkouknout na jeho „kamarády“. „Před odjezdem jim vždycky naložím,“ prohlásil: vystačí si klidně až tři dny.

Poprosil mě, abych jim případně dolil vodu, a slíbil mi, že varani budou pod zámkem. Ke své prácivětšinou nechtěl nic říkat, ale tentokrát mi řekl, kam míří, protože nebylo vyloučeno, že se ocitne vbryndě.

Vysvětlil mi, že využil starou známost, aby se dostal na charterovou helikoptéru, a míří do Miami do ténemocnice, kde leží Bobby Small. Řekl, že jestli chce získat snímek, musí sebou hodit, protože kluka zachvíli vezmou zpátky do New Yorku. Nechápal jsem, jak k němu chce proniknout – podle toho, co jsemviděl ve zprávách, ho pečlivě hlídali –, ale on se jen usmál a opáčil, že je profesionál.

Byl pryč akorát tři dny, takže jsem k němu nakonec nemusel. Zrovna jsem se vracel ze směny a viděljsem ho vystupovat z taxíku. Vypadal hrozně zničeně, jako by mu bylo zle nebo něco. Zeptal jsem se ho,jestli je OK a jestli se mu podařilo toho kluka vyfotit. Ani mi neodpověděl a zatvářil se tak, že jsem horadši pozval na skleničku. Následoval mě hned, ani se nestavil u sebe, aby zkontroloval zvířata. Byloočividné, že si potřebuje promluvit, ale že mu scházejí slova. Nalil jsem mu frťana – kopl ho do sebe – apak jsem mu dal pivo, protože tvrdý už jsem neměl. Vyžahl ho a poprosil o další. Dal jsem mu plechovku

a zase ji hned vypil.

Alkohol zabral; postupně z něj teď lezlo, co vlastně udělal. Myslel jsem, že mi vylíčí, jak se kvůli vstupu donemocnice převlíkl za vrátného nebo tak něco, nebo jak třeba prolezl přes márnici jak ve špatném filmu.Ale bylo to horší. Chytré, ale horší. Ubytoval se v hotelu hned u nemocnice a měl z dřívějška přichystanou

falešnou identitu včetně přízvuku a průkazu totožnosti: britský podnikatel, který do Miami přiletěl nakonferenci. Prý použil tutéž metodu, když se předávkoval Klint Maestro, frontman Space Cowboys –takhle sehnal ty snímky ztrhaného Klinta v nemocničním hábitu. A pak už to bylo snadné: vzal si inzulinnavíc a přivodil si hypoglykemii. Já do té doby ani nevěděl, že má cukrovku, ale proč bych to měl vědět?Pak se zhroutil u baru, a když ho křísili, řekl, že ho musí vzít do nemocnice. Načež omdlel.

Na pohotovosti mu nasadili kapačku, a aby ho přijali na oddělení, předstíral epileptický záchvat. Mohlklidně umřít, ale na to opáčil, že to nedělal poprvé a že má v ponožce vždycky zastrčených pár pytlíkůcukru, aby se kdyžtak mohl dát do kupy. Tohle prostě byla jeho práce, i když prý bylo hrozné se v tomhlestavu někam přesouvat: po záchvatu mu dali valium, a po přestálé hypoglykemii mu pořád bylo zle.

Ptal jsem se, jestli se dostal až k tomu klukovi. Řekl, že ani náhodou – zajištění celého pavilonu bylonepřetržité.

Když ale následně prohledali jeho foťák, vyšlo najevo, že se k Bobbymu přece jenom dostal: v paměti bylsnímek kluka, jak sedí na posteli a usmívá se přímo do objektivu, jako kdyby pózoval pro rodinnýsnímeček. Určitě jste to viděla, někdo z koronerova okolí to prodal médiím. Ta fotka mě dost vyděsila.

Třetí pivo odmítl se slovy: „Stevie, nemá to smysl. Nic tady nemá smysl.“

Já na to: „Co jako nemá smysl?“

Ale on dělal, jako by mě neslyšel, a já vůbec netušil, o čem to sakra mluví. Pak odešel.

Následující dny jsem měl frmol v práci – šířil se ten žaludeční virus a všichni kolem skončili v posteli. Dělal

jsem dvojité směny a byl jsem chodící mrtvola. Až s odstupem mi došlo, že jsem Nevilla nejmíň týdenneviděl.

Pak mě pan Patinkin, soused, co bydlel proti Nevillovi, požádal o telefon na správce, prý že má problém sodtoky – že z nich jde smrad, a možná z Nevillova bytu. V tu chvíli jsem hned tušil, že tady něco nehraje.Zaklepal jsem na něj. Zevnitř jsem slyšel slabě mluvit televizi, jinak nic. Měl jsem u sebe pořád ten klíč, co

mi půjčil před odjezdem. Ale kristepane, měl jsem radši zavolat policajty. Pan Patinkin šel dovnitř semnou a potřeboval pak psychologickou asistenci. Já mám doteď noční můry. Vevnitř byla tma, ale už odvchodu jsem Nevilla viděl, jak zhrouceně sedí u zdi s nohama nataženýma před sebe. A vyhlížel divně. Toproto, že z něj kusy chyběly.

Oficiální verdikt byl, že zemřel na předávkování inzulinem, ale při pitvě vyšlo najevo, že možná ještě nebylúplně mrtvý, když ho začali… však víte.

Byla z toho senzace: „Sežrán zaživa vlastním chovem ještěrů a pavouků.“ Šířily se zvěsti, že ho tarantulekompletně ovinuly pavučinami a že se mu zahnízdily v hrudníku. To je blbost; nakolik jsem si stihl všimnout, pavouci zůstali v akváriích nebo jak se to jmenuje. Sežrali ho ti ještěři, varani.

Je to paradox, že se dostal do zpráv – a bývalí kolegové mu obcházeli kolem bytu, aby ulovili snímeček.Na den tahle zpráva vytlačila z předních stránek novinky o trojici zázračných dětí. A později to znovuvšechno vyhrabali, když ten kazatel začal rozhlašovat, že útoky zvířat na lidi jsou dalším znamením

apokalypsy.

Jedinou možnost, jak se s tím vyrovnat, mi dává myšlenka, že takhle by si Neville svou smrt možná přál.Měl ty svoje podělaný ještěry neskutečně rád.

ČÁST DRUHÁ

SPIKNUTÍ

LEDEN – ÚNOR

Reba Louise Neilsonová, bývalá členka Vykupitelovy církve pastora Lena Vorheese, se označuje za„nejbližší přítelkyni Pamely May Donaldové“. Nadále bydlí v jižním Texasu v Sannah County, kde řídímístní Přípravné centrum křesťanek. Kategoricky popírá jakoukoli příslušnost k pamelistické sektě pastora

Vorheese a s rozhovorem souhlasila proto, „aby se lidé dozvěděli, že tu žijí dobří lidé, kteří těm dětemnikdy nechtěli nijak ublížit“. Hovořila jsem s Rebou opakovaně v červnu a červenci 2012 a svědectví, která

níže podává, jsou zkompilována z našich telefonátů.

Stephenie se s tím nejdřív obrátila na mě. Brečela do telefonu, skoro ze sebe nedokázala vypravit slova.„Rebo, Pam byla v tom zříceném letadle,“ řekla mi nakonec, když se mi podařilo ji uklidnit.

Namítla jsem, ať neblázní, že Pam je v Japonsku na návštěvě u dcery, ne na Floridě. „Ale já myslím tojaponské letadlo. Právě to bylo ve zprávách.“ Úplně mě to přikovalo k zemi. Samozřejmě jsem už o téhavárii v Japonsku věděla, stejně jako o tom neštěstí v Africe a o letadle plném anglických turistů, co sezřítilo do moře někde v Evropě, ale nikdy by mě nenapadlo, že v tom letadle sedí Pam. Bylo to hrozné.Jednu chvíli to vypadalo, že se prostě zřítí všechna letadla na světě, reportéři na Fox News vždycky hlásilijednu katastrofu a pak sebou trhli a řekli: „Dostali jsme hlášení, že se zřítilo další letadlo…“ Lorne, můjmuž, prohlásil, že to je jako nějaký opakovaný černý vtip.

Zeptala jsem se Stephenie, jestli už to řekla pastoru Lenovi. Odpověděla, že zkoušela volat na ranč, aleKendra – jako obvykle – odmítala přesně říct, kdy se pastor vrátí, a mobil nebral. Zavěsila jsem a běžela

do obýváku podívat se na zprávy. Za Melindou Stewartovou (ze všech moderátorek na Fox News ji mám

nejraděj, je to ženská, se kterou bych si s radostí zašla na kafe, rozumíte mi?) byly na obrazovce dvavelké snímky: na jednom byla Pam, na druhém ten židovský kluk, co přežil havárii na Floridě. Dá sehádat, co by asi tomu snímku řekla chudák Pam; nejspíš ho okopírovali z pasu a vypadala na něm jak pozatčení, a navíc rozcuchaná. Po spodním okraji obrazovky neustále přebíhal text: „526 mrtvých přikatastrofě společnosti Sun Air v Japonsku. Na palubě jediný americký státní příslušník, Pamela May

Donaldová z Texasu.“

Elspeth, víte, prostě jsem tam seděla, zírala na ten snímek a četla si ta slova, až mi konečně došlo, že jePam doopravdy mrtvá. Z Floridy se ve studiu spojili s tím pohledným vyšetřovatelem, jak vede ten pořad

o leteckých neštěstích, co se líbí Lorneovi, a ten prohlásil, že ještě nic nemůžou říct jistě, ale že tonevypadá na akt teroristů. Melinda se ho zeptala, jestli příčiny můžou být ekologické nebo jestli to mohlzpůsobit „Boží zásah“ – a to se mi nezamlouvalo, to se vám přiznám, Elspeth, zahrávat si s myšlenkou, že

náš Pán nemá na práci nic lepšího než shazovat letadla z oblohy! Jestli za tohle někdo může, takAntikrist. Dlouho jsem byla úplně znehybnělá. Pak ukázali záběr shora na dům, který mi připadalpovědomý – a pak mi došlo, že to je Pamin dům, akorát že z výšky vypadá menší. A to mi připomněloJima, Pamina manžela.

Nikdy jsme moc nepřišli do kontaktu. Pam o něm pokaždé mluvila s posvátnou úctou, jako kdyby to byldvoumetrový obr, zatímco přitom není o moc vyšší než já. Nerada to říkám, ale vždycky jsem hopodezřívala, že Pam mlátí. Nikdy jsme na ní sice neviděli modřiny ani nic podobného, ale bylo to prostědivné, jak se k němu vždycky chovala poníženě. Kdyby na mě můj Lorne někdy zvýšil hlas… Jistě, muž jehlava rodiny, tak tomu věřím, ale zároveň musí mezi manželi existovat vzájemná úcta. No ale ať je to jakchce, Jim teď zasluhoval soucit a bylo potřeba pro něj něco udělat.

Lorne byl venku na dvorku, počítal zavařovačky s ovocem a přerovnával zásoby. „Opatrnosti není nikdynazbyt,“ takhle to vždycky říká, vždyť se jen podívejte na ty záblesky ze Slunce a na globalizaci a nasuperhurikány, jak se o nich dnes všude mluví – a přece se nenecháme přistihnout nepřipravení. Kdomůže vědět, kdy nás Ježíš povolá? Řekla jsem Lorneovi, co se stalo. Pracovali s Jimem oba v té fabriceB&P. Řekla jsem mu, že by za Jimem měl zajít a zjistit, jestli něco nepotřebuje. Nechtělo se mu – přátelénebyli a pracovali každý v jiném oddělení –, ale šel. Já si říkala, že raději zůstanu doma a postarám se,aby se to dozvěděli všichni ostatní.

Ze všeho nejdřív jsem zavolala na mobil pastoru Lenovi. Rovnou se mi zapnula hlasová schránka, takjsem mu nechala vzkaz. Hned mi volal zpátky a z toho, jak se mu třásl hlas, mi bylo jasné, že se todozvěděl až ode mě. Spolu s Pam jsme skoro od začátku patřily k jeho „vnitřnímu kroužku“. Než se pastor

Len s Kendrou přistěhovali do Sannah County – a to je dobrých patnáct let –, patřila jsem k Církvinového zjevení v Denhamu. To znamenalo, že jsem v neděli musela na bohoslužbu dojíždět půl hodinyautem a pak ještě ve středu na čtení bible. Každopádně jsem se ale nehodlala modlit s episkopaliány – při

jejich liberálních názorech na homosexuální úchylku to je vyloučené.

Dokážete si tedy představit, jakou jsem měla radost, když se u nás objevil pastor Len a ujal se někdejšího

luteránského kostela, který už hrozně dlouho zel prázdnotou. V té době jsem jeho rozhlasové pořadyneznala – dozvěděla jsem se o něm z plakátů. Dobře věděl, jak přilákat pozornost k dílu Páně! Každýtýden vyvěsil nápis s novým poselstvím. Nejvíc se mi líbilo: „Máš rád hazard? Ďábel hraje o duše“ a „Bůhnevěří v ateisty, proto ateisté neexistují“. Za špatnou volbu jsem považovala jenom ten obrázek bible santénkou, jakou dřív měly mobilní telefony, a nápisem „Přístroj ke spáse duše“ – připadalo mi to až mocvemlouvavé. Sbor pátera Lena byl napřed nepočetný, a takhle jsem se seznámila s Pam, i když jsem jisamozřejmě od vidění znala z třídních schůzek – její Joanie je starší než moje děti. Ne vždycky jsme se ve

všem shodly, ale nikdo nemůže popřít, že byla dobrou křesťankou.

Pastor Len mi řekl, že na druhý den večer chce svolat modlitební kroužek za Paminu duši, a jelikož Kendra

znovu leží s migrénou, poprosil mě, abych členy sboru obvolala sama. Pak se s odfrkováním vrátil Lornea prohlásil, že Jimův dům je obklíčený televizními štáby a reportéry a zevnitř nikdo neodpovídá.Samozřejmě jsem to vylíčila i pastoru Lenovi a ten řekl, že je naší křesťanskou povinností Jimovi v tomtotěžkém čase pomoci, i když není členem sboru. Tohle Pam vždycky špatně nesla. Lorne se mnou v nedělivždycky chodil, i když nedocházel na biblická čtení ani modlitební kroužky. Pro Pam muselo být hrozné tovědomí, že její muž zůstane zde dole na zemi, bude muset nést hněv Antikrista a navěky se smažit vpekle.

Pak mě napadlo, jestlipak se teď vrátí Pamina dcera Joanie. Odjela přede dvěma roky a od té doby seneukázala; když byla na vysoké, měli nějaký konflikt s Jimem – neschvaloval jejího přítele. Byl to Mexičan,

nebo možná poloviční Mexičan. Úplně to rozpoltilo rodinu a vím, že to pro Pam bylo bolestné. Kdykolijsem mluvila o svých vnoučatech, vypadala tesklivě. Obě moje dcery se vdaly hned po škole a bydlí odemě pár minut. Proto se Pam vydala do Japonska. Strašně se jí po Joanie stýskalo.

Bylo už dost pozdě, a tak pastor Len prohlásil, že se za Jimem vydáme druhý den ráno. Vyzvedl mě vosm, a Elspeth, byl tak elegantní! Měl na sobě oblek a červenou hedvábnou vázanku – nikdy na tonezapomenu. On ale vždycky dbal na svůj zevnějšek, tedy dokud se nepoddal ďáblu. Je těžké o tommluvit, ale o Kendře se tohle prostě říct nedá. Nikdy to nevypadalo, že s pastorem Lenem patří k sobě.Byla hubená jako tyčka, neupravená a bez elegance.

Zarazilo mě, že Kendra jede s námi – obvykle si našla nějakou výmluvu. Ne že by byla vyloženěarogantní, ale… držela si odstup, na tváři vždycky povýšený úsměv a pocuchané nervy. Je to pravda, že skončila… v blázinci? Dnes už se to tak neříká, co? V ústavu, to jsem myslela! Opravdu je myslím lepší, že

neměli děti – musely by přihlížet tomu, jak jim matku bere slabomyslnost. Poslední kapkou pro ni nejspíšbyly ty řeči, že si pastor Len vydržuje milenku – ale věřte mi, Elspeth, ať už si o jeho pozdějších skutcíchmyslím cokoli, těmhle drbům nevěřím ani za mák.

Krátce jsme se pomodlili a zamířili k Paminu domu. Stojí na Seven Souls Road a silnici teď lemovalinovináři, reportéři, televizní štáby. Stáli i všude kolem vstupní branky, pokuřovali a žvanili. Propána,povídám pastoru Lenovi, jak se dostaneme dovnitř?

Pastor Len ale prohlásil, že tu jsme v Ježíšových službách a že se nenecháme zastavit při plněníkřesťanských povinností. Jakmile jsme dojeli k brance, seběhl se kolem nás houf reportérů s otázkami:„Vy jste Pam znali? Jaké máte pocity?“ Fotografovali nás, filmovali a já okamžitě pochopila, jak si asipřipadají chudáci celebrity.

„Jaké bychom asi mohli mít pocity?“ řekla jsem jedné nalíčené slečně, která byla z celého houfunejagresivnější. Pastor Len mi pohledem naznačil, ať mluvení nechám na něm, ale já je přece muselausadit. Pastor Len jim řekl, že máme poslání pomoci v této těžké chvíli Paminu manželovi a že předstoupís prohlášením, jakmile se ujistí, že je Jim v pořádku. To je podle všeho uklidnilo a šli si zas sednout dotěch svých karavanů.

Závěsy byly zatažené, a když jsme bušili na vchodové dveře, nikdo nám neotevřel. Pastor Len dům obešel

k zadnímu vchodu, ale se stejným výsledkem. Pak jsem si vzpomněla, že Pam vždycky nechávala ležetrezervní klíč u zadního vchodu pod květináčem pro případ, že by si zabouchla. Takhle jsme se nakonecdostali dovnitř.

Okamžitě na nás dopadl ten puch; Kendra úplně zbledla, jak to bylo hrozné. A pak zaštěkala Ňafka apřiběhla k nám. Pam by dostala infarkt, kdyby viděla, jak to u ní v kuchyni vypadalo: byla pryč pouhé dvadny, a tady to bylo jak po výbuchu. Střepy po kuchyňské lince a v prvotřídním porcelánovém šálku pomamince típnutý nedopalek. Navíc Jim vůbec nepouštěl Ňafku ven, takže po linoleu ležely psí miny, jak by

řekl můj Lorne. Povím vám to, Elspeth, upřímně, protože myslím, že je vždycky nutné mluvit pravdu: tufenu nikdo z nás neměl rád. I když ji Pam koupala snad stokrát denně, stejně pořád páchla a oči mělapotažené divnou vlhkostí. Ale Pam do ní byla zblázněná, a když nám teď očuchávala boty a koukala se na

nás s nadějí, že mezi námi najde Pam… bylo to tak smutné.

„Jime?“ zavolal pastor Len. „Jste tu?“ Hrála televize, a tak jsme po nahlédnutí do kuchyně zamířili do

obývacího pokoje.

Když jsem ho uviděla, málem jsem vykřikla. Seděl zabořený v křesle, pušku přes nohy. Závěsy bylyzatažené, takže byla tma a v prvním momentě mě napadlo, že je možná… Pak jsem ale uviděla, že máotevřenou pusu, a taky zachrápal. Podlahu skoro dokonale pokrývaly láhve od alkoholu a plechovky odpiva a páchlo to tam jak v krčmě. V našem okrese obecně platí prohibice, ale když víte, kam jít, dá sealkohol koupit – a Jim věděl, kam jít. Elspeth, nerada to říkám, ale dumám, co by asi udělal, kdybyneomdlel. Kdyby na nás zkusil vystřelit. Pastor Len rozhrnul závěsy a otevřel okno. Na světle se ukázalo,že má Jim vpředu vlhké kalhoty.

Pastor Len – jako vždy – udělal, co bylo třeba. Jemně Jimovi z klína vzal pušku a pak jím zatřásl za

rameno.

Jim sebou trhl a upřel na nás oči zarudlejší než kýbl prasečí krve.

„Jime,“ řekl pastor Len, „právě jsme se dozvěděli, co se stalo Pam, a přijeli jsme sem kvůli vám. Jestlivám můžeme nějak pomoci, stačí říct.“

Jim si odfrkl. „Jo, můžete jít do…“ a sprosté slovo.

Málem jsem umřela hanbou, a Kendra ze sebe vyrazila cosi jako zasmání – nejspíš jen v šoku.

Pastor Len se ale nenechal zastrašit. „Jime, chápeme, že jste rozrušený. Ale my tu jsme proto, abychomvám pomohli. Abyste se s tou bolestí mohl vyrovnat.“

Nato se Jim prostě jen rozvzlykal. Třásl sebou, škubal celým tělem.

Elspeth, ať už se dneska o pastoru Lenovi říká cokoli, měla byste vidět, jak si poradil s Jimem. Projevovalopravdovou vlídnost. Odvedl ho do koupelny, aby se očistil. Chvíli jsme tam s Kendrou jen tak stály, pakjsem ji pobídla a daly jsme se do práce: uklidily v kuchyni, odstranily psí trus a pořádně vykartáčovaly tokřeslo. Ňafka nás celou dobu sledovala těma svýma očima.

Pastor Len Jima přivedl zpátky do obývacího pokoje. Chudák už sice zdaleka tak nesmrděl, ale slzy muneuschly – pořád usedavě vzlykal.

Pastor Len mu řekl: „Jestli dovolíte, Jime, rádi bychom se s vámi za Pam pomodlili.“

Čekala jsem, že Jim znovu řekne něco sprostého, a v jeden moment bylo skoro jasné, že to očekává ipastor Len. Jenže, Elspeth, Jim byl zlomený, byl jako rozpáraný, a pastor Len později prohlásil, že to jeJežíšův způsob, jak nám ukazuje, že ho musíme pustit mezi nás. Ale taky je potřeba být připravený. Já už

to viděla tisíckrát. Například když jsme se modlili za Stepheniina bratrance Lonnieho, toho, jak měl tumotorickou nervovou chorobu. Nezabralo to, protože on do svého srdce nevpustil Pána. Ani Ježíšnedokáže pracovat s prázdnou nádobou.

A tak jsme si klekli hned u pohovky, obklopení prázdnými plechovkami od piva, a modlili se.

„Vpusť Pána do srdce, Jime,“ pobízel ho pastor Len. „Pán je tu pro tebe. Chce být tvým spasitelem. Cítíš

ho?“

Bylo to nádherné: muž zdrcený žalem tak, že jím lomcoval pláč – a proti němu Ježíš, čekající, až ho budemoct sevřít v náručí a dát mu nový život!

Zůstali jsme takhle s Jimem nejmíň hodinu a pastor Len neustále opakoval: „Jsi teď, Jime, součástínašeho sboru a jsme tu kvůli tobě, stejně jako je tu pro tebe Ježíš.“ Bylo to nesmírně dojemné, anestydím se přiznat, že jsem se rozplakala jako dítě.

Pastor Len potom Jimovi pomohl zpátky do křesla a z jeho výrazu jsem pochopila, že je načase přejít k

praktickým záležitostem.

„Jime,“ nadechl se pastor Len, „musíme se zamyslet i nad pohřbem.“

Jim zamumlal cosi v tom smyslu, že o to se postará Joanie.

„Copak tam neodletíte a nepřivezete Pam zpátky?“ zeptal se pastor Len.

Jim zavrtěl hlavou a v očích se mu objevil vychytralý výraz. „Ona mě tu nechala. Říkal jsem jí, ať neletí, aodmítla mě poslechnout.“

Ozvalo se bouchání na dveře a všichni jsme nadskočili. Ti zatracení reportéři už přilezli až k domu!

Slyšeli jsme je, jak volají: „Jime! Jime! Co si myslíte o té zprávě?“

Pastor Len se na mě podíval a řekl: „Rebo, o jaké zprávě to mluví?“

Já samozřejmě nic netušila.

Pastor Len si srovnal vázanku. „Půjdu to těm supům říct od plic, Jime,“ prohlásil a Jim se na něj podíval sčirou vděčností. „Reba s Kendrou vám připraví něco k jídlu.“

Byla jsem, Elspeth, ráda, že můžu něco dělat. Pam, dej jí Pán Bůh klid, připravila Jimovi spoustu jídel aúhledně je srovnala do mrazáku, takže stačilo vytáhnout porci a dát ji do mikrovlnky. Kendra mi mocnepomáhala, jen vzala do náručí to psisko a cosi mu šeptala. Na mě tak zbylo dokončit úklid v obývacímpokoji a přesvědčit Jima, aby snědl to zapékané maso, které jsem mu přichystala na tác.

Když se dovnitř vrátil pastor Len, měl ve tváři ohromený výraz. Než jsem se ho stihla zeptat, oč jde,popadl dálkové ovládání od televize a zapnul Fox News. Melinda Stewartová právě sdělovala, že na místokatastrofy uprostřed lesa, kde se zřítilo to letadlo s Pam, pronikla skupinka japonských žurnalistů a našli tu několik mobilních telefonů, které patřily pasažérům. Někteří cestující – kéž jim Bůh popřeje klid –nahráli na telefon už s vědomím blížící se smrti svá poslední slova, a novináři je zveřejnili. Vydali je ještěpředtím, než se některé rodiny spolehlivě dozvěděly, že jejich nejbližší jsou po smrti – dokážete tomuuvěřit? A jedna tahle zpráva byla od Pam, ačkoli jsem ani nevěděla, že má mobilní telefon. Pamina zpráva

se v přepisu odvíjela na spodním okraji obrazovky a pastor Len vykřikl: „Rebo, ona se mi snažila něcosdělit. Podívejte, tamhle – moje jméno!“

Úplně jsme přitom zapomněli na Jima. Najednou zakřičel: „Pam!“, a pak její jméno křičel znovu a znovu.

Kendra nám nepomáhala ho uklidnit, jen stála ve dveřích, Ňafku v náručí, a něco tomu psovi broukala,jako by to bylo malé dítě.

Následují zprávy (išó), které těsně před smrtí nahráli cestující letu 678 společnosti Sun Air.

(Přeložil Eric Kushan. Překladatel upozorňuje, že některé jazykové nuance nelze postihnout.)

Hirono, je to špatné. Posádka zachovává klid, nikdo nepanikaří. Vím, že umřu, a chci ti říct – áá padá

všechno tu padá a já musím…

Nedívej se do skříně v mé kanceláři, Hirono, prosím tě o to, máš tolik jiných možností. Můžu jenom

doufat, že –

Kúšan Oda, Japonsko, 37 let

Je tu dým, který není cítit jako dým. Ta žena vedle mě tiše pláče a modlí se a já v duchu toužím, abychteď seděl vedle tebe. Jsou tu v letadle děti. Mm… ch… postarej se o moje rodiče. Peněz snad budeš mítdostatek. Zatelefonuj panu Motobučimu, on už bude vědět, co udělat ohledně pojistky. Kapitán dělá, comůže, musíme mu věřit. Z jeho hlasu cítím, že to je dobrý člověk. Sbohem, sbohem, sbohem, sbohem,

sbohem…

Šó Mimura, Japonsko, 49 let

Musím uvažovat, uvažovat, musím uvažovat. Jak k tomu došlo… Do kabiny proniklo ostré světlo. Pakrána. Ne, víc než jedna. Napřed světlo a pak rána? Vlastně nevím. Ta ženská u okna, ta tlustá cizinkasténá, až mě z toho bolí uši, a musím se dostat ke svým věcem pro případ, že… Nahrávám to, abystevěděli, co se teď stane. Panika nepropukla, i když cítím, že by měla propuknout. Hrozně dlouho jsem sipřál zemřít, a teď, když se to blíží, najednou chápu, že to bylo špatné přání, že můj čas nadchází přílišbrzy. Bojím se a nevím, kdo to bude poslouchat. Pokud tuto zprávu můžete předat mému otci, řekněte

mu, že –

Keita Etó, Japonsko, 42 let

Šindži? Tak prosím vezmi to! Šindži!

Zablýsklo se, oslnivě, a pak… a pak.

Letadlo klesá, padá, řítí se a kapitán nám říká, že máme zachovat klid. Nechápu, proč se to stalo!

Žádám jenom… Šindži, postarej se o děti. Řekni jim, že je mám moc ráda a –

Noriko Kanaiová, Japonsko, 28 let

Vím, že mě Ježíš Kristus obejme v náručí a že toto se mnou zamýšlí. Ale tolik si přitom přeju, abych těmohl ještě jednou vidět. Miluji tě, Su-jin, a nikdy jsem ti to nedokázal říct. Doufám, že to uslyšíš, doufám,

že se k tobě tahle zpráva nějak dostane. Přál jsem si, abychom jednou byli spolu, a ty jsi teď tak daleko.Už se –

Seojin Lee, Jižní Korea, 37 let

Jsou tu. Já… Nedávej Ňafce čokoládu, pro psy to je jed, bude žadonit. Ten malý kluk, ten chlapec, podívej

ten chlapec, podívej ti mrtví, panebože, je jich hrozně moc… Jdou si pro mě. Všichni brzo půjdeme.Všichni. Sbohem, Joanie, hrozně se mi ta kabelka líbí, papa, Joanie, pastore Lene, varujte je, že tenchlapec nesmí –

Pamela May Donaldová, Spojené státy, 51 let

Lola Candová (jak ji budeme nazývat) se sama označuje za bývalou sexuální pracovnici a internetovoupodnikatelku. Její výpověď je složena z dlouhé řady rozhovorů vedených přes Skype.

Lenny ke mně chodil tak jednou, možná dvakrát měsíčně asi tak tři roky. Musel za mnou jezdit ze SannahCounty nejmíň hodinu autem, ale to mu nevadilo – prej že se při řízení uklidní a může si popřemýšlet. Bylčistá vanilka, standard. Lidi ze mě později chtěli vytáhnout, jestli měl nějaké úchylky, ale kdepak. A nebylani na drogy ani žádné hračičky: obyčejná misionářská poloha, panák bourbonu a pak si popovídat, takhle

to měl rád.

Do branže jsem se dostala přes svoji kamarádku Denishu, která je specialistka, zajišťuje služby proklienty, pro které je těžké navázat styk se ženami. I když někdo nemůže vyjít z domu nebo je na vozíku,neznamená to přece, že pohlavní pud vyhasne. Já sama tyhle specializované věci moc nedělám, moji stálí

zákazníci jsou obyčejní chlapi, kteří zůstali sami anebo jejichž manželky přestal bavit sex. Každého siproklepnu, a když to nefunguje anebo když si vymýšlejí skopičinky, omluvím se, že mám plno.

Nejsem narkomanka, nezačala jsem s touhle prací kvůli tomu, že bych potřebovala peníze na drogy. Oholkách, jako jsem já nebo Denisha, které se takhle živíme, aniž by nás něco táhlo ke dnu, se v médiíchmoc nepíše. A jak vždycky říká Denisha, určitě je to lepší než roznášet zboží v obchoďáku.

Měla jsem na pracovní schůzky byt, ale Lenny tam nechtěl. Byl hrozně opatrný, skoro paranoidní, a chtěl,abychom se setkávali po motelech. Je jich několik, co člověku dají slušnou hodinovou cenu a nikdo se nanic neptá. Lenny vždycky vyžadoval, abych tam dorazila dřív než on.

A ten den přišel pozdě. Skoro o půl hodiny, což u něj bylo neobvyklé. Připravila jsem mezitím pití, nabrala

ze strojku led a sledovala reprízu televizní seznamky, toho dílu, kde Mikey konečně začal chodit seShawnou-Lee. Už jsem se chystala se na něj vykašlat, když vpadl dovnitř, bez dechu a celý zpocený.

„Nazdar, cizinče,“ pronesla jsem náš obvyklý pozdrav.

„Tohle teď nech bejt, Lo,“ opáčil on. „Sakra, potřebuju drink.“ Což se mnou pořádně trhlo. Nikdy předtím jsem ho neslyšela zaklít. Taky říkal, že pije, jenom když jsme spolu, a já mu to věřila. Zeptala jsem se ho,

jestli chce začít jako obvykle, ale on neměl zájem. „Potřebuju jenom drink.“ Třásly se mu ruce a bylovidět, že je něčím hluboce rozrušený.

Nalila jsem mu dvojitého panáka a zeptala se, jestli chce promasírovat ramena.

„Jenom si musím na chvilku sednout,“ řekl on. „Zamyslet se.“

Ale nesedl si. Rázoval pokojem sem tam, jako kdyby chtěl prodrat koberec. Viděla jsem, že nemá smyslse ho na nic ptát. Až se bude chtít svěřit, řekne mi to sám. Podal mi sklenici a nalila jsem mu další dvoják.

„Lo, Pam se mi snažila něco sdělit.“

V tu chvíli jsem ještě samozřejmě vůbec netušila, o čem mluví. „Lene, musíš mi to povědět od začátku,“

zarazila jsem ho.

Začal mi vykládat o Pamele May Donaldové, té ženě, co umřela v japonském letadle – že docházela kněmu do kostela.

„Lene,“ řekla jsem, „opravdu mi je líto, co se stalo, ale Pam by určitě nechtěla, abys kvůli ní dělal

kdovíjaký povyk.“

Počínal si, jako by mě vůbec neslyšel. Prohrábl tašku – pořád s sebou nosil aktovku jak nějaký přerostlýškolák –, vytáhl bibli a plácl s ní o stůl.

Pořád jsem se snažila udržet odlehčenou atmosféru. „Chceš tím dostat naplácáno nebo něco?“

To byl zásadní omyl. Zrudl v obličeji a úplně se nafoukl jako takové ty zvláštní ryby. Jak se říká, máexpresivní obličej, a nejspíš proto mu lidi věří: vypadá, že neumí lhát. Bleskově jsem se mu omluvila, tímpohledem mě opravdu vyděsil.

Popsal mi, jak Pam zanechala zprávu, i… jak se to říká?… takovou tu zprávu, kterou ona a někteří tiJaponci nahráli při pádu letadla na telefon.

„Lo, něco to znamená,“ prohlásil. „A já asi vím co.“

„Co to tedy znamená?“

„Pam je viděla.“

„Koho?“

„Všechny, kdo nepřijali Pána do svých srdcí. Všechny, kdo po uchvácení zůstanou zde dole.“

Vyrostla jsem ve spořádané baptistické rodině a mám náboženskou výchovu. Co je v bibli, to znám. Lidimě můžou pro moje zaměstnání odsuzovat, ale já vím, že Ježíš by mě nesoudil. Jak vždycky říkákamarádka Denisha, episkopaliánka, sexuální pracovnice patřily mezi Ježíšovy nejbližší přátele.

Len se každopádně počítal mezi stoupence „posledních časů“ už před černým čtvrtkem. Příznaky toho, ženás čeká věk útrap, viděli všude: v 11. září, v zemětřeseních, holocaustu, globalizaci, válce s terorismema všem možném. Skutečně považoval jen za otázku času, kdy přesně Ježíš vytáhne všechny spasené nanebe a zbytek světa nechá trpět tady dole pod Antikristem. A někteří měli za to, že Antikrist už na zemije, že to je generální tajemník OSN nebo čínský prezident nebo nějaký muslim nebo Arab. S postupemčasu samozřejmě začali tvrdit, že znakem konce světa je v podstatě všechno, co se objevuje ve zprávách:

epidemie slintavky a kulhavky v Anglii a dokonce i ten norovirus, který se rozšířil na výletních lodích.

Ve mně osobně to celé vyvolávalo smíšené pocity. Představa, že jednoho dne všichni spasení – frnk! –prostě jen tak zmizí do nebe a tady po nich zůstane oblečení a světské statky… mně to připadá jakozbytečný tyjátr. Proč by Bůh musel takhle vyvádět? Lenny mi věnoval celou tu sérii románů o tom, jakjsou znovuzrození křesťané v jediném okamžiku společně uchváceni a britský premiér se změní vAntikrista, já mu slíbila, že si je přečtu, ale nikdy jsem se k tomu nedostala.

Nalila jsem si pořádného panáka. Věděla jsem, že tahle přednáška dřív než za hodinu neskončí. Někdy sina mně Lenny cvičil svůj rozhlasový pořad. Předstírala jsem pak, že ho poslouchám, ale nebylo to tak.

Jsem spíš televizní typ.

Když se Lenny objevil poprvé, podruhé, odhadovala jsem ho na takového toho prachatého evangelikála,

co káže v televizi, aby jim lidi koukali přispět, a rozkládá, že desátky musí odvádět i lidi na sociálníchdávkách. Napadlo mě, jestli není podvodník – a podobných týpků jsem si užila, to mi věřte! Když jsem hoale poznala trochu líp, došlo mi, že Lenny opravdu uvěřil těm svým… nechci říkat kecům, jsemregistrovaná baptistka, nicméně na různá ta líčení plamenů a dštící síry mě nikdy neužili. Stejně ale nelzepopřít, že se Lenny chtěl dostat do první ligy, k chlápkům, jako byl ten doktor Lund, co se s nímbratříčkoval prezident Blake. Lenny zoufale toužil prosadit se jako prestižní kazatel a předpokládal, že sedo elitních kruhů dostane díky tomu pořadu v rozhlase, ale přes celá léta snahy moc neuspěl. A nešlo mupřitom jenom o peníze. Chtěl vážnost. Už ho unavovalo žít z peněz své ženy.

„Lolo, poslouchej,“ přikázal mi a pak to poselství přečetl. Nechápala jsem moc, co to má znamenat –připadalo mi, že se Pam především bojí o svoje psisko. Pak začal řečnit o tom, jaký to je zázrak, že ty třiděti přežily skoro bez zranění. „Neštymuje to, Lolo,“ prohlásil. „Za té situace měli všichni umřít.“ Já mupřitakala, že to je divné. Ale to si myslel každý, že to je divné. Byla to taková ta typická podivnost, kteroučlověk nedokáže kompletně pochopit, jako 11. září – tedy pokud tam člověk osobně nebyl a nezažil to.Jenže lidi si nakonec zvyknou na všechno. Třeba u mě doma, celý blok má poslední dobou výpadkyproudu, lidi napřed nadávali a camrali a pak se s tím neuvěřitelně rychle vyrovnali.

„Ten chlapec. Ten chlapec…,“ mumlal si Lenny. Přečetl mi jednu pasáž ze Zacharjáše a pak nalistovalZjevení. Lenny byl nadšenec do Zjevení, zatímco mně se z něho v dětství ježily chlupy. A musím přiznat,že tu následující myšlenku jsem mu do hlavy vsadila já. Přiznám se, někdy jsem si prostě hrála na blbou a

Lennymu to dělalo dobře (všem chlapům to dělá dobře!). „Lenny, víš, co prostě nedokážu pochopit?“řekla jsem mu. „Ty čtyři jezdce. Proč vůbec jezdci? A ty jejich různé barvy.“

Lenny strnul, jako kdybych pronesla něco svatokrádežného. „Cos to říkala, Lo?“

Myslela jsem, že ho něco znovu rozčílilo, a opatrně jsem ho pozorovala, aby znovu nevybuchl. Stál strnule

jako socha a oči mu těkaly ze strany na stranu. „Lenny?“ oslovila jsem ho. „Lenny, kotě, jsi v pořádku?“Načež on tleskl a zasmál se. To bylo poprvé, co jsem ho slyšela se zasmát. Vzal můj obličej do dlaní apolíbil mě přímo na rty. „Lolo,“ pronesl, „myslím, žes to trefila!“

Já na to: „Co jako, Lenny?“

Ale on už řekl jenom: „Svlíkni se.“

Pak jsme se pomilovali a odešel.

Následuje přepis rozhlasového pořadu pastora Lena Vorheese „Má ústa, Boží hlas“, vysílaného 20. ledna

2012.

Milí bratři a sestry, posluchači Boha, nemusím vám zdůrazňovat, že dnes více než kdy jindy žijeme v

bezbožné době. Žijeme v době, kdy ze škol mizí bible a nastupují evoluční lži, kdy mnozí Boha vyhánějí ze

svých srdcí, kdy pachatelé sodomie, vrazi dětí, pohané a islamofašisté mají v naší zemi mnohdy více práv

než dobří křesťané a křesťanky. Sodoma a Gomora vrhá stín na celý náš každodenní život a světoví vůdci

se vší mocí snaží nastolit kulturu globalizace, tolik libou Antikristu.

Boží posluchači, přináším vám radostnou zvěst. Mám pro vás důkaz, že nám Ježíš naslouchá, že přijímánaše modlitby a že je jen otázkou času, než nás nechá usednout po svém boku.

Posluchači, chci vám vyprávět příběh.

Pamela May Donaldová byla dobrá žena, která žila v Boží bázni a přijala Ježíše celou svou bytostí do

svého srdce.

Tato žena se rozhodla vydat se na cestu, aby v dálce – přesně řečeno v Asii – navštívila svou dceru. Kdyžsi balila zavazadla, loučila se s manželem a s bližními v církevním sboru, nevěděla, že se má záhy státsoučástí Božího plánu.

Tato žena nastoupila do letadla v… nastoupila do letadla v Japonsku a to letadlo se zřítilo po zásahu sil, onichž se můžeme jen dohadovat.

A když ležela a umírala na tvrdé a chladné cizí zemi a ze žil jí unikala životodárná krev, Bůh k ní promluvila svěřil jí zprávu. Tak jako Bůh promluvil na ostrově Patmos k Janovi, když mu předložil vidění sedmipečetí. A Pam, drazí posluchači, tuto zprávu zaznamenala, abychom tak s její pomocí mohli pochopit, coBůh zamýšlí.

Jan se dozvídá, že první čtyři pečeti se dostaví v podobě čtyř jezdců. A my spolehlivě víme, že tito čtyřijezdci jsou sesláni naplnit Boží záměr. Z Ezechiela pak víme, že tímto záměrem je ztrestat bezvěrce abezbožníky. Jezdci přinesou na zem mor, hlad, válku a hrůzu; jsou zvěstovateli konečných utrpení.

Drazí Boží posluchači, mnozí věří, že pečeti již byly otevřeny, a uznávám, že není těžké tomu uvěřit, vždyťpohleďme na vše, co se ve světě děje. Pam ale obdržela vidění, že Bůh ve své moudrosti otevřel pečeti

až nyní.

Ve zprávě, již mi zanechala – neboť, drazí posluchači, své poselství moudře adresovala mně, mně osobně–, uvádí, že čtyři jezdci tu teď jsou. Zde na zemi. Umírajíc řekla: Ten chlapec, ten chlapec, pastore Lene,

varujte je.“

Všichni jste jistě viděli, co je ve zprávách. Všichni jste viděli ty tři děti, které přežily – a možná přežilyčtyři, nevíme s jistotou, zda přeživších nebylo víc, jak všichni víme, dole v Africe panuje chaos. Všichnispolehlivě víme, že ty tři děti nemohly podobnou katastrofu přečkat skoro bez zranění. Ty tři děti jsoujediní, kdo přežil – a tohle zopakuji, drazí posluchači, neboť to je důležité: jsou jediní, kdo přežil.Nedokážou to vysvětlit vyšetřovatelé, lékaři ani lékařští specialisté, prostě nikdo neví, proč právě tyto dětipřežily.

Mí věrní posluchači, myslím, že v těchto dětech sídlí duch čtyř jezdců.

„Pastore Lene,“ řekla Pamela May Donaldová: „Chlapec. Ten chlapec.“ Jakého jiného chlapce mohla mínitnež to přeživší japonské dítě?

Je to dokonale jasné. Mohlo by to poselství být jasnější? Pán je, drazí posluchači, dobrý, nebude sezdržovat zastíráním. A ve své milostivosti nám podal i další důkazy, proč je to, co říkám, pravda. Učinil tak

v šesté kapitole Zjevení, verších prvním a druhém:

Tu jsem viděl, jak Beránek rozlomil první ze sedmi pečetí, a slyšel jsem, jak jedna z těch čtyř bytostí řeklahromovým hlasem: „Pojď!“ a hle, bílý kůň.

Bílý kůň, drazí posluchači. Položte si otázku… jaké barvy bylo logo společnosti Maiden Airlines, které sezřítilo na Floridě? Byla to bílá holubice. Bílá.

Když Beránek rozlomil druhou pečeť, slyšel jsem, jak druhá z těch bytostí řekla: „Pojď!“ a vyjel druhýkůň, ohnivý.

Jaké barvy bylo logo společnosti Sun Air? Červené. Všichni jste je sami viděli, bratři a sestry: viděli jste tovelké červené slunce. Barva komunismu. Barva války. Drazí posluchači, je to barva krve.

Když Beránek rozlomil třetí pečeť, slyšel jsem, jak třetí z těch bytostí řekla: „Pojď!“ a hle, kůň černý.

Je pravda, že britské letadlo, které se zřítilo do moře, neslo světle oranžové logo. Ale táži se vás: jaké barvy byly nápisy na onom letadle? Černé, drazí posluchači. Černé.

A když Beránek rozlomil čtvrtou pečeť, slyšel jsem hlas čtvrté bytosti: „Pojď!“ a hle, kůň sinavý, a jméno

jeho jezdce Smrt.

Víme, že v řeckém originále je barva koně Smrti označena výrazem chlóros, a to znamená „zelený“. Logotoho zříceného afrického letadla – jaké bylo barvy? Správně: bylo zelené.

Vím, že se přihlásí mnozí popírači a budou tvrdit, pastore Lene, to všechno může být jen náhoda. Ale Bůhneužívá náhod. To víme spolehlivě. Objeví se další znamení. Vyvstanou četná znamení, bratři a sestry.Propukne válka, vypukne mor, nastane svár a zavládne hlad. Soud nad zemí započal. A až Král králůrozlomí šestou pečeť, budou vyvolení spaseni a zaujmou své právoplatné místo po Ježíšově boku v

království nebeském.

Náš čas nadešel. Znamení jsou jasná. Kdyby je Bůh ovázal širokou červenou stuhou, kdyby je rozhlásil znebes, nemohla by být jasnější.

A já se vás, mí posluchači, mí drazí posluchači, táži: Jste připraveni?

Z prostorových ohledů sem nemohu zařadit výňatky ze všech webových stránek zasvěcenýchkonspiračním teoriím, jak vyrašily po černém čtvrtku. Mezi nejhalasnější „autory alternativních teorií“ sevšak řadí publicista a samozvaný specialista na mimozemšťany Simeon Lancaster. Své knihy vydávávlastním nákladem a patří mezi ně tituly jako Mimozemštané mezi námi a Ještěři v Horní sněmovně.Lancaster se mnou odmítl pořídit rozhovor a následně popřel, že by měl jakýkoli vliv na činy Paula

Craddocka. Následuje krátký úryvek z blogu, který byl na jeho webové stránce aliensamongstus.co.uk

zveřejněn 22. ledna 2012.

ZÁSAH MIMOZEMŠŤANŮ: ČERNÝ ČTVRTEK – VÍC DŮKAZŮ NENÍ POTŘEBA

Čtyři letecké katastrofy na čtyřech kontinentech. Události, k nimž se pozornost světových médií upnula sintenzitou nevídanou v PRŮBĚHU CELÝCH SVĚTOVÝCH DĚJIN. Nelze to vysvětlit jinak, než že se Oni,mimozemští infiltranti, rozhodli VYUŽÍT SVOU MOC a OSTENTATIVNĚ JI PŘEDVÉST.

Ovšem dbejte na má slova: je jen otázkou času, než spolek Majestátních dvanácti provede velkolepouutajovací operaci. Popřou, že by zprávy o nehodách obsahovaly jakékoli „nadpřirozené“ příčiny – uvidíte.Vždyť už dnes tvrdí, že za africkou havárii mohou piloti. Už teď tvrdí, že příčina japonské havárie tkví v

selhání hydrauliky.

Víme, že to tak není. BUDOU LHÁT. Budou lhát, protože jsou SPOLČENI s našimi mimozemskýmimocipány. Je to div, že trojice dětí – pokud to vůbec jsou děti – ještě nebyla v zájmu ochranytransportována do laboratoří (možné lokality viz mapa).

Podívejme se na dostupný důkazní materiál:

ČTYŘI LETADLA ČTYŘI??? Jak známo, pravděpodobnost, že jedince postihne letecké neštěstí, je jedna ku dvaceti sedmimilionům. Jaká pak je pravděpodobnost, že během jediného dne spadnou ČTYŘI letadla a přežijí to jenTŘI lidé??? Už sama pravděpodobnost takové události je zcela mimo stupnici. Byl to tedy důsledekzáměru. Teroristé? Proč se potom k činu nikdo nepřihlásil? PROTOŽE ZA TÍM NESTOJÍ TERORISTÉ. Stojí

za tím Oni.

JASNÁ SVĚTLA

Jak to, že nejméně dva pasažéři Sun Air v zanechaných zprávách hovoří o tom, že viděli jasný záblesk?Nemáme žádné doklady o výbuchu nebo o požáru na palubě, nedošlo k poklesu tlaku. EXISTUJE JENJEDNO VYSVĚTLENÍ. Ví se, že některé Jejich V-dovednosti byly pozorovány až POTÉ, co se na nebi objeví

jasná světla. JASNÁ SVĚTLA jsou nepochybným znamením, že Oni jsou tu.

PROČ DĚTI?

Jedna věc, na které se všichni snadno shodneme, je to, že je ZCELA VYLOUČENO, aby Trojice tykatastrofy přežila.

Proč si ale Oni zvolili děti? Důvod tkví podle mne v tom, že jakožto biologický druh živíme své mladé. Aleto není vše: naší instinktivní reakcí bude CHRÁNIT je a pečovat o ně.

Jak víme, Jejich hlavní metodou útoku je infiltrace a KRADMÝ POSTUP. Znovu se usadit VE VLÁDĚ by bylo

moc okaté. Protože to už zkusili – a byli ODHALENI! Přišli nás sem sledovat. Nevíme, kdy podniknounásledující krok. Trojici budou ovládat mimozemské síly, jež působí na jejich duše a těla, a s postupemčasu to vyjde najevo.

Děti byly mezi nás VSAZENY a pozorují nás, aby zjistily, jak si budeme počínat.

TOTO JE JEDINÉ MOŽNÉ VYSVĚTLENÍ!!!!

ČÁST TŘETÍ

PŘEŽIVŠÍ

LEDEN – ÚNOR Lillian Smallová

Zelna – sestra z centra denní péče o postižené Alzheimerovou chorobou, kam jsem Reubena brala, kdyžse ještě mohl hýbat – říkala nemoci svého muže Carlose „Al“, jako kdyby to byla samostatná osoba, třetíčlověk a ne choroba. Když jsme tam ráno s Reubenem přijeli, Zelna většinou řekla: „Co by tě napadlo,Lily, že Al dneska provedl?“ a pak mi odvyprávěla tu legraci nebo podivnost, ke které Al „donutil“ Carlose

– jako když ho třeba našla, jak všechny její boty balí do novin, aby jim nebyla zima, anebo když se odojíždění do centra vyjadřoval tak, že „chodí do práce“. Dokonce na to téma jeden čas psala blog snázvem „Al, Carlos a já jsme tři“ a dostala za něj několik cen.

Postupně jsem si taky navykla říkat Reubenově nemoci Al. Asi mi to dávalo naději, že kdesi uvnitř a vhloubce dál přežívá ten skutečný Reuben, vyčkává a bojuje, aby si ho Al kompletně nepodmanil. Sicejsem věděla, že takhle uvažovat není racionální, ale aspoň jsem díky tomu Reubenovi nevyčítala, že násobral o poslední léta, která jsem s ním chtěla společně strávit. Všechno jsem vyčítala Alovi. Nenáviděla

jsem Ala.

Zelna byla před pár lety nucena umístit Carlose do ústavu, a když se pak přestěhovala do Filadelfie kdceři, ztratily jsme kontakt. Stýská se mi po ní a stýská se mi po celém centru, po společnosti lidí, kteřípřesně vědí, čím si procházím. Často jsme se dokázali společně zasmát bláznivostem, které naši partneřinebo rodiče řekli nebo udělali. Vzpomínám si, jak se Zelna rozřehtala, když jsem jí popsala, jak chtělReuben nosit přes kalhoty trenýrky, jako kdyby se měl ucházet o roli přestárlého Supermana. Samozřejmě

na tom nebylo nic komického, ale smích je někdy ten nejlepší lék, nemyslíte? Když se nesmějete, hrozí,že se rozpláčete. Takže si nepřipadám provinile, ani trochu ne.

Když už ale Reuben nezvládal ani cesty do centra, o umístění do ústavu jsem neuvažovala. Nešlo přitomjen o peníze. Já ta místa navštívila a nezamlouvá se mi, jak to v nich páchne. Myslela jsem si, že se o nějzvládnu postarat sama. Lori dělala, co mohla, a když jsem potřebovala chvíli si oddechnout, vždycky tuještě byla Betsy a agentura. Agenturu jsem využívala jen vzácně, zaměstnanci se u nich často měnili ačlověk nikdy nevěděl, koho dostane.

Nechci, aby vám připadalo, že si naříkám: nějak jsme to zvládli a měla jsem štěstí v tom, že se Reubennikdy neuchyloval k násilí. Někdy se to stává, že pacienti propadnou paranoidním stavům a myslí si, že jepečovatelé chtějí věznit, zvlášť pokud ztratí schopnost rozeznávat rysy v obličeji. Taky neměl sklony ktoulkám, pokud jsem byla u něj, nikdy se nepokusil dostat ven z bytu. Choroba postupovala rychle, ale ive špatných dnech, kdy nad ním Al měl naprostou moc, se většinou uklidnil, jen když mi při řeči vidělpřímo do obličeje. Trpěl ale strašlivými nočními můrami. Jenže on měl vždycky hodně snů.

Zvládla jsem to.

A mohla jsem vzpomínat.

Měli jsme s Reubenem šťastné manželství. Kolik lidí to takhle může upřímně říct?

To mi bylo oporou. V těch časopisech, které dřív dostávala Lori, pořád píšou, jak nejlepší vztah vzniká,když vám partner (Já to slovo tak nesnáším! Zní hrozně studeně, ne?) je nejlepším přítelem, a přesně takto u nás bylo. Když pak přišla Lori, dokonale do naší existence zapadla. Spořádaná, provázaná rodina,spojená společnými zvyky. Reuben byl dobrý manžel. Dobře se o nás postaral. Když Lori nastoupila naNewyorskou univerzitu, měla jsem trochu deprese, nejspíš se u mě projevil syndrom prázdného hnízda, aReuben si pro mě přichystal překvapení – automobilový výlet do Texasu. Zrovna do Texasu! Chtělprozkoumat San Antonio, podívat se do Alama. Dokud ho Al nepřipravil o smysl pro humor, často jsmevtipkovali, že ať už se stalo cokoli, „viděli jsme spolu Paříž – v Texasu“.

Ale nebylo to tak, že bychom životem před propuknutím nemoci jednoduše propluli. Tak to přece nikdynení. V průběhu let se objevily různé problémy: Lori se na vysoké škole utrhla ze řetězu, já si v prsu našla

bulku, kterou jsme zachytili na poslední chvíli, Reubenova matka se spustila s mladíkem, se kterým seseznámila na Floridě. Všechno jsme to nějak zvládli. Když nám Lori řekla, že je těhotná, byl to Reubenůvnápad přestěhovat se do Brooklynu. Viděl, jaké mám obavy z toho, že by Lori měla úplně samavychovávat dítě. Byla na počátku profesní dráhy a potřebovala naši podporu. Nikdy na to nezapomenu,jak nás pozvala na svou první přehlídku na Newyorském týdnu módy. Byli jsme na ni s Reubenem tak hrdí! Spousta modelů byli manekýni v dámských šatech, nad čímž Reuben trochu kroutil hlavou, ale nikdy

jsme nebyli úzkoprsí a Reuben si navíc New York zamiloval, byl to městský člověk. Ze začátku, když seživil jako suplent, jsme hodně cestovali, takže jsme na balení a stěhování byli zvyklí. „Lily, zkusme plavatproti proudu a přestěhovat se do města. Vždyť proč ne?“ Popravdě řečeno, Reubenovi bylo jedno, kdežijeme. Byl to čtenář, miloval knihy, jakékoli knihy – beletrii, literaturu faktu, samozřejmě historii. Většinuvolného času strávil zabořený do knížky, a to se dá dělat kdekoli. V tom tkvěla další tragédie po nástupuchoroby: mezi prvními Reubena opustila schopnost číst, i když to přede mnou zpočátku skrýval. Bolí měvzpomínka na ty dlouhé měsíce, kdy seděl v posteli a obracel stránky v knize, kterou nedokázal sledovat,jen aby mě uchránil starostí. Pár měsíců po určení diagnózy jsem pochopila, jak se přede mnou snažilsvůj stav zakrývat: v šuplíku s ponožkami jsem našla balíček kartiček, kam si pro sebe napsal připomínky,co má dělat. „KVĚTINY,“ stálo na jedné. Dojalo mě to k pláči. Po pětačtyřicet let mi každý pátek bezvýjimky kupoval květiny.

Po přestěhování do Loriiny čtvrti jsem byla trochu nervózní. Ne proto, že by se mi nechtělo zFlemingtonu: s Reubenem jsme nikdy moc nebyli na společenský život a těch pár přátel, které jsme sinašli, se už kvůli tuhé zimě v New Jersey přemístilo na Floridu. Hypotéka byla uhrazená, takže jsme mělipeníze za dům, nicméně po propadu trhu byly nemovitosti ve Flemingtonu zasaženy dost těžce. Lori sebála, že na nás bude její čtvrť moc mladistvá a moderní, říkala, že to tam je „plné hipíků arádobyumělců“, ale kromě toho tam žila i poměrně početná komunita chasidů, jejichž přítomnost Reubena

uklidňovala, když se jeho stav opravdu zhoršil. Snad to souviselo s jeho dětstvím – pocházel z ortodoxnírodiny. Lori nám pomohla najít hezký činžovní dům hned u parku, pět minut chůze od jejího loftovéhobytu na Berry Street. Měli jsme štěstí: sousedé na patře byli starší, jako my, a s Betsy jsme si ihnedporozuměly: milovaly jsme ruční práce – Betsy vynikala ve vyšívání – a sledovaly jsme stejné pořady vtelevizi. Reubenovi napřed připadala trochu vlezlá a taky se mu nezamlouvalo její kouření – tenhle zlozvyk

vždycky odmítal –, ale ona přišla s návrhem, aby se přihlásil jako dobrovolník v centru gramotnostidospělých. Téhle aktivity se následně byl samozřejmě také nucen vzdát. Opět to přede mnou skrýval apřišel s jakousi výmluvou, že chce být víc doma, aby mi mohl pomoct s Bobbym.

Když byl Bobby malý, hrozně ráda jsem se o něj starala! Asi tak na rok se stal centrem naší existence, abylo to šťastné období: Lori ho u nás vždycky ráno nechala, a když bylo pěkně, brali jsme ho s Reubenem

do parku. Měl své zlobivější chvilky, jak to u dětí bývá, ale byl veselý a inteligentní a vnesl do našehoživota světlo. A navíc jsme takhle měli co dělat!

A pak bum – přišla nemoc. Reubenovi bylo teprve jednasedmdesát let. Dokud to bylo možné, skrývalajsem to před Lori, ale nebyla hloupá a viděla, že je její otec stále zapomnětlivější a divně se vyjadřuje.Nejspíš si myslela, že je jen s postupujícím věkem trochu excentrický.

Jasně jí to říct jsem byla nucena o Bobbyho druhých narozeninách. Upekla jsem čokoládový dort, kterýmá Lori nejradši, a teď jsme Bobbyho chtěli přimět, aby sfoukl svíčky. Byl ten den rozmrzelý, „dvouletýděs“, jak se říká. A vtom Reuben znenadání pronesl: „Ať to dítě neshoří, ať neshoří.“ A rozplakal se.

Lori se vyděsila. Musela jsem ji vmáčknout do křesla a vysvětlit jí, že o diagnóze víme už půl roku.Samozřejmě ji to rozrušilo, jak jinak, ale řekla, a nikdy na to nezapomenu: „Tohle poneseme společně,

mami.“

Samozřejmě jsem si to vyčítala, takhle to na ni naložit. Přestěhovali jsme se do New Yorku kvůli tomu,abychom jí pomohli s Bobbym, a teď všechno dopadlo naopak. Lori měla práci a starost o Bobbyho, ale itak nás navštěvovala, kdykoli to bylo možné. Bobby byl ještě moc malý, aby chápal, co se s dědečkemděje. Bála jsem se, že ho to nepříjemně rozruší, ale Reubenovy výstřelky mu podle všeho vůbec nevadily.

Bože, Elspeth, ty dny poté, co jsem dostala zprávu o Bobbym! Cítila jsem se hrozně, že se rovnounevydám do Miami, abych s ním byla v nemocnici. V tu chvíli jsem si uvědomila, jak pronikavě Reubenovu

nemoc nenávidím, jak strašně nenávidím Ala: chtěla jsem se na něj rozkřičet, že mi Reubena vzal, kdyžse navíc musím vyrovnávat se vším tímhle dalším. Neprosím se o soucit, mnozí mají mnohem těžší život,ale stejně jsem se nedokázala zbavit pocitu, že mě osud za něco trestá. Napřed Reuben, pak Lori. Cobude následovat?

Na mnohé si vzpomínám jen v mlze, dělo se toho tolik – telefon vyzváněl nonstop a všude mě

pronásledovali reportéři a televizní štáby. Nakonec jsem telefon musela odpojit a používat ten mobil, který

mi dala Lori. I pak se toho čísla domákli. Nemohla jsem ani vyjít ven, aby mi do obličeje netrčela kamera:

„Jaké máte pocity?“ „Tušila jste v duchu, že žije?“ Chtěli vědět, jak se cítí Bobby, jak se vyrovnává se situací, co jí, jestli já jsem věřící, jestli se on vrátí k sobě domů, jestli za ním já poletím. Nabízeli mipeníze, spousty peněz, a žadonili, abych našla snímky, kde je s Lori. Netuším, odkud vzali tu fotografii zjeho prvního dne ve škole – nejspíš od Mony. Nikdy jsem jí to otevřeně nevyčetla, ale jak jinak by k nímohli přijít? A ani se mi nezmiňujte o reklamních agenturách a o filmařích! Chtěli odkoupit práva naBobbyho životní příběh. Přitom mu bylo teprve šest let! Ale peníze byly to poslední, na co jsem tehdymyslela. Slíbili nám proplacení pojistky, i když Maiden Air šly skoro okamžitě ke dnu. Lori na tom nebylašpatně, i když bohatá taky nebyla. Všechny svoje úspory vyhradila pro mě s Reubenem, na naše bydlenína Floridě. Ale to už teď nebudeme potřebovat.

Musím spravedlivě říct, že ne všechna ta pozornost zvenčí byla otravná: lidé taky posílali dárky, dopisy,někdy velmi dojemné, zvlášť od lidí, kteří sami přišli o děti. Nakonec jsem ty dopisy musela přestat číst:opravdu mě zasahovaly u srdce, a moje srdce už nedokázalo víc snést.

Reubenova sestra, která se do té doby ani jednou nenabídla, že by se o Reubena přiletěla načas postarat,

mi teď telefonovala třikrát, čtyřikrát za den a vyptávala se, jak to zařídím se šivou pro Lori. Ale jak jsemměla přemýšlet o tomhle, když dole v Miami ležel Bobby? Byla jsem skoro vděčná za to, že normálníletecká doprava je zastavená, takže sem nemůže přiletět a strkat do všeho nos. Betsy, Pánbůh jí poděkuj,

se během prvních dní postarala o jídlo. Neustále přicházeli lidé ze sousedství, kteří se dozvěděli o Lori, aCharmaine pomáhala hlídat, aby to nebyli přestrojení reportéři: přišli Reubenovi žáci z centra gramotnosti,

přišli přátelé a kolegové Lori, přicházeli černoši, hispánci i židé a všichni chtěli nějak pomoct.

Betsy dokonce kontaktovala svého rabína a ten nabídl uspořádat vzpomínkový obřad, i když věděl, žejsme sekulární židé. Dokud úřady neuvolní tělo, nepřicházel pohřeb v úvahu… ale o tom teď mluvitnechci. Ten den… kdy jsme ji uložili k věčnému spánku… Elspeth, nemohu.

Jednou večer, asi dva dny poté, co jsme se dozvěděli o Bobbym, jsme s Reubenem byli doma sami. Sedla

jsem si na postel a přelila se přese mne taková vlna zoufalství a samoty, že jsem chtěla umřít. Elspeth,nemám pro to slov. Prostě mě to všechno přemohlo. Věděla jsem, že musím sebrat síly kvůli Bobbymu,ale nebylo mi jasné, jestli mi ještě nějaká energie zbývá. Nevím, co se stalo, jestli snad pronikavost mojíbolesti dala Reubenovi sílu na chvilku od sebe Ala zahnat, ale on se natáhl a vzal mě za ruku, stiskl midlaň. Podívala jsem se mu do očí a na okamžik jsem v nich viděla Reubena, někdejšího Reubena, méhonejlepšího přítele, a bylo to, jako by mi říkal: „Lily, no tak, nevzdávej to.“ Pak ho ale znovu překryla tamaska bez výrazu a zmizel.

Ale dalo mi to sílu jít dál.

Charmaine věděla, jak si vyčítám, že nejsem u Bobbyho, a zajistila mi kontakt s jeho psycholožkou,doktorkou Pankowskou. Hrozně mi pomohla a říkala, že to nepotrvá dlouho a Bobby bude zase doma.Sdělila mi, že encefalograf má bez problémů a že už začal mluvit, sice jen málo, ale podle všeho chápe,

co se s ním stalo.

Když přišla zpráva, že se může vrátit domů, ukázal se u nás jeden starostův asistent, slušný mladý muž,Afroameričan. „Paní Smallová, Bobby je zázračné dítě,“ řekl mi. „A tady v New Yorku se o naše občanypostaráme.“ Když novináři začali běsnit, poslal mi před dům policejní hlídku, a dokonce mi zajistil ilimuzínu pro odvoz na letiště.

Jela se mnou Charmaine, zatímco se Reubena ujala Betsy a jedna přidělená pečovatelka. Byla jsem

nervózní jak v den svatby!

Bobbyho přivážel speciální letoun, který přistával v letištním sektoru, kam obvykle létají politici a další VIP,

díky čemuž nás alespoň na chvíli nemohli pronásledovat reportéři. Nabídli mi místo v salonku a cítilajsem, jak se veškerý personál snaží na mě necivět. Posledních pár dnů jsem se nestarala o svůj zevnějšek

a teď jsem si připadala nepatřičně. Charmaine mě celou dobu držela za ruku. Nevím, co bych si bez nípočala. Dodnes jsme v kontaktu.

Bylo mrazivo, ale krásně modré nebe, a s Charmaine jsme vstaly, abychom letadlo viděly přistávat. Nežotevřeli dveře, připadalo nám to jako věčnost. A pak jsem ho uviděla, jak sestupuje po schodech a pevněse drží za ruku nějaké mladé ženy. Byla to doktorka Pankowská, která se ho ujala jako doprovod, Pánbůhjí poděkuj. Vypadala na doktorku příliš mladá, ale za to, co pro něj udělala, jí budu nadosmrti vděčná.Zajistili mu nové oblečení, takže byl teple zachumlaný a kapuce mu zakrývala obličej.

Postoupila jsem k němu. „Bobby,“ řekla jsem, „to jsem já, babi.“

Podíval se na mě a zašeptal: „Babi?“ Elspeth, já se rozbrečela – jak jinak.

Pořád jsem se ho dotýkala, hladila ho po tváři, ubezpečovala se, že je opravdový.

A když jsem ho pak vzala do náručí, bylo to, jako by ze mě prchla tma a všechno se znovu rozjasnilo.Nedokážu to líp popsat. V tu chvíli jsem prostě věděla, Elspeth, že ať už se Lori a Reubenovi stalo cokoli,Bobby je teď u mě a všechno dopadne dobře.

Mona Gladwellová, nejlepší kamarádka Lori Smallové, svolila k rozhovoru přes Skype koncem dubna

2012.

Poslyšte, Lori prostě byla moje nejlepší kamarádka a já nechci, aby to vypadalo, že na ni vytahuju drby,ale podle mě je prostě důležité, aby lidi věděli, jak to s ní a s Bobbym doopravdy bylo. Chápejte mědobře, Lori mi byla blízká, spoustu toho pro mě udělala, ale někdy… někdy byla trošičku mimo.

Seznámily jsme se na střední. Když mi bylo patnáct, naši se z Queensu přestěhovali do Flemingtonu vNew Jersey, a s Lori jsme se skamarádily okamžitě. Navenek to byla typická slušná dívka – dobré známky,

zdvořilé vystupování, žádné problémy. Ale zároveň vedla v naprostém utajení druhý život: kouřila trávu,pila, řádila s kluky, prostě jako obvykle. Její otec v té době učil na naší škole americké dějiny a Lori munechtěla pokaňhat reputaci. Reuben byl skvělý – ze studentů si z něj nikdo neutahoval. Nebyl nějakzběsile oblíbený, ale dokázal poutavě odvyprávět příběh, vystupoval klidně, měl svou důstojnost – a takybyl inteligentní. Pokud věděl, že Lori inkognito chlastá a souloží, nedával to najevo.

Pokud jde o její matku… vím, že mě Lillian neměla nikdy v lásce, dávala mi vinu za to, co se Lori stalo navysoké, ale nemůžu o ní říct nic špatného. V porovnání s mými rodiči ovšem vyjde dobře skoro každý.

Lillian nikdy nechodila do práce, role ženy v domácnosti jí podle všeho vyhovovala – bavila se šitím a

vařením nebo kdovíčím ještě – a Reuben vydělával dost na to, aby akorát vyšli. Když necháme stranoujejich politické názory – byli mnohem liberálnější, než byste z jejich životního stylu hádali –, vypadalo to,jako kdyby setrvali v atmosféře padesátých let.

Po maturitě jsme se s Lori obě rozhodly přihlásit se na Newyorskou univerzitu. Lillian z toho nebylanadšená, i když je to z Flemingtonu jenom asi hodina cesty autem. Lori netrvalo dlouho a začala obcházet

večírky a brát tvrdé drogy, hlavně kokain. Když věděla, že jí přijedou rodiče, měly jsme přichystanýsystém: uklidily jsme ve společném pokoji, zakryla si tetování a zkontrolovala, jestli nikde neleží žádnédůkazy. Ale pak došla do bodu, kdy už se to skrývat nedalo. Lillian vybuchla a nedala jinak, než že Lorimusí s nimi zpátky domů, a tak Lori školu nedochodila. Po detoxu se do New Yorku vrátila a vyzkoušelamilion různých povolání: jógu, kadeřnictví, manikúru i práci na baru. Tam jsem se seznámila se svýmprvním mužem – v jednom baru, kde pracovala Lori. Ale ani jedno nevydrželo, ta práce ani ten manžel.

Pak se Lori zničehonic přihlásila na kurz módního návrhářství a přemluvila rodiče, aby jí to zaplatili, i kdyžnetuším, kde na to vzali. Myslela jsem si, že to je zas jenom nějaká její bláznivina, ale ukázalo se, že jí tojde, zvlášť klobouky, se kterými prorazila. Začala dostávat zakázky, přestěhovala se do Brooklynu a mohla

si tam dokonce zařídit vlastní ateliér. Vyrobila mi klobouk na druhou svatbu a odmítla si ho nechatzaplatit, i když teprve začínala.

Těsně po té přehlídce u Galliana ale zjistila, že je těhotná. „Tohle už si nechám,“ prohlásila. „Blíží se velké

čtyři nula a možná to je moje poslední příležitost.“ Odmítala prozradit, kdo je otcem, a tak jsem mělapodezření, že to takhle udělala naschvál. Neříkám, že spala s kdekým, ale prostě si neváhala užít.Nechápala, k čemu by jí bylo uvázat se ve vztahu.

Vymyslela si tu šílenou historii o umělém oplodnění, aby Lillian netrefil šlak. Nechtělo se mi věřit, že se opravdu bude držet tohohle výmyslu, připadalo mi, že to není správné, ale ona prohlásila, že to tak budesnadnější. Když pak ten kazatel začal rozhlašovat, že Bobby není potomkem lidí, že je nepřirozený a tohlevšechno, mohla jsem se ozvat, mohla jsem lidem sdělit pravdu, ale říkala jsem si, že by to všechno stejně

zapadlo. Kdo by mě bral vážně?

Po otěhotnění měla Lori náboženské období, mluvila o tom, jak Bobbyho bude posílat na výuku chederu,do šulu, celý tenhle tyjátr – prý „syndrom židovské matky“, říkala sama. Nevydrželo jí to. Když se jejírodiče rozhodli přestěhovat do Brooklynu, myslela jsem, že bude zničená, ale ji to naopak těšilo – prý„Možná to není tak špatný nápad, Mono“. A než její otec onemocněl, Lillian jí opravdu hodně pomáhala,zvlášť dokud byl Bobby malý. Všechno se to ale obrátilo, když se Reubenův stav zhoršil a Lori najednoumusela podporovat je. Zvládala to ale dobře. Svým způsobem díky tomu konečně dospěla. Obdivovalajsem, jak k situaci přistoupila čelem. Ale stejně… občas mě napadne, jestli rodiče nechtěla odstěhovat naFloridu, aby je už konečně měla z krku. Ale to zní čuňácky, co? Já bych jí to ovšem nevyčítala. Měla toho

plný brejle.

A pokud jde o Bobbyho… nerada to říkám, ale od té havárie se opravdu změnil. Já vím, samozřejmě,může to být jen posttraumatický syndrom nebo šok nebo bůhvíco. Ale než se to stalo… když byl malý…poslyšte, musím to říct prostě takhle, jako mimino byl hrozný, milionkrát za den měl záchvaty vzteku.Říkala jsem mu Damien, podle toho filmu – Lori to nesnášela. Lillian o tomhle neměla pořádně potuchy,když byl Bobby s ní, choval se jak andílek, nejspíš proto, že mu ve všem vyhověla. A kolem Bobbyhodruhých narozenin se Reubenův stav zhoršil, takže s ním vlastně nestrávila až tolik času. Lori ho takypříšerně rozmazlovala, dávala mu všechno, co chtěl, i když jsem ji napomínala, že tím ubližuje předevšímjemu. Já neříkám, že byla špatná matka – to ne. Milovala ho, a víc přece dítě nepotřebuje, že? Alepopravdě řečeno jsem nedokázala rozeznat, jestli byl jenom rozmazlený, anebo jestli byl – jak by řekla

moje matka – špatné semeno.

Lori doufala, že až začne chodit do školy, zklidní se. Ve čtvrti právě otevřeli takovou tu uměleckou školu a

ona se ho tam rozhodla zapsat. Nepomohlo to, pár dní po nástupu si ji tam zavolali na pohovor o jeho„obtížích s integrací“, takové ty kecy.

Jednou, když byly Bobbymu asi čtyři roky, se Lori potřebovala setkat s jedním významným zákazníkem aneměla nikoho na hlídání. Jelikož Lillian zrovna musela vzít Reubena na prohlídku k novému specialistovi,požádala mě Lori o pomoc. Bydlela jsem tehdy v jednom bytě v Carroll Gardens a můj tehdejší přítel mikoupil malé roztomilé kotě, říkali jsme mu Buřtík. Nechala jsem Bobbyho u televize a šla se osprchovat.Když si suším vlasy, dolehne ke mně z kuchyně pištivé ječení – přísahám, v životě by mě nenapadlo, žemůže zvíře takhle ječet. Bobby Buřtíka držel za ocas, mával s ním sem tam a tvářil se, jaká to je náramnálegrace. Praštila jsem ho – nestydím se to říct –, až chytil druhou o kuchyňskou linku. Začal krvácet,musela jsem ho vzít na pohotovost, kde mu to zašili. Ale nebrečel. Dokonce sebou ani neškubl. Lori semnou následně nějakou dobu nemluvila, ale pak se to napravilo, přece jenom se už známe nějaký čas. Ohlídání děcka mě už ale od té doby nepoprosila.

Pak, po té havárii… z něj byl jakoby úplně jiný člověk.

Ze 3. kapitoly knihy Hlídání Jess: můj život s členkou Trojice od Paula Craddocka (spoluautorka Mandi

Solomonová).

Intenzita mediálního zájmu poté, co Jess přepravili do Anglie, byla naprosto nepředstavitelná. Z trojice„zázračných dětí“ se rychle stávala senzace dekády a veřejnost projevovala neutišitelnou žízeň pozprávách o tom, jak se Jess má. Paparazzi a bulvární pisálkové si u mě v domě zřídili na schodechpermanentní ležení a oblehli nemocnici. Gerry mě upozornil, ať po telefonu neříkám nic citlivého, protožese může stát, že budu odposloucháván.

Podpora, které se od veřejnosti dostalo Jess, byla ohromující. Dárky s blahopřáním brzy zaplnily celý její pokoj; další lidé nechávali vzkazy, květiny, pohlednice a plyšové hračky před nemocnicí, až přes ně skoronebylo vidět kovové zábradlí kolem areálu. Lidé byli hodní. Dávali tímhle způsobem najevo, že jim na Jess

záleží a že na ni myslí.

Současně se ale neustále zhoršovaly mé vztahy s Marilyn a bratry Addamsovými. Nutně jsem se s nimipotkával v čekárně a bylo už skoro nemožné zamluvit Marilynin požadavek, abych jim předal klíče kdomu, kde Stephen se Shelly bydleli. Natvrdo ale naše studená válka započala až 22. ledna, kdy jsemzaslechl, jak Jase před Jessiným pokojem nadává jednomu z lékařů. Jess v té době pořád ještě nebyla přivědomí, ale lékaři nás ujišťovali, že se u ní neprojevují žádné příznaky poškození rozumových funkcí.

„Proč ji kurva nemůžete vzbudit?“ hulákal Jase a bodal do nebohého doktora ukazováčkem zažloutlým odnikotinu. Lékař ho ubezpečoval, že dělají, co mohou.

„Fakticky?“ ušklíbl se Jase. „Jestli z ní zbyde podělanej vegeťák, tak se o ní pak kurva postarejte sami.“

To byla poslední kapka. Addamsovi ukázali, oč jim jde. Nemohl jsem jim zabránit v návštěvách vnemocnici, ale mohl jsem dát jasně najevo, že se jim po propuštění v žádném případě nedostane do péče.

Okamžitě jsem kontaktoval Shellyina advokáta a dal mu pokyn informovat Addamsovy o tom, jak Shellyse Stephenem rozhodli ve věci opatrovnictví.

Následujícího dne se společně skvěli na přední stránce plátku The Sun: „Jessina babička se nesmí ujmoutvnučky!“

Fotografovi nutno přiznat, že je zachytil v celé jejich gangsterské slávě: máti Addamsová vztekle čučelapřímo do objektivu a kolem ní se se zamračeným výrazem kupili oba bratři i rozličné další potomstvo jak v

nějaké reklamě na přednosti antikoncepce. Zvlášť Marilyn neměla zábrany podělit se se světem o svénázory:

„Tohle je nespravedlnost,“ řekla nám Marilyn (58). „Paul nevede morálně způsobilý život. Je gay, zatímcomy jsme poctiví občané, řádná rodina. Jess by bylo líp s námi.“

The Sun si samozřejmě nedal ujít šanci a domákl se fotky, která mě zachycovala rozesmátého na loňské

Gay Parade v baletní sukénce a s tehdejším partnerem Jacksonem. Otiskli to v barvách proti té fotce

famílie Addamsů.

Zájem o zprávu se šířil rychlostí blesku a za chvíli se podobně kompromitující snímky podařilo vyhrabat iostatním redakcím – nepochybně za pomoci mých přátel a bývalých přátel. Asi jim nemůžu vyčítat, že sichtěli přijít na svoje – většinou to také byli umělci a vycházeli jentaktak.

Vlna se ale obrátila kompletně proti mně, když nás s Marilyn pozvali do talk show Rogera Clydesdalea.Gerry mě varoval, ať tam nechodím, ale přece jsem nemohl dovolit, aby Marilyn hlásala ty svoje bludybez jediného slova proti! Navíc jsem se s Rogerem krátce viděl před pár lety na jednom zahajovacímrautu, a kdykoli jsem ráno chytil jeho pořad o aktuálních událostech, stavěl se dost ostře proti „zneužívání

sociálních dávek“, jak sám říkal. Naivně jsem asi předpokládal, že bude na mé straně.

Ve studiu vládla napjatá atmosféra: bylo zřejmé, že publikum touží po konfliktu. A toho se dočkalo.Přiznávám, napřed jsem si myslel, že mám navrch: Marilyn se svalila na pohovku a na Rogerovo pověstné

„Proč si aktivně nehledáte práci?“ jen cosi nesrozumitelně mumlala. Ale pak své zraky zapíchl do mě.

„Paule, máte nějaké zkušenosti s výchovou dětí?“

Odpověděl jsem, že se o Jess a Polly starám od útlého věku, a zopakoval jsem, že mě Stephen se Shelly

ustanovili za opatrovníka.

„Jde mu jenom o ten barák! Je to herec! Na tom dítěti mu vůbec nezáleží!“ zapištěla Marilyn a bůhvípročsi tím od publika vysloužila potlesk. Roger chvíli počkal, než rozruch ztichl, a pak hodil granát: „Paule… jepravda, že jste měl v minulosti mentální problémy?“

Publikum znovu propuklo v nadšení, které trochu vyvedlo z konceptu dokonce i Marilyn.

Nebyl jsem na tu otázku připraven. Zakoktal jsem se a vypáčil ze sebe jen chabé vysvětlení, proč už jetohle všechno věcí minulosti.

Díky tomuto odhalení ale samozřejmě z nesčetných plátků druhý den řvaly titulky: „Jess dostane do péče

cvok.“

Zdrtilo mě to, jak jinak. Nikdo netouží, aby se o něm takhle psalo, a mohl jsem to vyčítat jedině sobě –byl jsem nevhodně upřímný. Za moji následnou vstřícnost k tisku se na mě snesla ostrá kritika, mimo jinéjsem byl označen za prostituta slávy a za „diagnostikovaného egomana a narcisistu“, ale ať už se o mněrozhlašovalo cokoli, vždycky jsem měl na mysli především Jessino dobro. Pozastavil jsem všechna svápracovní angažmá, abych se jí mohl plně věnovat. Upřímně řečeno, kdybych ji chtěl finančně využít, mohl

jsem si nahrabat miliony. Ne že by mi scházely prostředky, Shelly i Stephen měli velkorysou životnípojistku a navíc tu byla kompenzace, kterou jsem hodlal uložit na zvláštní účet pro Jess. Do smrti budezabezpečená. Moje výstupy v televizních pořadech nesouvisely s penězi, šlo mi jen o to, pravdivěinformovat veřejnost. Každý by se tak zachoval.

Jak vidíte, starostí jsem měl hodně, ale mou prioritou byla Jess. Stále nereagovala na podněty, ale svýjimkou přetrvávajících popálenin probíhala veškerá léčba úspěšně. Musel jsem se zamyslet, jakzaopatřit její bydlení.

Doktor Kasabian, kterého měla Jess přiděleného za psychologa, až se probudí a začne mluvit, mi poradil,že nejlepší by pro ni bylo zůstat ve známém prostředí – což pro mě znamenalo přestěhovat se ke

Stephenovi do Chislehurstu.

Vejít do toho domu pro mě bylo nesmírně těžké. Všechno tu připomínalo moji a Jessinu ztrátu: fotky zesvatby a ze školy na stěnách, před domem vysušený vánoční stromeček, kterého se už Stephen nestihlzbavit. Když jsem za sebou zaklapl dveře, přes něž ke mně doléhaly výkřiky pisálků zvenčí (ano,doprovázeli mě i na téhle bolestné cestě), dolehl na mě stejný žal, jako když jsem se tu tragickou zprávudozvěděl.

Ale sebral jsem se: musím být silný kvůli Jess. Pomalu jsem prošel domem a zhroutil se až ve chvíli, kdyjsem u Stephena v kanceláři uviděl fotky nás dvou z dětství, které si tu vyvěsil: já byl váleček s mezeramimezi zuby, on byl mrštný a tvářil se vážně. Po fyzické stránce by vás ani nenapadlo, že jsme dvojčata, astejně odlišní jsme byli i psychicky: už v osmi letech jsem věděl, že chci na jeviště, zatímco Stephen trávilmnohem víc času v ústraní a vážnou činností. I když jsme se ale na škole nepohybovali v těch samýchkruzích, vždycky jsme k sobě měli blízko, a když se seznámil se Shelly, náš vztah to jen utužilo – se Shelly

jsem si okamžitě skvěle rozuměl.

Přestože to pro mě byla zdrcující zkušenost, donutil jsem se v tom domě přespat. Kvůli Jess bylo potřeba,abych se aklimatizoval. Nespal jsem skoro vůbec, a když jsem konečně přece jen usnul, zdálo se mi o

Stephenovi a o Shelly a ten sen byl tak živý, jako kdyby tam se mnou byli v místnosti, jako by se jejich

duchové dál drželi v domě. Věděl jsem ale, že pokud jde o Jess, počínám si správně, a oni mi v tom dali

své požehnání.

Jejich těla se nikdy nepodařilo nalézt, a Pollyino také ne. V určitém smyslu za to musím být vděčný:poslední vzpomínkou, kterou na ně mám, není hrůzná cesta s cílem identifikovat je v nějaké bezduchéportugalské márnici, ale náš poslední společný večer, Polly s Jess se hihňají a Stephen se Shelly mluví oplánované last-minute dovolené. Šťastná rodina.

Nevím, co bych si po celou tu dobu počal bez Mel, Geoffa a dalších dobrých lidí z 277 Together. Všechnoto jsou lidé, kteří hrozným způsobem přišli o své nejbližší, ale přitom mi vždy přispěchali na pomoc. Mel sGeoffem mě dokonce doprovázeli, když jsem si do domu stěhoval svoje věci, a pomohli mi rozhodnout, co

udělat s rodinnými snímky, které tu všude visely. Rozhodli jsme se dát je načas stranou, než se Jess sesmrtí rodičů a sestry plně vyrovná. Oni dva mi byli oporou, to míním z nejupřímnějšího srdce.

Žluč plivaná rodinou Addamsových a jejich nájemnými pisálky ale nebyla to jediné, co jsme muselipřetrpět, zvlášť poté, co se začaly lavinovitě šířit ty konspirační teorie. Zvlášť prudký hněv to vyvolávalo u

Mel: podle zevnějšku by vás to sice nenapadlo, ale je to zbožná katolička a speciálně ta smyšlenka o

jezdcích z Apokalypsy ji hluboce urážela.

Přibližně v téhle době se k nám dostala zpráva, že se plánuje bohoslužba za mrtvé. Objevit se podařilo jen

několik těl a ta měly dát úřady k dispozici až poté, co koroner skončí šetření, což taky mohlo být zaněkolik měsíců; přitom jsme ale všichni potřebovali nějaké symbolické sbohem. Pořád nebyla známapříčina havárie Go!Go!, i když podezření na teroristy bylo stejně jako u zbylých třech katastrof vyloučeno.Zprávám o probíhajícím vyšetřování jsem se snažil spíš vyhýbat – jen mě to uvrhávalo do depresí –,vyrozuměl jsem ale, že podezření padlo na elektrickou bouři, která u dalších letů v téže oblasti vyvolalaprudké turbulence. Mel mi řekla, že viděla nahrávku z vojenské ponorky, kterou poslali vyzvednout zvraku na mořském dně černou skříňku. Výjev pod vodou prý působil neskutečně mírumilovně: prostředníčást letadla, navěky uložená v mořském hrobě, vypadala skoro nepoškozená. Jediné, čeho se držím, řekla

mi, je vědomí, že všechno šlo velmi rychle. Nedokázala by snést představu, že Danielle a ostatní cestujícívěděli o blížící se smrti, jako ti chudáci v japonském letadle, kteří měli dost času k zanechání zpráv.Přesně jsem chápal, jak to myslí, ale takhle se prostě nedá uvažovat.

Mše za mrtvé se měla konat v katedrále svatého Pavla a následně pro veřejnost na Trafalgar Square. Bylo

mi jasné, že se dostaví i Addamsovi, nepochybně v doprovodu svého oblíbeného čmuchala z The Sun, abyl jsem z toho pochopitelně nervózní.

Na pomoc mi znovu přispěchala Mel, Geoff a jejich přátelé a příbuzní. Po celý ten napjatý den mě drželimezi sebou. Přitom – upřímně řečeno – sociálně patřili do stejné vrstvy jako Addamsovi: Geoff už celáléta neměl práci a bydleli v Orpingtonu v obecním bytě, kousek od Addamsových. Nebylo by nic zvláštního

na tom, kdyby se postavili na stranu Marilyn a spol., zvlášť poté, co mě média začala vykreslovat jako„snoba z drahé soukromé školy a s uměleckými aspiracemi“. Ale neudělali to. Když jsme přišli na mši –shodou okolností současně s Addamsovými (opravdu náhoda, co? – a přitom tam byly tisíce lidí) –, Mel na

Marilyn Addamsovou namířila prstem a sykla: „Jestli si tady něco zkusíte, tak vás odsud vlastnoručněvyhodím, jasný?“ Marilyn na sobě měla laciný černý klobouček, připomínající pavouka, a i když zachovalapokerový výraz, klobouček se popuzeně roztřásl. Jase s Keithem se sice naježili, ale usadil je pohledGavina, nejstaršího syna Mel s Geoffem, chlapíka s vyholenými vlasy a postavou vyhazovače ve striptýzu.Až později jsem se dozvěděl, že má „konexe“, že jede v partě. Rozházet si to s ním by se člověku mohloošklivě nevyplatit.

Nejradši bych ho na místě objal.

Mši tu líčit nebudu, ale zastavím se u jednoho detailu, který mne zvlášť dojal. Kelvin si k předčítání zvolilbáseň W. H. Audena „Zastavte hodiny“, tu, co ji většina lidí zná z filmu Čtyři svatby a jeden pohřeb.Mohla by svádět k falešné sentimentalitě. Tenhle obr s dredy ji ale přečetl s poklidnou důstojností, a uverše „Ať letadla sténavá krouží nám nad hlavami“ byste slyšeli padnout špendlík.

Sotva jsem vyšel z katedrály, telefonoval mi doktor Kasabian. Jess se probrala.

Nevím, jak se o probuzení z kómatu dozvěděli Addamsovi, nejspíš jim zavolala některá ze sester. Kdyžjsem ale dorazil do nemocnice, zaplavován emocemi, už tam byli a čekali přede dveřmi do pokoje.

Doktor Kasabian byl o našich rozporech informován – nežil na pustém ostrově – a zdůraznil, že Jess se vdanou chvíli musí vyhnout jakékoli napjaté atmosféře. Marilyn podrážděně slíbila, že bude mlčet, Festerovi

s Gomezem řekla, ať počkají venku, a nás dva pak uvedli dovnitř. Marilyn, jejíž klobouček se dálpobouřeně chvěl, si nedala ujít příležitost, aby byla u Jess jako první – v podstatě mě odstrčila.

„Jessie, to jsem já,“ zacukrovala. „Babička.“

Jess se na ni zahleděla zcela bez výrazu a pak ke mně natáhla ruku. Byl bych rád, kdybych mohl jasněříct, že nás poznala, ale z jejích očí žádné poznání nevycházelo – a bylo to zcela pochopitelné. Nedokážuse ale zbavit myšlenky, že jak se podívala na jednoho a na druhého, odhadla nás a na místě se rozhodla,

kdo pro ni bude menším zlem.

Čijoko a Rjú

Zpráva odeslána @ 19:46 21/01/2012

RJÚ: Jsi tam?????

Zpráva odeslána @ 22:30 21/01/2012

ČIJOKO: Už jsem tu.

RJÚ: Jak dlouho?

ČIJOKO: Asi pět minut.

RJÚ: 24 hodin bez zprávy. Nikde nejsi. Bylo to strašně divné.

ČIJOKO: To je roztomilé. Cos mezitím dělal?

RJÚ: Jako obvykle. Spal, něco snědl. Podíval se na starou epizodu Vítejte v NHK, ale to bylo jen, abychzabil čas. A poslyš… tys mi lhala.

ČIJOKO: V čem?

RJÚ: Viděl jsem tě v televizi. Jsi hezká. Vypadáš trochu… jako Hazuki Hitoriová.

ČIJOKO: …

RJÚ: Promiň, nechtěl jsem tě přivést do rozpaků. Jsem jenom cvok u klávesnice, odpusť mi to.

(< ^ _ ^ >) \

ČIJOKO: Jak jsi poznal, že to jsem já? Neměla jsem jmenovku.

RJÚ: Muselas to být ty. Stála jsi hned u Hiroa, za svým strýčkem, bylo to tak? Hiro a Kendži byli v záběruskoro stejně často jako ta – jak se jmenuje – ta bláznivá manželka ministra Uriho. Ta, jak věří namimozemšťany.

ČIJOKO: Aikao Uriová.

RJÚ: Jo, ta. Tak bylas to ty?

ČIJOKO: Možná.

RJÚ: Já to věděl! Ale vždyť jsi přece říkala, že tě móda nezajímá?

ČIJOKO: Taky že nezajímá. Tak už dost těch osobních dotazů.

RJÚ: Promiň. Jaké to bylo?

ČIJOKO: Byla to bohoslužba za mrtvé, jaké by to asi mělo být?

RJÚ: Štvu tě?

ČIJOKO: Hele, já jsem ledová princezna. Pořád jsem nepřístupná. Jestli tě to zajímá, tak ti o tom řeknu.Jak moc mám jít do detailů?

RJÚ: Chci vědět všechno. Poslouchej… vím, že to je proti pravidlům, ale… prostě to teď řeknu: nechceš si

zaskypovat?

ČIJOKO: …

RJÚ: Jsi tam?

ČIJOKO: Nechme všechno, jak to je.

RJÚ: Cokoli ti vyhovuje, ledová princezno. Teď už vím, jak vypadáš. Nemůžeš se přede mnou schovávat(wwwwwwwwwwwwww). Promiň – už dost zlomyslného smíchu.

ČIJOKO: Je to zvláštní, vědět, že víš, jak vypadám. Jako bys nade mnou měl nějakou moc.

RJÚ: Ale notak, já ti svoji skutečnou identitu vyzradil jako první! A nedokážeš si představit, jak to bylotěžké.

ČIJOKO: Já vím. Nejsem paranoidní.

RJÚ: Řekl jsem ti věci, o kterých jsem ještě nikdy s nikým nemluvil. Ty mě neodsoudíš. Necivíš na měvyčítavě jak ty báby tady ve čtvrti.

ČIJOKO: A jak bych mohla? Bydlíme každý v jiné prefektuře.

RJÚ: Ale vždyť mi rozumíš, jak to myslím. Tobě věřím.

ČIJOKO: Akorát že víš, jak vypadám, a já nevím, jak vypadáš ty.

RJÚ: Vypadáš líp než já. ( ^ _ ^)

ČIJOKO: Tak dost!!!!!!!

RJÚ: No dobře. Tak mi pověz, jaké to bylo. Vypadalo to hodně působivě. V té svatyni… všechny ty snímkypasažérů… Byla jich nekonečná řada.

ČIJOKO: Ano, působivé to bylo. Zapůsobilo to dokonce i na ledovou princeznu. 526 lidí. Nevím, odkudzačít…

RJÚ: Začni na začátku.

ČIJOKO: No dobře…. Museli jsme vyjet opravdu brzo. Otec si snad poprvé v životě vzal volno a matčíbytost prohlásila, že si mám vzít černé oblečení, ale ne „moc módní“. Já na to, máti, to nebude problém.

RJÚ: Slušelo ti to.

ČIJOKO: Aíí!

RJÚ: Promiň.

ČIJOKO: Díky konexím strýce androida jsme sehnali ubytování v chatce u jezera Saiko a nemuseli jsmetedy hned po bohoslužbě odjíždět tak jako většina rodin obětí, i když hodně jich přespávalo v letoviskunebo v hotelech na Fudži. Naše bydlení bylo v japonském stylu a spravoval je stařičký manželský pár,který neustále obdivně zíral na strýce androida. Ženská pořád řečnila o tom, že nám přinese čaj a jak se

dostaneme k nejbližšímu onsen – jako bychom tam byli na prázdninách.

RJÚ: Připomíná mi to moje sousedky.

ČIJOKO: Jo, prostě všetečka. Při našem příjezdu padala ranní mlha a byla zima. MB po celou cestu autem

bez ustání mluvila a ukazovala nám, kde bychom spatřili horu Fudži, kdyby bylo lépe vidět – po celý denji zakrýval mrak. Na místě nás přivítal strýc android, který z Ósaky přijel o den dřív spolu s Hiroem asestrou jednoho svého asistenta, kterou poprosil, aby mu pomohla na Hiroa dohlédnout. MB bylauražená, že se strýc po Hiroově propuštění z nemocnice vrátil do Ósaky, namísto aby zůstal u nás, alenasadila masku zdvořilosti a úcty.

ČIJOKO: Strýc android vypadal mnohem starší, než si ho pamatuju.

RJÚ: Myslíš, že jak stárne, mění i vzhled svého robota?

ČIJOKO: Rjú! Takovéhle pochmurné myšlenky nejsou v tvém stylu!!!

RJÚ: Promiň. A Hiro?

ČIJOKO: Když jsme s rodiči přijeli, ještě spal – nezapomeň, že bylo opravdu brzy. Asistentka se rodičůmhluboce uklonila a uculovala se přitom na strýčka androida – bylo zjevné, že si na něj myslí. Když se MB s

otcem a strýc android přesunuli jinam, aby si promluvili v soukromí, hned se vrhla k mobilu a psala

esemesky jak šílená.

RJÚ: Já ji myslím viděl! Taková velká hlava. Bledá huba. Tlustá.

ČIJOKO: Jak můžeš vědět, že jsem to nebyla já?

RJÚ: Cože? No to se omlouvám. Nechtěl jsem tě urazit.

ČIJOKO: Samozřejmě že jsem to nebyla já!

RJÚ: o( )o Jsem blbec, promiň.

ČIJOKO: Jsi hrozně důvěřivý. Když rodiče se strýcem androidem skončili soukromý rozhovor, vrátili se k

nám. Chvíli jsme tam posedávali a vedli neobratnou konverzaci. „Musím jít vzbudit Hiroa,“ pronesl strýc

android. „Už je čas.“ „Já to udělám,“ nabídla se asistentka. Budu jí říkat Bledá huba. Praštěně se uklonilaa vypadla. A pak to byla legrace: uslyšeli jsme zapištění a přiběhla dolů s křikem: „Aíííí, Hiro mě kousl!“

RJÚ: Hiro že ji kousl? Opravdu???!!!

ČIJOKO: Zasloužila si to. Matčí bytost říkala, že Hiro měl nejspíš špatné sny a probudil se vystrašený. Bylojasné, že si o Bledé hubě taky myslí svoje, což nás na moment trochu sblížilo. Strýc android pro něj zašelnahoru. Hiro na sobě měl černý obleček a oči odulé spánkem. Od té chvíle se na něj strýc android skoro

ani nepodíval a nepromluvil na něj.

RJÚ: Jak to myslíš?

ČIJOKO: Myslím, že pro něj ten pohled byl bolestný, že mu připomínal tetičku Hiromi. Hiro se jí sice vůbecnepodobá, ale možná dělají podobná gesta. Mám pokračovat?

RJÚ: Pěkně prosím.

ČIJOKO: Hiro si nás prohlédl jednoho po druhém, a když došel pohledem ke mně, přišoural se blíž a vzalmě za ruku. Napřed jsem nevěděla, co mám dělat. Prsty měl mrazivé jako led. MB vypadala překvapená,že si Hiro vybral zrovna mě, a snažila se ho přilákat k sobě, ale on se ani nepohnul. Opřel se o mě a

povzdychl si.

RJÚ: Myslíš, žes mu připomněla matku?

ČIJOKO: Možná. Nebo mu možná došlo, že všichni ostatní kolem něj jsou podělaní ubožáci.

RJÚ: !!!!

ČIJOKO: Pak jsme jeli ke svatyni. Pořád bylo brzo, ale i tak tam už byly tisíce lidí a taky hordy reportérů atelevizních kamer. Když si lidé všimli Hiroa, najednou všechno ztichlo – pořád se mě vytrvale držel za ruku

– a bylo slyšet jen cvakání fotoaparátů a vrčení kamer. Několik lidí se uctivě poklonilo, ale nebylo mijasné, jestli se klanějí strýci androidovi nebo Hiroovi. Byl to zvláštní pocit, být takhle centrem pozornosti,a bylo zjevné, že Bledá huba z toho je úplně na větvi. Otec zachovával pokerový výraz, MB nevěděla, kam

s očima. Dav se dokonce rozestoupil, abychom nemuseli čekat ve frontě a mohli rovnou vzdát holdtetiččině fotoportrétu. Pořád byla mlha a vzduchem se neslo kadidlo. Nenudím tě? Nelíčím to mocpodrobně?

RJÚ: Vůbec ne! Dojímá mě to. Měla bys psát knížky. Krásně se vyjadřuješ.

ČIJOKO: To myslíš vážně??????

RJÚ: Jistě.

ČIJOKO: Cha! Tak jim to řekni ve škole.

RJÚ: Prosím pokračuj.

ČIJOKO: Jak jsme tam tak stáli, zástup se zavlnil a popošla k nám taková drobná žena. Napřed jsem jinepoznala. Pak mi došlo, že to je manželka kapitána Setóa. Je už stará, je jí nejmíň čtyřicet, ale jemnohem hezčí než na fotkách.

RJÚ: Tohle v televizi nebylo.

ČIJOKO: Chtělo to od ní odvahu tam přijít, zvlášť když se pořád šíří ty pitomé kecy, že to je všechnokapitánova vina. To mě vždycky rozzuří, zvlášť když ta išó dokazuje, že naopak zachoval klid a chladnou

hlavu až do poslední chvíle. Navíc máme to video z telefonu toho podnikatele, jak se kabina zaplnila

kouřem, takže je zjevné, že šlo o mechanický problém. Jeho manželka byla nesmírně důstojná a klidná.Uklonila se Hiroovi, ale mlčky. Je mi teď líto, že jsem ji neoslovila. Chtěla jsem jí říct, že má být na činsvého muže hrdá. Pak odešla. Už jsem ji znovu neviděla.

RJÚ: To musela být náročná chvíle.

ČIJOKO: To jo. Ostatek jsi asi viděl v televizi.

RJÚ: Mluvila jsi s premiérem?

ČIJOKO: Ne. Je ale mnohem menší a vypadá starší než na fotkách. A má mnohem výraznějšípřehazovačku. Ve větru se mu zdvihlo pár vlasů a byla vidět pleš.

RJÚ: !!!!!

ČIJOKO: Poslyš, sledoval jsi strýcův proslov o tom, jak si tety Hiromi za života všichni vážili a jak udělá, cobude v jeho silách, aby při výchově Hiroa uctil její památku?

RJÚ: Ale jistě.

ČIJOKO: Dokonce i já jsem se málem rozbrečela. Nebylo to jen tím proslovem, celá ta atmosféra bylazvláštní. Mluvím jak nějaký potrhlý spiritista, co?

RJÚ: Kdepak. Tu atmosféru jsem cítil i tady v tom těsném pokojíku.

ČIJOKO: A celou dobu se mě Hiro držel za ruku. Dívala jsem se na něj, jestli to zvládá, a MB s Bledouhubou soutěžily, kdo o něj projeví větší zájem, ale on dělal, jako by tam vůbec nebyly.

RJÚ: Ta Američanka, jak byla v letadle – to mluvila její dcera, žejo? Umí dobře japonsky.

ČIJOKO: To jo. A ta zpráva, co její matka zanechala… Co si myslíš, že chtěla sdělit? „Chlapec, tenchlapec…“ Myslíš si, že před smrtí viděla Hiroa?

RJÚ: Nevím. Neumím pořádně anglicky a četl jsem jenom překlad. Na 2-chanu a Toko Z o tom jsou hory

spekulací.

ČIJOKO: Fakticky? Ale proč marníš čas na těchhle stránkách! Co tam píšou?

RJÚ: Že prý jak mluví o těch mrtvých, že musela vidět duchy mrtvých.

ČIJOKO: Jo, jasně. Jako kdyby nemohla myslet to, co se nejvíc nabízí – mrtvé z havárie. Lidi jsou takoví

blbci.

RJÚ: Vidělas tu její fotku?

ČIJOKO: Kterou?

RJÚ: Na té americké stránce – celebautopsy.net. Jak ji ilegálně pořídil ten reportér, než dostali novinářizákaz vstupu. Je příšerná.

ČIJOKO: Proč ses na to díval?

RJÚ: Klikl jsem náhodou na link… Hele, promiň, že se ptám, ale nechala tvoje teta zprávu?

ČIJOKO: Já nevím, strýc nám to neřekl. Jestli jo, do tisku to neproniklo.

RJÚ: A co se tedy dělo po bohoslužbě a po proslovech?

ČIJOKO: Vrátili jsme se do chatky. Bledá huba tvrdila, že si Hiro potřebuje zdřímnout, a tentokrát s ní šelbez odporu. Za celý den nikomu neřekl ani slovo. Podle MB to je tím, že je pořád traumatizovaný.

RJÚ: Samozřejmě.

ČIJOKO: Později se se mnou Bledá huba pokoušela konverzovat, ale já na ni vycenila zuby jako zlá kočka,ona pochopila, co jí chci naznačit, a zbytek večera strávila na telefonu. Strýc android skoro nepromluvil, ikdyž se s ním MB snažila probírat, co udělají s tetinými pozůstatky, až je úřady vydají.

RJÚ: Já myslel, že se plánuje hromadná kremace?

ČIJOKO: To jo, ale budou dvě: jedna tady, jedna v Ósace. Teta se narodila v Tokiu, ale bydlela v Ósace,takže strýc se bude muset rozhodnout, co podnikne. Matčí bytost ho ale přesvědčila, aby s námi předodjezdem do Ósaky ještě zůstal pár dnů ve městě.

RJÚ: Fakticky? Kendži Janagida je u vás doma???? Teď?

ČIJOKO: Jo. A Hiro mi spí v posteli, metr ode mě.

RJÚ: A Bledá huba?

ČIJOKO: MB jí řekla, ať se vrátí do Ósaky – že už ji nebudou potřebovat.

RJÚ: To ji určitě naštvalo.

ČIJOKO: Jo, to jo. Na moment jsem byla hrdá, že jsem dcera matčí bytosti.

RJÚ: Mám ještě jednu těžkou otázku, a nemusíš mi odpovídat. Vydali jste se na místo havárie? Slyšeljsem, že se tam druhý den některé rodiny chtěly dostat.

ČIJOKO: Ne, nevydali. Bylo objednáno několik autobusů, které odvážely zájemce od nádraží Kawagučiko.Já jet chtěla, ale matčí bytost s otcem se chtěli vrátit do města. Jednou se tam ale vydám. Jé, zapomnělajsem ti říct – po obřadu se nám přišel představit ten chlápek, co Hiroa našel.

RJÚ: Ten, co hledal sebevrahy?

ČIJOKO: Přesně tak.

RJÚ: Jaký je?

ČIJOKO: No, tichý typ, ale člověk, jakému se dá důvěřovat. Smutný, ale ne depresivní, rozumíš? Ale zestaré školy. Počkej, volá mě matčí bytost. Musím jít.

RJÚ: ( (´· . · `)

Zpráva odeslána @ 10:30 22/01/2012

ČIJOKO: Rjú, jsi tam?

RJÚ: Jako vždy. Co se děje?

ČIJOKO: Strýc android právě zjistil, že si Bledá huba e-mailovala s tím plátkem Šukan bunšun, aby od níodkoupili informace. Matčí bytost zuří, strýc android běsní. Matčí bytost mu nabídla, jestli tu nechce Hiroaprozatím nechat, aby se vyhnul nevítané pozornosti. Prý že bych se o něj mohla starat.

RJÚ: Cože? Že bys ho měla na starosti ty?

ČIJOKO: No jasně. Co si myslíš? Že ho zkazím?

RJÚ: A uděláš to? Teda chci říct – vezmeš si ho na starost?

ČIJOKO: Vždyť víš, jak to tu vypadá. Co mám dělat? Na životní styl freeterů nejsem dělaná.

RJÚ: Vždycky se můžeš připojit ke mně v yakuze. Potřebujeme kvalitní členy.

ČIJOKO: To je klišé. Hele, musím padat. MB chce znovu mluvit a mluvit.

RJÚ: Tak pak dej vědět, jak se věci vyvíjejí.

ČIJOKO: Jasně. A jsem ráda, že tě mám.

RJÚ: Vždy k dispozici. •*:.° ..° .:*•’(*° ° )’•:.°. .° .:•° ° •

Profesor robotiky Pascal de la Croix, Francouz působící na Massachusetts Institute of Technology, patřil knečetné skupině lidí, s nimiž byl otec Hiroa Janagidy, proslulý expert na robotiku Kendži Janagida,ochoten v době po smrti své ženy hovořit.

Znám Kendžiho léta. Seznámili jsme se na Světové výstavě roku 2005 v Tokiu, kde pod označenímSurrabot č. 1 předvedl svého prvního dvojníka-androida. Ta technická obratnost! Surrabot 1 byl úvodnímodel, a přesto od sebe byli s Kendžim skoro nerozeznatelní. Mnoho lidí z oboru jeho práci kritizovalo za

narcismus a fantazírování a posmívalo se Kendžimu za to, že se víc než o robotiku zajímá o lidskou

psychologii, ale já to tak nevnímal. Jiné zas Surrabot 1 hluboce zneklidnil, protože začal čerpat z tohohlubokého údolí, které v sobě všichni máme. Dokonce jsem slyšel i názor, že vytvářet stroje, které se dodetailů podobají lidem, je neetické. Taková hloupost! Pokud dokážeme pochopit lidskou přirozenost a najít

k ní klíč, pak je přece právě tohle naším nejvyšším posláním!

Ale abych pokračoval: v průběhu let jsme zůstali v kontaktu a v roce 2008 se u mě Kendži s manželkouHiromi a synem ubytovali v Paříži. Hiromi uměla špatně anglicky, takže jsme spolu příliš nekomunikovali,ale Hiro mou manželku hned okouzlil. „Japonské děti se chovají tak slušně!“ Myslím, že kdyby ho mohlaadoptovat, na místě by to udělala!

Shodou okolností jsem byl právě v Tokiu, když jsem se dozvěděl o tom leteckém neštěstí a o skonuKendžiho paní. Věděl jsem, že se za ním musím okamžitě vydat, že bude víc než kdy jindy potřebovatspolečnost přátel. Rok předtím jsem přišel o otce, se kterým jsme si byli velmi blízcí, a Kendži mi tehdyvelmi působivě vyjádřil soustrast. Teď ale nebral telefon a jeho asistenti na univerzitě v Ósace mi odmítali

říct, kde je. Během následujících dnů byla jeho fotografie ve všech novinách. Nenastalo sice stejnémediální šílenství jako v případě přežití toho amerického chlapce a holčičky z Británie – Japonci více ctícizí soukromí –, ale pozornost byla přesto značná. A všechny ty bláznivé zvěsti! Hiro fascinoval celé Tokio,

alespoň to tak vypadalo. Jak jsem se dozvěděl od hotelového personálu, někteří lidé uvěřili, že v sobě ten

hoch hostí duchy všech, kdo zemřeli při havárii. Takové nesmysly!

Zvažoval jsem, zda se nezúčastnit vzpomínkové bohoslužby, ale usoudil jsem, že by to bylo nepatřičné.Pak jsem se dozvěděl, že se Kendži vrátil do Ósaky. Rozhodl jsem se, že namísto návratu domů podniknu

poslední pokus se s ním setkat, a rezervoval jsem si místo na nejbližším volném letu do Ósaky. Leteckádoprava už v tu dobu byla skoro zpátky na normálu.

Nestydím se přiznat, že jsem využil svého renomé, abych se dostal do jeho univerzitní laboratoře. Řadujeho asistentů jsem znal z dřívějška a chovali se ke mně uctivě, ale řekli mi, že s ním nemohu mluvit.

A vtom jsem spatřil jeho androida, Surrabota č. 3. Seděl v rohu místnosti a mluvila na něj mladáasistentka. Okamžitě jsem věděl, že skrz robota mluví Kendži: už jsem ho při tomto počínání mnohokrátviděl. Když ho někdy požádali o přednáškové turné a on se nemohl vzdálit z univerzity, poslal místo seberobota a mluvil pomocí něho na dálku!

Mám vám trochu vysvětlit, jak ten mechanismus funguje? Řečeno co nejjednodušeji, ovládá se na dálku,přes počítač. Kendži s využitím kamery nahraje své mimické pohyby a pohyby hlavou, což se pak přenese

na mikromotory umístěné uvnitř androidovy obličejové plochy. Takhle stroj zreprodukuje jeho mimiku:zreplikuje se dokonce i mrkání. Mikrofonem se nahraje Kendžiho hlas, který pak vychází z androidovýchúst věrně do nejmenšího záchvěvu. V hrudníku má mechanismus podobný tomu, který se používá vexkluzivních erotických pannách a simuluje dýchání. Hovořit s androidem je mnohdy velmi zneklidňujícízkušenost. Na první pohled každopádně vypadá jako Kendži. Dokonce mu vymění vlasy, kdykoli se Kendži

nechá ostříhat!

Vynutil jsem si, že s ním chci mluvit, a bez zaváhání jsem řekl: „Kendži, je mi moc líto, co se stalo Hiromi.Dobře vím, co prožíváš. Pokud pro tebe mohu cokoli udělat, prosím, sděl mi co.“

Následovala odmlka a pak android něco řekl asistentce japonsky. Vybídla mě, že ji mám následovat, amatoucí spletí chodeb mě odvedla někam do suterénu. Zdvořile přitom odmítala veškeré mé otázky na to,

jak se Kendžimu daří. Musel jsem obdivovat, jak je k němu loajální.

Zaklepala na neoznačené dveře. Otevřel Kendži. Když jsem ho spatřil, byl jsem šokován. Pobezprostředním setkání s jeho androidem-dvojníkem bylo o to patrnější, jak hrozně zestárnul. Mělrozcuchané vlasy a kruhy pod očima. Cosi na asistentku štěkl, což nebylo v jeho stylu, ještě jsem nezažil,že by se k někomu choval nezdvořile. Dívka odchvátala a ponechala nás o samotě.

Vyjádřil jsem mu svou soustrast, on mne ale podle všeho skoro neposlouchal. Jeho obličej zůstávalnaprosto nehybný, známky života byly patrné jen z jeho očí. Poděkoval mi sice za to, že jsem se za ním

vydal, ale prohlásil, že to nebylo nutné.

Zeptal jsem se, proč místo v laboratoři pracuje v suterénu. Odpověděl, že už ho lidská společnostunavuje. Od vzpomínkové bohoslužby ho neustále otravuje tisk. Pak se mě zeptal, jestli si chci

prohlédnout jeho poslední výtvor, a pokynul mi, abych vešel dál.

„Ach tak!“ řekl jsem, jakmile jsem vstoupil, „vidím, že vás přišel navštívit váš syn.“ Ale ještě jsem větu ani

nedokončil a už jsem si uvědomoval svou chybu. To dítě, které sedělo u počítače na židličce, nebylčlověk. Byla to opět replika. Surrabot jeho syna. „Tohle je váš nejnovější projekt?“ zeptal jsem se a snažiljsem se skrýt, jak jsem šokován.

Poprvé od mého příchodu se usmál. „Ne, tohle je z loňska.“ Načež ukázal do protějšího rohu místnosti,kde seděl surrabot v bílém kimonu. Tedy surrabotka.

Popošel jsem k ní. Byla krásná, dokonalá, s lehkým úsměvem na rtech. Hruď se jí zvedala a klesala, jako

kdyby zhluboka nadechovala a vydechovala.

„To je…?“ Nedokázal jsem to ze sebe vypravit.

„Ano,“ odpověděl, „je to moje žena Hiromi.“ Aniž by od ní odpoutal pohled, dodal: „Skoro jako by tu jejíduše pořád byla.“

Měl jsem puzení zeptat se ho, odkud se v něm vzala potřeba zkonstruovat si repliku zesnulé manželky –ale odpověď je jasná, ne? Mým otázkám se vyhnul, nicméně řekl mi, že Hiro je teď u příbuzných v Tokiu.

Nevyslovil jsem, co se mi honilo hlavou. „Kendži, máte syna, který to přežil. A potřebuje vás.Nezapomínejte na to, příteli.“

Nebyla to moje věc, a navíc jsem věděl, že je svírán hlubokým žalem a nevyslechne nic, co bych mu mohlříct.

A tak jsem udělal to jediné, co zbývalo: odešel jsem.

Ani krása města venku mě nedokázala uklidnit. Byl jsem rozrušený, jako by se posunula osa světa.

A jak jsem tam stál a ohlížel se na budovu univerzity, začalo sněžit.

Mandi Solomonová je spoluautorkou a editorkou nedokončených vzpomínek Paula Craddocka HlídáníJess: můj život s členkou Trojice.

Když se s vypovídajícím setkám poprvé, mým hlavním cílem je získat si jeho důvěru. Životopisy slavnýchlidí obvykle vznikají ve značné časové tísni, takže musím pracovat rychle. Většina klientů má tisíczkušeností s tím, že se o nich píšou krátké medailony anebo prostě jen kecy (na nichž se ovšem mohlypodílet i jejich PR agentury), a mají tak praxi, jak své skutečné já udržet pod zástěrkou. Čtenáři alenejsou hloupí a podvod vycítí na sto honů. Je pro mě vždycky důležité, abychom do textu dostali alespoňnějaký nový materiál a vyvážili obvyklé PR blafy pár skutečnými šoky a objevy. U Paula samozřejmětenhle problém nebyl: od začátku byl dokonale upřímný. Můj nakladatel se s jeho agentem dokázaldohodnout neskutečně rychle. Chtěli přímé svědectví o tom, jak se vzpamatovává Jess; věděli, že se na tu

dívku upne nesmírná pozornost, a v tom se nemýlili. Zájem s každým dnem narůstal.

Poprvé jsme se setkali v jedné kavárně v Chislehurstu, mohlo to být – safra – tak začátkem února. Jessbyla pořád ještě v nemocnici, Paul si do jejího domu stěhoval věci a připravoval všechno na její návrat.Jaký jsem z něho měla první dojem? Byl celkem sympatický a vtipný, samozřejmě s trochu kýčovitýmvkusem, ale koneckonců to je – nebo byl – herec. Bratrova smrt ho zjevně hluboce zasáhla, a když jsemse tématu dotkla, uronil pár slz, ale za tenhle projev emocí v mé přítomnosti se podle všeho nijaknestyděl. S pozoruhodnou upřímností mi taky popsal svou minulost, alkoholismus po dvacítce, pokusy sdrogami, sexuální avantýry. Ohledně pobytu v Maudsleyho psychiatrické léčebně nezacházel do detailů,ale ani jej nepopíral. Prohlásil, že se zhroutil vlivem stresu v souvislosti s profesním neúspěchem. Ani na vteřinu jsem nezapochybovala o tom, že je schopen se postarat o dítě. Kdyby se mě po tomhle prvnímsetkání někdo zeptal, co si o Paulovi myslím, řekla bych, že to je dobrý chlap, možná trochu sebestředný,ale rozhodně nijak zvlášť v porovnání s jinými případy, které jsem mohla poznat.

Když si získám důvěru klienta, předám jim diktafon či přesně řečeno digitální nahrávač a vybídnu je, abydo něho co nejvíc mluvili bez dlouhých úvah o tom, co říkají. Vždycky je ujistím, že nezařadím žádnouinformaci, kterou považují za ošemetnou. Většina na to chce mít písemnou smlouvu, což mi nevadí.Jednak se vždycky dá nějak obejít, jednak velká část z nich nakonec chce nějakým způsobem svůj životnípříběh opepřit. Nevěřila byste, jak rychle si na diktafonovou metodu zvyknou; někteří začnou nahrávačpoužívat přímo jako osobního terapeuta. Četla jste Boj o slávu, skandální biografii zápasníka MMALennieho L.? Vyšla loni. Navykládal takové věci, že jsem z nich mohla použít jen polovinu. Často nechalnahrávač zapnutý při sexu; nakonec jsem usoudila, že to dělá úmyslně.

Paul se s diktafonem sžil jak kachna s rybníkem a zpočátku se zdálo, že jde všechno hladce: měla jsemprvní verzi úvodních tří kapitol a poslala jsem mu e-mail se seznamem, co ještě možná budemepotřebovat. Nové empétrojky jsem od něj dostávala pravidelně jak hodinky. Pak ale asi tak týden poté, co

se Jess vrátila domů, přestaly přicházet. Omlouvala jsem to tím, že má plné ruce práce s Jess, spozorností tisku a s těmi cvoky, co je začali otravovat, a tak jsem ho asi tak měsíc kryla. Neustále sliboval,

že pošle nové nahrávky. A pak znenadání prohlásil, že kniha nebude. Můj nakladatel zuřil a chtěl sesoudit – vyplatili mu zálohu.

Byl to Melin nález: Paul mi v obálce na kuchyňském stole nechal flash disk s mým jménem a telefonním

číslem. Samozřejmě jsem ji předala policii, ale až po pořízení kopie. Proběhlo mi hlavou, že bych nahrávku

mohla přepsat a vydat později, ale po prvním poslechu už jsem si ji nedokázala pustit znovu. Vyděsilo mě

to, Elspeth. Vyděsilo mě to k smrti.

Následuje přepis nahrávky Paula Craddocka, datované 12/02/2012

22:15

Tak jdem znovu na to, Mandi. Panebože, pokaždý, když vyslovím tvoje jméno, vybaví se mi ta písnička od

Barryho Manilowa: „Ó jé Mandy, tys přišla a dala bez braní…“ Opravdu to napsal o psovi? Promiň, tohlenení vhodný kontext na vtípky – jenomže tys mi říkala, ať se nekontroluju a řeknu, cokoli mi proletíhlavou. A mně tohle dovoluje nemyslet – víš – na Stephena. Na tu havárii. Kurva.

(vzlyk)

Promiň. Promiň. Nic mi není. Tohle se občas stane, myslím si, že už to zvládám, a vtom…

Takže je to šest dnů od Jessina návratu domů. Pořád má paměť jak vymazanou: vzpomínky z doby předčerným čtvrtkem jsou útržkovité a o samotné havárii si nevybavuje vůbec nic. Pořád provádí svůj rannírituál, jako kdyby byla odpojená od skutečného světa a musela si připomenout, kdo vlastně je: „Já jsemJessica, ty jsi strýček Paul, a máma s tátou a sestrou jsou mezi andělíčky.“ Ohledně toho dodatku sandělíčky si pořád připadám trochu provinile, Stephen se Shelly náboženství odmítali – ale zkusšestiletému děcku vysvětlit, co to je smrt, a nevtáhnout do toho nebe! Pořád si opakuju slova doktoraKasabiana (sakra, tuhle jsem se přeřekl a řekl „doktor Kevorkian“, to tam nedávej!), že adaptace určitoudobu potrvá a že se jistě dají očekávat změny v chování. Jak dobře víš, nejsou žádné indikace poškození mozku, nicméně shromáždil jsem si informace z internetu a posttraumatický syndrom dokáže napáchatledacos. Pozitivní ale je, že je daleko komunikativnější, mnohem víc než před havárií – pokud vůbec dávásmysl to takhle říct.

Dneska večer, když jsem ji ukládal, se stala divná věc, ale nejsem si jistý, jestli to do té knížky můžemedát. Vzpomínáš si, jak jsem ti říkal, že si čteme Lva, čarodějnici a skříň? To vybrala Jess. No a dneska seznenadání zeptá: „Strýčku Paule, pan Tumnus se taky líbá s muži jako ty?“

Mandi, úplně jsem ztuhl. Stephen se Shelly usoudili, že na rozhovor o ptáčcích a včeličkách je ještě brzo,

o složitějších tématech nemluvě, takže pokud vím, moji homosexualitu s dvojčaty nikdy neprobírali. Avzhledem k těm kecům, které se o ní a těch dalších dvou dětech šíří ve Státech, ji nepouštím k novinámani na internet – nemluvě o těch žlučovitých pomluvách, které na mě přes bulvár kydá Marilyn a famílieAddamsových. Napadlo mě, jestli se mám zeptat, kdo jí to řekl, že se „líbám s muži“, ale pak jsem serozhodl nedělat z toho aféru. Mohlo se stát, že k ní pronikl nějaký pisálek a nemocnice to ututlala.

Ale ona se tématu odmítala vzdát. „Tak ano nebo ne, strýčku Paule?“ naléhala. Znáš tu knížku, Mandi,žejo? Pan Tumnus je první mluvící živočich, na kterého Lucy narazí, když přes šatní skříň dojde do Narnie:

má jelení nožky a kozí bradku, něco na způsob fauna. (Mnohem víc ale vlastně připomíná tohopsychologa, který sem naklusal, když jsem se dozvěděl o Jess.) A na obrázcích v knížce pan Tumnus sbujarým šátečkem kolem krku upřímně řečeno opravdu vypadá trochu teple: nedá se úplně vyloučit, žeprávě strávil víkend v lesíku s pár kentaury. Kristepane, tohle tam taky nedávej. Řekl jsem něco vesmyslu: „No jestli ano, tak je to jeho věc, ne?“, a četl jsem dál.

Četli jsme ještě dlouho, a když jsme došli k té pasáži, kde se mluvící lev Aslan vzdá zlé královně, aby hozabila, byl jsem trochu nervózní. Stephen mi říkal, že když tuhle pasáž četl holčičkám loni, rozplakaly se kneutěšení a Polly pak dokonce měla noční můry.

Ale tentokrát si to Jess vyslechla bez jediné slzy. „Proč to Aslan dělá? Vždyť to je úplně blbé, ne, strýčku

Paule?“

Rozhodl jsem se vynechat vysvětlení, že Aslanova smrt představuje křesťanskou alegorii toho, jak Ježíšumírá za všechny naše hříchy, a tyhlety kecy, a řekl jsem jí něco ve smyslu: „No, Edmund zradil ostatní azlá královna říká, že ho zabije. Aslan se nabízí jít místo Edmunda, protože je hodný a laskavý.“

„Stejně to je od něj hloupost. Ale já jsem ráda, že to udělal. Edmund se mi líbí.“

Edmund – jestli si, Mandi, vzpomínáš – je ten sobecký rozmazlený ulhaný parchant.

„Proč?“

Ona na to: „Protože jako jediný z těch dětí není pochcánek.“

Nevěděl jsem, jestli ji mám okřiknout nebo se smát. Vzpomínáš si, jak jsem ti říkal, že při pobytu vnemocnici pochytila spoustu neslušných slov? Muselo to být od vrátných nebo od uklízeček, protože sinedokážu představit, jak kolem ní dr. K. nebo zdravotní sestry sprostě klejí.

„Takové věci bys neměla říkat, Jess,“ pokáral jsem ji.

„Jaké věci?“ dělala nechápavou a pak povídá: „Takhle to přece není. Podělaná skříň. Jako kdyby, strýčku

Paule.“ Tahle úvaha ji podle všeho pobavila a chvíli nato usnula.

Asi bych měl být vděčný, že vůbec mluví a komunikuje. Když se někdy zmíním o Stephenovi, Shelly aPolly, nijak zřetelněji nereaguje, ale pořád je ještě brzy. Podle dr. K. bych se ještě měl připravit naemocionální výbuch, ale zatím vše jde bez problémů. Ještě to sice potrvá, než bude moct zpátky do školy

– určitě by se neměla od spolužáků dozvědět, co se o ní vykládá –, ale po krůčcích se přibližujeme k

normálnímu životu.

A co jinak? Jo, zítra přijde Darren ze sociálky na kontrolu, „že to zvládám“. Už jsem ti o něm říkal? Darren

je dobrej kluk; trochu vousatej, sandály a granola, ale je jasný, že je na mé straně. Možná bych si mělzačít shánět au-pairku nebo tak něco, i když do mě ta všetečná bába odvedle, Ellington-Burnová (tomuříkám jméno!), neustále ryje, ať péči o Jess nechám na ní. Mel s Geoffem taky tvrdí, že mě rádi zastanou.

Je to ale dvojka. Můžeš o tom napsat třeba: „Mel s Geoffem mi dál byli sloupem jistoty, zatímco jsem sepotýkal s nově nabytou rolí otce.“ Co, moc laciné? Tak to vybrousíme. Úvodní kapitoly jsi zvládla skvěle,takže tohle určitě taky nějak půjde.

Počkej chvilku, přinesu si čaj. Do prdele! Kurva, rozlil jsem to. Jauvajs, to je ale horký. No tak jo…

Dneska zaplaťpámbu žádní cvoci netelefonovali. Ta skupinka, co je přesvědčená, že je Jessmimozemšťanka, s voláním přestala, když jsem se obrátil na policii. Takže zbývá Boží vojsko a tisk. Lidiod filmu zvládá Gerry. Pořád si myslí, že bychom měli chvíli vyčkat a pak práva na Jessin příběh vydražit.Sice mi to připadá trochu chamtivé, zvlášť vzhledem k té sumě od pojišťovny, ale třeba mi bude Jess, ažvyroste, vděčná, že jsem ji existenčně zajistil. Je to těžká volba. Nedokážu si vůbec představit, jak tozvládá ten kluk v Americe: ten nápor pozornosti musí být totálně šílený. Soucítím s tou jeho babičkou.Aspoň že je v New Yorku a ne někde v těch křesťanských státech. Nakonec to snad všechno opadne. Užjsem ti říkal, že se další americká televize snaží dostat Trojici dohromady, žejo? A tentokrát to jevýznamný pořad. Chtěli, abychom s Jess přiletěli do New Yorku, ale to by ona v žádném případěnezvládla. Pak navrhli rozhovor přes Skype, ale plány se rozpadly po kategorickém odmítnutí otce tohojaponského kluka a Bobbyho babičky. Na to všechno je ještě spousta času. Kdybych tak jenom mohl napár dní odpojit ten zatracený telefon! Musím ale být dostupný pro sociálku i z dalších důvodů. Jo, a řekljsem ti, že jsem příští týden zabukovaný na Ranní půlhodinku s Randy a Margaret? Určitě se dívej, abysmi pak mohla říct svůj názor. Svolil jsem k tomu jenom proto, že se ta produkční odmítala nechat odbýt!A Gerry tvrdí, že to je šance, jak po všech těch kecech o mně v nedělním Mailu poskytnout pravdivé

informace.

(telefonní vyzvánění – melodie z filmu Doktor Živago)

Počkej chvilku.

Do prdele, zase Marilyn. Takhle pozdě v noci! To brát nebudu. Ještě že existuje identifikace volajícího. Jen

mě chtějí seřvat, kdy k nim konečně přivedu Jess. Nemůžu je setřásat donekonečna, protože jinak sizase pustí hubu na špacír u svého oblíbeného pisálka z The Sun, nicméně pořád čekám na omluvu za tenčlánek v Chatu, že jsem na hlavu. Doufám, Mandi, že tyhle kecy nebereš vážně. Myslíš, že bychom tomuměli věnovat prostor v té knížce? Gerry tvrdí, že bychom to měli ignorovat. A upřímně řečeno není moc co

vyprávět. Před deseti lety to se mnou chvilku šlo z kopce – a co jako. Od té doby, co přišla zpráva o Jess,

mě to ani jednou nelákalo se napít.

(zívnutí)

Tak, to by mohlo stačit. Dobrou. Jdu spát.

3:30

Klid, klid. Je to pryč. Dejchej zhluboka.

Mandi, právě se stala hodně divná věc. Já…

Paule, dejchej zhluboka. Může za to jen tvůj mozek. Jen ten podělanej mozek.

Vymluv se z toho. Jo, kurva proč ne. Tohle pak přece můžu vymazat, ne? Narativní psychologie. Dr. K. byna mě byl hrdej.

(třaslavý smích)

Kristepane, jsem zmáčenej potem. Úplně zlitej. Už mi to utíká z paměti, ale pamatuju si to takhle.

Zničehonic jsem se vzbudil a cítil jsem, že v nohách postele někdo sedí: matrace se mírně svažovala,jakoby pod zátěží. Posadil jsem se a oblila mě vlna strachu. Instinktivně jsem nejspíš věděl, že ať to je,kdo chce, je podstatně těžší než Jess.

Řekl jsem něco jako: „Kdo je tam?“

Oči si přivykly na tmu a v nohách postele jsem uviděl tmavou siluetu. Strnul jsem. Takový strach jsem vživotě neměl. Já… kurva uvažuj, Paule, zamysli se. Kristepane. Připadalo mi to jak… jako kdyby mi někdodo žil vlil tunu cementu. Zíral jsem na ten obrys hrozně dlouho. Seděl tam nehybně a sehnutě a hleděl si

na ruce.

A pak promluvil. „Cos to udělal, Paule? Jak jsi sem mohl pustit tu věc?“

Byl to Stephen. Okamžitě jsem ho poznal podle hlasu, ale postavu měl jinou než předtím. Zkřivenou,hrbatou. Větší hlavu. Ale Mandi, bylo to příšerně skutečné. I přes ten panický strach jsem byl na chvílinaprosto přesvědčený, že tu je se mnou, a vzedmula se ve mně ohromná vlna radosti a úlevy.„Stephene!“ zaječel jsem – aspoň myslím – a natáhl jsem po něm ruce, ale zmizel.

5:45

Panebože, právě jsem si to znovu přehrál. Je to divné, co, že nám probíhající sny připadají tak skutečné –

a tak rychle odplynou? Musí to být moje podvědomí, chce mi něco říct. Jen kdyby se to dalo uspíšit,vyjasnit. Nedokážu se rozhodnout, jestli ti mám tohle poslat. Nechci vypadat jako magor, zvlášť při tomvšem, co se už tak o mně píše.

A co chtěl říct tím: „Jak jsi sem mohl pustit tu věc?“

ČÁST ČTVRTÁ

SPIKNUTÍ

ÚNOR – BŘEZEN

Druhé svědectví Reby Louise Neilsonové, „nejlepší přítelkyně“ Pamely May Donaldové.

Stephenie říkala, že když slyšela ten pořad, kde pastor Len mluvil o Pamelině zprávě, málem dostala záchvat. Pokaždé svoji chystanou rozhlasovou řeč napřed probíral s vnitřním kroužkem po biblickém čtení,

ale tentokrát s tím prostě vyšel rovnou. Skoro jsem po jeho slovech nespala. Nedokázala jsem pochopit,že se o něco tak zásadního napřed nepodělil se svým sborem. Později tvrdil, že ho pravda osvítila až tenden a že se cítil povolán rozšířit tu zprávu co nejrychleji, jak je jenom schopen. Se Stephenií jsme seshodly, že ty děti by nemohly něco podobného přežít bez zásahu Boží ruky, a ani ta shoda mezi barvamina letadlech a Janovým viděním z Apokalypsy nemůže být náhoda – ale když pastor Len spustil, že Pamje prorok jako Pavel a Jan, nemohla jsem to jen tak spolknout, a nebyla jsem sama.

Vím, že Pán má pro každého z nás plán a my mu ne vždy rozumíme. Ale Pamela May Donaldová jako

prorok? Stará dobrá Pam, která se mohla dočista pomátnout, když jednou spálila cukroví na vánočnícharitativní večírek? Nechala jsem si svoje pochybnosti pro sebe. Až když s tím při návštěvě u mě přišlaStephenie, dala jsem najevo svůj názor. Obě jsme v té době pastora Lena hluboce ctily, opravdu, a bylyjsme rozhodnuté nedat před ním ani před Kendrou nic najevo.

Ne že bych se s pastorem v období hned po odvysílání pořadu viděla nějak často. Vůbec nevím, kdy tehdy

spal! Následující středu si dokonce nenašel čas ani na biblické čtení: zatelefonoval mi s prosbou, abychschůzku vedla já. Prohlásil, že jede do San Antonia na poradu s designérem webových stránek, protožechce spustit vlastní internetové fórum k diskusím ohledně „pravdy o Pam“, jak to sám nazval, a prý sevrátí až pozdě.

Zeptala jsem se ho: „Pastore Lene, opravdu se chcete zaplétat s internetem? Není to ďáblův vynález?“

„Rebo, musíme přinést spásu co nejvíce lidem,“ odpověděl. „Musíme to poselství dostat na veřejnostvšemi dostupnými prostředky.“ A pak citoval z knihy Zjevení: „Až se Kristus vrátí, všechny zraky ho uvidí.“

Jak jsem proti tomu mohla něco namítat?

Pár dní nato mi moje dcera Dayna ukázala, jak ta webová stránka – teď už v provozu – vypadá.Jmenovala se pamelaprophet.com! A hned na začátku na člověka koukala Pam z ohromnéhofotografického portrétu. Musel pocházet kdoví ze kdy, protože vypadala nejmíň o deset let mladší apatnáct kilo lehčí. Stephenie se prý doslechla, že se pastor Len zapojil i do Twitteru nebo jak se tojmenuje a že už dostává zprávy z celého světa.

Asi týden po spuštění webové stránky se začali objevovat čumíci, jak jsme jim soukromě přezdívali seStephenií. Nejdřív přicházeli hlavně z okolních okresů, ale když se zpráva pastora Lena stala „virulentní“(takhle se to prý říká, poučila mě Dayna), dostavili se čumíci až z Lubbocku. Náš sbor se skoro přes noczdvojnásobil. Srdce by mi zapělo, kdyby nás tolik bylo povoláno k Pánu! Ale přiznám, že ve mně dálhlodaly pochybnosti, zvlášť poté, co pastor Len nechal před kostel vztyčit tabuli s nápisem „SannahCounty, domov Pamely May Donaldové“, a začal svůj sbor nazývat „pamelisté“.

Spousta čumíků taky chtěla vidět, kde Pamela bydlela, a pastor Len Jimovi domlouval, že by měl vybíratvstupné a získané peníze využít na to, aby se „poselství šířilo do dálav“. Nikomu z nás ostatních tonepřipadalo jako dobrý nápad a já považovala za svou povinnost vzít si pastora Lena stranou a vyjádřitsvé obavy. Jim sice možná přijal Ježíše do svého srdce, ale pil víc než dřív. Šerif Beaumont byl nucen muasi dvakrát dát důtku za řízení v podnapilosti, a kdykoli jsem se u něj stavila, abych mu něco uvařila,smrděl, jako kdyby se koupal v kořalce. Věděla jsem, že pokud Jima začnou od rána do večera otravovatcizí lidi, nevydrží to, a mocně se mi ulevilo, když se mnou pastor Len souhlasil. „Máte pravdu, Rebo,“ řekl.

„Každodenně Ježíši děkuju za to, že na vás mohu spoléhat a že mi jste pomocnou rukou.“ Pak dodal, žebychom na Jima měli dávat víc pozor, protože „stále zápasí se svými démony“. Se Stephenií a ostatními zvnitřního kroužku jsme si udělaly seznam, aby bylo zajištěno, že má Jim co k jídlu, a aby v doměnezavládl naprostý chaos, dokud nepřekoná žal. Pastor Len se nemohl dočkat, až do USA po dokončenívyšetřování dorazí urna s Paminými pozůstatky, abychom za ni mohli držet skutečnou zádušní mši, apoprosil mě, abych zjistila, kdy ji Joanie pošle. Jim mě v té věci nechtěl ani vyslechnout. Nevím tospolehlivě – sotva kdy z něj vypadlo něco jasného, i když právě nebyl pod vlivem alkoholu –, ale myslímsi, že se svou dcerou vůbec nemluvil. Bylo nad slunce jasné, že to prostě vzdal. Lidi mu nosili jídlo ačerstvé mléko, ale on ty potraviny často prostě nechal zplesnivět, ani se neobtěžoval dát je do ledničky.

Elspeth, těch pár týdnů bylo opravdu bouřlivých!

Po zřízení té webové stránky začal pastor Len skoro každodenně volat mně anebo Stephenii s výkladem otom, jak se předpovědi rychle plní. „Sledujete zprávy, Rebo?“ řekl třeba. „V Anglii propukla kulhavka a slintavka. To je znamení, že na bezvěrce a bezbožníky doléhá hladomor.“ Pak zas viróza postihla všechnyvýletní lodi a rozšířila se na Floridu a do Kalifornie – což mělo znamenat, že hlavu zdvíhá mor. A pokudjde o válku, té bylo samozřejmě vždycky dost přičiněním těch islamofašistů, se kterými musí bojovat našistateční mariňáci, a těch šílenců v Severní Koreji. „A to není všechno, Rebo,“ říkal pak pastor Len.„Uvažoval jsem… Co ty rodiny, ve kterých žijí ty tři děti? Proč by se Pán rozhodl umístit své posly dotakových domovů?“ Musela jsem uznat, že na jeho argumentaci něco je. Bobby Small bydlel v židovskédomácnosti (i když samozřejmě vím, že Židé taky mají v Božím plánu svoje místo) a Stephenie se prýnavíc dočetla v Inquireru, že to je dítě ze zkumavky. „Není zrozen z člověka,“ řekla. „Proti přírodě.“ Dál tubyly zprávy, že ta anglická holčička musí sdílet domov s nějakým londýnským homosexuálem a otec tohoJapončíka vyrábí androidní obludy. Dayna mi na YouTube ukázala klip – byla jsem rozhořčená do hloubiduše! Vypadaly úplně jako člověk. A co řekl Pán o vytváření falešných božstev? Pak se taky vedlybezbožné řeči, že v tom lese, kam se zřítilo letadlo s Pam, žijí zlí duchové. Bylo mi Pam opravdu líto, žemusela umřít na tak hrozném místě. Ale Asijci mají všelijaké divné pověry, nemám pravdu? Třeba tihlehinduisti se všemi těmi modlami, co vypadají jako zvířata, ale mají spoustu rukou. Jeden by z toho mělnoční můry. Pastor Len tohle všechno samozřejmě vyložil na své webové stránce.

Nedokážu si přesně vzpomenout, jak dlouho to bylo od chvíle, co se zpráva pastora Lena stala virulentní,když jsme se Stephenií zajely na ranč navštívit Kendru. Vzala si k sobě Ňafku a Stephenie prohlásila, že je

naší křesťanskou povinností zkontrolovat, jak to zvládá. Obě jsme věděly, že ji trápí nervy, a měly jsmeobšírné rozhovory o tom, jak se její stav poslední dobou – zvlášť po tom náporu čumilů – zhoršuje.Stephenie s sebou vzala něco na zub, ale upřímně řečeno Kendra nevypadala, že by z naší návštěvy mělaradost. Právě to psisko vykoupala, takže tolik nesmrdělo, a dokonce mu kolem krku uvázala červenoustuhu, takže vypadalo jak mazlíček nějaké celebrity. Za celou dobu, co jsme tam byly, si nás skoronevšímala, jen pořád pobíhala kolem toho psa, jako by to bylo malé dítě. Ani nám nenabídla kokakolu.

Už jsme se chystaly k odjezdu, když před domem rachotivě zabrzdil pastor Len v náklaďáčku. Vběhl dodomu klusem a v životě jsem neviděla někoho tak spokojeného jako tehdy jeho.

Pozdravil se s námi a pak zvolal: „Kendro, já to dokázal! Dokázal jsem to!“

Kendra si ho ale skoro nevšímala, takže otázka, o čem přesně mluví, padla na mě se Stephenií.

„Právě mi zavolal doktor Lund! Budu mít přednášku na jeho konferenci v Houstonu!“

Nemohly jsme se Stephenií uvěřit svým uším! Obě jsme samozřejmě každou neděli sledovaly televizníprogram doktora Theodora Lunda a Pam mi hrozně záviděla, když mi Lorne k narozeninám pořídilpodepsaný výtisk Oblíbených rodinných receptů Sherry Lundové.

„Miláčku, ty přece víš, co to znamená!“ pronesl pastor Len ke Kendře.

Kendra se na chvíli přestala zabývat psem a pronesla: „A co jako?“

Pastor Len se pyšně zazubil, div nepukl, a povídá: „Tak já ti to řeknu. Konečně začnu hrát v první lize!“

Autorem následujícího článku je britský novinář a dokumentarista Malcolm Adelstein. Text vyšel 21. února2012 v časopise Switch Online.

Stojím v monumentální vstupní hale Houstonského konferenčního centra, místa, kde se právě konákaždoroční Konvence o biblických proroctvích posledních dnů. V ruce držím bibli s vyobrazením rybáře naobálce a čekám na muže s nepravděpodobným jménem Flexible Sandy, až skončí s propagací svéhoposledního románu. Přestože vstupní poplatek činí pět tisíc dolarů, přilákala konference tisíce účastníků zcelého Texasu i dalších států a parkoviště je plné džípů a terénních vozů s poznávacími značkami až zTennessee a Kentucky. Také se zdá, že tu jsem s rozdílem několika desítek let nejmladší: kolem mne se vlní oceán šedin. Věta, že sem nezapadám, je dokonale případná.

Felix „Flexible“ Sandy má barvitou minulost. Před svou konverzí k evangelikálnímu křesťanství počátkemsedmdesátých let si užíval úspěšnou kariéru hadího muže, akrobata a cirkusového impresária, představuje

tedy jakousi jižanskou, síru a oheň dštící verzi P. T. Barnuma. Visuté lano k Ježíši Kristu podle Flexiblovaživotního příběhu se stalo v sedmdesátých letech bestsellerem a legenda vypráví, že ho doktor TheodoreLund, stoupající hvězda biblických prorockých hnutí, oslovil s nápadem, aby napsal první ze série fikčníchlíčení posledního soudu. Vzniklá série je psána svižným stylem a la Dan Brown a do detailů líčí, co sepřesně stane, až dojde k uchvácení, všichni spasení doslova vmžiku zmizí a zanechají na zemi nevěřící vboji s Antikristem, postavou, která vykazuje dráždivou podobnost s někdejším britským premiérem Tonym

Blairem. Dnes má za sebou Flexible Sandy dalších devět bestsellerů – podle odhadů se prodalo přes 70milionů výtisků – a nezdá se, že by se chystal přestat. Nedávno také spustil vlastní webovou stránkurapturesacoming.com: registrují se zde státní a globální katastrofy s cílem poskytnout členům(samozřejmě za mírný poplatek) informaci, jak blízko máme v kterýkoli den k Armageddonu. HubenýFlexible s opálenou pletí vyzařuje i ve svých osmdesáti letech energii čtyřicátníka. Jeho široký úsměv sepři konverzaci s dlouhatánskou frontou oddaných fanoušků nezachvěje ani na okamžik. Chci ho zkusitpřesvědčit k účasti na sérii mnou produkovaných dokumentů o rozmachu amerického apokalyptickéhohnutí. Již několik měsíců si e-mailuji s jeho mluvčí, napjatou a efektivní dámou, která ze mě od méhopříjezdu nespouští podezřívavé oko, ve snaze domluvit si schůzku. Minulý týden mi naznačila, že by tusnad byla jistá šance, pokud dorazím na konferenci do Houstonu, kde bude Flexible uvádět na trh svůjnejnovější titul.

Pokud je pro vás téma nové, dovolte mi stručné vysvětlení. Proroctví posledních dnů v zásadě tkví vpřesvědčení, že lidé, kteří přijali Ježíše za osobního spasitele (a jsou tedy znovuzrození), budou

„uchváceni“ a vyzdviženi do nebe, zatímco my ostatní protrpíme sedm let strašlivých muk pod jhem

Antikrista. Tyto názory se opírají o doslovné chápání několika biblických proroctví (především ZjeveníJanova, Ezechiela a Daniela) a jsou mnohem rozšířenější, než si řada lidí myslí. Podle odhadů jen veSpojených státech 65 milionů lidí věří, že se události popsané ve Zjevení mohou odehrát za jejich života.

Řada prestižních prorockých kazatelů se zdráhá poskytovat rozhovory tisku, který nepatří kevangelikálním církvím. Naivně jsem doufal, že mi u Flexibla pomůže můj anglický přízvuk. Pět tisíc dolarů

je docela dost peněz, pokud bych za ně měl dostat jen tematický výbor z bible. (K prodeji tu jsou téžbible pro děti, „křesťanské manželky“, lovce a příznivce střelných zbraní, moji pozornost ale přitáhla verze

s rybářem. Nevím přesně proč – nikdy jsem nerybařil.) Navíc se kochám dosti optimistickou nadějí, žepokud Flexible svolí k rozhovoru, přiměji ho, aby mě seznámil i s hlavním zvířetem, doktorem TheodoremLundem. (Ale nedoufám v to přehnaně: podle toho, co tvrdí kolegové novináři, mám spíš šanci, žedostanu pozvánku na lap dancing s Kim Čong-ilem.) Doktor Lund je megastar evangelikálního hnutí.Disponuje vlastní televizí, řídí franšízu megakostelů Pravé víry, která každoročně vynáší na „příspěvcích“stovky milionů dolarů, a udržuje s ním osobní kontakt někdejší republikánský prezident „Billy-Bob“ Blake.Jeho celosvětový vliv se může měřit se špičkovými hollywoodskými herci: jeho tři nedělní mše distribuujesíť mezinárodních agentur a odhaduje se, že jeho talk show na téma proroctví si každý týden vyladí vícenež sto milionů lidí. V porovnání s fundamentalistickými dominionisty, kteří se aktivně zasazují zanastolení striktně biblických zákonů v celých Spojených státech (zahrnujících též trest smrti proprovozovatele potratů, gaye a zlobivé děti), je sice doktor Lund relativně umírněný, přesto ale ostřevystupuje proti sňatkům homosexuálů a za zákaz potratů, pochybuje o globálním oteplování a neváhásvého vlivu využít k formování politických rozhodnutí, zvláště v oblasti blízkovýchodní politiky.

Fronta fanoušků lačných toho, aby jim Flexible osobně podepsal zakoupený výtisk, se zvolna posouvá.„Tyhle knihy mi změnily život,“ sděluje mi bez nejmenšího popudu žena přede mnou a sune nákupní vozík

vrchovatě naložený různými edicemi svazků z Flexiblovy série: „Přivedly mě k Ježíši.“ Chvíli se bavíme ojejích oblíbených postavách: nejradši má pilota helikoptéry Petera Keana, jehož ochablá víra se utuží,ovšem příliš pozdě, když na vlastní oči sleduje uchvácení své znovuzrozené manželky, dětí a druhéhopilota. Usoudím, že dorazit před Flexibla bez jeho knihy v ruce by bylo buranské, a tak jich pár vyhmátnuz ohromného kartonového stojanu. Vedle sloupců knih ze série Zmizelí upoutá mou pozornost kuchařskákniha v lesklé obálce. Na obalu se skví fotografie obtloustlé ženy s přivřenýma očima indikujícímanedávnou kosmetickou operaci. Poznávám v ní Sherry, manželku doktora Lunda a spolumoderátorku jeho

pravidelné talk show. Její kuchařky pravidelně vévodí oficiálním seznamům bestsellerů a v osmdesátýchletech se zběsilého úspěchu dočkala sexuální příručka Křesťanská intimita, kterou napsala společně s

doktorem Lundem.

Zatímco Flexible obratně konverzuje s geriatrickými fanoušky, prohlížím si upoutávky s nabídkou

přednášek, diskusí a modlitebních skupin, jež se konají nepřetržitě po celý víkend. Na většině plakátů se v

životní velikosti skví portréty kazatelských celebrit, které představují hlavní trumf akce. Vedle několikpřednášek na téma „Jste připraveni na uchvácení“ se též mají konat sympozia o kreacionismu a narychlopřidaným bodem programu je „setkání“ s pastorem Lenem Vorheesem, čerstvým přírůstkem vapokalyptické stáji. Vorhees nedávno vyvolal menší twitterový uragán skandálním prohlášením, že trojicedětí, které přežily katastrofy na černý čtvrtek, představuje tři ze čtyř jezdců z Apokalypsy.

Konečně na mě ve frontě vyjde řada. Nervózní mluvčí Flexiblovi cosi zašeptá do ucha a ten na mě zaměřízář svého úsměvu. Drobná očka se mu blyští jak lesklé knoflíky.

„Tak z Anglie, jo?“ pronese. „Loni jsem byl v Londýně. Je to pohanská země, co potřebuje spasit, mám

pravdu, synku?“

Ujistím ho, že zcela nepochybně.

„A copak ty děláš, synku? Tady Patty mi říká, že se mnou chceš pořídit rozhovor nebo tak něco?“

Povím mu pravdu: natáčím pro televizi dokumentární filmy a rád bych si s ním a s doktorem Lundempohovořil o jejich aktivitách.

Knoflíčky Flexiblových očí se do mě zavrtají s ještě prudší intenzitou. „Ty jsi u BBC?“

Odpovím, že ano, pracoval jsem pro BBC. Není to lež: první místo jsem měl jako kurýr manchesterskéredakce, ale po dvou měsících mě vyhodili, protože jsem v odpočívárně kouřil trávu. O tom ovšem radějipomlčím.

Flexible teď vypadá uvolněněji. „Chvilku strpení, synku. Uvidíme, co se dá zařídit.“ Jde to mnohemsnadněji, než jsem čekal. Znovu k sobě posunkem přivolá svou mluvčí, která zvládne zkombinovat úsměvna Flexibla se zamračením na mě, a chvíli si spolu cosi šeptají.

„Synku, Teddy toho teď má moc. Ale stav se v apartmá tak za dvě hodinky. Zjistím, jak se věci mají ajestli by tě chtěl poznat. Je velký fanda toho vašeho seriálu Cavendish Hall.“

Nejsem si úplně jistý, co se mnou má Cavendish Hall – historický slaďák s celosvětovou oblibou –společného, ale pak pochopím, že si mě Flexible Sandy pořád ještě spojuje s BBC. Prchám, než ho stihnemluvčí přemluvit, aby si to rozmyslel.

Namísto návratu do elegantního hotelového pokoje (naštěstí zahrnutého v ceně lístku) se rozhodnuporozhlédnout, jestli bych nestihl některou přednášku. Na „setkání“ s pastorem Lenem Vorheesem jdu spůlhodinovým zpožděním, ale když před uvaděčem prohodím, že se osobně znám s Flexiblem Sandym,nechá mě vklouznout dovnitř.

Všechna místa v sále jsou k stání a z pastora Lena Vorheese je vidět jen šošolka jeho účesu, jak si torázuje před publikem sem tam. Hlas se mu občas zachví, ale ze sborově opakovaného „Ámen“ je zjevné,že se mu komunikace daří. Mám mlhavé tušení, že bizarní teorie pastora Lena vyprovokovala mezizastánci apokalyptiky prudkou debatu, zvlášť v hnutí preteristů, které na rozdíl od většiny ostatních sektvěří, že k událostem vylíčeným ve Zjevení již došlo. Teď se též dozvídám, že Zjevení je očividně základem

šílených tezí pastora Lena. Podle Janova proroctví s sebou čtyři jezdci přinesou válku, mor, hlad a smrt, apastor Len zahajuje výčet různých nedávných „znamení“, která podle něj dokazují jeho teorii. Mimo jinédo detailů popíše hnusnou smrt bulvárního fotografa, kterého sežrali ještěři a který prý předtím pronikl donemocničního pokoje Bobbyho Smalla (soupis trýzní ze Zjevení uvádí též útoky zvířat), a vylíčí nedávnouepidemii norovirózy, která proměnila skupinu luxusních lodí v pekelné koráby zaplněné zvratky. Zakončí to

skutečně děsivým prohlášením, že africké národy brzy vyplení válka a obyvatelstvo Asie zdecimuje ptačíchřipka.

S vyprahlým hrdlem, které touží po drinku, vyklouznu z chóru provolávajícího „Ámen“ a jdu čekat na

slíbenou audienci s Flexiblem Sandym a doktorem Teddym Lundem.

Je to šok, když mě do apartmánu vpustí sám doktor Lund a vítá mě oslnivým úsměvem, skýtajícímsnadný přehled o prvotřídních kvalitách jeho dentisty. „Rád tě poznávám, synku,“ pronese a stiskne miruku v obou dlaních. Jeho pokožka se slabě uměle leskne, jako slupka plodu, který prošel radiací. „Co sidáš k pití? Vy Angličani rádi čaj, co?“ Zamumlám něco ve stylu „ó to ano“ a nechám se dovést kextravagantně vypolstrovaným křeslům, na kterých už sedí Flexible a nějaký chlapík v nažehlenémobleku, něco přes padesát. Až po chvilce mi dojde, že ten muž v obleku je pastor Len Vorhees. Zjevně senecítí tak uvolněně jako zbylí dva: působí dojmem chlapečka, který se snaží chovat vzorně.

Zazní představovací formule a já se nechám pohltit protější pohovkou. Ze všech tří na mě vyzařujíúsměvy, ale neodpovídají výrazu, který jim hledí z očí.

„Flexible povídal, že pracuješ pro BBC,“ spustí doktor Lund. „Synku, věř mi, na televizi mě neužije, aleCavendish Hall mám rád. Tehdy lidi věděli, jak se k sobě chovat, co? Věděli, co je to slušnost a morálka. A

ty teda chceš natočit dokumentární film?“

Než stihnu jakkoli zareagovat, pokračuje: „Spousta lidí s náma chce dělat rozhovory. A z celého světa. Alejá ti něco řeknu: možná je teď pravá chvíle, kdy naši zvěst dostat do Anglie.“

Chystám se odpovědět, když se ve dveřích vedoucích do ložnice objeví dvě ženy. Ve vyšší poznámLundovu manželku Sherry, přesně tak nakadeřenou a vyfénovanou, jak ji zachycuje snímek na obálcenejnovější kuchařky. Žena, která postává za ní, tvoří takřka absolutní kontrast: je tenká jak tyč, staženáústa má nenalíčená a v náručí se jí pohupuje jakýsi bílý pudlík.

Chci vstát, ale doktor Lund na mě máchne, ať zůstanu sedět. Představí mi Sherry a manželku pastoraLena, Kendru. Kendra se na mě skoro ani nepodívá, Sherry mi věnuje nanosekundu zářivého úsměvu apak se obrátí k manželovi. „Teddy, nezapomeň, že se za tebou chystá Mitch.“ Mrskne po mně dalšímnacvičeným úsměvem. „Jenom vezmeme Ňafku trochu na vzduch,“ pronese a vymete Kendru se psem

ven.

„Tak přistupme k věci,“ prohlásí doktor Lund. „Co máš přesně na mysli, synku? Jaký dokumentární filmchceš točit?“

„No…“ nadechnu se – a můj pečlivě nacvičený vstupní projev najednou vyschne a v hlavě mám okno. Zezoufalství se upnu k pastoru Lenu Vorheesovi. „Snad bych mohl začít… byl jsem na vaší přednášce,pastore Vorheesi… byla, ehm, zajímavá. Můžu se vás podrobněji zeptat na tu vaši teorii?“

„To není žádná teorie, synku,“ zavrčí Flexible, aniž by ovšem odložil úsměv. „Je to čirá pravda.“

Nechápu, proč jsem z tohohle tria tak nervózní. Možná za to může společná síla jejich povah a vnitřníchpřesvědčení – člověk se nevyšvihne mezi nejpopulárnější kazatele absencí charismatu. Zkrotím svojeemoce. „Ale… pokud tvrdíte, že byly právě rozlomeny první čtyři pečeti, neprotiřečí to pak vaší nauce?Totiž že k uchvácení pravých věřících dojde předtím, než jezdci přinesou na Zemi zkázu?“ Eschatologie čili

studium proroctví o konci světa se velmi snadno zkomplikuje. Ze studia shromážděných materiálů jsemsoudil, že doktor Lund a Flexible Sandy jsou stoupenci teorie pretribulačního uchvácení, tedy nauky, že kuchvácení církve dojde těsně před sedmiletým obdobím trýzně (tedy předtím, než se moci nad Zemí chopíAntikrist a všem nám to pěkně osladí). Postoje pastora Lena patří do okruhu posttribulačních teorií, podle

nichž znovuzrození křesťané zůstanou v období plamenů a síry – které podle něj právě začalo – na Zemijakožto svědci.

Pohledný obličej pastora Lena se zčeří a kazatel si začne ohmatávat klopu, ale Flexible s doktoremLundem se společně zasmějí, jako kdybych byl malé dítě a právě pronesl něco nevhodného, ale

zábavného. „V tom, synku, není žádný rozpor,“ odpoví mi Flexible. „Ze 24. kapitoly Matoušova evangelia

víme, že ,povstane národ proti národu a vláda proti vládě, a bude hlad a zemětřesení na mnoha místech.Ale to vše bude teprve začátek porodních bolestí.‘“

Na to naváže doktor Lund: „Děje se to na celém světě – právě teď. A my o těchto porodních bolestechvíme, že signalizují otevření prvních čtyř pečetí. Z knihy Zjevení, a ze Zacharjáše také víme, že do světajsou pak vysláni čtyři zvěstovatelé. Bílý na západ, ohnivý na východ, černý na sever a bledý oř na jih.Teď, když byly pečeti rozlomeny, dopadne trest na Asii, Ameriku, Evropu i Afriku.“

Nedokážu příliš sledovat jejich logiku, ale chytím se poslední informace. „A co Austrálie? A Antarktida?“

Flexible se znovu zachechtá a nevěřícně potřese hlavou nad tím, jak jsem pitomý. „Tyto světadíly, synku,nejsou součástí globálního mravního úpadku. Ale taky na ně dojde. Všechny vlády světa i OSN se spojí do

zvířete s mnoha rohy.“

Zatím mě ale nechytili za flígr a nevykopli, a tak mi mírně vzrostlo sebevědomí. Podle Federálního úřadupro bezpečnost dopravy, namítnu, lze všechny ty letecké havárie plně objasnit – chybou pilota, ptačímhejnem, selháním motorů – a není třeba se odvolávat na nadpřirozené úkazy (kupodivu se mi to podařízformulovat, aniž by to vypadalo, že mluvím o mimozemšťanech nebo o satanovi).

Pastor Len se nadechne a chystá se promluvit, ale doktor Lund ho předežene. „Na tohle odpovím já,Lene. Ty si myslíš, že Bůh nedokáže zajistit, aby ty události vypadaly jako obyčejné nehody? Chceprozkoušet naši víru a vymýtit pohany zprostřed křesťanů. My jsme jeho výzvu uposlechli. Ale tady jde ospásu duší, synku, a až se podaří najít čtvrtého jezdce, budou do stáda povoláni i ti nejváhavější.“

Cítím, jak mi podklesla čelist. „Čtvrtý jezdec?“

„Přesně tak, synku.“

„Ale tu africkou havárii nikdo nepřežil.“

Pastor Len s doktorem Lundem se na sebe krátce podívají a doktor Lund neznatelně kývne.

„Myslíme si, že přežil,“ sdělí mi pastor Len.

Vykoktám ze sebe, že podle Federálního úřadu pro bezpečnost dopravy a afrických úřadů nepřipadá vúvahu, že by z letadla společnosti Dalu Air někdo vyvázl živ.

Doktor Lund se nevesele usměje. „Tohle se říkalo také o těch zbylých třech haváriích – a podívej se, co senám Pán rozhodl předvést.“ Odmlčí se a pak mi položí otázku, o níž jsem věděl, že se k ní schyluje. „Jsi

spasený, synku?“

Knoflíčková očka Flexibla Sandyho se do mě zavrtají a znenadání jsem školák před ředitelem, přemáhanýtouhou zalhat a tvrdit, že jsem jedním z nich, že jsem spasený. Ale ten moment pomine a já jim řeknu

pravdu. „Jsem Žid.“

Doktor Lund souhlasně přikývne, Flexible Sandy neustane v úsměvu. „Židy potřebujeme,“ pronese doktorLund. „Představujete významnou součást nadcházejících událostí.“

Vím, co myslí. Po uchvácení a Antikristově nástupu k moci se na Zem vrátí Ježíš, aby zdrtil nevěřící a svrhl

Antikrista z trůnu. K této bitvě má dojít v Izraeli a doktor Lund je stejně jako velká většina stoupencůbiblických proroctví zaníceným zastáncem izraelské politiky. Věří ve shodě s biblí, že Izrael patří Židům avýhradně Židům, a má jasně za to, že proti výměně sporných území a mírovým dohodám s Palestinci jenutno ostře vystupovat. Tvrdí se, že za vlády prezidenta „Billyho-Boba“ Blakea byl pravidelnýmnávštěvníkem v Bílém domě. Na tenhle nápadný rozpor – proč se člověk, který věří v blízký konec světa,otravuje s politikou – bych se ho rád zeptal, ale než dotaz dokážu zformulovat, doktor Lund vstane zkřesla.

„Buď v míru, synku,“ pronese. „Obrať se na moji mluvčí, řekne ti, co potřebuješ vědět.“ Potřeseme sinavzájem rukou a slyšení je ukončeno. (O pár dnů později uposlechnu jeho radu, ale obdržím jen stručnésdělení, že „doktor Lund není k dispozici“; a reakcí na opakovaný pokus znovu navázat kontakt sFlexiblem Sandym je mlčení.)

Na odchodu z místnosti, pod paží bibli s rybářem a knížky ze série Zmizelí, míjím falangu bodyguardůobklopujících chlápka v obleku ještě dražším, než má doktor Lund. Okamžitě vím, kdo to je: MitchReynard, bývalý guvernér státu Texas, který před pár týdny ohlásil záměr ucházet se o republikánskou

nominaci na prezidenta.

Následuje výňatek z webové stránky Felixe „Flexibla“ Sandyho Rapturesacoming.com – „Uchvácení se

blíží“.

Dnes pro vás mám, drazí věřící, osobní poselství. Naši bratři doktor Theodore Lund (jehož vám nemusímpředstavovat) a pastor Len Vorhees ze Sannah County nám předvedli ryzí pravdu a podali neotřesitelnýdůkaz, že došlo k otevření prvních čtyř pečetí, jak je popisuje kniha Zjevení, a do světa byli vypuštěnijezdci, aby potrestali bezbožníky hladem, morem, válkou, chorobami a smrtí. Někteří si možná říkáte: AleFlexible, copak nebyly pečeti rozlomeny už dávno? Svět už přece prochází morálním úpadkem řadupokolení! Ano, odpovídám, tak to možná je, ale teď nám Bůh ve své moudrosti ukázal pravdu. A když senad věcí zamyslíte, drazí věřící, zjistíte, že se události odvinou přesně jako v Nočním zloději, devátém dílusérie Zmizelí, který – jak vám nemusím připomínat – si lze objednat přímo na této stránce.

A to není vše. Jak uvidíte, znamení se vyostřují a i tento týden nadešly těžké, zničující katastrofy. Je todobrá zpráva pro nás všechny, kdo čekáme, až budeme vyzdviženi po Ježíšově boku!

Flexible

Kompletní seznam lze najít po KLIKNUTÍ pod příslušnými nadpisy, nicméně zde je náš výběr hlavních

událostí:

MOR (vyhodnocení pravděpodobnosti podle rapturesacoming: 74 %)

Nákaza, která způsobila zvracení na výletních lodích, se šíří po Spojených státech:

www. news-agency.info/2012/february/ norovirus-spreads-to-US-East-Coast

(Za zaslání děkujeme Isle Smithové ze Severní Karolíny! Islo, Flexible ti děkuje za tvou víru!)

VÁLKA (vyhodnocení pravděpodobnosti podle rapturesacoming: 81 %)

Co tu dodat? Válka je vždy zřetelným signálem a ani dnes nemáme o znamení nouzi! V Afghánistánu dálzuří svatá válka s terorem, a podívejte se též na následující odkaz ohledně jaderné výzbroje v Severní

Koreji:

www.atlantic-mag.com/worldnews/ north-korea-nuclear-threat-could-be-a-reality

HLAD (vyhodnocení pravděpodobnosti podle rapturesacoming: 81 %)

Kulhavka a slintavka se podle všeho šíří do ostatních zemí Evropy. Novinové titulky hlásají: „Britská vládavaruje, že nová varianta kulhavky a slintavky by mohla mít zásadní dopad na živočišnou výrobu.“

(Pramen: www.euronewscorp.co.uk/footandmouth/)

SMRT (vyhodnocení pravděpodobnosti podle rapturesacoming: 91 %)

A hle, kůň sinavý, a jméno jeho jezdce Smrt, a za ním zůstávalo peklo. Těm jezdcům byla dána moc, abyčtvrtinu země zhubili mečem, hladem, morem a dravými šelmami. (Zjevení 6:8)

V poslední době došlo k několika útokům zvířat na lidi, přesně jak se praví ve verši 6:8.

Podívejte se na následující odkazy:

„Americký turista usmrcen v Botswaně při útoku zdivočelých hyen“ (www.bizarredeaths.net)

„Koroner odkládá vyšetření fotografa z Los Angeles, sežraného zaživa vlastními ještěry“

(www.latimesweekly.com)

Flexible upozorňuje: Tato zpráva zasluhuje zvláštní pozornost, protože zmíněný fotograf měl osobní vazbyna Bobbyho Smalla. Na stupnici očekávání se tak dostáváme k devítce! Ještě nikdy od 11. září jsme

nestáli tak blízko!

Lola Candová

Nějakou dobu – od té doby, co mi řekl o zprávě zanechané Pamelou May Donaldovou – jsem se s Lennym

neviděla. Pak mi zavolal a požádal mě o schůzku v jednom z vyzkoušených motelů. Naštěstí mi právějeden klient odřekl: bývalý mariňák a pravidelný zákazník – strašně milej chlap – měl depresivní náladu achtěl se domluvit na později.

Každopádně Lenny toho dne vpadl do pokoje, vytrhl mi drink, který jsem mu nalila, a začal po místnostirázovat sem tam. Vykládal, že se právě vrátil z konference v Houstonu. Vypadal jako malý kluk, kteréhopoprvé vzali do Disneylandu. Řečnil takhle nonstop nejmíň půl hodiny. Popisoval mi, jak trávil čas sdoktorem Lundem a že ten ho pozval do svého nedělního pořadu. Prý dokonce povečeřel s FlexiblemSandym, autorem těch knížek, co jsem si je nakonec nikdy nepřečetla. Pořád opakoval, že ten sál, kde on

sám mluvil, byl až po střechu nacpaný věřícími.

„A zkus hádat, kdo tam ještě byl,“ vyzval mě a stáhl si kravatu. Nevěděla jsem, co říct, vůbec by měnepřekvapilo, kdyby mi sdělil, že Ježíš Kristus osobně, s takovou úctou a nadšením o nich o všech mluvil.„Mitch Reynard,“ pronesl slavnostně. „Mitch Reynard! A doktor Lund mu vyjádřil podporu.“

Politika mě nezajímá, ale tohle jméno znám. Mluvili o něm ve zprávách, na které se dívá Denisha.Hezoun, bývalý kazatel, na pohled trochu jako Bill Clinton, vždycky hbitě zná správnou odpověď a patřildřív k Tea Party. Od chvíle, co prohlásil, že bude kandidovat v republikánských primárkách, byl vezprávách skoro souvisle. Levice ho hodně kritizovala za jeho výroky o feminismu a za odsuzováníhomosexuálních sňatků.

Lenny se nechal strhnout a začal mi vykládat, že se mu tu možná otevírají vrátka ke vstupu do politiky.„Lo, všechno je ve hře. Podle doktora Lunda musíme učinit, co je v našich silách, abychom volby ovlivnilia zajistili, že se naše země začne znovu řídit morálními principy.“

Pokud jde o morálku, Lenny – nakolik můžu soudit – neviděl ve využívání mých placených služeb nikdynic nemorálního. Možná v tom ani neviděl nevěru. O svojí ženě mluvil málokdy, ale vcelku jsem z tohoměla dojem, že spolu už nějakou dobu nespí. Při naší poslední schůzce se toho ovšem moc nestalo animezi námi dvěma – byl zabraný do svého projevu.

Jestli mu sláva stoupla do hlavy? To jistě. Po vzniku té webové stránky a navázání kontaktu s doktoremLundem byl jako děcko, co dostalo novou hračku. Prohlašoval, že je ve styku s lidmi z celého světa,dokonce až z Afriky. Každodenně si e-mailoval s tím Montym a taky s mariňákem u posádky v Japonsku,ten se jmenoval Jake, ale na příjmení si nevzpomenu, i když ho pak byly plné zprávy. Tenhle voják, jak mi

to líčil Lenny, byl v tom japonském lese, kam se to letadlo zřítilo, „na místě, kde Pam naposledyvydechla“. Doktor Lund se prý pokusil kontaktovat Bobbyho babičku a chtěl do svého pořadu pozvat iBobbyho, ale nemohli se dohodnout. Té ženské mi bylo doopravdy líto, a Denishe taky. Být tak krátce potragédii předmětem vší téhle pozornosti muselo být opravdu těžké.

Lenny se nemohl nabažit toho, jak dostává ze všech stran žádosti o rozhovor: z televize, rozhlasu,

internetu, prostě komplet všechna média, a zdaleka ne jen nábožensky zaměřená. „A nebojíš se, že tězesměšní, Lenny?“ zeptala jsem se. Zmínil, že ho lidi z PR kolem doktora Lunda varovali, aby si namimocírkevní média dával pozor, a mně to připadalo jako moudrá rada. Ty jeho názory, že ty tři děti jsoujezdci – bylo jasné, že spoustě lidí to bude připadat jako čirý nesmysl.

„Lo, já prostě šířím pravdu,“ odpověděl. „Jestli ji nechtějí vnímat, je to jejich věc. Až nadejde uchvácení,

uvidíme, kdo se bude smát naposled.“

Ten den jsme se ani nemilovali – chtěl akorát mluvit. Na odchodu mi ještě připomenul, abych o víkendu

nepropásla „Setkání pravé víry“ doktora Lunda.

Byla jsem zvědavá, jak to Lennymu vyjde, a tak jsem se v neděli uvelebila na gauč a pustila si televizi.Denisha nechápala, co mě to posedlo – ještě jsem jí neřekla, že je Lenny můj klient, respektuju soukromízákazníků, i když vím, že říkat vám to tady bude právě teď znít jako lež! Ale já se přece neprosila o to,aby o mně lidi věděli. Já se neobrátila na reportéry. Každopádně celá show začala tím, že doktor Lund stál

za ohromnou zlatou kazatelnou, za sebou pěvecký sbor. Jeho kostel praskal ve švech, a to je přitomvelký jak obchodní dům. V podstatě jenom opakoval Lennyho teorie ohledně poslední zprávy Pamely MayDonaldové a každých pět minut se přerušil, aby sbor mohl zazpívat a publikum se ozvat s výkřiky „Ámen“a „Chvalme Ježíše“. Pokračoval výkladem, že nazrává doba Božího soudu, stačí se jen podívat na rozmach

nemravnosti, na homosexuály a feministky a vrahy dětí a šíření evoluce na školách. Denisha jenomnevěřícně klikala jazykem – v její církvi se o její profesi normálně ví a vůči gayům taky nic nenamítají.„Jim je to jedno, Lo,“ řekla mi. „Lidi jsou lidi, a je lepší si to přiznat než něco skrývat. Ježíš přece nikdynikoho nesoudil – jenom směnárníky v chrámu.“ Většina těchhle bohatých kazatelů a slavných pastorů má

ve skříni pořádného kostlivce a sotva uplyne den, aby se nevynořil nějaký skandál. Ale doktor Lund ne, otom se tvrdilo, že je čistý jako lilium. Podle Denishy měl nejspíš jenom správné konexe na to, aby se oněm žádná špína nedostala do médií, ale dobře věděl, kde leží mrtvoly.

Po skončení kázání se doktor Lund přesunul na bok pódia. Bylo to tam vyzdobené jak v salonu, samédrahé koberce, obrazy a lampy se zlatými třásněmi na stínítkách. Na pohovce tam na něj už čekalimanželka Sherry a Lenny s jakousi kostnatou ženskou, která vypadala, že by potřebovala dostat pořádněnajíst. Tehdy jsem poprvé uviděla Kendru, jeho ženu. Sotva by se našel ostřejší kontrast se Sherry, okteré Denisha prohlásila, že vypadá jak Tammy Faye Bakkerová – protažené řasy a doplňky jakbordelmamá. Ale Lenny působil dobře. Měl trochu trému, pořád sebou mlel a třásl se mu hlas, aleneztrapnil se. Většinu času mluvil doktor Lund. Kendra neřekla ani slovo. A tvářila se… těžko říct jak, bylo

to neproniknutelné: nedokázala jsem rozhodnout, jestli je nervózní, jestli to celé považuje za pitomost,anebo se jenom k smrti nudí.

Pastor Len Vorhees svolil k rozhovoru v notoricky známém pořadu „Velká huba“ newyorského diskžokejeErika Kavanaugha. Následuje záznam pořadu z 8. března 2012.

ERIK KAVANAUGH: U mikrofonu dnes s sebou mám pastora Lena Vorheese ze Sannah County v Texasu.

Pastore Lene – mimochodem můžu vám tak říkat?

PASTOR LEN VORHEES: Ano, pane, to je v naprostém pořádku.

EK: No tak to je poprvé, co mi tu někdo řekl „pane“. Musím uznat, že jste podstatně zdvořilejší nežvětšina mých hostů. Pastore Lene, jste momentální hvězdou Twitteru. Myslíte si, že je v pořádku, abyevangelikální křesťan takto využíval sociálních médií?

PL: Domnívám se, pane, že k šíření radostné zvěsti musíme využít všechny dostupné nástroje. A odchvíle, kdy jsem zprávu zveřejnil, se do Sannah County sjíždějí lidé toužící po spáse. Můj kostel v podstatě

přetéká návštěvníky (smích).

EK: Takže je to jak v té scéně z Čelistí. Budete potřebovat větší kostel?

PL: (pauza) Nejsem si jist, co –

EK: Přejděme k tomu, co vlastně přesně tvrdíte. Spousta lidí si může myslet, že ta vaše nauka ozachráněných dětech jako jezdcích z Apokalypsy je – nemám pro to jiné slovo – naprosto praštěná a blbá.

PL: (nervózní smích) Poslyšte, pane, výrazy tohoto druhu –

EK: Je to pravda, že jste s touhle teorií vyrukoval po odhalení zprávy, kterou Pamela May Donaldová z

vaší farnosti, jediná Američanka na palubě toho japonského letadla, které se zřítilo v lese, zanechala na

telefonu?

PL: Á… ano, pane, to je pravda. Svou zprávu adresovala mně a bylo nad slunce jasné, co chce sdělit.„Pastore Lene,“ řekla, „varujte je před tím chlapcem.“ A jediným chlapcem, kterého mohla myslet, byl ten

malý Japonec, který jako jediný havárii přežil. Jako jediný. A potom označení letadla –

EK: V té zprávě se ale taky zmiňuje o svém psovi. Pokud podle vašeho názoru mluvila o tom, že je tenjaponský kluk jakýmsi zvěstovatelem konce světa, neznamená to, že bychom měli uctívat jako božstvo i

jejího pudla?

PL: (několikavteřinová odmlka) Rozhodně bych nezacházel –

EK: Na vaší webové stránce pamelaprophet.com – klidně se, milí posluchači, podívejte sami – tvrdíte, že na podporu svých výroků máte fakta. Jistá znamení prý potvrzují, že už nadchází ta trýzeň, kterou majíjezdci přinést. Dám posluchačům, kteří se o vaší teorii zatím podrobněji nedoslechli, příklad. Ta epidemiekulhavky a slintavky, která se právě šíří po Evropě, je podle vás důsledkem příchodu jezdců. Říkám tosprávně?

PL: Přesně tak, pane.

EK: Ale podobné epidemie se přece vyskytovaly i dřív, ne? Přesně totéž se před pár lety stalo ve Velké

Británii.

PL: Ale tohle není jediné znamení. Když si je všechna složíte dohromady, jasně uvidíte, že tu zjevně –

EK: A všechna tahle znamení podle vás poukazují k faktu, že se blíží konec světa, kdy budou všichni věřícívyzdviženi do nebe. Dá se říct, že vy evangelikálové se na to těšíte?

PL: Ne, takhle bych to nevyjádřil, pane. Je nutné pro posluchače zdůraznit, že přijetím Pána –

EK: Bůh tedy pomocí těchhle znamení jakoby sděluje, pánové a dámy, zavíráme, buď se nechte spasit,

nebo vás nechám smažit v pekle?

PL: Ehm… Nejsem si jist, zda –

EK: Vaše názory se staly terčem ostré kritiky ze strany tradičnějších náboženských uskupení. Poměrnědlouhá řada se jich vyslovila v tom smyslu, že vaše výroky – a tady cituji – „jsou čirý blábol a šíření

paniky“.

PL: Vždycky se vyskytnou pochybovači, pane. Vaši posluchači ale musí –

EK: Z určitých stran máte solidní podporu. Tím myslím doktora Theodora Lunda z Hnutí posledních dnů.

Je to pravda, že chodíval na hony s bývalým prezidentem „Billym-Bobem“ Blakem?

PL: Ehm… na to se budete muset zeptat jeho, pane.

EK: Nemusím se ho ovšem ptát na názory ohledně ženských práv, izraelských mírových dohod, potratů ahomosexuálních sňatků – to všechno radikálně odmítá. Sdílíte jeho názory?

PL: (opět dlouhá odmlka) Domnívám se, pane, že se v těchto věcech máme řídit biblí. V Levitiku se říká,

že –

EK: Ale nepíše se v Levitiku taky, že vlastnit otroky je v pořádku, a že pokud dítě neposlouchá rodiče,zaslouží ukamenovat? Proč přijímáte ty výroky proti gayům, ale ty ostatní hovadiny ne?

PL: (několikavteřinová odmlka) Pane… odmítám váš tón. Přišel jsem do vašeho pořadu posluchačůmpovědět, že čas –

EK: Pojďme dál. Vaše teorie ohledně Trojice přeživších není jediná, koluje jich vícero. Pěkných pármagorů hlásá, že ty děti jsou řízeny mimozemšťany. Proč jsou tyhle názory bláznivější než ty vaše?

PL: Nechápu, co –

EK: Trojice jsou přece ještě děti. Nemají toho za sebou až dost? Nebylo by spíše v duchu křesťanství je

nesoudit?

PL: (další dlouhá pauza) Já nevím… Já –

EK: Tak řekněme, že jsou v cizí moci. Jsou tedy v jejich tělech dál i ty původní děti? Pokud ano, tak už

tam musí být dost plno, ne?

PL: Bůh… Ježíš koná způsoby, které my –

EK: Á, argument „tajuplných Božích cest“.

PL: Ale nemůžete přece… nemůžete jen tak smést ze stolu znamení, která… Jak jinak potom ty děti mohlypřežít? Je to –

EK: Je to pravda, že podle vašeho názoru tu je ještě čtvrté dítě, které přežilo africkou havárii? Čtvrtýjezdec? A takhle to tvrdíte, přestože Federální úřad pro bezpečnost dopravy prohlašuje za absolutně jisté,že tu tragédii nemohl nikdo přežít?

PL: (odkašlání) Na místě toho neštěstí… panoval tam chaos. V Africe… Afrika je –

EK: A jak tedy tihle jezdci dokázali způsobit ty katastrofy? Prakticky vzato to vyžaduje docela dost práce,

ne?

PL: Tohle, pane… tohle vám nemůžu spolehlivě říct. Ale zcela jistě vím, že až úřady zveřejní konečnou

zprávu, bude obsahovat znamení… znamení…

EK: Nadpřirozených zásahů? Jako si to myslí ti příznivci ufonů?

PL: Překrucujete má slova. Já nemyslel –

EK: Děkujeme pastoru Lenu Vorheesovi za rozhovor. Po reklamách nám můžete telefonovat do studia.

Vyšetřovatel Federálního úřadu pro bezpečnost dopravy Ace „Eso“ Kelso mi poskytl další rozsáhlýrozhovor poté, co byly na tiskové konferenci konané 13. března 2012 ve Washingtonu ve státě Virginiazveřejněny výsledky předběžného vyšetřování příčin všech čtyř neštěstí.

Jak už jsem řekl na tiskové konferenci, zveřejnit naše zjištění takhle brzy je výjimečné. Ale tohle bylzvláštní případ: lidi potřebovali vědět, že za těmi pády nestojí terorismus nebo kdovíco nadpřirozeného, arodiny přeživších potřebovaly dosáhnout klidu. Nevěřila byste, kolikrát nám do washingtonské kancelářevolali cvoci v přesvědčení, že jsme pohůnky tajuplných vládních služeb. Samozřejmě do toho vstupoval ifakt, že letecká doprava po černém čtvrtku finančně krvácela a potřebovala se znovu postavit na nohy.Víte už, že několik nestydatých aerolinek tyje z faktu, že všichni tři přeživší seděli blízko ocasu? Vybírajípříplatek za místa vzadu a uvažují o přemístění první a business třídy dozadu, aby nahradily utrpěné

ztráty.

Dost rychle se vyjasnilo, že terorismus tu nehrál roli. Ze stavu těl a nalezených pozůstatků letadel bylovidět, že ani u jednoho letounu nedošlo ještě ve vzduchu k významnějšímu zlomu, což by se stalo, kdybytu bylo odpáleno výbušné zařízení. Samozřejmě jsme napřed museli uvážit i scénář únosu, ale nikdo senikdy nepřihlásil k zodpovědnosti.

Jak víte, v běhu zůstává velká akce s cílem nalézt záznam z kokpitu a černou skříňku z letadla Go!Go!,nicméně o postupu událostí, které vedly k neštěstí, tu máme přesnou představu. Jednak z letové dráhy aúdajů o počasí víme, že letěli do prudké bouře. Z posledního získaného kontaktu s letounem – jde oautomatickou telemetrickou zprávu technickému dispečinku Go – vyplývá, že v letadle došlo k sériielektrických poruch, především na zahřívacím systému statických portů. Výsledkem muselo být, že se nastatických portech začaly tvořit ledové krystaly a ty zase vedly k chybnému odečtu letové rychlosti. Piloti v

domnění, že letí příliš pomalu, postupně zvyšovali rychlost, aby letadlo neustalo v letu – a podle našíhypotézy to činili tak dlouho, až překročili technické možnosti letounu a doslova mu urvali křídla. Jsme sivíceméně jisti, že popáleniny Jessiky Craddockové způsobil požár paliva po dopadu nebo špatněvystřelená světlice.

U letu společnosti Dalu Air to bylo jiné. Ze série faktorů, které tu společně vedly ke katastrofě, vyplývá, ženehoda byla jen otázkou času. Konstrukce letounu Antonov AN-124 pochází ze sedmdesátých let, což je

s automatizovanou technologií Airbusu nesrovnatelné. Provozovatelem navíc byla malá nigerijská

společnost, která obvykle převáží náklad a nutno dodat, že v oblasti zabezpečení nemá úplně nejčistšírejstřík. A nechci zacházet do podrobností, ale na mezinárodním letišti v Kapském Městě ten dennefungoval ILS – podle všeho se někdy může zbláznit. Antonov navíc nebyl vybaven nejnovějšímnavigačním zařízením, kam patří například laterální navigační systém, a nebyl vhodně vybaven naalternativní přistání. Piloti špatně odhadli situaci, zamířili asi o třicet metrů níž, pravým křídlem přeseklidrát elektrického vedení a Antonov se okamžitě zřítil do hustě obydlené čtvrti u letiště. Musím dodat, ževyšetřování této nehody ze strany Úřadu pro civilní letectví a Centra krizových situací v Kapském Městěbylo provedeno velmi profesionálně. Tihle lidi znají svoji práci. Člověk by u země třetího světanepředpokládal, jak rychle dokážou vyjet na věc. Hlavní vyšetřovatel Nomafu Nkatha (ale asi tonevyslovuju správně, Elspeth!) shromáždil očité svědky skoro hned po události a několik lidí zachytiloposlední okamžiky před dopadem na mobilních telefonech.

Vyšetřovatelé tam pořád zdaleka nejsou hotovi s identifikací zabitých na místě neštěstí. Spousta jich tampodle všeho byla utečenců nebo žadatelů o azyl, a najít rodinné příslušníky k analýze DNA bude skoronemožné. Záznam z kokpitu se nakonec podařilo najít. Lidi tam sbírali součástky a prodávali je turistům,dokážete tomu uvěřit? Ale jak říkám, vyšetřovacímu týmu všechna čest.

Teď proberu případ Maiden Air, ten, kde jsem byl hlavním vyšetřovatelem, než mi svěřili dohled nad celou

záležitostí. Z dostupné evidence tu vyplývá, že letadlo prodělalo u obou motorů skoro úplnou ztrátuvýkonu vlivem vsátého materiálu, nejspíš vinou opakovaného výskytu ptačích hejn. Došlo k tomu přibližně

dvě minuty od odletu, což je nejcitlivější fáze stoupání. Piloti se už nemohli vrátit na letiště a letadlo seasi po třech, čtyřech minutách zřítilo do subtropických mokřin v Everglades. Našli jsme tady černouskříňku, ale data byla poškozená. Turbíny N1 vykazovaly u obou motorů poškození odpovídající srážce shejnem, i když tu kupodivu nebylo stopy po ptačích mrtvolách. Komise v souladu s mým doporučenímodhlasovala, že nejpravděpodobnější příčinou nehody tu je selhání motorů v důsledku opakované srážky s

ptačím hejnem.

A nakonec nejkontroverznější případ – Sun Air. Kolovaly tu zvěsti, které jsme sotva mohli nějak potlačit,především ta nesmyslná hypotéza, že byl kapitán Seto sebevrah a zřítil se s letadlem úmyslně. Navícmanželka japonského ministra dopravy na veřejnosti prohlásila, že podle ní do události zasáhlimimozemšťané. Byli jsme tu pod tlakem co nejdřív věc rozluštit. Nalezená nahrávka z kokpitu mluvila ovysazení hydrauliky a z černé skříňky teď víme, že reálnou příčinou pádu tu byla nekvalitní údržba: přiopravách ocasu nebyly dodrženy základní předepsané procesy – s tím výsledkem, že tu povolily nýty. Tonarušilo strukturní integritu trupu a asi čtrnáct minut po zahájení letu došlo k explozivní dekompresi, která

poškodila kormidlo a odpojila hydrauliku. Za takových podmínek je letadlo víceméně neovladatelné. Piloti

se snažili bojovat, seč mohli. Zasluhují za to obdiv. Dělali jsme analogické simulační testy a nikdo natrenažeru neudržel letadlo ve vzduchu tak dlouho jako oni.

Samozřejmě jsme na tiskové konferenci museli zodpovědět záplavu otázek a spoustu reportérů zajímalo,kde se vzaly ty záblesky, o kterých mluvilo několik pasažérů. Mohlo to být cokoli, ale pravděpodobně šlo o

blesky. Proto jsme, jakmile to bylo možné, zveřejnili přepis nahrávky z kokpitu, abychom zamezilinesmyslným pověstem.

Následuje přepis nahrávky z kokpitu letu SAJ678 společnosti Sun Air, jak byl zveřejněn 20. března 2012na webové stránce Federálního úřadu pro bezpečnost dopravy.

KPT – kapitán

PD – první důstojník

LD – letový dispečink Přepis začíná ve 21:44, čtrnáct minut po odletu z letiště Narita.

PD: Procházíme letovým pásmem tři tři nula, kapitáne, zbývá tisíc stop. Vypadá to, že na tři čtyři nula byměl být hezky klid, předpověď skoro bez turbulencí.

Kpt: Dobře.

PD: Máte –

[Hlasitá rána. Začne houkat signál poklesu tlaku.]

Kpt: Masku! Nasaďte si masku!

PD: Masku!

Kpt: Ztrácíme kabinu, máte ji pod kontrolou?

PD: Kabina už je na čtrnácti tisících!

Kpt: Přepněte na manuál a zavřete vypouštěcí ventil. Podle všeho došlo k dekompresi.

PD: Kapitáne, musíme dolů!

Kpt: Zkuste to znovu.

PD: Ventil je zavřený, ale je k ničemu – nemůžu ho ovládat!

Kpt: Uzavřel jste vypouštěcí ventil?

PD: Kladná odpověď!

Kpt: Dobře, rozumím. Řekněte dispečinku, že zahajujeme nouzové přistání.

FO: Mayday, mayday, mayday – SAJ678 zahajuje nouzové přistání. Došlo k explozivní dekompresi.

LD: Rozumím. Mayday SAJ678, můžete klesat, s nikým se nekřížíte. Zůstávám na příjmu.

Kpt: Mám řízení. Jakou máme mřížkovou MORA?

PD: Rovina 140.

Kpt: Odpojte automatiku na plyn, nastavte rovinu 140.

PD: Letová rovina 140 nastavena.

[Kapitán mluví k cestujícím.]

Kpt: Dámy a pánové, hovoří kapitán. Zahajujeme nouzové přistání. Nasaďte si prosím kyslíkové masky adodržujte pokyny personálu v kabině.

Kpt: Jdeme na nouzové přistání. Zaklápím páky tahu, zvedám aerodynamickou brzdu. Projděte pokyny knouzovému přistání.

FO: Páka tahu zaklopena, aerodynamická brzda dole, kurz zvolen, spodní rovina zvolena, startovací

vypínače v poloze souvislá, signál bezpečnostních pásů zapnutý, kyslík pro pasažéry spuštěn, kód protranspondér 7700, letový dispečink informován.

Kpt: Neudržím kurz – vybočuje mi doprava. Neudržím křídla rovně!

PD: [zaklení] Kormidlo nebo křidélko?

Kpt: Levé křidélko mám naplno, ale letadlo nereaguje!

PD: Zásadní varování hydraulika. Vypínám světla. Ztratili jsme veškerou hydrauliku, svítí nízký tlak pro

systém A, pro systém B taky! Beru manuál a projdu soupisku hydrauliky.

Kpt: Potřebuju nutně hydrauliku!

PD: [zaklení]

Kpt: Nasadím větší tah na motor 3 a 4.

PD: Podle všeho odešly i zálohové měřáky. Všechny údaje hydrauliky jsou na nule!

Kpt: Zkuste to znovu.

PD: Máme 2000 stop, abychom srovnali.

PD: 1000 stop na srovnání!

[Varovné houkání výškoměru.]

Kpt: Vracím aerodynamickou brzdu a dávám větší tah na čísla 1 a 2.

PD: Klesá nos, musíme nahoru!

Kpt: Letadlo nereaguje! Zvyšuju tah, abych zpomalil klesání.

Kpt: OK, srovnává se, ale kurz neovládám. Stáčí se doprava.

PD: Pokuste se nasadit větší tah na 3 a 4.

Kpt: OK, větší tah na 3 a 4…

Kpt: Nezabírá, stáčí se napravo!

LD: Mayday SAJ678, jaký máte kurz?

PD: Mayday SAJ678, přišli jsme o veškerou hydrauliku, ohlásíme se.

Kpt: Nemáme kormidlo!

PD: Musíme přejít na ruční řízení!

Kpt: [zaklení] Vypadá to, že na ručním řízení už jsme! Mám problémy udržet řízení. Zkusme, jestlimůžeme snížit rychlost – tři sta uzlů.

PD: Znovu klesáme nosem!

Kpt: Je tu blízko letiště?

PD: Ve –

Kpt: Větší tah na 3 a 4!

[Zvuková výstraha GPWS: hú hú, nabrat výšku, hú hú, nabrat výšku, hrozí náraz, hrozí náraz, hú hú,nabrat výšku, hú hú, nabrat výšku, hrozí náraz.]

Kpt: Plným tahem všechny čtyři… zvedat! Zvedat!

PD: [zaklení]

Kpt: Zvedat! Zvedat!

[Konec nahrávky.]

Následující článek vyšel v listu Crimson State Echo 24. března 2012.

APOKALYPTICKÝ KAZATEL ZAHAJUJE PÁTRÁNÍ PO „ČTVRTÉM JEZDCI“

Doktor Theodore Lund, klíčová osobnost evangelického hnutí „posledních dnů“, na nedávné tiskovékonferenci v Houstonu sdělil reprezentantům světového tisku: „Čtvrtý jezdec je tu a jeho nalezení je jenotázkou času.“ Kontext Lundova prohlášení tvoří teorie poprvé zveřejněná neznámým kazatelem odkudsiz Texasu, že trojice zázračných dětí, které přežily katastrofy černého čtvrtka, je v moci jezdců Apokalypsy,

které na zem seslal Bůh jako začátek konce světa. Teorie se opírá o poslední slova Pamely MayDonaldové, jediné Američanky na palubě japonského letadla, jež se zřítilo do neblaze proslulého „lesasebevrahů“ Aokigahara. Doktor Lund a jeho stoupenci odhodlaně tvrdí, že pro takzvanou zázračnouzáchranu dětské Trojice není žádné jiné objasnění, a za signály blížícího se konce dějin považují i řadudalších událostí na celém světě, například bezprecedentní záplavy v Evropě, sucha v Somálsku a eskalacisituace v Severní Koreji.

Nyní tedy doktor Lund přišel s ohromujícím prohlášením, že existuje i čtvrté dítě, čtvrtý jezdec z trosekletadla společnosti Dalu Air, které se zřítilo v Kapském Městě. S odvoláním na nedávno zveřejněnýseznam pasažérů doktor Lund prohlásil, že na palubě se nacházelo jen jedno dítě věkově blízké trojicidětí, které víceméně bez úhony přežily ostatní katastrofy. Je to sedmiletý Kenneth Oduah z Nigérie: „Jsme

přesvědčeni, že v Kennethovi bude odhalen další Boží zvěstovatel.“

Jistotou doktora Lunda neotřese ani definitivní zpráva jihoafrického Úřadu pro civilní letectví, že „letspolečnosti Dalu Air číslo 467 rozhodně nikdo nepřežil“.

„My ho najdeme,“ prohlásil doktor Lund. „Po havárii na místě panoval chaos, v Africe vládnou zmatky,snadno se mohlo stát, že se dítě ztratilo. A až ho najdeme, bude to poslední potřebný důkaz pro všechny,

kdo ještě nevešli do Ježíšova stáda.“ Na otázku, co tím míní, doktor Lund odpověděl: „Nikdo tu nechcezůstat, až na zem přijde Antikrist: prožijete horší utrpení, než si dokážete vůbec představit. Jak se praví vlistu Tesalonickým: ,Den Páně přijde v noci jako zloděj‘ – a Ježíš nás už může povolat každou chvíli.“

Odměna 200 000 amerických dolarů!!!

Za nalezení sedmiletého Kennetha Oduaha z Nigérie, pasažéra nákladního a cestovního letounu Antonov,

který 12. ledna 2012 spadl do townshipu Khayelitsher [sic] Kapského Města v Jižní Africe. Má se za to, žeKenneth odešel z dětského domova, kam byl po havárii převezen, a v současnosti možná žije na ulicíchKapského Města.

Podle svědectví, jež podala jeho teta Veronica Alice Oduahová, měl chlapec velkou hlavu, mimořádnětmavou pokožku a vzadu na hlavě jizvu ve tvaru srpku. Jakákoli sdělení o místech, kde by se mohlnacházet, prosím e-mailujte na findingkenneth.net nebo telefonujte na číslo +00 789654377646 (obvyklý

tarif) a nechte na záznamníku zprávu.

ČÁST PÁTÁ

PŘEŽIVŠÍ

BŘEZEN

Čijoko a Rjú

(Přeložil Eric Kushan. Poznámka překladatele: v následujícím přepisu se užívá japonského slova izoku,čímž se míní rodiny pozůstalých v doslovném smyslu: „zanechané rodiny“.)

Zpráva odeslána @ 16:30 05/03/2012

RJÚ: Kdes byla celý den? Už jsem se pomalu bál, co se s tebou děje.

ČIJOKO: Dnes přišlo šest izoku.

RJÚ: Zároveň?

ČIJOKO: Ne – dva ráno a ostatní zvlášť. Je to hrozně únavné. Matčí bytost pořád opakuje, že musímevůči rodinám zachovávat úctu. A já vím, že truchlí. Ale jak si asi Hiro připadá, když je musí poslouchat

celý den?

RJÚ: Jak mu je?

ČIJOKO: Musí to pro něj být hrozná nuda. Vždycky se k němu přišourají, pokloní se a pak se pokaždézeptají na to samé: „Trpěl Joši?“ – nebo Sakura nebo Šindži nebo kdovíkdo ještě? „Řekl před smrtí něco?“

Jako kdyby Hiro všechny ty lidi mohl znát! Rjú, jsem z toho úplně vyděšená.

RJÚ: Taky bych z toho byl mimo.

ČIJOKO: Když přijdou a matčí bytost není doma, tak je pošlu pryč. MB je vždycky upozorní, že Hiro ještěnemluví, ale jim to je podle všeho jedno. Jenomže dneska, zatímco MB připravovala v kuchyni čaj, jsem udělala pokus. Řekla jsem jim, že Hiro sice mluví, ale hrozně se stydí, a že podle toho, co říkal, lidi připádu letadla neprožívali žádnou paniku ani hrůzu a nikdo netrpěl, jenom ta Američanka a pak ta přeživší,co umřela cestou do nemocnice. Bylo to ošklivé, takhle jim to říct?

RJÚ: Řeklas jim, co chtěli slyšet. Určitě to nebylo ošklivé, spíš laskavé.

ČIJOKO: Jasně, i když… já jim to řekla jenom proto, aby rychle vypadli. Nevydržím celé dni servírovat čaja tvářit se soustrastně. Jo, ale chtěla jsem ti říct jednu věc. Ty víš, že většina izoku, co sem za Hiroemchodí, jsou příšerně staří. Ale dneska přišla jedna mladší ženská: vešla dovnitř bez hole a netvářila sešokovaně, když jsem při podávání čaje porušila pravidla. Představila se jako manželka muže, který sedělhned vedle té Američanky.

RJÚ: Já vím, o koho jde… jmenoval se Keita Etó. A nechal zprávu, žejo?

ČIJOKO: Jo, nechal. Když odešla, přečetla jsem si ji znovu. V podstatě tam říká, že než do toho letadla

nastoupil, plánoval sebevraždu.

RJÚ: Myslíš si, že jeho žena věděla, jak mu je?

ČIJOKO: Každopádně to ví teď.

RJÚ: To musí bolet. A co chtěla od Hiroa?

ČIJOKO: Jako obvykle – jestli si její muž před pádem počínal statečně a jestli kromě toho nahranéhovzkazu ještě něco řekl. Zeptala se na to úplně věcně, měla jsem z ní pocit, že vlastně nepotřebuje nijakuklidňovat, jenom byla zvědavá a chtěla Hiroa vidět, jak někde v muzeu. Úplně mě to rozzuřilo.

RJÚ: Však už přestanou chodit.

ČIJOKO: Jo, víš to jistě? Při té havárii umřelo přes pět set lidí. Stovky rodin ještě čekají, až se s ním

budou moct setkat.

RJÚ: Takhle neuvažuj. Aspoň teď vědí, proč to letadlo spadlo. Třeba jim to pomůže.

ČIJOKO: Snad. Třeba máš pravdu. Doufám, že to dá trochu klidu té kapitánově manželce.

RJÚ: Vryla se ti do paměti.

ČIJOKO: Jo, často na ni myslím, to přiznávám.

RJÚ: Čím to?

ČIJOKO: Protože vím, jaké to je – když se ti lidi vyhýbají a vykládají o tobě něco hrozného.

RJÚ: To se ti stalo i ve Státech?

ČIJOKO: Ty se prostě snažíš vyloudit informace, co? Ale odpověď zní ne, ve Státech mě lidi normálněpřijímali.

RJÚ: Našla sis tam kamarády?

ČIJOKO: To ne, jenom známé. Vždyť víš, že mě většina lidí nudí. A to včetně Američanů. I když vím, že ty

je obdivuješ.

RJÚ: To není pravda! Jak tě to napadlo?

ČIJOKO: Proč by tě jinak tolik zajímalo, jak se mi tam žilo?

RJÚ: Vždyť už jsem ti to říkal, jsem akorát zvědavý. Chci o tobě všechno vědět. Nezlob se. _|7O

ČIJOKO: Aí! Zase útok ORZ.

RJÚ: Já věděl, že tě tohle rozveselí. A ještě bych chtěl říct… že mám velkou radost, když si nespolečenská

ledová princezna myslí, že se mnou stojí za to mluvit.

ČIJOKO: Ty a Hiro jste jediní dva lidi, které snesu.

RJÚ: Ale prvního jsi v životě neviděla a druhý nemluví. Takhle ti to vyhovuje? Léčba tichem?

ČIJOKO: Rjú, ty žárlíš na Hiroa?

RJÚ: Ale samozřejmě že ne! Takhle jsem to nemyslel.

ČIJOKO: Někdy si lze porozumět i bez řeči. Nevěřil bys, kolik emocí dokáže Hiro vyjádřit jenom očima agesty. A i když přiznám, že mluvit s člověkem, který ti nemůže odpovědět, je uklidňující, je to taky někdypěkně frustrující. Nemusíš se bát, že bych se místo tebe rozhodla jen pro Tichounka. Navíc si oblíbilWaratte iitomo! A Nadšené kuchtíky – což, jak vím, by se tobě nikdy nestalo. Snad ho to přejde.

RJÚ: Vždyť mu je teprve šest!

ČIJOKO: Jo, ale tohle jsou pořady pro pitomce, i když dospělé. Nevím, co na tom vidí. MB se bojí, co nato úřady, když brzo nezačne chodit znovu do školy. Já si nemyslím, že by se tam měl vracet. Představa,jak je pohromadě s ostatními dětmi, mě děsí.

RJÚ: Souhlasím, děti dokážou být kruté.

ČIJOKO: A jak by se vůbec mohl bránit, když je němý? Potřebuje ochranu.

RJÚ: Ale navždycky zůstat doma nemůže, ne?

ČIJOKO: Musím ho naučit nějaký způsob, jak se může bránit. Nechci, aby si prožil to, co jsme si prožilimy. Ta představa je nesnesitelná.

RJÚ: Já vím.

ČIJOKO: Hele, je teď tady u mě, sedí hned vedle. Chceš ho pozdravit?

RJÚ: Ahoj Hiro! (/ • . • )(/• . • )

ČIJOKO: Hezký! Uklonil se ti. MB taky říká, že ho chce vzít znovu do nemocnice na kontrolu. Hádám se sní kvůli tomu. Vždyť k čemu by to bylo? Žádné tělesné problémy nemá.

RJÚ: Třeba jenom nemá o čem mluvit.

ČIJOKO: Jo, tak to možná je.

RJÚ: Už jsi slyšela, co tvrdí Američani o tom čtvrtém dítěti, z Afriky?

ČIJOKO: Jistě že jo. Ale je to blbost. MB říkala, že tu včera byl americký reportér, cizinec zaměstnaný uJomiuri Šimbun. Jsou stejně hrozní jako Aikao Uriová a ty její kecy o Marťanech. Jak může být manželkaministra takhle blbá? Teda to beru zpátky – překvapovat by mě to nemělo. Akorát se bojím, že sem přijde

a bude chtít za Hiroem.

RJÚ: Jo, přesně tak. „Hiro, odveď mne ke svému vůdci.“

ČIJOKO: !!! Rjú, poslyš – chci ti jenom říct, že si toho vážím, že mě vyslechneš.

RJÚ: Co tak najednou?

ČIJOKO: Už ti to chci říct nějakou dobu. Vím, že vydržet to moje ledově princeznovské chování nemusí

být vždycky zábava. Pomáhá mi to.

RJÚ: Hm… Čijoko, já se ti taky musím k něčemu přiznat. Nebude to lehké, ale musím to ze sebe dostat.

Asi už tušíš, o co jde.

ČIJOKO: Chvilinku, prosím tě. MB na mě cosi řve.

Zpráva odeslána @ 17:10 05/03/2012

ČIJOKO: Přišel strýc android! Neřekl nám, že přijde, a MB vyšiluje. Moment.

Zpráva odeslána @ 02:30 06/03/2012

ČIJOKO: Rjú. Rjú!

Zpráva odeslána @ 02:40 06/03/2012

RJÚ: Už jsem tu! Promiň, spal jsem. Probudilo mě pípnutí zprávy.

ČIJOKO: Poslyš, musím ti říct něco strašidelného. Ale musíš si to nechat pro sebe.

RJÚ: Pochybuješ o mně?

ČIJOKO: No dobrá… Strýc android Hiroovi něco přinesl. Jako dárek.

RJÚ: A co? Nenechávej mě takhle v napětí!!!

ČIJOKO: Androida.

RJÚ: !!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!

ČIJOKO: Ale to ještě není všechno. Je to přesná Hiroova kopie: vypadá úplně jako on, jenom vlasy májiné. Když to MB spatřila, úplně vyjekla.

RJÚ: To myslíš vážně? Hiroův robot-dvojník?

ČIJOKO: Přesně tak. Strýc android tvrdí, že na něm pracoval už před tetinou smrtí. Ale je to opravdušílené – je to horší než jeho vlastní surrabot. A ani to ještě není všechno.

RJÚ: Co by mohlo být podivnější?

ČIJOKO: No tak počkej. Strýc android toho robota přinesl kvůli tomu, co mu MB říkala ohledně Hiroovyněmoty. Říkal si, že by mu to mohlo pomoct. Víš, jak fungujou strýcovi androidi, žejo?

RJÚ: Myslím si, že jo. Pomocí kamery nafilmuje mimiku a ta se pak počítačem přenese do senzorů

androida.

ČIJOKO: Jo, přesně tak! Strýci trvalo věky, než robota sešteloval, a zatímco jsme ho s MB sledovaly,namířil objektiv kamery Hiroovi do obličeje a řekl mu, ať zkusí vyslovit pár slov. Hiro pohnul rty – vlastně

šeptal – a android pak pronesl: „Ahoj, tati!“

RJÚ: !

ČIJOKO: MB málem omdlela. Robot vypadá hrozně skutečně. V hrudníku má mechanismus, díky kterému

to vypadá, že dýchá. A dokonce mrká.

RJÚ: Dokážeš si představit, co by to udělalo, kdybys to nafilmovala a nahrála na NicoNico???

ČIJOKO: Aíííííí!!! Novináři by se zbláznili!!!!

RJÚ: Ale jestli mluví… nebude pak vyšetřovatele zajímat, co během pádu viděl?

ČIJOKO: K čemu by to bylo? Teď už znají odpověď. Četl jsi přece ten přepis posledního rozhovoru pilotů.Už se ví, co to způsobilo. Teď bychom měli prostě počkat, až se ukáže, jestli ten stroj pomůže Hiroovi vkomunikaci. A zatím to vypadá, že to funguje. Víš, co řekl u večeře?

RJÚ: Co????

ČIJOKO: Kvůli strýcově návštěvě se MB rozhodla, že udělá jeho oblíbené jídlo – natto.

RJÚ: Fuj!

ČIJOKO: Jo, já to taky nesnáším. Podala jsem Hiroovi misku, on se do ní podíval, pohnul rty a androidříká: „Tohle mi nechutná, dejte mi ramen, prosím.“ Dokonce i MB se zasmála! Pak mě požádala, abych ho

uložila. Poslouchala jsem potom za dveřmi, co si povídají se strýcem. Otec jako obvykle nebyl doma.

RJÚ: A co říkali???

ČIJOKO: MB vykládala, jak se bojí, že se Hiro nevrátil do školy, a co na to řeknou úřady. Strýc androidprohlásil, že využije svého postavení, aby Hiro ještě do školy nějakou dobu nemusel – aspoň dokud znovu

nezačne normálně mluvit a nepřestane vyvolávat takovou pozornost. Pak dlouze mluvil o tom, jakmusíme o celé věci s androidem mlčet. MB mu to slíbila.

RJÚ: Určitě vám je vděčný, že se o Hiroa takhle staráte.

ČIJOKO: Asi jo. Ale Rjú, poslouchej mě – tohle se nesmí nikdo dozvědět.

RJÚ: A komu bych o tom vykládal?

ČIJOKO: Co já vím. Podle všeho trávíš spoustu času na 2-chanu. Hned tě poznám podle toho tvého

oblíbeného symbolu.

RJÚ: To je legrace! Hele: už je tu zase: _|7O

ČIJOKO: Aí, okamžitě s ním jdi pryč!!!! Musím padat, jsem ospalá. Ale hele, cos mi to chtěl předtím říct?

RJÚ: To počká. Zase se uslyšíme?

ČIJOKO: No jasně. Očekávej pravidelné zpravodajství z bláznivého světa ledové princezny a podivného

mluvícího hošíka.

RJÚ: Je s tebou legrace.

ČIJOKO: Já vím.

Lillian Smallová

Bobby u nás byl šestým týdnem, když se Reuben poprvé probudil. Měla jsem na ten den objednanoupečovatelku, abych mohla s Bobbym do parku. Dělalo mi starost, že Bobby tráví málo času s ostatnímidětmi, ale při tom návalu mediální pozornosti jsem ho taky nechtěla poslat zpátky do školy: měla jsemnoční můry, že se někdy opozdím při vyzvedávání a nějaký ten náboženský fanatik ho unese. Ale zároveňjsme museli vypadnout z bytu – trávili jsme uvnitř celé dny. Okolí bylo zaplavené přenosovými vozy.Aspoň se ale konečně vědělo, proč to letadlo spadlo. Ta vyšetřovatelka – překvapilo mě, že to byla žena –

z Úřadu pro bezpečnost dopravy, která mi před tiskovou konferencí přišla říct, co zjistili, prohlásila, že všeproběhlo nesmírně rychle a Lori nemohla cítit žádnou bolest. Vědomí, že Lori netrpěla, mě trochu utěšilo,ale současně znovu otevřelo ránu a já se musela na chvíli omluvit a jít se vybrečet. Vyšetřovatelka

nemohla od Bobbyho odtrhnout oči, bylo zjevné, jak je pro ni neuvěřitelné, že přežil. A ten fakt, že se letadlo zřítilo kvůli ptákům… ptákům! Jak se něco takového může stát?

Sotva tahle vlna přešla, přišli zas s novým nesmyslem ti blázniví apokalyptici, co prohlásili, že čtvrté dítěmuselo přežít v Africe – takže se k nám nahrnula nová vlna novinářů a lidí od televize a nový zástupevangelikálů s vypoulenýma očima a cedulemi o konci světa. Betsy zuřila. „Jsou totálně mešuge! Za šíření

těch lží by je měli zatknout!“ Kvůli tomu jejich jedu, že Bobby je „nepřirozený“, jsem přestala číst noviny

– nemluvě o těch tvrzeních, že je v cizí moci. Nakonec jsem musela Betsy poprosit, aby mi ty článkyneukazovala ani o nich nemluvila, bylo to pro mě už nesnesitelné.

Situace byla nakonec tak špatná, že jsme museli vždycky před odchodem z bytu použít speciální metodu.Napřed Betsy na moji prosbu vykoukla ven a zjistila, jestli se kolem parku nepotulují žádní ti uctívačimimozemšťanů nebo náboženští křiklouni. Pak si Bobby vzal převlek: baseballovou čepici a nedioptrickébrýle. Naštěstí to bral jako hru: „Babi, zas převlíkat!“ Když vyšly ty snímky, jak jsem s Bobbym nabohoslužbě za Lori, začala jsem si barvit vlasy – to byl Betsyin nápad, a půl hodiny jsme v drogeriivybíraly barvu. Nakonec jsme zvolili kaštanovou, i když jsem se bála, že v tom budu působit mocostentativně. Jak mi bylo líto, že se nemůžu zeptat na názor Reubena!

S Bobbym jsme si ten den užili. Sice pršelo, takže ostatní děti byly doma, ale nám to oběma prospělo. Tuhodinku mi skoro připadalo, že vedeme úplně normální život.

Když jsme se vrátili z parku, přestlala jsem Reubenovi postel. Od té doby, co s námi byl Bobby, dosáhl –jak to říct – jakéhosi vnitřního míru. Dobře spal a neměl noční můry.

Připravila jsem nám chlebíčky s rostbífem, usadili jsme se s Bobbym na gauč a pustili jsme si přesinternetovou půjčovnu film. Vybrala jsem cosi s názvem Nimův ostrov a okamžitě jsem své volby litovala,protože ještě před titulky tam došlo k úmrtí matky. Ale s Bobbym to ani nehnulo. Pořád vnitřněneakceptoval (tak se to myslím odborně říká), co se s Lori stalo. Zvykl si bydlet se mnou a s Reubenem,

jako by to tak bylo odjakživa. A o Lori se nikdy ani nezmínil, pokud jsem o ní nepromluvila sama. Neustále

jsem mu opakovala, že ho jeho matka měla raději než vlastní život a že s ním v duchu vždycky zůstane,ale zdálo se, že to nevnímá. Návštěvu u psychologa jsem odkládala, vypadal, že ji nepotřebuje, alezůstávala jsem v kontaktu s doktorkou Pankowskou a ta mě uklidňovala, ať si nedělám starosti. Děti prýmají vrozený psychický mechanismus, který jim umožňuje vyrovnat se s náhlým traumatem, a kdybych vjeho chování zaznamenala nějaké změny, nemám propadat panice. Lori jsem to nikdy neřekla, alepárkrát, když jsem Bobbyho hlídala – bylo to hned poté, co propukla Reubenova choroba –, se utrhl zeřetězu, udělal scénu. Ale po té havárii a matčině… když Lori… jako kdyby přes noc dospěl, jako kdybychápal, že se s tím musíme vyrovnat společně. A mnohem víc dával najevo city. Snažila jsem se před nímskrývat svůj žal, ale kdykoli uviděl, že pláču, vzal mě kolem pasu a řekl: „Babi, nebuď smutná.“

Zatímco jsme se dívali na film, stulil se ke mně a za chvíli řekl: „Mohl by se popo dívat s námi, babi?“Popo – takhle říkal Reubenovi. Nevzpomenu si, jak to vzniklo, ale Lori to připadalo hezké a povzbuzovalaho, ať to tak říká.

„Bobby, popo spí,“ řekla jsem mu.

„Popo hodně spí, viď, babi?“

„Ano. Protože…“ Jak chcete dítěti vysvětlit Alzheimerovu chorobu? „Bobby, ty víš, že popo už je nějakoudobu nemocný, viď? Pamatuješ si to z dřívějška.“

„Ano, babi,“ pronesl vážně.

Musela jsem na gauči usnout a probudil mě smích. Film už skončil, takže z televize to nebylo. Byl to

Reuben.

Elspeth, seděla jsem úplně tiše a skoro jsem tajila dech. Pak jsem zaslechla Bobbyho, jak něco říká – alenezachytila jsem, co –, a pak znovu ten smích. Smích, jaký jsem už neslyšela měsíce.

Usnula jsem nakřivo a bolelo mě za krkem, ale skoro jsem to nevnímala. Úplně jsem z gauče vyletěla!

Byli spolu v ložnici, Reuben seděl, vlasy rozcuchané, a Bobby byl usazený v nohách postele.

„Ahoj, babi,“ řekl Bobby. „Popo se vzbudil.“

Ten mrtvolný výraz, Alova maska, byl pryč. „Ahoj,“ pozdravil mě Reuben úplně zřetelně. „Nevidělas někdemoje brejle na čtení?“ Přitiskla jsem si dlaň na ústa, abych nevykřikla nahlas. „Bobby chce, abych mupřečetl pohádku.“

„Opravdu?“ vypravila jsem ze sebe – nebo něco v tom smyslu – a roztřásla jsem se. Od Reubenovyposlední průzračné chvilky, kdy se Ala zbavil, uplynuly celé měsíce – když nepočítáme ten moment, kdyžmi po zprávě o Bobbyho přežití stiskl ruku. Schopnost plynulého vyjadřování byla ta první věc, kterou AlReubenovi vzal – a teď najednou Reuben mluvil jasně a s dokonale správným slovosledem.

Připadalo mi, že se mi to snad jen zdá.

Pak Reuben řekl: „Koukal jsem po bluně, ale tam nejsou.“ Použil nesmyslné slovo, ale to mi bylo jedno,

hlavou se mi hnalo jediné: že se snad stal zázrak.

„Reubene, já ti je najdu,“ řekla jsem mu. Brýle už nepotřeboval hrozně dlouho – číst nemohl. Srdce mibušilo jak lokomotiva. Hledala jsem horečně, vytahovala věci po celém bytě – bála jsem se, že když brýle

nenajdu, Reuben to vzdá a znovu si ho podrobí Al. Nakonec jsem je našla dole v jeho šupleti sponožkami.

„Děkuju, miláčku,“ řekl Reuben. A hned mi to připadalo zvláštní – nikdy předtím mi „miláčku“ neříkal.

„Reubene… jsi… jak ti je?“ Nedokázala jsem se souvisle vyjadřovat.

„Trochu únava. Ale jinak dobře.“

Bobby odťapal do svého pokoje a přinesl si jednu obrázkovou knížku z dřívějška, takovou zvláštní, kterou

mu Lori koupila před lety. Jmenuje se Zeleninové lepidlo. Podal ji Reubenovi.

„Hmmmm,“ zamžoural na stránku Reuben. „Tahle slova… nejsou správně.“

Znovu se vytrácel; viděla jsem, jak se mu do očí vkrádá Al.

„Mám poprosit babi, aby nám to přečetla, popo?“ zeptal se Bobby.

Znovu zmatený výraz, pak jiskra života. „Ano. Kde je Lily?“

„Tady jsem, Reubene,“ ozvala jsem se.

„Ale ty jsi víc zrzavá. Moje Lily byla víc tmavo.“

„Obarvila jsem si vlasy. Líbí se ti to?“

Neodpověděl. Už nemohl – byl zas pryč.

„Přečti nám to, babi!“ řekl Bobby.

Sedla jsem si na postel a začala třaslavým hlasem předčítat.

Reuben skoro okamžitě usnul. Když jsem ukládala Bobbyho, zeptala jsem se ho, o čem se to bavili, když

se Reuben smál.

„Vyprávěl mi, jaké má špatné sny, a já mu řekl, že jestli nechce, tak už je mít nemusí.“

Předpokládala jsem, že tu noc nezamhouřím oka. Ale usnula jsem. A při probuzení jsem zjistila, že vedlemě Reuben neleží. Hnala jsem se do kuchyně a srdce mi bušilo. Bobby seděl na kuchyňské lince a vykládal něco Reubenovi, který si lžičkou sypal cukr do hrnku s

mlékem. Linka byla pokrytá zrnky kávy, drobky a rozlitým mlékem, ale to mi v tu chvíli bylo jedno.

Vnímala jsem jen tu neuvěřitelnou věc, že se Reuben sám oblékl. Sako měl naruby, ale jinak vypadal dobře. Dokonce se pokusil sám oholit, a vcelku s úspěchem. Koukl po mně a zamával mi. „Chtěl jsemdojít pro pečivo, ale nemohl jsem najít klíče.“

Pokusila jsem se o úsměv. „Jak ses vyspal, Reubene?“

„Dobře, že se ptáte, tady prosím,“ pronesl. Nebyl kompletně zpátky, cosi zůstávalo jinak, cosi muscházelo v očích, nicméně stál tu, připravoval si snídani, byl oblečený a mluvil.

Bobby ho zatahal za ruku. „Popo, pojď se mnou. Zapneme si televizi. Babi, můžeme?“

Omámeně jsem přikývla.

Nevěděla jsem, co mám dělat. Zavolala jsem na pečovatelskou službu a řekla jim, že na ten den nikohonepotřebuju. Pak jsem se objednala k doktoru Lomeierovi. Všechno jsem to prováděla automaticky jako

stroj.

I po tomhle zázraku ale cesta ven z bytu znamenala obtíže. Reuben už řadu týdnů nebyl mimo domov abála jsem se, že se rychle unaví. Napadlo mě poprosit Betsy, aby jako obvykle obhlédla okolí azkontrolovala, že na nás nečíhají reportéři, ale pak mě cosi zarazilo a já u ní nezaťukala. Zavolala jsemtaxíka, i když jsme to na kliniku Beth Israel měli jen pár bloků, a řekla jsem Bobbymu, ať si nasadípřevlek. Měli jsme štěstí: žádný reportér na dohled nebyl, a lidé, co šli právě kolem – jeden chasid askupinka hispánských teenagerů –, nás ani nezaregistrovali. Taxikář zaparkoval hned u vchodu. Sice sena Bobbyho zkoumavě zadíval, ale nic neřekl. Byl to imigrant, Bengálec nebo tak něco. Myslím, že anineuměl anglicky, a musela jsem mu ukazovat, jak ke klinice dojede.

Asi bych vám měla trochu představit doktora Lomeiera. Elspeth, nikdy jsem ho neměla v oblibě. Určitě toje kvalitní odborník, ale mně vadilo, jak mluví o Reubenovi, jako by tam s námi nebyl, když jsem ho bralana kontrolu. „A jak se Reuben dneska má, paní Smallová? Měla jste s ním nějaké potíže?“

Byl to první lékař, který jako možnou příčinu Reubenovy zapomnětlivosti zmínil Alzheimerovu chorobu, aReubenovi se taky nezamlouval. „Proč musím takovouhle zprávu dostávat od takového trouby?“Specialista, který provedl konečnou diagnózu, byl sice mnohem vstřícnější, ale museli bychom za ním ažna Manhattan a já nebyla připravená vzít Reubena takhle daleko. Prozatím bude muset stačit doktorLomeier. Potřebovala jsem odpovědi. Potřebovala jsem zjistit, co se vlastně děje.

Po našem příchodu do ordinace se doktor Lomeier choval přívětivěji než obvykle. „Tak tohle je Bobby?“pronesl. „Už jsem toho o tobě, mladíku, spoustu slyšel.“

„Co to děláte na tomhle počítači?“ na to Bobby. „Máte tam obrázky. Já se chci podívat!“

Doktor Lomeier překvapeně zamrkal a pak pootočil monitor. Byl na něm snímek horské krajiny. „Jánemyslím tenhle,“ řekl Bobby. „Myslím ten, jak se tam ty paní drží za pipinky.“

Následovalo trapné ticho, které Reuben přerušil zvonivým: „No tak, doktore, ukažte mu ty obrázky.“Bobby se na něj zakřenil blahem.

Doktoru Lomeierovi podklesla sanice. Nepřeháním, Elspeth, takhle to doslova bylo.

„Paní Smallová,“ pronesl potom, „jak dlouho to už takhle je?“

Řekla jsem mu, že Reuben včera večer začal mluvit.

„Včera večer začal mluvit v souvislých větách?“

„Přesně tak,“ odpověděla jsem.

„Aha,“ poposedl si na židli.

Skoro jsem čekala, že Reuben řekne něco ve stylu: „Helejse, ty troubo, já sedím tady.“ Ale mlčel.

„Paní Smallová, musím přiznat, že pokud se opravdu stalo to, co tvrdíte, tak jsem naprosto šokován.Zhoršení Reubenova stavu… Překvapuje mě už to, že je schopen pohybu. Předpokládal jsem, že vás užpřed nějakou dobou budu muset odkázat na pečovatelský dům.“

Vztek mě zasáhl plnou silou. „Takhle o něm nemluvte! Sedí tady s námi! Je to člověk jako my, vy… vy…“

„Troubo?“ zvesela nadhodil Reuben.

„Babi?“ podíval se na mě Bobby. „Můžeme už jít? Tenhle pán je nemocný.“

„Nemocný je tvůj dědeček, Bobby,“ bránil se doktor Lomeier.

„Ale kdepak,“ na to Bobby, „popo není nemocný.“ Zatahal mě za ruku. „Babi, tak pojďme. Tohleto jehloupost.“ Reuben už vstal z křesla a mířil ke dveřím. Napřímila jsem se.

Doktor Lomeier nechápal, co se děje, a celý zrudl. „Paní Smallová… naléhavě vám radím, okamžitě seznovu objednejte na vyšetření. Mohu vám dát opět doporučení k doktoru Allenovi z Mount Sinai Hospital.Pokud Reuben projevuje příznaky kognitivního zlepšení, může to znamenat, že dematin, který bere, zabírá

mnohem lépe, než jsme mohli tušit.“

Neřekla jsem mu, že Reuben přestal brát léky už před mnoha týdny. Příčinou jeho proměny zcela jistěnebyl dematin. Nedokázala jsem ho přimět, aby prášek polkl.

Dcera Stana Murua-Wilsona Isobel dříve chodila do třídy s Bobbym Smallem. Pan Murua-Wilson svolil krozhovoru přes Skype v květnu 2012.

Když jsme se dozvěděli o Bobbyho mamince, samozřejmě jsme všichni rodiče z Hernandesovy školy bylinaprosto v šoku. Nedokázali jsme uvěřit, že by se někomu z našeho okolí mohlo stát něco takového. Neže bychom se s paní Smallovou znali nějak osobně: Ana, moje žena, sice není nějak žárlivá, nicméně stím, jak Lori Smallová občas vystupovala na třídních schůzkách, měla problém. Prohlásila o ní, že svádívšechny chlapy a že je cvok. Já bych tak daleko nezašel, Lori byla OK. Většina děcek z Hernandesovyškoly je z hispánských rodin, ale snaží se tam prosazovat integraci, diverzitu, tydlecty věci, a LoriSmallová se nikdy netvářila jako že helejte koukejte, posílám kluka do státní školy, aby se pořádněseznámil s dětma z okolí. Někteří běloši, kteří posílají děti do spádových škol, takoví jsou, víte, co myslím

– nafoukaní. A Lori Smallová mohla Bobbyho snadno poslat do ješivy – ve čtvrti jich je několik a jsoudobré. Myslím, že důvodem, proč měla Ana s Lori problém, byl zčásti Bobby… Jestli vám to můžu říctupřímně, nebyl zrovna nejhodnější dítě.

Já studoval anglickou literaturu, a než se narodila Isobel, chtěl jsem učit. Bobbyho chování – myslím předtou katastrofou – a Loriin postoj mi připomněly tu povídku Charles od Shirley Jacksonové. Znáte ji? Je oklukovi jménem Laurie, který chodí každodenně ze školky s historkami o zlém spolužákovi jménemCharles, který dělá nepořádek, vydírá ostatní děti, zabil třídního křečka a tak. Laurieho rodiče toposlouchají se zlomyslným potěšením a říkají si: „Proč nedají Charlesovi rodiče toho kluka do latě?“ Alekdyž pak jdou na třídní schůzku, tak samozřejmě zjistí, že žádný zlobivý kluk jménem Charles ve tříděnení: ten školní poděs je jejich vlastní syn.

Několik rodičů se Lori snažilo ohledně Bobbyho kontaktovat, ale jako by je nevnímala. Ana ztratila nervyloni, když Isobel přišla domů s tím, že se ji Bobby pokusil kousnout. Hodlala hned jít za ředitelem, alerozmluvil jsem jí to. Věděl jsem, že to přejde – anebo se jeho matka vzpamatuje a dá mu nějaká

sedativa. Bylo jasné, že ten kluk má vážné problémy s hyperaktivitou.

Jestli si myslím, že se po té havárii změnil? Hodně se o tom mluví, navíc ještě k těm kecům, co rozšiřují ti blázniví proroci, ale já se k tomu těžko můžu vyjádřit – Bobbyho babička se ho rozhodla zapsat na domácí

výuku, asi kvůli veškeré té mediální pozornosti a potrhlému zájmu těch bláznů. Ale jednou, tak koncembřezna, jsem ho viděl. Počasí nebylo nic moc, ale Isobel celý den otravovala, ať jdeme do parku, anakonec jsem kývl.

Došli jsme do parku a Isobel povídá: „Tati, koukej, Bobby.“ A než jsem ji mohl zarazit, rozeběhla se kněmu. Měl na hlavě baseballovou kšiltovku a na očích brýle, takže jsem ho hned nepoznal, ale Isobel toneoblaflo. Doprovázela ho starší paní, která se představila jako Betsy, sousedka babičky. Řekla, že máBobbyho dědeček špatný den, a tak se nabídla, že chlapce vezme ven. Byla pěkně upovídaná!

„Bobby, chceš si jít hrát?“ vyzvala ho Isobel. Je to hodné děvče.

Bobby přikývl, podal jí ruku a společně šli na houpačky. Bedlivě jsem je pozoroval a Betsy poslouchal jenna půl ucha. Očividně mě považovala za podivína, že jsem s Isobel zůstal doma, zatímco Ana šla dopráce. „To by za mých časů nikdy nebylo,“ opakovala pořád dokola. Ale v naší čtvrti nás je takovýchspousty a nikdo si nemyslí, že se to na chlapa nehodí a tyhle kecy. Nenudíme se: chodíme spolu běhat,scházíme se na raketbal a tak. Isobel Bobbymu něco řekla, on se zasmál a ze mě trochu spadlo napětí.Seděli tam u sebe, vykládali si a vypadalo to, že se dobře baví.

„Má málo kontaktu s dětmi,“ vykládala Betsy. „Ale já to Lillian nevyčítám, má toho moc.“

Po cestě domů jsem se Isobel zeptal, o čem se s Bobbym bavili. Bál jsem se, jestli jí třeba Bobbynepovídal o té havárii a o smrti svojí matky – k tématu smrti jsme se s Isobel ještě nedostali. Měla tehdykřečka, kterého rychle opouštěly síly, ale já měl v úmyslu ho jenom nepozorovaně vyměnit. Jo, v tomhlejsem zbabělec. Ana to bere jinak: „Smrt je součást života.“ Ale člověk přece nechce, aby děti dospěly moc

rychle.

„Říkala jsem mu o té paní,“ řekla Isobel a já hned věděl, co má na mysli. Od tří let trpěla nočnímimůrami, jedním zvláštním typem, který se jmenuje „hypnagogické halucinace“. Viděla děsivou shrbenoustařenu, jak se jí točí před očima. Zčásti za to může tchyně, která Isobel cpe do hlavy nejrůznější historiejako třeba tu o čupakabře, prostě pověry a nesmysly. Měli jsme kolem toho s Anou hodně spory.

Loni se problém zhoršil natolik, že jsem prostě vyplázl prachy za psycholožku. Prohlásila, že se z toho

Isobel nakonec dostane. Modlil jsem se, aby to tak bylo.

„Bobby je jak ta paní,“ řekla Isobel a já se jí zeptal, jak to myslí, ale ona jen opakovala: „Prostě je.“Přiznám se, že mě to trochu vyděsilo.

Nic to sice neznamená, ale… od tohohle setkání s Bobbym se už Isobel ani jednou neprobudila s křikem a

nenaříkala na návštěvy „té paní“. Po pár týdnech jsem se jí znovu zeptal, co tím myslela, že je Bobby jakta paní, ale ona dělala, jako by si vůbec nevzpomínala, o čem mluvím.

Přepis hlasové nahrávky Paula Craddocka z března 2012.

12. března, 5:30

Jenom jsem si dal jednoho panáka, Mandi. Jenom jednoho… Zase to byla zlá noc, zase přišel Stephen, ale

tentokrát nemluvil, jenom…

(tupá rána a spláchnutí)

Už nikdy. Kurva nikdy. Darren tu je za pár hodin a nesmí ze mě cítit chlast. Ale pomohlo to, to se musí

uznat.

Panebože.

12. března, 11:30

Myslím, že nic nezaregistroval. Dával jsem si bacha, aby ze mě nebyla cítit ústní voda – to se člověkprozradí okamžitě. Vzadu ve skříňce jsem v koupelně našel starý deodorant ve spreji, takže jsem prozměnu páchnul syntetickým pižmem. Ale je to naposledy, co takhle riskuju.

Stejně jsem s Darrenem nebyl kdovíjak dlouho. Jess ho jako obvykle měla kolem prstu. „Darrene, chcešse se mnou jít koukat na Mého malého ponyho? Strýček Paul mi koupil celou sérii.“ Před haváriíkaždopádně nebyla takhle vstřícná, to už teď vím naprosto jistě. Nikdy se s Polly nechovaly suverénně,cítily před cizími lidmi ostych. Ale drobná změna chování se asi dá čekat. Darren říká, že bychom povelikonočních prázdninách měli uvažovat o návratu do školy. Uvidíme, co řekne dr. K.

Díky, že jsi chápala, jak jsem nějakou dobu neposílal nahrávky. Ono prostě… takhle se z toho vymluvit…doopravdy to pomáhá. Slibuju, že se brzo vrátím k tomu, o co jde. Asi mě přemáhá smutek, nebo nejsemschopen přijmout danou situaci nebo tak něco, ty různé fáze, jak se o nich mluví, když člověk truchlí.Díkybohu za to, že Jess nic podobného neprožívá. Jako kdyby všechno prostě akceptovala. Dokonce ještěani neplakala, dokonce ani tehdy, když jí poprvé sundali obvazy a ona uviděla svoje jizvy. Nejsou nijakhrozné, až bude starší, s trochou líčidla nebude nic vidět. A začínají jí i znovu růst vlasy. Před pár dnyjsme se výborně bavili výběrem klobouku na internetu. Vybrala si opravdu elegantní měkký černý plsťák.Nedokážu si něco podobného představit u Jess před havárií. Každopádně to neodpovídá jejímuněkdejšímu idolu, Missy K., která má přibližně stejný smysl pro krásu jako mentálně zaostalý barvoslepý

transsexuál.

Ale stejně… prostě všechno přijmout jako ona… to přece nemůže být normální. Jsem skoro v pokušeníukázat jí ty rodinné fotografie, které jsem před jejím příjezdem poschovával, a zjistit, jestli by to v nípodnítilo nějakou emocionální reakci – ale sám ještě nejsem ve stavu, abych byl s to se na ně dívat, asnažím se, když jsem s ní, zachovávat klid. Když teď zveřejnili předběžný nález, jak tomu sami říkají,doufám, že se tím pro mě událost trochu uzavře. A 277 Together mi pomáhá. O těch svých nočníchmůrách jsem jim ještě neřekl, ani se na to nechystám. Sice jim věřím, a Mel s Geoffem zvlášť, ale člověknikdy neví a ty podělané noviny otisknou cokoli. Četlas ten slaďák v The Daily Mail – „dejly hejl“, říkávaltomu Stephen –, že má Marilyn rozedmu plic a že chce před smrtí „vidět moji malou Jessie“, búhúhú?Nepokryté citové vydírání. Už jenom čekám, kdy se sem přikradou Fester s Gomezem. Ale ani Addamsovinejspíš nejsou tak blbí, aby riskovali, že jim soud zakáže kontakt. Navíc můžu kdykoli zatelefonovat Melinu

synovi Gavinovi, tomu bouchači, aby se tu stavil a přivedl je k rozumu.

Kristepane, jenom poslouchej, co to tu žvaním za nesmysly. To je tím stresem. Málo spím. Vůbec měnepřekvapuje, že ti parchanti americký používali na Guantánamu nedostatek spánku jako mučicí nástroj.

(telefonní vyzvánění – melodie z filmu Doktor Živago)

Počkej moment, někdo volá.

11:45

Tak to bylo teda potěšeníčko. Jako obvykle jeden pisálek, tentokrát z Independentu. To by přece měly být

slušné noviny, ne? Chtěl vědět, jak se cítím po zvěstech, že jeden ten křesťanský magor začne hledatčtvrtého jezdce. Co bys na to řekla?

Co s tím mám kristepane společného? Proboha. Čtvrté dítě? Tyhle kecy. Dokonce se mě troufl zeptat,jestli jsem na Jessině chování pozoroval nějaké změny. Opravdu tisk takhle klesl? Věří se tam zaklínačůmhadů a potrhlým kazatelům? Blázni ovládli blázinec? Dobrý bonmot, ne? Musím to zachovat, až budu

umazávat všechny ty sny.

Takže jo: teď kafe, oblíknout Jess a zajít do delikates. Dneska tu byli jen dva fotografující neandertálci –vyklouznout ven by neměl být problém.

15. března, 23:25

Nevím, jak mám tohle popsat. Hodně divný den.

Ráno – fotografové nefotografové – jsem se rozhodl, že se musíme dostat na čerstvý vzduch. Sám užjsem se potřeboval trochu pohnout a Jess pořád jenom čučí na televizi. Ale jestli se od novinářůnechceme nechat sežrat, nemůžeme ven pravidelně. Naštěstí ji zpravodajské kanály nezajímají, ale užjsem tu úvodní melodii z Mého malého ponyho slyšel tisíckrát a časem mi z toho rupne v hlavě. Šli jsmeke stájím na konci ulice, v patách partičku ulízaných pisálků.

„Usměj se na snímeček, Jess!“ krákali a funěli kolem ní jak banda pedofilů na výletě.

Musel jsem se opravdu kontrolovat, abych je všechny neposlal do prdele. Nasadil jsem ale masku

„hodného strýčka“ a Jess si je jako obvykle omotala kolem prstu – zapózovala jim s koníčky a držela semě za ruku.

Jelikož jsme měli den nato jít k dr. K., připadalo mi, že bych se měl pokusit Jess znovu přimět kotevřenosti a nadnést téma Polly, Stephen a Shelly. Straší mě to, jak se vnitřně ovládá a jak je… nejspíššťastná, protože jo, tak to je, a celou dobu, jak nějaké děcko z pitomého televizního seriálu z 80. let.Dokonce i přestala mluvit sprostě.

Jako obvykle si mě v poklidu vyslechla, v obličeji ten svůj mírně povznesený výraz.

Na obrazovce se opakovala epizoda z Mého malého ponyho – a i když ta melodie je strašná, musím

uznat, že je to poutavý seriál, a v danou chvíli jsem už víceméně znal všechny díly nazpaměť. „Vzpomínáš

si, Jess, jak Applejack odmítne jakoukoli pomoc od kamarádů a zaplete se tak do obtíží?“ zašveholil jsemcvičeným hlasem hodného strýčka. „Nakonec jí Twilight Sparkle spolu s ostatními pomůže a ona pochopí,že někdy jediným způsobem, jak se vyrovnat s obtížemi, je podělit se o ně s přáteli.“

Jess neřekla ani slovo a koukala na mě, jako bych se zbláznil.

„Chci tím říct, že se na mě můžeš spolehnout. A když je člověku smutno, tak se má vyplakat. Určitě se tipo Polly a mamince s tatínkem hrozně stýská. A já vím, že ti je nemůžu nahradit.“

„Ale já nejsem smutná,“ na to ona.

Možná je vytěsnila z mysli. Možná si předstírá, že nikdy nežili.

Potisící se jí ptám: „Mám zjistit, jestli by sem někdo z kamarádů nechtěl zítra přijít si s tebou hrát?

Zívla, pronesla: „To ne, děkuju,“ a šla dál sledovat ty pitomé poníky.

3:30

(vzlykání)

Mandi, Mandi, já už to nevydržím. Byl tady… Neviděl jsem mu do obličeje. A znovu to řekl, pokaždé to samé: „Proč jsi sem pustil tu věc?“

Panebože. Do hajzlu.

4:30

Už neusnu, ani kdybych se posral.

Ty sny jsou tak skutečné, tak příšerně skutečné… Je to na hlavu, tentokrát jsem měl dokonce pocit, jakobych cítil slabý zápach zkažené ryby. Jako by Stephenovo tělo postupně hnilo. A pořád mu nevidím doobličeje…

Tak dost.

Musím s tím přestat.

Je to šílenství.

Možná to ale všechno pramení z pocitu viny. Třeba se hlásí podvědomí a já se s tím musím vyrovnat.

Samozřejmě se snažím o Jess postarat co nejlíp. Ale pořád mám pocit, že něco přehlížím. Že bych měldělat ještě něco.

Jako když umřeli rodiče – nechal jsem všechno na Stephenovi. Celý pohřeb zařídil sám. Byl jsem v tédobě na turné, hráli jsme v Exeteru kus od Alana Bennetta, a považoval jsem svoji kariéru za důležitější.Namlouval jsem si, že by rodiče nechtěli, abych si pokaňhal svoji velkou příležitost. Pche, fakt ohromnou.Měli jsme štěstí, když se hlediště zaplnilo z poloviny. Nejspíš jsem na ně byl pořád ještě naštvaný. Věděli

o mé orientaci, ale nikdy jsme o tom nemluvili otevřeně. Dávali mi najevo, že já jsem černá ovce aStephen je zlatý chlapeček. Mandi, já vím, co jsem ti říkal předtím, ale my jsme si se Stephenem v dětství

nebyli blízcí. Sice jsme se nikdy neprali a tak, ale… Jeho měli všichni rádi. Já na něj nežárlil, ale on toprostě měl lehké – a já ne. Díkybohu za Shelly. Nebýt jí, nikdy bychom se nesblížili.

Jenomže já věděl… vždycky jsem věděl… Stephen byl hrozně hodný. Byl lepší než já.

(vzlyk)

Zastal se mě dokonce i tehdy, když jsem to nezasluhoval.

A já v hloubi srdce věděl, že on to ví – že bych se o Jess nemohl pořádně postarat.

On a Shelly… byli úspěšní, jasně. A já…

(hlasité zafunění)

Jen se na mě podívej – ubrečená slečinka.

Je to pocit viny, je to vina a lítost. Ale já se kvůli Jess polepším. Dokážu Stephenovi, že se se Shellynespletli, když mi přiřkli pěstounství. Třeba mi pak dá pokoj.

21. března, 23:30

Vzdal jsem to, poprosil paní Ellington-Burnovou, aby na Jess dohlédla, a šel na schůzku 277 Together.Většinou beru Jess s sebou a samozřejmě se tam chová vzorně – Mel pro ni vždycky něco vymyslí nachodbě, omalovánky nebo tak, a já s sebou vezmu Stephenův laptop, takže se může dokola dívat naponíky. Nicméně pár lidí ze skupiny… nevím, jak to popsat, prostě mám pocit, že když tam je s námi, jsou

nesví. Samozřejmě jsou k ní všichni laskaví, ale… Nemůžu jim to vyčítat. Připomíná jim, že jejich blízcí už

nejsou naživu, a některým to nutně musí připadat nespravedlivé. Taky se určitě musí chtít zeptat, co sedělo těch posledních pár vteřin, než se letadlo zřítilo. Jess tvrdí, že si nic nepamatuje, a proč by to mělobýt jinak? Ztratila při tom vědomí. Ten vyšetřovatel z Úřadu pro vyšetřování leteckých nehod, který za nípřišel tehdy před tou tiskovou konferencí, se v ní snažil všemožně evokovat vzpomínky, ale ona zatvrzeleopakovala, že poslední, co si pamatuje, je plavání v bazénu v hotelu na Tenerife.

Paní E.-B. mě v podstatě vykopla z domu, jak byla nedočkavá, až bude s Jess sama. Třeba je osamělá. Co

jsem slyšel, nikdy u ní nebyl nikdo kromě jehovistů. Jenže když ona se většinu času chová jako rozmrzelá

stará kráva. Naštěstí nechala svého uňafaného psa doma, takže jsem se nemusel bát, že na všechpotazích zůstanou jeho odporné pudlí chlupy. Je přezíravá, ale myslím, že to nemá osobní důvod: Geoffříkal, že na něj vždycky hledí, jako by šlápl do hovna (jeho typické vyjádření). Takže myslím, že je prostějen ohromný snob. Byl jsem nervózní, že s ní mám Jess jen tak nechat, ale Jess mávla rukou, ať už jdu.Ještě jsem to neříkal, ale… někdy si nejsem jistý, jestli jí na mé společnosti vůbec záleží.

Každopádně… kde jsem to byl… jo, jasně, 277 Together. Skoro jsem to tam celé vyžvanil – prořekl se oStephenovi, o těch nočních můrách. Kristepane. Místo toho jsem začal řečnit o tom, jak mě unavuje tapozornost tisku. Věděl jsem, že ubírám čas ostatním, ale nedokázal jsem se zastavit.

Čas ale pokročil a Mel mě nakonec musela přerušit. Nalil se čaj, Kelvin s Kylie vstali a řekli, že nám chtějíněco sdělit. Kylie zrudla a mnula si ruce a Kelvin pronesl, že spolu začali chodit a chtějí se zasnoubit.Ozval se potlesk, lidi to rozbrečelo. Upřímně řečeno, trochu jsem žárlil: od posledního drinku s někým,koho by mě aspoň trochu lákalo ojet, už uplynuly celé měsíce – a teď to dvakrát příznivě taky nevypadá.Dokážu si živě představit, co by napsal The Sun: „Jessin bláznivý strýc proměnil dům v doupě neřestí,“nebo tak něco. Blahopřál jsem jim, i když on je mnohem starší a celé to působilo dost narychlo – chodilispolu teprve měsíc.

Je to ale dobrý kluk a Kylie má štěstí, že se dali dohromady. Sice je to svalovec a vyjadřuje se trochuprimitivně, ale pod tou slupkou je citlivý. Když jsem ho slyšel předčítat tu báseň na zádušní mši, sám jsem

se do něj málem zabouchl. Ale věděl jsem, že by to nikam nevedlo, Kelvin je hetero jak bič. Všichni jsouhetero, z celé skupiny jsem jediný gay. Když jsme jim všichni poblahopřáli, Kelvin řekl, že jeho rodiče –přišel při havárii o oba – by byli hrozně rádi Kylie poznali: už dlouho na něj naléhali, aby se oženil. Znovuzačali všichni ronit slzy, Geoff v podstatě nahlas brečel. Všichni jsme věděli, že Kelvin rodičům ten výletna Tenerife koupil jako dárek k rubínové svatbě. Vyrovnávat se s něčím takovým je hrozné. Připomnělomi to mámu Bobbyho Smalla: byla na Floridě hledat místo, kde by se mohli usadit její rodiče. Zasraná

karma.

Pár lidí ze skupiny šlo ještě po schůzce do baru na oslavu, ale já usoudil, že se nepřidám – pokušení dát si

pořádného panáka by bylo příliš velké. Možná to byla jenom moje fantazie, ale měl jsem dojem, že sedíky mému odmítnutí několika lidem ulevilo. Ale to asi jen zdvíhá hlavu stará dobrá paranoia.

Když jsem se vrátil, rozvalovala se paní Ellington-Burnová na gauči a četla si knížku od Patricie

Cornwellové. Nijak se nehrnula vypadnout, a tak jsem se jí zeptal, jestli si na Jess od havárie nevšimla

něčeho zvláštního, tedy samozřejmě mimo vzhledu. Chtěl jsem zjistit, jestli jsem tuhle proměnu na

doktora Who zaznamenal jenom já.

Hrozně dlouho o odpovědi přemýšlela, pak zavrtěla hlavou a prohlásila, že nemůže říct nic spolehlivého.Řekla ale, že Jess byla celý večer „naprostý poklad“, i když se kupodivu nechtěla dívat na Mého maléhoponyho. Paní E.-B. trochu podrážděně přiznala, že absolvovaly maraton reality show od Británie má talent

po Příští americká topmodelka. Pak šla Jess bez pobízení spát.

Jelikož se pořád nechystala odejít, okázale jsem jí znovu poděkoval a usmál se. Vztyčila se, chvíli na měhleděla a povislé faldy na buldočí tváři se jí chvěly. „Paule, dám vám radu,“ pronesla. „Dávejte si pozor,

co vyhazujete k recyklaci.“

Projela mnou paranoia: v první chvíli jsem si myslel, že u mě objevila flašku a chce mě vydírat. Všudejsem opakoval, jak abstinuju, takže bych si nemohl dovolit, aby ještě k tomu všemu ostatnímu vyšelnajevo opak. „Jde o novináře,“ pokračovala. „Přistihla jsem je několikrát, jak se hrabou v popelnicích. Alebez obav, přikázala jsem jim, ať koukají zmizet.“ Pak mě poplácala po ruce. „Vedete si dobře. Jess je natom výborně. Nemohla by být v lepších rukou.“

Vyprovodil jsem ji a pak jsem se rozbrečel. Ulevilo se mi tak, že jsem se ani nedokázal pohnout. Ulevilo semi z toho, že aspoň jeden člověk schvaluje, jak se mi vede s Jess. I když to je blbá stará kráva.

A teď si říkám, že musím ty noční můry dostat pod kontrolu. Ovládnout se, zbavit se sebelítosti.

22. března, 16:00

Právě jsme se vrátili od dr. K.

Napřed prohlídl Jess – všechno jako obvykle, podle všeho se se situací vyrovnává, můžeme uvažovat obrzkém návratu do školy atd. atd. – a pak jsem se s ním snažil chvíli bavit o sobě. Uvedl jsem, že jsemměl strašidelné sny, ale nezacházel jsem do detailů (je jasné proč). Dá se s ním dobře mluvit, je hodný,má břicho, ale je s tím srovnaný a dodává mu to na laskavosti. Moje noční můry prý jsou příznakem, žese moje podvědomí vyrovnává se žalem a úzkostí, a jakmile pomine tlak médií, všechno se uklidní. Říkalmi, že nesmím nátlak od pisálků, rodiny Addamsových a těch fanatiků, co mi občas telefonují, podcenit.Prý si klidně mám vzít prášek na spaní; dal mi recept na cosi, co mě zaručeně uspí.

Tak uvidíme, jestli to zabere.

Ale řeknu ti to upřímně: i s těmi prášky se bojím jít spát.

23. března, 4:00

(vzlyk)

Tentokrát žádné sny, nejde o Stephena. Ale tohle… tohle je… ne horší, ale…

Probudil jsem se přibližně v době, kdy se obvykle vynořuje Stephen, kolem tří ráno, a odněkud jsem slyšel

hlasy a pak smích. Shellyin smích, úplně zřetelně. Vyskočil jsem z postele a rozeběhl se dolů, srdce až vkrku. Nevím, co jsem čekal, že najdu, snad Shelly a Stephena v předsíni se zprávou o tom, jak… doprdele já nevím, jak je unesli piráti v Somálsku nebo tak něco, a proto že se doteď neozvali. Nebyl jsemúplně vzhůru a nemyslelo mi to.

Byla to jenom Jess. Seděla na krok od televize a sledovala z DVD záznam toho, jak se Shelly se

Stephenem brali.

„Jess?“ pronesl jsem tiše, abych ji nevyděsil. Říkal jsem si, že se třeba rozhodla konečně se vyrovnat s

jejich odchodem.

Ani se ke mně neobrátila a říká: „Paule, záviděl jsi Stephenovi?“

„Proč bych mu měl závidět?“ já na to. Ani mě v tu chvíli nenapadlo se ptát, proč mu říká Stephen a ne

táta.

„Protože oni se měli rádi a tebe nikdo nemá rád.“ Ale nedokážu zachytit ten tón, jakým to říkala. Jakokdyž přírodovědec pozoruje nějaký exemplář.

„Jess, to není pravda,“ namítl jsem.

Načež ona řekla: „Máš rád mě?“

Řekl jsem, že ano. Ale byla to lež. Měl jsem rád tu dřívější Jess. Dřívější Paul měl rád dřívější Jess.

Kurva! Nedokážu uvěřit, že to takhle říkám. Co to jako má bejt, dřívější Jess?

Nechal jsem ji u televize, vklouzl do kuchyně a nevědomky tam vyhrabal starou flašku rumu na vaření.Kdysi jsem ji tam schoval a sám na ni zapomněl.

Dál se na to dívá, pořád dokola. Teď už počtvrté. Slyším hudbu, kterou jim tam hráli: Jack Johnson,

„Better Together“.

A směje se tomu, něčemu se směje. Ale co na tom může být legrační?

Já tu sedím a koukám na tu flašku.

Ale nedotknu se jí, Mandi. Nechám ji být.

Geoffrey Moran a jeho žena Melanie stáli u zrodu skupiny 277 Together, sdružení vzájemné podpory pro

příbuzné obětí z letu společnosti Go Air. Geoffrey svolil k rozhovoru počátkem července 2012.

Podle mě je na vině tisk, ten by si to měl zodpovědět. Odposlouchávají telefony, prochází jim, kdyžtisknou lži, a jeden se nediví, že si Paul připadal pronásledovaný. Několikrát to zkoušeli i u nás snávodnými otázkami, aby z nás vymámili něco, co by Paula představilo ve špatném světle. Mel jesamozřejmě poslala do háje. Ve 277 Together držíme spolu a staráme se o sebe. Osobně si myslím, že topřežití tří dětí je prostě zázrak, je to jedna z těch věcí, co se nedají vysvětlit. Ale zkuste tohle vpravit dohlavy těm magorům, co hledají mimozemšťany a věří konspiračním teoriím. Nebýt těch pitomýchreportérů, nedostaly by se tyhle blbiny vůbec na světlo – to média tyhle zvěsti udržovala v centrupozornosti. Měli by je všechny postřílet.

My samozřejmě věděli, jak to s Paulem je – a tím nemyslím jeho homosexualitu: co lidi dělají doma vložnici, je jejich věc. Míním to, že se má rád a že chce být v centru pozornosti. Okamžitě nám měl potřebu říct, že je herec. Já o něm do té doby nikdy neslyšel, i když prý párkrát hrál v televizi. Ale štěky, chápete.

Samozřejmě těžce nese, že to v životě nedotáhl tam, kam chtěl. Trochu mi tím připomínal naši Danielle.Samozřejmě byla oproti němu mnohem mladší, ale taky jí to chvíli trvalo, než se rozhodla, co chce dělat,a vyzkoušela všechno možné, než skončila u té kosmetické terapie. Některým lidem prostě trvá o něcodýl, než se v životě rozkoukají.

Předtím, než se Paul začal chovat… prostě… než se stáhl do sebe, často Mel iritoval. Na schůzkáchdokázal řečnit hodiny, když ho nikdo nepřerušil. Ale když to šlo, snažili jsme se mu s Jess pomoct. Nebyloto vždycky snadné – starali jsme se o vlastní vnoučata, Gavin má tři děti. Ale Paul byl zvláštní případ aprostě potřeboval pomoct, z jedné strany na něj permanentně doráželi novináři a z druhé strany zbytekrodiny, „plevel“, jak jim říkala Mel. Kdyby tihle příbuzní začali při zádušní mši otravovat, Gavin by se dotoho vložil. Příští rok se přihlásí k policii a bude z něj dobrý policajt: u těch, co už si to vyzkoušeli nadruhé straně, to tak je vždycky – tedy ne že by se někdy připletl k něčemu skutečně vážnému. Paulovipomáhala i ta vlezlá sousedka, sice nafoukaná jako hrom, ale srdce má na pravém místě. Jednou jsem jividěl, jak jednoho skandálního fotografa vyřadila z provozu kýblem studené vody, a za to prostě zasloužípochvalu, ať už se vytahuje, jak chce.

Když Discovery Channel plánoval hned po zveřejnění vyšetřovacích zpráv samostatný pořad o černémčtvrtku, produkce se obrátila na nás s Mel, abychom tam mluvili. Měli jsme popsat, co jsme cítili, kdyžjsme se dozvěděli, že se letadlo zřítilo. Je teď hrozné na to vzpomínat, ale než jsme přišli o Danielle, mělijsme s Mel hrozně rádi ten pořad s „Esem“ Kelsem o leteckých neštěstích. Teď si samozřejmě v duchupřeju, abych tyhle záběry nikdy neviděl. Mel nabídku hned odmítla a Kylie s Kelvinem taky – to už bylispolu. Kylie při neštěstí přišla o manžela a Kelvin byl svobodný, tak proč ne? Jistě, on je mnohem starší,ale tyhle vztahy přece často fungují skvěle. Podívejte se na mě s Mel: je o sedm let starší než já, a bezzaškobrtnutí to táhneme už přes dvacet let. Kylie s Kelvinem plánovali svatbu na srpen, ale teď mluví oodkladu. Já jim ale řekl, že život potřebuje svoje radosti a ať se nenechají zastrašit tím, co se stalo s

malou Jess.

Tehdy jsem si každopádně měl uvědomit, že něco není s Paulem v pořádku – když prohlásil, že s tímpořadem na Discovery nechce nic mít. Jedno mu přiznám: vždycky Jess chránil před zájmem zvenčí. Alevystoupit sám se ze začátku nebál. Prvních pár měsíců byl skoro permanentně v ranních pořadech a

rozkládal o tom, jak to Jess zvládá. Ovšem nemyslím, že by tím dal tisku právo míchat se mu do soukromía pronásledovat ho. Jeden by si myslel, že se po tom tragickém konci princezny Diany zkrotí. Kolik krve

se musí prolít, než toho konečně nechají? Vím, že se opakuju, ale ve mně to prostě probouzí zuřivost.

Pokud jde o Jess, byla prostě drahoušek. Absolutní poklad. Člověk měl dojem, že je na svoje létamnohem chytřejší, což by vzhledem k tomu, čím si prošla, nebylo divné. Neustále se usmívala a na jizvy v

obličeji si nikdy nenaříkala. Měla prostě optimistickou povahu. Je to neuvěřitelné, jak se děti dokážou spodobnými situacemi vyrovnat. Četl jsem životopis té muslimské holčičky, co jako jediná přežila pádletadla v Etiopii; psala tam, jak jí to ještě celé roky připadalo neskutečné. Možná to Jess brala stejně. Meltu knihu ani nedokázala vzít do ruky, a většina lidí z 277 Together taky ne. Kelvin tvrdí, že dokonce musíněkoho poprosit o kontrolu programu, než si zapne televizi – nedokáže se dívat na nic o letadlech nebo ohaváriích, dokonce nevydrží sledovat ani policejní procedury.

A jestli to chcete vědět, tak ne, na Jess nebylo nic zvláštního. To tu můžu závazně prohlásit. Ti američtípitomci šířili o těch dětech jenom lži. Mel z toho měla záchvaty vzteku. A nebyli jsme přece zdaleka jediní,

komu Jess připadala v pořádku – jinak by se ozvali ze školy, ne? Její učitelka je zkušená a praktickáženská. A nic nepatřičného neviděl ani psycholog a chlapík ze sociálky.

Když jsem Jess viděl naposledy, byl jsem u toho sám: Mel právě Kylie pomáhala s výběrem místa prosvatbu a Paul mi řekl, že má nutnou schůzku s agentem. Vyzvedl jsem ji ze školy a vzal ji na koníčky nakonci ulice. Pokaždé jsem se jí ptal, jak se jí to ve škole líbí; trochu jsem se bál, že se třeba stane obětíšikany. Jizvy se jí sice dobře hojily, ale byly vidět a znáte to, jaké jsou děti. Ale ona tvrdila, že si z ní nikdo

neutahuje. Byla odolná. To odpoledne jsme si spolu užili. Když jsme se vrátili domů, poprosila mě, abychjí předčítal Lva, čarodějnici a skříň. Uměla sice číst sama, ale říkala, že se jí líbí, když předvádím hlasypostav. Ta knížka ji bavila a nemohla se jí nabažit.

Když jsme z předsíně uslyšeli Paula, usmála se na mě tak půvabně, až mi to připomnělo Danielle, kdyžbyla malá. „Strýčku Geoffe, ty jsi hodný,“ řekla. „Je mi líto, že musela tvoje dcera umřít.“ Tohle se mivybaví, kdykoli si na ni vzpomenu. Žene mi to do očí slzy.

Čijoko a Rjú (K rozhovoru došlo tři měsíce před jejich zmizením.)

Zpráva odeslána @ 13:10 25/03/2012

RJÚ: Jsi tam?

Zpráva odeslána @ 13:31 25/03/2012

RJÚ: Jsi tam?

Zpráva odeslána @ 13:45 25/03/2012

ČIJOKO: Už jsem tu.

RJÚ: Bál jsem se – ještě nikdy jsi nezůstala takhle dlouho zticha.

ČIJOKO: Byla jsem s Hiroem. Bavili jsme se. MB je pryč, takže máme dům pro sebe.

RJÚ: Už něco řekl o té nehodě?

ČIJOKO: Jo.

RJÚ: A co??????

ČIJOKO: Tvrdí, že si pamatuje, jak ho záchranáři nakládají do vrtulníku. Prý to byla zábava. „Rád lítám,“říkal. A že prý se těší, až znovu poletí.

RJÚ: Fakt divný.

ČIJOKO: Já vím.

RJÚ: Nic víc si z té nehody nepamatuje?

ČIJOKO: Nic víc zatím neřekl. Jestli ještě něco ví, tak o tom nemluví. A já na něj nechci naléhat.

RJÚ: Už něco řekl o matce?

ČIJOKO: To ne. A proč tě to všechno tak zajímá?

RJÚ: A jak by mě to mohlo nezajímat?

ČIJOKO: Jsem na tebe už zas moc tvrdá?

RJÚ: Už na to jsem zvyklý.

ČIJOKO: Omrzliny od ledové princezny.

RJÚ: Čijoko… Když Hiro mluví přes androida, na koho se přitom díváš?

ČIJOKO: Cha! Dobrá otázka. Většinou na Hiroa, ale je to hodně zvláštní… Už jsem teď na androida zvyklá,je skoro jako jeho dvojče. Včera Hiro odešel z pokoje a já zjistila, že se bavím s androidem, jako kdyby

byl živý.

RJÚ: Týjo!!!

ČIJOKO: Jsem ráda, že ti to je k smíchu. Ale tahle moje reakce – kdy zapomínám, že není doopravdy živý

– je přesně důvodem, proč si strýc android vyrobil surrabota.

RJÚ: ???

ČIJOKO: Chtěl zjistit, jestli lidi poté, co se zbaví rozpaků, začnou k androidům přistupovat stejně jako klidem. A teď už víme, že se jim skutečně začnou jevit jako lidé. Aspoň ledové princezně se tak jeví.

RJÚ: Promiň, že mi to nedošlo, byl jsem tupej.

RJÚ: Poslyš, vidělas ten rozhovor, kde tvrdil, že někdy, když se lidé jeho surrabota dotknou, zatímco on jeúplně jinde a je na něj dálkově napojený, ucítí na kůži jejich prsty? Mozek je zvláštní věc.

ČIJOKO: To ano. Ráda bych věděla, proč Hiro mluví jen přes androida. Hlas má, takže je schopen mluvit.Možná mu to ale zajišťuje emocionální odstup. I když v tomhle domě k sobě máme emocionální odstup

všichni, hahaha.

RJÚ: Jako kameramani, kteří dokážou bez zachvění točit hrozné scény. Ano, myslím si, že s tím odstupem

máš pravdu.

ČIJOKO: Poslouchej mě: dneska jsem se ho zeptala, jestli chce zpátky do školy.

RJÚ: A on?

ČIJOKO: Řekl: „Jen když si tam budu moct vzít duši.“

RJÚ: Vzít co?

ČIJOKO: Duši – takhle začal říkat svému surrabotovi.

RJÚ: O tomhle musíš mlčet. Zvlášť vzhledem k tomu, že zprávy znovu zaplavila Aikao Uriová s těmi svými

potrhlými teoriemi o ufonech. Nesmíš jí nasadit dalšího brouka do hlavy.

ČIJOKO: A co tvrdí teď? Mluvila znovu o Hiroovi?

RJÚ: Tentokrát ne. Opravdu si ale myslí, že ji unesli mimozemšťané. Na NicoNico je skvělý klip, kde

popisuje, jak ji prohlíželi. Kdosi to proložil scénami z E. T. Je to velká legrace.

ČIJOKO: Je stejně hrozná jako ti křesťani z Ameriky, co hledají čtvrté dítě. Jenom znovu všechno rozvíří,veškerou tu pozornost. Bahno už se usadí, vtom někdo do vody znovu zareje hůlkou a všechno se zakalí.

RJÚ: Tos řekla jak v básni! Měla bys začít psát. Mohl bych k tvým textům dělat ilustrace.

ČIJOKO: Mohli bychom si založit vlastní manga dílnu. Někdy mě napadá… Počkej chvíli, někdo zvoní udveří. Nejspíš jen nějaká reklama nebo něco.

Zpráva odeslána @ 15:01 25/03/2012

ČIJOKO: Hádej, kdo to byl.

RJÚ: Neuhádnu.

ČIJOKO: Jenom to zkus.

RJÚ: Manželka kapitána Seta.

ČIJOKO: Ne, zkus to znovu.

RJÚ: Aikao Uriová a její kamarádi z vesmíru?

ČIJOKO: Ne!

RJÚ: Totoro ve svém kočičím autobuse?

ČIJOKO: Cha, to musím říct Hiroovi! Říkala jsem ti přece, že už jsem ho nechala dívat na Mého souseda

Totoru, i když MB tvrdila, že nesmím, protože by ho to mohlo rozrušit.

RJÚ: Ne, tos mi neříkala! A rozrušilo ho to? Nebo jeho androida?

ČIJOKO: Ne, rozesmálo ho to. Dokonce mu ta část, kde je matka holek v nemocnici, připadala legrační.

RJÚ: Ten kluk je fakt divnej. No a co teda?? Když to nebyl kočičí autobus, tak kdo?

ČIJOKO: Dcera té Američanky.

RJÚ: . (O_O ; ) ! ! Dcera Pamely May Donaldové?

ČIJOKO: Přesně tak.

RJÚ: Jak našla vaši adresu?

ČIJOKO: Asi ji sehnala přes některé to seskupení izoku. Ale dá se zjistit i jinak. V časopisech se neustáleopakuje, že náš dům je blízko nádraží Jojogi, a na webové stránce Tokyo Herald Tribune jsou fotografie.

RJÚ: Jaká je?

ČIJOKO: Já myslela, žes ji viděl na přenosu ze zádušní bohoslužby?

RJÚ: Já to myslel, jak se chová?

ČIJOKO: Nejprv mi připadala jako typická cizinka, a v určitých ohledech to tak je. Ale obléká sekonzervativně, je klidná a tichá. Pozdravila mě způsobem, jako kdyby věděla, že jsem v Šindžuku ledováprincezna číslo jedna.

RJÚ: Tys ji pustila dovnitř???

ČIJOKO: A proč ne? Je izoku, jako všichni ostatní. A nechala jsem ji i promluvit s Hiroem.

RJÚ: S Hiroem, nebo s jeho duší?

ČIJOKO: S jeho duší.

RJÚ: Tys je nechala se spolu bavit přes surrabota???? Já si myslel, že na ni jsi rozzlobená!

ČIJOKO: Proč bych na ni měla být rozzlobená?

RJÚ: Kvůli tomu, co její matka způsobila.

ČIJOKO: Ale to není její chyba. Za to můžou ti pitomí Američani. A když sem dorazila, vypadala takztracená. Přijet sem za ním až z Ósaky si žádá odvahu.

RJÚ: Tady něco neladí. Ledová princezna by se takhle normálně nikdy nechovala.

ČIJOKO: Třeba jsem si chtěla poslechnout, co řekne Hiroovi. Třeba jsem byla zvědavá.

RJÚ: Jak zareagovala, když uviděla Hiroovu duši a došlo jí, že na něj bude muset mluvit přes ni?

ČIJOKO: Jen na ni chvíli hleděla a pak se poklonila takovým tím nepřirozeným způsobem, jak to lidi zeZápadu dělají, když chtějí být zdvořilí. Hned jsem ho slyšela, jak se přes androida hihňá. Schovával se spočítačem a kamerou v mém pokoji za zástěnou. Ale ocenila jsem na ní, že nevyjekla, nelekla se.

RJÚ: A co chtěla vědět?

ČIJOKO: Napřed mu poděkovala, že s ní je ochoten mluvit. A pak se zeptala stejně jako všichni, jestli jejímatka trpěla.

RJÚ: A?

ČIJOKO: A Hiro odpověděl: „Ano.“

RJÚ: No tohle. Co ona?

ČIJOKO: Poděkovala mu za upřímnost.

RJÚ: Hiro tedy přiznal, že mluvil s její matkou?

ČIJOKO: Ne tak docela – žádné úplně jasné odpovědi nedal. Myslela jsem, že z toho možná budefrustrovaná. Pak ale Hiro anglicky pronesl: „Don’t be sad“ – „Nebuďte smutná“!

RJÚ: Hiro umí anglicky?

ČIJOKO: Teta Hiromi nebo strýc android ho před havárií museli naučit pár vět. Pak mu ta Američankaukázala fotku svojí matky a zeptala se ho, jestli ví určitě, že ji tam viděl. A on jí znovu řekl: „Don’t besad.“ Rozbrečela se, normálně brečela. Bála jsem se, že to Hiroa rozruší, a tak jsem ji poprosila, aby

odešla.

RJÚ: Čijoko, já do toho nemám co mluvit, ale… myslím, žes to neměla dělat.

ČIJOKO: Vyhodit ji?

RJÚ: Ne, ale nechat ji mluvit s Hiroovou duší.

ČIJOKO: Rjú, já se tě neptala, co si o tom myslíš. A navíc – ty jsi přece do Američanů zamilovaný, ne?

RJÚ: Proč mi to takhle ztěžuješ?

ČIJOKO: Nehodí se, abys mě z něčeho obviňoval.

RJÚ: Já tě neobviňoval. Mluvil jsem jako kamarád.

ČIJOKO: Ale kamarádi se navzájem nesoudí.

RJÚ: Já tě nesoudil.

ČIJOKO: Ale soudil. A toho já nemám zapotřebí. Stačí mi, čím mě zahrnuje MB. Jdu.

RJÚ: Tak počkej! Nemůžeme to v klidu probrat?

ČIJOKO: Není o čem mluvit.

Zpráva odeslána @ 16:34 25/03/2012

RJÚ: Pořád se zlobíš?

Zpráva odeslána @ 16:48 25/03/2012

RJÚ: _|7O

Zpráva odeslána @ 03:19 26/03/2012

ČIJOKO: Rjú, spíš?

RJÚ: Odpusť mi to. Poslal jsem ti ORZ, vidělas?

ČIJOKO: Jo.

RJÚ: Děje se něco?

ČIJOKO: Jo, děje. Matčí bytost se hádá s otcem. Tohle se od Hiroova příchodu nestalo. Bojím se, že ho to

rozruší.

RJÚ: A kvůli čemu se hádají?

ČIJOKO: Kvůli mně. MB tvrdí, že na mě otec musí být přísnější a donutit mě k návratu do školy – že prýse musím připravit na budoucnost. Ale kdo by se pak staral o Hiroa?

RJÚ: Opravdu jsi k němu přilnula.

ČIJOKO: To jo.

RJÚ: A co tedy v životě plánuješ?

ČIJOKO: Jsem stejná jako ty, nemyslím na zítřek. Vždyť jaké mám možnosti? Nechci pracovat pro firmu vdoživotní otročině. A nechci dělat nějakou přiblblou freeterskou práci. Nejspíš skončím v parku sbezdomovci pod stanem. MB by byla nejšťastnější, kdybych se provdala, měla děti a za životní cíl přijala

svoji rodinu.

RJÚ: A myslíš, že to tak dopadne?

ČIJOKO: To nikdy!!!!!! Hiroa mám ráda, ale představa, jak nesu zodpovědnost za cizí život… Budu žítsama a sama i umřu. To jsem věděla odjakživa.

RJÚ: Joko, ty přece nejsi sama.

ČIJOKO: Díky, Rjú.

RJÚ: Cože? Ledová princezna řekla „děkuju“????

ČIJOKO: Už musím jít, Hiro se vzbudil. Ozvu se zítra.

RJÚ: • *:.°.(. >= <= ) ° .:*•

ČÁST ŠESTÁ

SPIKNUTÍ

BŘEZEN – DUBEN

Lola Candová

Když ke mně Lenny přijel naposledy, běsnil. Hned jak vpadl do pokoje, hodil do sebe dvojitý bourbon apak další. Chvíli mu trvalo, než se uklidnil dost na to, aby mi řekl, co se vlastně stalo.

Zjistil, že doktor Lund uspořádal ve Fort Worth demonstraci pro Mitche Reynarda, proizraelské setkání vestylu „věřící, spojte se“. Lennyho se hrozně dotklo, že ho nepozvali, aby tam vystoupil. Ale to nebylo vše.Po tom rozhovoru v rádiu, kde ho vytočil ten newyorský diskžokej, poslal doktor Lund za Lennym svéhočlověka, „arogantního lokaje v obleku“, jak ho popsal Lenny, a ten mu řekl, že k sobě nemá přitahovatpřehnanou pozornost, že prý zprávu o Pamele rozšíří doktor Lund s Flexiblem Sandym a že to udělají posvém. Navíc Lenny zuřil, že ho doktor Lund nechce zapojit do toho pátrání po čtvrtém dítěti.

„Lo, musím najít nějaký způsob, jak ho přesvědčit, že mě potřebuje,“ řekl. „Pamela si k šíření vybrala mě

– mě. Musí to pochopit.“

Ne že by mi bylo Lennyho zrovna líto, ale člověk chápal, jak se asi cítí, když ho doktor Lund takhle odříznea ukradne mu jeho poselství: musel si připadat jak otloukánek ve škole. Nemyslím si přitom, že by mu šlo

o peníze – Lenny říkal, že přes webovou stránku dostává příspěvky z celého světa. Podle mě tady šlopředevším o osobní hrdost.

I přes ochlazení vztahů ze strany doktora Lunda se ale Lennyho poselství šířilo zběsilou rychlostí a lidi, okterých by mě nikdy nenapadlo, že mají sklony k náboženství, najednou usilovali o spásu. Šlo do tohodokonce i pár mých zákazníků. Jistě, u některých bylo jasné, že to dělají jenom pro všechny případy, pro

jistotu, kdyby se to náhodou takhle zvrtlo. Episkopaliáni a dokonce i muslimové si mohli prohlašovat, že

nejsou důvody k panice – lidi tomu prostě začali věřit, protože se po celém světě začala objevovatznamení: mor, hlad, válka a cojávím co ještě: zhoršovala se ta viróza, po které lidi nic neudrželi vžaludku, a kulhavka a slintavka, k čemuž se připojilo to sucho v Africe a veřejné zděšení, když SeverníKorea pohrozila, že otestuje své jaderné zbraně. A to byl jenom začátek. Následovaly ty zprávy o Bobbyho

dědečkovi a o tom klukovi v Japonsku a jeho robotech. Kdykoli se někdo pokusil Lennyho teorie sestřelit,

hned se vynořilo další znamení na jejich podporu. Kdybyste se mě po prvním setkání s Lennym zeptala,jestli by tenhle člověk mohl spustit takový povyk, nevěřila bych tomu.

„Lo, potřebuju pevnější zázemí,“ opakoval neustále. „Doktor Lund mi zkouší všechno ukrást. Počíná si,

jako by to byla jeho myšlenka.“

„Ale miláčku, nejde tu snad především o spasení duší?“ namítla jsem.

„Ale jistě že tu jde o spasení.“ Opravdu se kvůli tomu rozzuřil a začal řečnit, jak je namále a jak by sdoktorem Lundem měli pracovat společně. Dokonce si to ten den ani nechtěl rozdat. Byl tak nervózní, ženemohl… chápete. Prohlásil, že se stejně musí jít setkat s tím Montym a začít plánovat, jak si znovuzajistit přízeň v užším kroužku. Řekl, že už u něj na ranči bydlí skupinka dalších „poslů“, jako je Monty, anejspíš uvažoval o tom, jak by bylo skvělé pozvat jich ještě víc.

Po jeho odchodu jsem si sbírala věci a chystala se vrátit k sobě do bytu, kam měl dorazit další klient, když

vtom se ozvalo klepání na dveře. Předpokládala jsem, že to asi je Lenny a lituje, že jsme promarnilihodinu času řečmi. Ale když jsem otevřela, stála tam nějaká ženská – a okamžitě jsem ji poznala podletoho psa, Ňafky. Vypadala ještě hubenější než tehdy v tom pořadu doktora Lunda, úplně vyzáblá jakanorektička. Ale výraz v obličeji měla jiný: teď nepůsobila ztraceně. Přitom nevypadala ani rozzlobeněnebo něco takového, nicméně v očích měla cosi, co mi říkalo: „Nic na mě nehrej.“

Prohlídla si mě od hlavy k patě a očividně se snažila přijít na to, co na mně Lenny má. „Jak dlouho už totakhle provozujete?“ vypálila okamžitě.

Řekla jsem jí pravdu. Přikývla a prodrala se dovnitř. „Miluješ ho?“ zeptala se.

Málem jsem se zasmála nahlas a ujistila ji, že Lenny je pro mě jen pravidelný zákazník. Nejsem jehopartnerka ani milenka, nic takového. Vím, že spousta mých klientů je ženatých, a je to jejich věc.

Podle všeho ji to uklidnilo. Posadila se na postel a požádala mě o drink. Namíchala jsem jí totéž, co sivždycky dává Lenny. Přivoněla a vypila sklenici na ex. Bourbon jí stékal po bradě a musela si odkrknout,ale skoro to sama nevnímala. Máchla rukou a pronesla: „Tohle všechno, co jste spolu dělali, to jsem

platila já. Všechno jsem platila já.“

Nenapadalo mě, co odpovědět. Věděla jsem, že je na ní Lenny finančně závislý, ale netušila jsem, že takhluboce. Posadila psa vedle sebe na postel. Zvíře očuchalo povlečení a pak ztěžka dosedlo na bok, jako by se tam chtělo schoulit a chcípnout. V motelu byla zvířata zakázaná, ale teď jsem ji na to nemínilaupozorňovat. Zeptala se mě, jak to má Lenny rád, a já jí řekla pravdu. Odtušila, že aspoň před ní celé tyroky neschovával nějakou sexuální úchylku. Pak se zeptala, jestli věřím těm jeho řečem o jezdcích, co sevtělili do těch dětí. Odpověděla jsem, že nevím, čemu doopravdy věřit. Přikývla, vstala a beze slovaodešla. V duši si nesla hluboký smutek, to bylo zřejmé. The Inquirer se o mně a Lennym musel dozvědětod ní – trvalo jen asi den, dva, než mi zavolal ten reportér a zkoušel se tvářit jako normální zákazník.Naštěstí mi zafungovaly instinkty, ale stejně paparazzi ještě několik dnů zkoušeli štěstí.

Řekla jsem pak Denishe pravdu, přiznala jí, že ke mně Lenny chodil. Nepřekvapilo ji to. Ji nejde jen takpřekvapit – už viděla ledacos. Nejspíš by vás zajímalo, co si o Lennym myslím dnes. Jak už jsem říkala,lidi se ze mě pořád snaží vymámit, že byl monstrum – ale on nebyl. Byl to normální mužský. Až se jednou

rozhodnu vydat tu knihu, co po mně chtějí ze všech stran, možná o tom řeknu víc, ale teď nehodlám nic

dalšího dodat.

Autorem následující stati je prestižní blogger a nezávislý reportér Vuyo Molefe. Text vyšel 30. března 2012

v internetovém magazínu Umbuzo.

Sbírání mrtvých: havárie Dalu Air z osobní perspektivy

Zítra má být v Khayelitshe odhalen památník obětem letecké havárie společnosti Dalu Air. Novinářštífotografové už krouží kolem. Úřady sem navozily desítky státních zaměstnanců, aby izolovali prostorkolem narychlo vybudované sochy, zlověstně působící pyramidy z černého skla, která by se spíš hodilamezi kulisy béčkového sci-fi filmu. Proč vůbec pyramida? Dobrá otázka – a řada novinových úvodníků toto

rozhodnutí ostře kritizovala. Přesto mi nikdo, a to včetně Raviho Moodleye, radního magistrátu KapskéhoMěsta, a sochařky Morny van der Merweové, autorky díla, nedokáže dát jasnou odpověď.

Místo se též rojí ostentativně svalnatým bezpečnostním personálem ve stereotypních tmavých oblecích ase sluchátky za ušima; na mne i na ostatní reprezentanty médií hledí se směsí pohrdání a nedůvěry. Meziprominenty, kteří se mají zúčastnit zítřejší ceremonie, se řadí také Andiswa Luso, zaručený kandidát na

vedení Mládežnické ligy Afrického národního kongresu, a slavný nigerijský kazatel a velkopodnikatel John

Diobi s vazbami na několik amerických megakostelů včetně sborů pod kontrolou doktora Theodora Lunda,

včera zmiňovaného v palcových titulcích na celém světě jakožto původce teorie, že Trojice jsouzvěstovatelé konce světa. Říká se, že Diobi a lidé kolem něj se chystají vypsat odměnu za objeveníKennetha Oduaha, pasažéra tragického letu Dalu Air, který je považován za čtvrtého jezdce. JihoafrickýÚřad pro letectví a Federální úřad pro bezpečnost dopravy sice důrazně opakují, že nikdo z letu 467nemohl přežít, zamýšlená odměna ale spustila již nyní vlnu hysterického pátrání, do něhož se zapojujímístní lidé i turisté. Několik nigerijských křesťanských seskupení pak popudil fakt, že je Kennethovojméno vyryto na památníku vedle ostatních, přestože se v troskách nepodařilo najít jeho pozůstatky anistopy DNA; to je další důvod ke zvýšené přítomnosti bezpečnostního personálu.

Já tu ale nejsem proto, abych se pošťuchoval s ochrankou nebo se u prominentů ucházel o rozhovor. Onimě dnes nezajímají.

U vchodu komunitního centra v Mew Way mě vítá Levi Bandah (21) z Blantyre v Malawi. Před třemi týdny

se vydal do Kapského Města pátrat po pozůstatcích svého bratra Eliase; domnívá se, že je mezi oběťmi,které zahynuly v ulicích, když trup letounu proťal smrtící dráhu obydleným územím. Elias pracoval vKapském Městě jako zahradník, aby tak uživil početnou rodinu v Malawi, a když se týden neozval, Levipochopil, že se něco muselo stát.

„Každý týden posílal zprávu a každý týden posílal peníze. Jedinou možností pro mě bylo přijet sem a

zkusit ho najít.“

Na oficiálním soupisu obětí sice Elias není, ale to nic nezaručuje: na formální identifikaci pomocí DNA čekáještě ohromné množství pozůstatků a má se za to, že většina patří ilegálním imigrantům.

V řadě afrických kultur včetně mé, kmene Xhosa, je nezbytné navrátit těla zemřelých do vlasti, aby se tuspojila s duchem předků. Pokud k tomu nedojde, má se za to, že duch zesnulého bude neklidný a způsobí

živým újmu. Takovýto převoz mrtvoly je často drahá záležitost: transportovat mrtvolu letecky do Malawinebo do Zimbabwe může stát až 14 000 randů, což by pro běžného občana bylo bez finanční asistencenedostupné. Převážet tělo přes dva tisíce kilometrů po silnici je pro rodinu náročné a kruté. Slyšel jsem opřípadech, kdy rodiny spolu s pohřebními agenturami potajmu mrtvolu přestrojily za obyčejné zboží, abyušetřily za letenku.

V období bezprostředně po havárii čtvrtí z reproduktorů zněla prosba rodin pozůstalých, aby místnípřispěli na návrat těl do vlasti. Není nijak nezvyklé, když pozůstalí shromáždí dvojnásobek potřebnéčástky: spousta lidí z Východního Kapska migruje do Kapského Města kvůli práci a nikdo neví, kdy budepomoc potřebovat sám – a stejné to je mezi uprchlíky.

„Místní komunita byla velkorysá,“ říká mi David Amai (52), vzdělaný a elegantní muž ze zimbabwskéhoChipinge. Stejně jako Levi v Kapském Městě čeká, až mu úřady dají svolení odvézt domů pozůstatkybratrance Lovemora, který také zemřel v troskách. Před odjezdem ze Zimbabwe však David věděl něco,čeho se Leviho rodině nedostalo: měli jistotu, že jejich příbuzný je skutečně mrtvý, a nedozvěděli se to od

patologů přítomných na místě neštěstí. „Když se nám Lovemore neozval, napřed jsme neměli jistotu,jestli je mrtvý,“ řekl mi David. „Rodina se obrátila na sangomu, kouzelníka s bylinami, který provedlpotřebné rituály a promluvil s předky mého bratrance. Ti potvrdili, že s ním byli v kontaktu. Tak jsmevěděli, že skonal.“ Lovemorovo tělo se nakonec podařilo identifikovat pomocí DNA a David doufá, žeostatky už brzy bude moci odvézt domů.

Co když se ale nenajde tělo, jež by bylo možno pohřbít?

Jelikož s sebou Levi nemohl domů vzít žádné ostatky, zbývalo mu jediné: sebrat na místě popel s hlínou,které by byly po jeho návratu okamžitě pohřbeny. A zde se jeho příběh mění v noční můru (či frašku).Když se pokoušel nabrat do sáčku zeminu, vrhl se na něj agilní policista a obvinil ho ze sběru suvenýrůpro bezostyšné turisty a pro „lovce Kennetha Oduaha“. Přes všechny protesty byl Levi zatčen a uvržen dovazby, kde s obavami o život přečkal víkend. Naštěstí se o jeho případu dozvědělo několik nevládníchorganizací i ambasáda Malawi, zasáhly a Levi byl bez závažnějších důsledků propuštěn. Byla mu odebrána

DNA a teď čeká na potvrzení, zda je Elias mezi oběťmi. „Prý to nemá dlouho trvat,“ říká, „a lidi tu na měbyli hodní. Nemůžu se ale vrátit, dokud neobdržím nějakou část bratrova těla, kterou bych mohl odevzdat

rodině.“

Již na odchodu dostávám od redaktora textovou zprávu, že kvůli zítřejšímu obřadu právě přistála vKapském Městě Veronica Oduahová, teta hledaného Kennetha; odmítla ale hovořit s novináři. Uvažuji, jak

se asi cítí. Stejně jako Levi žije v kruté zemi nikoho, v pásmu nejistoty, kde musí navzdory všemu dáldoufat, že její synovec neskončil mezi mrtvými.

Komisař Randall Arendse velí policejní stanici v okrsku C v townshipu Khayelitsha Kapského Města.Hovořili jsme spolu v dubnu 2012.

Čtvrtý jezdec, jo, houby. Den za dnem nám na strážnici vodili nového Kennetha Oduaha, většinouodrbance z ulice, kterému strčili pár dolarů, aby prohlásil, že je Kenneth. A jinde to bylo stejné –nalezenci se objevovali ve všech okrscích v celém městě. Ti pitomci z Ameriky neměli tušení, co tímspustili. Dvě stě tisíc amerických dolarů, to jsou skoro dva miliony randů. Tolik většina Jihoafričanůnevydělá za celý život. Dostali jsme sice identifikační fotku, ale upřímně řečeno nám připadalo nesmyslnéji s tou naplaveninou porovnávat. Většina chlapů, co pode mnou slouží, tam ten den byla a viděli tu spoušť. To prostě nemohl nikdo přežít, i kdyby si to kdovíjak rajtoval na hřebcích z Apokalypsy. Napředsvoje štístko zkoušeli jen místní lidi, ale pak se začali objevovat cizinci, napřed po jednom, pak v davech.Netrvalo dlouho a do věci se zapojili místní podvodníci – ti bystřejší dokonce nabídli své služby nainternetu – a skoro všechny městské čtvrtě za chvíli nabízely centrálně organizované prohlídky,samozřejmě bez povolení. To ale těm troubům nijak nebránilo nechat se napálit. Jo, opravdu, někteřízaplatili předem. Pro galerku to bylo jako střílet ryby v sudě, a čistě mezi námi, vůbec by měnepřekvapilo, kdyby si při tom na své přišlo i pár policajtů.

Nedokážete si představit, kolik blbečků uvízlo na letišti při čekání na to, až je vyzvedne „agentura scelkovým zaopatřením“. Valili se sem lovci odměn, bývalí policajti a dokonce i pár těch střelců, co jezdí do

buše střílet slony! Některým šlo jen o prachy a bylo jim jedno, jestli jsou ty zvěsti pravda, ale pěknářádka jich těm sračkám, co rozhlašoval ten kazatel, opravdu věřila. Kapské Město ale není žádná mateřská

školka. Uplacírovat se v drahém autě z půjčovny v Gugs, Cape Flats nebo Khayelitshe a začít se vyptávatkolem, jó, to špatně dopadne, ať už máte lvích nebo levhartích úlovků, kolik chcete! Dost jich to poznalona vlastní kůži.

Nikdy nezapomenu na ty dvě americké gorily, co si to jednou večer naštrádovaly na stanici: vyholenélebky, svaly jak z reklamy. Oba dřív sloužili u mariňáků a pak u policie v civilu. Mysleli si, jací jsou tvrďáci,

a když bylo po všem, vykládali nám, jak svého času pomáhali zatknout nejhledanější americké zločince.Ale když jsem je viděl poprvé, tak se třásli jak holčičky. Na letišti je vyzvedl údajný průvodce a hned jevzal tam, kam chtěli: doprostřed Khayelitshy. U cíle je průvodce obral o pistole, hotovost, kreditky, pasy,boty i oblečení – zůstali jen ve slipech. A navíc si s nima i pohrál: donutil je dojít bosé do staré kůlny, kdeto smrdělo jako v pekle, tam je svázal a řekl jim, že jestli budou volat o pomoc, tak je zastřelí. Když senakonec dostali ven, byla už tma, smrděli hnojem a po šibalovi samozřejmě ani stopy. Pár místních senad nimi slitovalo a odvedli je na stanici. Chlapi se tomu řehtali ještě pozejtří – americká ambasáda si jemusela převzít v negližé, protože jsme na služebně neměli nic, do čeho by se navlíkli.

Je to prostě tak, že místní lidi mají tvrdej život, a když se jim naskytne nějaká příležitost, tak ji využijou.Samozřejmě ne všichni – ale hraje se tu prostě tvrdě. Musíte se vyznat, jak to chodí. Musíte místní lidictít, jinak se vám to pěkně vymstí. Myslíte si, že by mě někdy napadlo začít se promenovat po centru LosAngeles a tvářit se, že mi to tam všechno patří? Ti blbečci, co se to tu jima začalo hemžit, mohli prostěrovnou předat všechny svoje věci celníkům na letišti – zrychlil by se tím proces. Nakonec jsme museli naletišti rozmístit varovné cedule. Připomínalo mi to ten film Karlík a továrna na čokoládu, jak se všichnizačnou honit za zlatým lístkem. Pro nás od policie a tak to byla noční můra, ale turistická branže si tupěkně nahrabala: hotely byly narvané, ve výletních autobusech plno a inkasovali všichni, od povalečů zulice až po hoteliéry. Ale ulice těžila zvlášť. Jeden čas se totiž rozšířila ta zvěst, že Kenneth přežívá někdena ulici. Když lidem dáte návnadu, uvěří čemukoli.

Kennethiny tety mi bylo líto, vypadala jako slušná paní. Můj bratranec Jamie byl v její ostraze přiodhalování toho památníku za oběti Dalu Air, kam přiletěla z Lagosu. Prý byla úplně mimo a pořádopakovala, že když přece přežily ty ostatní děti, tak proč by nebyl naživu i Kenneth? Ti nakřáplífundamentalisti v ní probudili nerealistické naděje. Jo, to je ono: falešné naděje.

Ani je nenapadlo, že se dopouštějí krutosti.

Reba Neilsonová

Bylo toho na mě už moc. Pastor Len se odvracel od vnitřního kroužku, tak to aspoň působilo, a dávalpřednost typům, jako byl Monty. Už jsem vám, Elspeth, říkala o Montym? Nedokážu si vzpomenout, jestlijsme o něm mluvili. Byl to jeden z prvních čumíků, který se rozhodl v Sannah County zůstat, a objevil se u

nás brzy po pastorově vystoupení v Houstonu. Stačilo pár dnů a doprovázel pastora Lena úplně všude,držel se ho jak potulný pes, který najednou dostal nažrat. Byl mi od začátku nepříjemný, a neříkám tojenom kvůli tomu, co udělal Bobbymu: prostě z něj byla cítit záludnost, a nebyla jsem jediná, kdo měl ten

dojem. „Tenhle chlápek vypadá, že by zasloužil pořádně vydrhnout,“ říkala vždycky Stephenie: měl rucecelé potetované (a nebyly to dvakrát křesťanské obrázky) a potřeboval ostříhat. Vypadal jak ti satanisti, o

kterých se někdy píše v Inquireru.

Od Montyho příchodu naopak pastor Len ztratil zájem o Jima. Jistě, občas ho v neděli dovlekl do kostela ataky se ještě nevzdal toho nápadu pořádat prohlídky Pamina domu, ale většinou Jim prostě jenom seděl

doma a upíjel se k smrti.

Pastor Len požádal Shepheniina bratrance Billyho o nacenění nějakých stavebních úprav, které chtělprovést na ranči. Takhle jsme se dozvěděly, že se tam ti lidi asi stěhují natrvalo. Člověku zvenčí, řekl námBilly, by to připadalo jak nějaká komuna hipíků.

Elspeth, kolikrát já v tuhle dobu vůbec nemohla usnout! Nedokážu vám popsat, jak jsem trpěla. Taznamení, jak o nich mluvil pastor Len… dávalo to smysl, ale přitom… prostě jsem nedokázala skousnout,že by Pamela, naše stará známá Pam byla prorok. Lorne už musel být zmořený, jak jsem o tom s nímpořád chtěla mluvit.

„Rebo,“ řekl mi jednou, „sama víš, že jsi dobrá křesťanka a že tě Ježíš spasí, ať se stane cokoli. Pokud už

nechceš chodit do sboru pastora Lena, možná ti tím Ježíš dává najevo, že to je dobré rozhodnutí.“

Stephenie si myslela totéž. Ale odhodlat se k odchodu bylo těžké – jsme soudržná komunita. Vyčkávala

jsem, asi to tak jde popsat.

Obě jsme se bály, že Kendra příjezd všech těch nových čumíků nesnese, a usnesly jsme se, že i když snejnovějšími aktivitami pastora Lena mnohdy nesouhlasíme, patří se, abychom tam zajely a zjistily, jak toKendra zvládá. Chtěly jsme to podniknout o víkendu. V pátek se ale objevila ta zpráva o pastorově údajné

milence. Jakmile se to Stephenie dozvěděla, přišla s Inquirerem za mnou. Zabíralo to celou první stránku:

Obscénní dostaveníčka apokalyptického kazatele. Na fotkách byla ženská v růžových kalhotách apřiléhavém tričku, ale byly tak rozmazané, že se nedalo rozeznat, jestli je opálená, jestli je to černoškaanebo hispánka. Nevěřila jsem tomu článku ani na okamžik: dodnes – i poté, co k sobě pustil ďábla –pevně věřím tomu, že ten skutečný pastor Len, který patnáct let vedl náš sbor, opravdu existoval.Odmítám připustit, že by nás mohl tolik let všechny klamat. A navíc, jak jsem řekla Stephenii, kde bypastor Len našel čas miliskovat se s padlými ženskými? Se vším, co měl na krku, měl sotva čas se vyspat.

Zrovna jsme se Stephenií takhle mluvily, když se na příjezdové cestě objevil pastor Len – a padla na mětíseň, když jsem zjistila, že s ním je ten typ Monty.

„Rebo,“ pronesl pastor Len, jakmile prošel síťovými dveřmi, „je tu Kendra?“

Neviděla jsem ji, odpověděla jsem.

Monty se bez zdráhání posadil ke stolu a suverénně si nalil ledový čaj. Stephenie pobouřeně přimhouřilaoči, ale jemu to bylo úplně jedno.

„Zmizelo všechno její oblečení,“ řekl pastor Len. „A pes taky. Rebo, nenaznačila vám nějak, kam by mohlajet? Zkusil jsem zavolat jejímu bratrovi do Austinu a ten říká, že s ní nemluvil.“

Odpověděla jsem, že nemám tušení, kam mohla zmizet, a Stephenie za sebe řekla totéž. Nedodala jsemuž ale, že bych jí útěk vůbec nevyčítala – vždyť jí domov zabrali cizí lidi.

„Asi to tak je lepší,“ odtušil. „Měli jsme s Kendrou… měli jsme neshody ohledně toho, jakou úlohu má v

našich životech hrát Ježíš.“

„Ámen,“ přisadil si Monty, i když jsem k tomu neviděla žádný důvod.

Stephenie se snažila schovat Inquirer, ale pastor Len si toho všiml.

„Těm lžím nevěřte,“ prohlásil. „Nikdy v životě jsem se nedopustil ničeho nemravného. Jediné, co pro životpotřebuju, je Ježíš.“

Elspeth, já mu věřila. Když chtěl, působil opravdu přesvědčivě, a já na něm viděla, že nelže.

Připravila jsem další džbán ledového čaje a pak jsem se rozhodla promluvit o tom, co mě tížilo. „PastoreLene, jak hodláte nakrmit všechny ty návštěvníky, kteří se tu objevili?“ Bez rozpaků dodávám, že jsem sepřitom zahleděla přímo na Montyho.

„Pán se o nás postará. Ti dobří lidé dostanou, čeho jim je zapotřebí.“

Mně se jako dobří lidé nejevili, zvlášť ne ty typy jako Monty. Pronesla jsem něco v tom smyslu, že lidizneužívají jeho dobroty, a pastora Lena to doopravdy rozzlobilo. „Rebo,“ ohradil se, „co řekl Ježíš o touzesoudit lidi? Jsi dobrá křesťanka a na tohle bys neměla zapomínat.“

Pak s Montym vyrazili ven.

Ten spor mě opravdu rozrušil a tu neděli jsem poprvé za mnoho let nešla do kostela. Stephenie minásledně řekla, že na bohoslužbě bylo plno čumíků a velká část vnitřního kroužku zůstala doma.

No a pak se to muselo stát tak dva dny nato. Měla jsem spoustu práce, chtěla jsem během toho týdnedokončit zavařování (měli jsme už sice tak dvouleté zásoby konzervovaného ovoce, ale pořád nebylo všehotovo). Mluvili jsme s Lornem právě o tom, že objednáme dřevo a uskladníme ho vzadu pro případ, žeby se přerušilo elektrické spojení, když vtom slyším, jak u vchodu zastavuje náklaďáček. Kouknu ven a zavolantem vidím zhrouceného Jima. Neviděla jsem ho od toho týdne, co jsem se u něj zkoušela stavit sjídlem: nepřišel mi otevřít, i když byl doma, a já slaný nákyp musela nechat u vchodu.

Z auta skoro vypadl, a když jsme k němu s Lornem doběhli a postavili ho na nohy, řekl jenom: „Rebo,zavolala mi Joanie.“ Páchl kořalkou a potem a vypadal, že se už několik týdnů neholil.

Napadlo mě, že mu dcera volala zprávu, že konečně do Států posílá urnu, a že to ho tolik rozrušilo.

Když jsem ho usadila v kuchyni, řekl: „Mohla byste sem zavolat pastora Lena? Zařídit, aby sem hnedpřijel?“

„Proč jste rovnou nejel za ním na ranč?“ namítla jsem, ale faktem je, že v tomhle stavu neměl jezditnikam – alkohol z něj táhl na kilometry, až mě z toho pálily oči. Kdyby ho takhle přistihl šerif Beaumont,tak ho zabásne. Nalila jsem mu kokakolu, aby se vzpamatoval z nejhoršího. Po té hádce, co jsme měli spastorem Lenem, se mi nechtělo mu telefonovat, ale udělala jsem to – a myslela si, že neodpoví. Ale vzalto a slíbil, že hned přijede. Během čekání jsme se s Lornem zkoušeli vyptávat, ale Jim skoro nemluvil, akdyž něco řekl, nedávalo nám to smysl. Po čtvrthodině se pastor Len objevil, Montyho s sebou jako

obvykle.

Jim rovnou spustil: „Joanie šla za tím klukem, Lene. Tím Japončíkem.“

Pastor Len strnul: než se s doktorem Lundem rozešli, pořád vyprávěl, jak se doktor Lund hrozně dlouhopokoušel s některým z těch dětí mluvit. Jim zamžikal. „Joanie říkala, že ten Japončík… říkala, že s tímklukem mluvila, ale vlastně ne s ním.“

Nikdo jsme nechápali, o čem to proboha mluví. „Jime, já vám nerozumím,“ pronesl pastor Len.

„Říkala, že s ním mluvila přes androida. Přes robota, který vypadal přesně jako on.“

„Robota?“ hlesla jsem. „Že na ni mluvil přes robota? Jako jsou na YouTube? Co to má proboha

znamenat?“

„Co to má být, pastore Lene?“ chtěl vědět Monty.

Pastor Len nejméně minutu mlčel. „Asi bych měl zatelefonovat Teddymu,“ – takhle pastor Len říkaldoktoru Lundovi, „Teddy“, jako by spolu byli staří kamarádi, i když jsme přitom všichni věděli, že spolumají spory. Lorne to později okomentoval s tím, že pastor Len chtěl podobnou historií nejspíš zastřít ty lži

o jeho milence, napravit utrpěné škody.

Ale pak přišla ta bomba: Jim nám sdělil, že tu zprávu už vyzradil novinářům. Řekl jim všechno – jakJoanie navštívila to japonské děcko a jak mluvila s robotem, který vypadal přesně jako ten kluk.

Pastor Len zrudl jak červená řepa. „Jime,“ procedil, „proč jste to napřed neřekl mně a až pak novinám?“

Jim se zatvářil zarputile. „Pam byla moje žena. Nabídli mi za tu informaci peníze. Nemám proč je odmítat.Musím z něčeho žít!“

Jim tak jako tak inkasoval fůru peněz z Paminy životní pojistky, takže tohle nebyl žádný argument. Lorneale prohlásil, že mu bylo naprosto jasné, proč pastor Len zuřil: chtěl tu informaci využít sám.

Jim praštil pěstí do stolu. „A lidi se musí dozvědět, že ta děcka jsou příšery. Jak se, pastore, mohlo stát,že ten kluk přežil a Pam ne? To není spravedlivé. Není to tak správné. Pam byla hodná ženská. Hodná,slušná ženská.“ Jim se rozplakal a opakoval, že ty děti jsou vrazi. Že všechny ty lidi v letadlech zabili oni a

že nechápe, jak je možné, že to lidem nedochází.

Pastor Len se nabídl, že ho odveze domů a Monty za nimi dojede Jimovým náklaďáčkem. K novému džípu

pastora Lena ho museli odnést společnými silami. Otřásal se pláčem a skučel. Neměl v takovém stavuzůstat sám, bylo očividné, že se duševně zhroutil – ale byl tvrdohlavý a já věděla, že kdybych mu nabídla,

ať zůstane u nás, odmítl by to.

Těsně před odesláním knihy do tiskárny se mi podařilo uskutečnit rozhovor s Kendrou Vorheesovou,úředně dál manželkou pastora Lena. Hovořila jsem s ní na prvotřídní psychiatrické klinice, kde v současné

době pobývá. (Po dohodě neuvádím název ani adresu ústavu.)

Do Kendřina pokoje, vzdušné a prosluněné místnosti, mne uvede ošetřovatelka s dokonale provedenoumanikúrou. Kendra sedí u stolu, před sebou knihu; až později si všimnu, že to je poslední díl knižní sérieFlexibla Sandyho o konci světa. V klíně jí sedí fenka Ňafka a při mém příchodu líně zamává ocáskem, aleKendra mou přítomnost snad ani nevnímá. Když konečně zvedne zrak, hledí na mne jasnýma a mnohempronikavějšíma očima, než bych čekala. Je tak hubená, že jí jsou pod pokožkou vidět všechny žíly. Mírněprotahuje slova texaským způsobem a mluví zvolna, snad v důsledku předepsaných léků.

Pokyne mi, abych si sedla do křesla proti stolu, a nic nenamítá, když před ni položím diktafon.

Zeptám se jí, proč se rozhodla poskytnout mi rozhovor, zatímco ostatní žurnalisty, lačnící po stejnépříležitosti, odmítla.

Četla jsem vaši knížku, tu, jak tam zpovídáte děti, které máminou osmatřicítkou omylem zastřelily svojesourozence, anebo ty, jak je napadlo s pomocí tátovy samonabíjecí hračky povraždit spolužáky. Když měLen viděl, jak to čtu, sršel zlostí, a není divu: vždycky vyznával druhý dodatek k ústavě, zaručující právonosit zbraň, a celé to haló kolem něho.

Nesmíte si ale myslet, že se chci jenom pomstít za to, čeho se Len dopouštěl s tou prostitutkou. Upřímněřečeno, byla mi sympatická, nečekaně upřímná, což je dneska vzácnost. Doufám, že si užije svých patnáct

minut slávy a vydojí z nich, co se dá.

Ptám se jí, jestli ty informace o prohřešcích pastora Lena prozradila médiím ona. Vzdychne si, chvíli hladíŇafku a pak krátce přikývne. Ptám se jí, proč to zveřejnila, pokud ne z pomsty.

Protože pravda vás osvobodí! (Krátce a nevesele se zasměje.) A mimochodem, až tohle vydáte, napištesi, co se vám zachce. Úplně co se vám zachce. Ale pokud chcete znát pravdu, tak jsem to udělala proto,abych Lena navždycky odřízla od doktora Lunda. Když ho kápové po tom trapasu v rozhlase vykopli zklubu, truchlil, ale já věděla, že stačí, aby doktor Lund luskl prsty, a Len se připlazí zpět. Dělala jsem topro Lenovo dobro, každý přece viděl, že doktor Lund je manipulátor. A doktor Lund si k sobě při svýchsoučasných politických aspiracích nepustí stoupence potřísněného sexuálním skandálem. Ale ukázalo se,že to bylo to nejhorší, co jsem mohla udělat. Tisíckrát za den mě napadá: Co kdybych Lena ten den

nesledovala? Co kdybych to nechala být? Honí se mi hlavou: Kdyby si Len nakonec znovu zajistil Lundovu

přízeň, mělo by to nějaký vliv? Přestal by pak poslouchat ty bláznivé řeči Jima Donalda? Každý teďopakuje, jak k sobě Len „vpustil ďábla“, ale takhle jednoduché to není. Lena přes okraj postrčilo zklamání.

Takhle lidi jednají, když mají zlomené srdce.

Už se nadechuji a chci něco říct, ale nepustí mne ke slovu.

Nejsem vzteklá, bláznivá, šílená, náměsíčná. Všechno to předstírání už mě vyčerpalo – člověk přecenemůže celý život hrát nějakou roli. Tvrdí se, že mám depresi, klinickou depresi a možná bipolární – alekdoví, co to přesně znamená? Tohle není žádný laciný penzion. Nechávám to platit svého budižkničemubratra: rozhazuje tátovy peníze, získal z nich podstatnou část, tak jen ať taky něco vysolí. A koho jsemmohla požádat dál? Napadlo mě, že bych se mohla obrátit přímo na doktora Lunda. Už na té zpropadenékonferenci mi bylo jasné, že mě považuje za kompromitující přítěž. Spolehlivě vím, že nechtěl, abych setehdy objevila s Lenem v televizi. Jeho žena mě taky neměla v oblibě, a bylo to vzájemné. Měla byste jividět, jak se tvářila, když jsem odmítla vstoupit do Ligy křesťanek. Prý: „Kendro, musíme všechny tyfeministky a vražedkyně dětí srovnat do latě.“

Přimhouří oči.

Vy nejspíš mezi tyhle feministky taky patříte, že?

Přisvědčím.

To bude Lund nad tímhle rozhovorem zuřit ještě víc. Já feministka nejsem. Nejsem nic. Žádné nálepky,žádné angažmá. Dobře vím, co si o mně myslí ty pitomé ženské v té zatracené díře. Strávila jsem tampatnáct let. Myslely si o mně, že si troufám, že jsem domýšlivá – a taky si myslely, že jsem slabá, mírná a

slabá. Blaze tichým, neboť oni dostanou zemi za dědictví. Len jim samozřejmě dokázal zrychlit tep.Překvapuje mě, že nezačal spát s některou z nich. Ale asi bych měla být ráda, že se rozhodl nepáchatnevěru přímo doma.

Byl to teda život! Zahrabat se na konci světa s kazatelem za muže. Takhle si táta moji budoucnostnepředstavoval, a já určitě taky ne. Měla jsem ambice, sice nečetné, ale měla. Uvažovala jsem, že bychjednou začala učit – mám vysokoškolský titul. A tyhle ženské se mě snažily zapojit do těch svýchbláznivých příprav na katastrofu. Jestli dojde k solárnímu výbuchu nebo k jaderné válce, tak nás asinezachrání tisíc flašek s nakládaným tuřínem.

Pamela z nich byla ze všech nejrozumnější a v jiném životě by z nás možná byly kamarádky. Možná nekamarádky, ale každopádně s ní nebyla taková nuda jako se zbytkem. Nebyla tak hloupá, nedala tolik nadrby. Cítila jsem s ní: musela vydržet s tím svým manželem. Zlý jak psisko ze smetiště! Joanie, jejichdceru, jsem měla taky ráda a v duchu jsem se radovala, když se dokázala odpoutat a vydala se do světa.

Znovu se chvíli věnuje Ňafce.

Utěšuju se tím, že snad je Pam alespoň ráda, že je o Ňafku dobře postaráno.

Zeptám se, jak se seznámili s pastorem Lenem.

Jak jinak než na křesťanském setkání? Konalo se v Tennessee – chodila jsem tam na vysokou. Seznámilijsme se přes stan plný lidí. (Zasměje se nevesele.) Láska na první pohled, tedy alespoň z mé strany. Ažpo letech mi došlo, že jsem pro Lena byla atraktivní jenom díky svým majetkovým přednostem. Přál si

vlastní kostel – „Proto jsem byl seslán na zem,“ tvrdil vždycky: „Abych kázal Boží slovo a nosil dušímspásu.“

Tehdy byl ještě baptista a já taky. Nastoupil na vysokou až pozdě a hledal si na Jihu porůznu uplatnění.Všude chrlil oheň a Krista Ježíše a nějaký čas pracoval jako diákon doktora Samuela Kellera. Asi si na nějnevzpomenete, druhá liga – ale vypadal, že z něho brzy vyroste druhý Hagee. Jenže pak ho v 90. letechpřistihli se spuštěnými kalhotami a hnůj se lepí, jak vždycky říkával můj táta: když Kellera našli, jak se naveřejných záchodcích omakává s klučíkem, Len najednou zjistil, že najít si jiné uplatnění nebude taksnadné, přinejmenším dokud haló neztichne, a neměl jinou možnost než to zkusit na vlastní pěst. Hodnějsme se stěhovali a hledali vhodné místo, a pak jsme dorazili do Sannah County. Bylo to hned po tátověsmrti, dědila jsem a za to jsme pořídili ranč. Len asi měl představu, že zároveň povede hospodářství, aleco on věděl o hospodaření?

Býval to pohledný chlap a asi dodnes je. Znal výhody elegance. Když jsem ho přivedla domů, táta nebylrád. „Poslouchej mě, co ti říkám: tenhle mladík ti zlomí srdce,“ řekl mi.

Pletl se, Len mi srdce nezlomil. Ale určitě se o to pokoušel.

Z očí se jí vyřinou slzy, ale dělá, že to nevnímá. Podám jí papírový ubrousek a ona se letmým gestemutře.

Nebyla jsem takováhle vždycky. Já opravdu věřila. Ale ztratila jsem víru, když se Bohu nezlíbilo dát miděti. Nic víc jsem nechtěla. Možná by všechno bylo jiné, kdybych dostala děti. Není to přece velká žádost.A adopci Len odmítal. „Kendro, Ježíš s námi počítá pro něco jiného.“

Ale teď dítě mám, ne? Někoho, kdo mě potřebuje, kdo potřebuje lásku a kdo ji zasluhuje.

Pohladí Ňafku, ale pes se skoro ani nepohne.

Len není zlý člověk, to ne. Nikdy bych to takhle neřekla. Je zklamaný, je frustrovaný. Nebyl dostinteligentní, neměl dost charismatu – aspoň do chvíle, než se o něm Pamela zmínila v té zprávě a jemu se

v očích zjevily plameny a síra.

Mluvím zatrpkle?

Měla bych se na Pamelu zlobit, ale vlastně jí nic nevyčítám. Jak jsem říkala, byla to hodná ženská. Len ajá… Naše manželství stagnovalo celá léta a něco se prostě muselo změnit. Měl svůj rozhlasový pořad, biblický kroužek a uzdravování, strávil léta snahou, aby si ho všimli „velcí kluci“, jak jim sám říkal. A nikdyjsem ho neviděla tak rozrušeného jako ten den, kdy dostal pozvánku na tu zatracenou konferenci. Vkoutku duše, tom koutku, který ještě žil, mě napadlo, že se díky tomu třeba opravdu odpíchneme odzemě – ale jemu to všechno vlezlo do hlavy. A opravdu v tu zprávu věřil. Pořád v ni věří. Lidi o něm tvrdí,že je stejný šarlatán jako ti vyznavači mimozemšťanů a předáci šílených kultů, ale přinejmenším zčásti toje zcela upřímné.

Když se začaly na ranč stahovat všechny ty typy, už jsem to nevydržela. Ňafka z toho byla rozrušená. Len

si asi myslel, jak náramně vydělá na jejich příspěvcích. Podnikl to, aby mohl doktoru Lundovi dokázat, žetaky umí shromáždit věrné stoupence. Ale nikdo z těch nově příchozích žádné peníze neměl. Počínaje tímMontym. Občas jsem cítila, jak mě pozoruje. Neměl to v hlavě v pořádku. Strávila jsem hodně času usebe a dívala se na televizi. Len se mě snažil donutit, abych v neděli chodila do kostela, ale pro mě už tov té době byla nesnesitelná představa. Jindy jsme si s Ňafkou prostě vlezly do auta a jezdily a jezdily abylo nám jedno, kde skončíme. Bylo jasné, že to špatně dopadne. Já Lenovi radila, ať ten rozhovor s tímhubatým moderátorem z New Yorku nedělá. Ale on mě neposlouchal. Nesnášel jakýkoli odpor.

Bylo mi jasné, že ho doktor Lund nakonec podvede, a přesně to se taky stalo: vzal Lenova slova a využilje sám. Len mohl zuřit, jak chtěl, a do zhloupnutí telefonovat Lundovi i Flexiblovi Sandymu – nakonec užmu telefon nebraly ani sekretářky. Zprávy byly plné toho, jak stále nové zástupy hledají spásu, a lví podílsi za to přisuzoval doktor Lund. Měl na to konexe. A když pak podpořil Mitche Reynarda a Len nedostalpozvání, aby promluvil na té proizraelské demonstraci – no, nikdy jsem ho neviděla takhle běsnit. Jak setvářil, když vyšel ten článek v Inquireru, jsem už nemohla posoudit – ten den jsem zmizela. Jak se daločekat, všechno popřel. Ale ten fakt, že ho velcí hoši vyhodili z elitního klubu, mu narušil sebeúctumnohem víc než jakákoli novinová zpráva, ať jakkoli senzační. Nepochybuju o tom, že Lundovo přehlíženíLena zasáhlo mnohem víc než můj odchod. Bylo to kruté: Lund mu pootevřel bránu, nechal honahlédnout dovnitř paláce a pak ji zase přirazil.

Povzdychne si.

Ňafka si teď potřebuje odpočinout. Řekla jsem, co jsem měla na srdci. Měly bychom se rozloučit.

Před odchodem se jí ještě zeptám, co k Lenovi cítí dnes. V očích se jí zablýskne hněv.

Pro Lena už v mém srdci není místo. Pro nikoho už v mém srdci není místo.

Políbí Ňafku na čelo a já mám pocit, že přestala vnímat mou přítomnost.

Ňafko, ty bys mi nikdy neublížila, viď? Ne, ty nikdy.

ČÁST SEDMÁ

PŘEŽIVŠÍ

DUBEN

Lillian Smallová

Vedla jsem zvláštní existenci, život napůl. Občas Reuben dokázal komunikovat stejně jasně, jako se teďbavíme my dvě, ale kdykoli jsem se zmínila o bývalém domě, někom z dřívějších přátel anebo jehooblíbených knížkách, vedral se mu do očí poplašený výraz a cukal jimi sem tam, jako kdyby zoufale hledal

nějakou informaci a nedokázal ji najít. Doba před probuzením pro něj byla prázdná. Rozhodla jsem se na

něj nenaléhat. Těžko se o tom mluví, ale ten fakt, že si nevzpomínal na naši společnou minulost anedokázal vnímat naše vtípky o „Paříži v Texasu“ – tohle pro mě bylo skoro stejně bolestné jako návratychoroby.

A choroba se navracela. Hned po probuzení jsem okamžitě věděla, jestli má navrch Reuben, nebo Al:viděla jsem mu to na očích, když jsem mu nesla ranní kávu. Bobby to celé bral bez jediného zaváhání achoval se k Reubenovi stejně bez ohledu na to, jestli byl sám sebou, nebo ho ovládal Al, ale pro mě tobylo náročné, ta nejistota, kdy nevíte, co vás vlastně ráno čeká. Na Betsy nebo na pečovatelskouagenturu jsem se obracela jen tehdy, když bylo jasné, že u moci je Al. Ne že bych Betsy nevěřila, alejasně se mi zapsalo v paměti, jak na Reubenovo probuzení zareagoval doktor Lomeier. Myšlenka, co byasi prohlásili ti blázni, kdyby se o Reubenovi dozvěděli, pro mě byla nesnesitelná. Nenechávali nás napokoji: nesčetněkrát jsem musela zavěsit, když mi došlo, že ze sluchátka žadoní o rozhovor s Bobbymnějaký ten náboženský magor.

A ani v ty dny, kdy měl navrch Reuben, nebyl tak úplně sám sebou. Z nějakého divného důvodu začalobsesivně sledovat Vyhlídku – přitom tenhle pořad před svým onemocněním nesnášel – a s Bobbym sedokázali celé hodiny dívat na staré filmy, ačkoli ho dřív nijak zvlášť nebavily. Taky ztratil zájem ozpravodajské kanály, přestože tam probíhaly všechny ty politické debaty.

Jednou jsem ráno v kuchyni připravovala Bobbymu snídani a sbírala v sobě síly k probuzení Reubena,když vtom se dovnitř přihnal Bobby. „Babi,“ řekl, „Popo chce dneska na procházku. Chce jít ven.“

Vzal mě za ruku a odvedl mě do ložnice. Reuben seděl na posteli a zkoušel si natáhnout ponožky.„Reubene, je všechno v pořádku?“ zeptala jsem se.

„Rito, mohli bychom zajít do města?“

Rita – tak mi začal říkat. Podle Rity Hayworthové! Chápete, kvůli zrzavým vlasům.

„A kam bys rád?“

Vyměnili si s Bobbym pohledy. „Babi, do muzea!“ řekl Bobby.

Večer předtím dávali v televizi Noc v muzeu a Bobbyho úplně fascinovaly ty scény, kdy exponáty ožijí.Reuben byl právě v područí choroby, takže mu nejspíš do vědomí z filmu nic neproniklo – a já za to bylavděčná, protože v půlce filmu Bobby prohlásil: „Popo, ten dinosaurus je jak ty. Probral se k životu jako

ty!“

„Reubene,“ oslovila jsem ho, „opravdu se cítíš na cestu ven?“

Lačně přikývl jak malý kluk. „Ano, Rito, prosím tě. Pojďme se podívat na dinosaury.“

„Jó, na dinosaury!“ připojil se Bobby. „Babi, existovali podle tebe doopravdy?“

„Ale jistě, Bobby,“ řekla jsem.

„Líbí se mi, jaké mají zuby. Jednou je taky přivedu k životu.“

Bobbyho nadšení bylo nakažlivé a chlapec si zasluhoval nějakou odměnu: celé dny trávil doma a přitom si

ani jednou nepostěžoval. Čím častěji ale budeme venku, tím je pravděpodobnější, že se něco stane. Cokdyž nás někdo pozná? Co když nás začne pronásledovat nějaký ten náboženský fanatik a pokusí seBobbyho unést? Taky jsem měla strach, že Reubena po čase opustí síly: duševní schopnosti se mu sicevylepšily, ale pořád se snadno unavil. Potlačila jsem ale tyhle obavy a zavolala taxíka, čímž bylorozhodnuto. Na odchodu jsme vrazili do Betsy a já se jen modlila, aby Reuben nic neřekl. Podobnýchdrobných incidentů jsem samozřejmě už zažila milion a v koutku duše jsem toužila moct si o tom s někým

promluvit: neměla jsem v okolí živé duše kromě toho nepoužitelného doktora Lomeiera. Naznačila jsemnehlasně, že jdeme k doktorovi, a Betsy přikývla, ale ona je chytrá a očividně zachytila, že před ní něcoskrývám.

Taxík naštěstí dokázal zaparkovat hned před domem, což bylo ohromné štěstí, protože i v devět ránojsem viděla pár těch cvoků roztroušených po parku s těmi jejich bláznivými cedulemi. Taxikář byl Ind anaštěstí nás nepoznal, anebo to aspoň nedal najevo. Požádala jsem ho, ať nás vezme přes Williamsburský

most, aby si Reuben mohl užít vyhlídku. Elspeth, nepředstavitelně mě to nadchlo! Bylo krásně, panorama

vyhlíželo jak na pohlednici a od vodní hladiny se odráželo slunce. Při průjezdu Manhattanem jsemBobbymu ukazovala všechny zajímavosti, sídlo Chryslera, Rockefellerovo náměstí, Trumpovu věž. Seděl uokna jak přilepený a zahrnoval mě otázkami. Stálo mě to majlant, i se spropitným skoro čtyřicet dolarů,ale stálo to za to. Před vstupem do muzea jsem Bobbymu s Reubenem nabídla, jestli si chtějí dát ksnídani hot dog; snědli jsme si je na lavičce v Centrálním parku jak turisti. Jednou mě sem s Bobbymvzala Lori – nemyslím do muzea, ale do parku. Bobby měl tehdy hádavou náladu a mrzlo, ale stejně na to

mám příjemnou vzpomínku: Lori mi vykládala, jak je zavalená zakázkami – kynula jí báječná budoucnost!

Myslím, že byl všední den, nicméně v muzeu bylo plno a museli jsme pěknou chvíli čekat ve frontě. Užjsem se bála, že nás lidi poznají, ale většinu davu tvořili turisté, hlavně Číňani a Evropané. Na Reubenovinavíc už byla znát únava: na čele se mu tvořily krůpěje potu. Bobby byl plný energie a uhranutě zíral na

kostru dinosaura ve vchodové hale.

U pokladny seděl takový upovídaný černoch, a když jsem k němu přistoupila, zatvářil se zaraženě.„Neznám vás náhodou odněkud, paní?“ „Neznáte,“ odpověděla jsem – nejspíš trochu hrubě. Zaplatilajsem a už se otáčela k odchodu, když na mě zavolal: „Počkejte!“ Zarazila jsem se v obavách, že teď nacelé muzeum zahuláká, kdo je Bobby – ale on jenom pronesl: „Můžu vám pro vašeho manžela nabídnoutkolečkové křeslo?“

Nejradši bych ho na místě objala. Pořád se tvrdí, že Newyorčani jsou hrubí a sobečtí, ale to prostě vůbec

není pravda.

Bobby mě tahal za ruku: „Babi, koukej, dinosauři!“

Pokladní zmizel a za chvíli se vynořil s invalidním křeslem, na které Reuben okamžitě poklesl. Měla jsemuž o něj doopravdy strach: tvářil se zmateně a bála jsem se, že si ho znovu podmaní Al a způsobí

problémy.

Biletář nás nasměroval k výtahům. „Poběž, synku,“ vybídl Bobbyho. „Ukaž babičce s dědečkem

dinosaury.“

„Věříte tomu, pane, že dinosauři v noci ožijou?“ zeptal se ho Bobby.

„A co by ne? Zázraky se přece občas stanou,“ opáčil chlapík a mrkl na mě tak, že bylo jasné, že ví, kdojsme. „Buďte bez obav, madam,“ špitl. „Nechám si to pro sebe. Užijte si návštěvu.“

Vyjeli jsme rovnou do patra věnovaného dinosaurům. Plánovala jsem, že to tu kvůli Bobbymu rychleobhlédneme a pak se okamžitě vrátíme domů. Bobbymu jsem řekla, ať se mě pěkně drží; všude bylydavy lidí a prodrat se do prvního sálu bylo pěkně těžké.

Reuben ke mně zdvihl hlavu a řekl: „Co mám? Mám strach.“ Načež se rozplakal – poprvé od té chvíle, cose (jak říkal Bobby) „probral“. Snažila jsem se ho uklidnit. Pár čumilů na něj upřelo oči a já na násnechtěla upoutat pozornost. Když jsem se znovu narovnala, Bobby nikde.

„Bobby?“ zavolala jsem. „Jsi tu, Bobby?“

Rozhlížela jsem se po jeho baseballové kšiltovce, ale nikde jsem ji nezahlédla.

Panika mě zahrnula jak povodňová vlna. Nechala jsem Reubena Reubenem a rozeběhla se za Bobbym.

Prodírala jsem se davem a podrážděné stížnosti odstrčených jsem ignorovala. Po bocích mi stékal studený

pot a z plna hrdla jsem křičela: „Bobby!“ Hlavou se mi hnaly představy, jak Bobbyho odvlekl nějaký tennáboženský pomatenec, unesl ho a podrobil kdovíjakým hrůzám. Nebo jak ztracený bloudí po New Yorku a…

Přihnala se ke mně hlídačka: „Paní, uklidněte se,“ přikázala mi, „tady nemůžete takhle křičet.“ Očividně simyslela, že jsem pomatená, a vůbec mě to nepřekvapovalo – sama jsem měla pocit, že přicházím o

rozum.

„Vnuka – já nemůžu najít vnuka!“

„Jen klid, paní,“ utišovala mě. „Jak vypadá?“

Vůbec mě nenapadlo jí vykládat, kdo je přesně Bobby, že to je Bobby Small z Trojice, zázračné dítě avšechny tyhle nesmysly. Všechny tyhle souvislosti se mi prostě vypařily z hlavy a zaplaťpámbu za to –jinak by tam okamžitě zavolali policii a všechno by se druhý den nepochybně objevilo na hlavníchstránkách novin. Hlídačka mi řekla, že upozorní personál u vchodu a východu – ale vtom jsem uslyšela tonejkrásnější slovo na světě: „Babi?“

Uviděla jsem ho, jak ke mně hopsá, a málem jsem omdlela úlevou. „Bobby, kdes byl? Vyděsils mě k

smrti.“

„Byl jsem u toho obra. Má zuby jak vlk! Ale honem pojď, babi, popo nás potřebuje.“

Je to sice neuvěřitelné, ale já na Reubena dokonale zapomněla. Hnali jsme se zpátky do sálu, kde jsemho nechala. Naštěstí v tom půjčeném křesle usnul.

Úplně jsem se uklidnila až ve chvíli, kdy jsme seděli v taxíku a mířili zpátky domů. Reuben už byl poprobuzení naštěstí klidný. Nebyl sice úplně při sobě, ale aspoň jsem se nemusela ještě navíc vyrovnávat s

regulérním náporem choroby.

„Babi, oni neožili,“ řekl Bobby. „Ti dinosauři neožili.“

„To je tím, že ožívají jenom v noci,“ odpověděl Reuben – znovu při plném vědomí. Vzal mě za ruku astiskl ji v dlaních. „Bylas hodná, Lily,“ dodal. Řekl mi „Lily“, ne „Rito“.

„Jak to myslíš?“ nechápala jsem.

„Žes to nevzdala. Nevzdalas to se mnou.“

To mě rozplakalo. Nedokázala jsem se ovládnout, slzy se prostě vyřinuly.

„Co je ti, babi?“ chtěl vědět Bobby. „Ty jsi smutná?“

„Nic mi není. Jenom jsem se o tebe bála,“ řekla jsem mu. „Myslela jsem, že ses v tom muzeu ztratil.“

„Ale já se ti nikdy neztratím,“ na to Bobby. „To prostě nejde, babi. Je to vyloučené.“

Následuje poslední zaznamenaný rozhovor, který na internetovém fóru vedli Rjú a Čijoko.

Zpráva odeslána @ 20:46 03/04/2012

ČIJOKO: JÁ TĚ POVAŽOVALA ZA PŘÍTELE!!!!! Jak jsi mi něco takového mohl udělat?????????www.hirokomunikujeandroidem/tokyoherald Doufám, že ti dobře zaplatili. Doufám, že to za to stálo.

RJÚ: Čijoko! Přísahám ti, že já to nebyl!

ČIJOKO: MB zuří, strýc android vyhrožuje, že Hiroa vezme zpátky do Ósaky. Všude kolem jsou reportéři.Jestli o něj přijdu, tak umřu. Jak jsi něco takového mohl udělat????

RJÚ: Já to neudělal!

ČIJOKO: Zničil jsi mi život, UŽ MĚ NIKDY NEKONTAKTUJ.

RJÚ: Joko? Joko? Prosím tě. Prosím tě! JÁ TO NEUDĚLAL.

Když Čijoko dala Rjúa na černou listinu, takže ji nemohl nijak kontaktovat, Rjú se z toho zhroutil a podpřezdívkou „Orz“ se nalogoval na konverzační fórum „zlomených srdcí“ na webové stránce 2-chan.Konverzační vlákno nadepsal: „Všechno jsem projel a potřebuju pomoct.“ Jeho prosba se skoro okamžitěstala nesmírně populární, podnítila fantazii členů fóra a přilákala k sobě miliony čtenářů.

Překlad Eric Kushan. Poznámka překladatele: k imitaci slangové japonštiny, které se na internetovýchfórech užívá, byly zvoleny zkratky a výrazy běžné v americké angličtině.

JMÉNO: ORZ DATUM: 2012/04/05 01:32:39.32

Internauti, potřebuju pomoct!!! Potřebuju navázat kontakt s holkou, která si mě dala na černou listinu.

JMÉNO: ANONYMOUS111

A proč tě odkopla, Orzi?

JMÉNO: ORZ

Myslí si, že jsem ji zradil, ale já to neudělal. |7O

JMÉNO: ANONYMOUS275

Jo, tohle znám. Ale musíš mi říct víc.

JMÉNO: ORZ

OK… musím to vzít od začátku. Budu té holce říkat Ledová princezna. Bavili jsme se jenom po síti a onastojí společensky mnohem výš, takže jsem ani nemohl věřit, že je ochotná se bavit s takovým trapákem,jako jsem já. Psali jsme si každodenně, byli jsme k sobě upřímní. Ale pak… se stala taková věc…řekněme, že najevo vyšla informace, která na její rodinu vrhala špatné světlo. Ona si myslí, že za to můžu

já, a dala si mě na černou listinu, takže jí to ani nemůžu vysvětlit.

Vůbec mě netěší, že tu před váma vypadám jako trapák. Ale tohle mě prostě ničí. Když si mě zablokovala,měl jsem pocit, jako bych měl žaludek ze skla a někdo mi do něj praštil kladivem.

JMÉNO: ANONYMOUS111

„Jako bych měl žaludek ze skla“ – Orzi, ty jsi básník!

JMÉNO: ANONYMOUS28

Úplně jsi mě dojal.

JMÉNO: ORZ

Dík. Je mi fakt hrozně. Bolí to, jako by mě někdo ťal mečem. Nemůžu jíst, nemůžu spát. Pořád dokola sičtu, co jsme si psali. Dneska jsem strávil skoro celý den přemýšlením nad každým jednotlivým slovem,

které jsme si kdy poslali.

JMÉNO: ANONYMOUS23

Jéžiš! Orzi, musíš pochopit, že ženské nosí jenom trápení. Ser na ně.

JMÉNO: ANONYMOUS111 Ser na 23.

Orzi, já zažil něco podobného. Myslíš, že tě k sobě znovu pustí?

JMÉNO: ORZ

Nemám potuchy. Ale já bez ní nemůžu žít.

JMÉNO: ANONYMOUS23

Jak vypadá? Je to kočka????

JMÉNO: ANONYMOUS99 23, ty seš pitomec.

JMÉNO: ORZ

Viděl jsem ji jednou v životě, a jenom na obrazovce. Trochu se podobá Hazuki Hitoriové.

JMÉNO: ANONYMOUS678

Hazuki Hitoriové ze Zlaté mládeže? Tak to je bomba! Orzi, máš vkus. Taky jsem do ní blázen.

JMÉNO: ANONYMOUS709

Hazuki???? Ehrrrrrr-úúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúú

JMÉNO: ANONYMOUS111

Internauti, trochu se ovládejte.

Orzi, musíš si s ní promluvit osobně. Vysvětlit jí, jak ti je a co k ní cítíš.

JMÉNO: ORZ

To se lehko řekne, jenomže… Je mi to trapný, kluci, ale já bydlím u rodičů a nechodím moc ven.

JMÉNO: ANONYMOUS 987

Ale to je v poho. Já taky bydlím u našich.

JMÉNO: ANONYMOUS55

A já taky. Co je na tom?

JMÉNO: ORZ

Takhle jsem to nemyslel. Já už nějakou dobu nebyl z domu. Teda… nějakou dobu jsem ani nevyšel z

pokoje.

JMÉNO: ANONYMOUS111

Nějakou dobu? Jak dlouho, Orzi?

JMÉNO: ORZ

Vy mě odsoudíte!!!!

Dýl než rok. _|7O

JMÉNO: ANONYMOUS87

Pajšl dá člověku někdy pěkně zabrat. Dám ti tipa, Orzi: jestli nechceš chodit na záchod, naskládej si podstůl pro sichr plastový láhve. Takhle to dělám já, když mě vcucne hra.

JMÉNO: ANONYMOUS786

LOL!!!

Dobrá rada, 87!

JMÉNO: ANONYMOUS23

Internauti, Orz je hikikomori.

JMÉNO: ANONYMOUS111

Orz komunikuje po webu, takže je schopen mezilidského kontaktu. Je jenom samotář. Není opravdovský

hikikomori.

[Následuje krátká diskuse o tom, jak je definován hikikomori.]

JMÉNO: ANONYMOUS111

Orzi, jsi tam ještě?

JMÉNO: ORZ

Jo, jsem tu. Poslyšte… nechci marnit váš čas. Takhle při psaní mi došlo… Co by na mně vůbec mohlavidět? Proč by se měla koukat na trapáka, kterej všechno projel?

Nemám práci, prachy ani žádnou naději.

JMÉNO: ANONYMOUS111

Je snad ta tvoje princezna mrtvá? Není. Takže tu je naděje. Internauti, tenhle člověk potřebuje naši

pomoc. Nástup.

JMÉNO: ANONYMOUS85 A nabít.

JMÉNO: ANONYMOUS337

Zamířit na princeznu.

JMÉNO: ANONYMOUS23

Nabito a odjištěno, pane!

JMÉNO: ANONYMOUS111

Ze všeho nejdřív musíme Orzovi pomoct vyjít ven z pokoje.

JMÉNO: ANONYMOUS47 Orzi, pár dobrých rad:

1.

Umyj se, dej se do pucu. Okartáčuj chlupy z deky, ošetři si beďary.

2.

Stav se v Uniqlo a pořiď si nějaký hadry, ale nic ostentativního.

3.

Jdi za princeznou.

4.

Pozvi ji na večeři.

5.

A při té večeři jí řekni, co máš na srdci.

Když tě i tak odkopne, aspoň si nebudeš nic vyčítat.

JMÉNO: ANONYMOUS23

Jestli se bavili jenom po síti, tak Orz možná nezná její adresu. Taky říkal, že nemá prachy, takže si asinemůže jít koupit nový hadry.

JMÉNO: ORZ

Díky za radu. Adresu sice neznám, ale vím, že bydlí někde u nádraží Jojogi.

JMÉNO: ANONYMOUS414

Tam je poblíž dobrá italská restaurace.

JMÉNO: ANONYMOUS23

Při prvním rande na špagety? Jakitori, Francouzi nebo etnická kuchyně – všechno ostatní je vyhazovánípeněz.

[Propukne diskuse, kam se má jít při první schůzce.]

JMÉNO: ANONYMOUS111

Tohle ale není první rande. Orz se s tou princeznou dávno skamarádil po síti.

Internauti, mluvíte mimo. Orz se ze všeho nejdřív musí dát do pucu a vypadnout ven z bytu.

JMÉNO: ORZ

Vy opravdu myslíte, že bych se za ní měl vydat osobně?

[Sbor souhlasů: „Jo, jasně“, „Kluku, jdi do toho“, „Nemáš co ztratit“ atd.]

JMÉNO: ORZ

No dobrá, skoro jste mě přesvědčili! Takže teď k praktické stránce…

Nějaké prachy asi seženu, ale nebude to moc. Princezna bydlí v jiné prefektuře, takže zatímco ji buduhledat, musím mít kde přespat. Na hotel nemám. Napadá vás něco? Už jste někdy přespávali vinternetové kavárně? Jde to tak udělat?

JMÉNO: ANONYMOUS89

Není to zrovna ideální, ale jednou jsem to takhle udělal na předměstí Šindžuku. Je to laciné a dá se tam

najíst z automatu.

[Internauti Orze zavalí radami ohledně toho, kde by měl přespat a jak přilákat princezninu pozornost.]

JMÉNO: ORZ

Musím se jít vyspat, jsem už vzhůru skoro dvacet hodin. Kluci, díky, opravdu jste mi pomohli. Už sinepřipadám tak sám.

JMÉNO: ANONYMOUS789

Orzi, zvládneš to.

JMÉNO: ANONYMOUS122

Musíš to dokázat – za všechny cvoky do internetu!

JMÉNO: ANONYMOUS20

A hodně štěstí!!!! Jedem v tom s tebou. Kluku, do toho, určitě to zvládneš.

JMÉNO: ANONYMOUS23 Jo, kurva, jdi do toho.

JMÉNO: ANONYMOUS111

A dej vědět, jak se situace vyvíjí!!!!!

[Rjú alias Orz se v diskusi znovu objeví po dvou dnech, během nichž se rojily spekulace.]

JMÉNO: ORZ DATUM: 2012/04/07 01:37:19.30

Nevím, jestli jste právě někdo z dřívějška na síti. Pročítal jsem všechny vaše příspěvky. Jsem dojatej, jakmě lidi podporujou!

Chci dát vědět, že jsem uposlechl vaší rady a vyrazil jsem z domu.

JMÉNO: ANONYMOUS111

Orzi! Kde teď jsi?

JMÉNO: ORZ

Přespávám v kabince v internetové kavárně.

JMÉNO: ANONYMOUS111

A jaký to je, takhle znovu ve světě? Chceme znát podrobnosti. Pěkně od začátku.

JMÉNO: ORZ

No, jak jsem říkal, uposlechl jsem vašich rad. Nejdřív jsem se dal do pořádku, vyčistil jsem si zubyzažloutlé od cigaret, pak vlasy – neměl jsem na holiče, tak jsem se ostříhal sám a myslím, že výsledek

docela ujde!

A teď ten horší moment – určitě mě za to odsoudíte: když jsem mizel, byli rodiče v práci a já si vzalúspory, které měla matka schované v kuchyni. Není to moc peněz, ale při troše snahy mi to může vystačit

na pár týdnů. Nechal jsem doma vzkaz, ale stejně se za to stydím. Napsal jsem jim, že jsem se rozhodlnajít si práci, abych jim pořád nevisel na krku.

JMÉNO: ANONYMOUS111

Orzi, neudělal jsi nic špatnýho. Až se postavíš na vlastní nohy, vrátíš jim to.

JMÉNO: ANONYMOUS28

Přesně tak, Orzi. V daný situaci se nic jinýho nedalo dělat. Ale teď nám pěkně odvyprávěj zbytek.

JMÉNO: ORZ

Kluci, díky. A zbytek… no dobře, vypravuju.

Boty jsem našel v botníku u vchodu, kde jsem je nechal před rokem. Byla na nich vrstva prachu.

Vyjít z domu pro mě byla jedna z nejtěžších věcí v životě. Ani mě nenapadá, jak to přesně popsat… Kdyžjsem vykročil ven, připadal jsem si jak sirka v oceánu. Všechno mi připadalo tak oslnivě jasné a veliké. Ave všech oknech cukaly záclony: dobře vím, že si o mně sousedi už pěknou dobu povídali – matku tohrozně stresovalo.

Vyšel jsem na ulici krátce po poledni, ale dokonce i v našem okrsku bylo příšerně rušno. Pořád mě totáhlo zpátky do pokoje jako nějaká tajuplná síla, ale já to přemohl a donutil jsem se vyběhnout směrem k

nádraží. Rychle, než jsem si mohl něco rozmýšlet, jsem si koupil lístek do Šindžuku. Měl jsem přitompocit, jako by si na mě všichni lidi kolem ukazovali a smáli se mi.

Nebudu vám tu líčit neustálé nápory paniky, které na mě dopadaly po příjezdu do Šindžuku. Nevěděljsem, co a jak, a tak jsem vešel do stánku Jošinoja, i když jsem vůbec neměl hlad, a přinutil jsem sezeptat se chlápka u pultu, jestli se tu dá někde lacino přespat. Byl hodnej a nasměroval mě do téhle

kavárny.

Chci vám to všechno říct popravdě… trochu z toho magořím…

JMÉNO: ANONYMOUS179

Chlapče, klídek. Jsme tu kvůli tobě. Co bylo dál? Jak zjistíš, kde bydlí?

JMÉNO: ORZ

Shromáždil jsem si informace. Její rodina… no, prostě se o nich trochu ví a mně se podařilo vypátrat

adresu.

JMÉNO: ANONYMOUS179

To jako že ta holka je slavná???

[Následujících několik hodin zabraly různé moudré výroky a spekulace o tom, z jaké rodiny asi Ledová

princezna je.]

JMÉNO: ORZ

Jestli v sobě najdu odvahu za ní jít, tak asi nejlepší bude počkat, až její rodiče odejdou z domu.

JMÉNO: ANONYMOUS902

Už máš rozmyšlené, co jí řekneš?

JMÉNO: ANONYMOUS865

Orzovi to cinká ve skleněném žaludku. Postaví se u princeznina domu pod pouliční lucernu a zapálí si

cigaretu. Pozoruje dům. Zašlápne oharek, přistoupí ke vstupním dveřím a zaklepá.

Princezna mu otevře a on zalapá po dechu: je ještě krásnější, než si ji pamatoval.

„To jsem já, Orz,“ představí se a sundá si černé brýle.

„Odveď mě odtud,“ zasténá ona a padne před ním na kolena. „Jsem tvá, docela ti patřím!“

JMÉNO: ANONYMOUS761 865, dobrá práce, LOL!!!

JMÉNO: ORZ

Napadla mě jedna věc… Možná už vím, jak upoutat její pozornost.

JMÉNO: ANONYMOUS111 Tak nás nenapínej.

JMÉNO: ANONYMOUS2

Přesně tak, Orzi, jsme přece tvoji kámoši!!!!

JMÉNO: ORZ Jestli to zabere, popíšu vám to zítra. A jestli ne, tak tu budu ležet schoulenej a rozvzlykanej s

podřezanejma žílama.

JMÉNO: ANONYMOUS286

Orzi, jediná cesta vede k vítězství! Ty to zvlááádneš!!!!

[Po Rjúově odhlášení z diskusního fóra proběhla následující konverzace:]

JMÉNO: ANONYMOUS111

Internauti… já asi vím, kdo je Ledová princezna.

JMÉNO: ANONYMOUS874

Kdo teda?

JMÉNO: ANONYMOUS111

Orz říkal, že se o její rodině ví, a zmínil, že bydlí někde u nádraží Jojogi.

V Jojogi bydlí Hiro.

JMÉNO: ANONYMOUS23

Hiro????????? Zázračný Hiro? Chlapec-android?

JMÉNO: ANONYMOUS111

Jo, přesně tak. Hiro bydlí u tety a strýce, a ti mají dceru. Prošel jsem záznam zádušní ceremonie a našeljsem tam jednu holku, která vypadá jak Hazukiová a stojí mezi lidma blízko rodiny. Pak ještě jednu, kteráje míň hezká.

JMÉNO: ANONYMOUS23

Takže náš ubožáček Orz je zamilovaný do Hiroovy sestřenice??? Orzi, DO TOHO!

Přepis audionahrávky Paula Craddocka z dubna 2012.

17. dubna, 12:30

Bože, ten čas plyne… Mandi, jak je? Tuhle mě zrovna napadlo, že sice žvaním do přístroje, jako kdybysbyla moje nejlepší kamarádka anebo jako kdybys mi měla nahrazovat dr. K., a přitom si ani pořádněnedokážu vzpomenout, jak vypadáš. Našel jsem si tě na Facebooku, abych si připomenul tvůj obličej.Říkal jsem ti přitom, jak nesnáším Facebook. Ale je to moje chyba: přijímal jsem nabídky přátelství zevšech stran a bez kontroly – a ti parchanti pak kvůli tomu konfliktu s Marilyn zamořili celej můj wall itwitterovej účet.

Mandi, prosím tě, promiň, že ti neodpovídám na telefonáty, ale já prostě… Měl jsem špatný dny. Tedadny, spíš týdny, che. Připadalo mi to nekonečný. Stephen… to už znáš. Nechci se k tomu vracet. A svytříděním toho, co z těch mých žvástů můžeme použít, jsem taky moc nepokročil. Upřímně řečeno,nepokročil jsem dohromady s ničím.

Celé jsme to spustili moc brzo, myslím jako moc brzo po té nehodě. Teď je mi to jasné.

Možná to ale půjde zrevidovat, až… až si budu připadat víc jako normální člověk. Je ti jasné, že mi teď

není zrovna nejlíp.

Občas se zahledím na Jessiny fotografie a snažím se vypátrat nějaké rozdíly. Tuhle mě při tom přistihla.„Strýčku Paule, co to děláš?“ dožadovala se jako roztomilá holčička – k čertu s ní! Vždycky ke mně takhlenenápadně přileze.

„Ale nic,“ utrhl jsem se na ni.

Cítil jsem se kvůli tomu hrozně provinile, den nato jsem zajel do hračkářství a zaplatil za značkové hračkya různé další pitomosti tolik peněz, že by to stačilo jako první splátka na auťák. Jess teď má kompletní

sadu postav z Mého malého ponyho, drahých jak peklo, a haldu barbín, nad kterými by se feministka

Shelly protočila v hrobě.

Ale já se prostě snažím, Bože, jak já se snažím. Jenže ona prostě… není jak dřív. S Polly mívaly hrozněrády pohádky, které si pro ně Stephen vymýšlel, takové bláznivé variace na Ezopovy bajky. Tuhle jsem se

pokusil o variantu chlapečka, co volal „vlk“, a ona se na mě podívala, jako kdybych se zbláznil.

A možná to tak je.

Protože ti musím říct ještě jednu věc. Včera v noci jsem zase googloval až do rána a snažil se pochopitvlastní emoce vůči Jess. A existuje diagnóza jménem Capgrasův syndrom. Vyskytuje se hrozně vzácně,ale postižení jsou přesvědčení, že někoho z jejich blízkých nahradil dvojník, že došlo k záměně. Vím, že už

jenom takhle uvažovat je na hlavu. Je to riskantní… Ale zároveň mě uklidňuje vědomí, že existujesyndrom, který to možná celé vysvětluje. Možná to ale všechno pramení ze stresu. Toho se teď úpěnlivědržím.

(odkašlání)

A kristepane, že tu bylo rušno. Jess šla poprvé do školy. To jsem si říkal, že bychom mohli použít –přesně tohle čtenářstvo vyžaduje, ne? Už jsem ti myslím říkal, jak dr. K. s Darrenem rozhodli, že by mělapo velikonočních prázdninách nastoupit. Domácí výuka neprobíhala zrovna ideálně: nejsem kvalitní učitel

– a navíc to znamenalo, že jsem s ní musel být celé hodiny v kontaktu…

Novináři se tam jako obvykle nahrnuli v houfech, a tak jsem rozdával úsměvy na všechny strany – zatuhle roli láskyplného rodiče bych klidně mohl dostat TýTý. Nechali jsme pisálky výt u vchodu a já Jessdoprovodil do třídy. Učitelka paní Wallbanková nechala místnost vyzdobit a přes tabuli visel velký nápis „Jess, vítej zpátky!“. Paní Wallbanková je statná a okatě veselá dáma, která jako by vypadla z románkuod Enid Blytonové: ten typ ženské, co o víkendech navštěvuje historické památky a chlupatýma nohamavyšlapává kopce ošlehané větrem. Už jen při pohledu na ni se mi chtělo se ožrat pod obraz a vyhulitpaklík rothmansek (jo, Mandi, kouřím dvacku denně, ale nikdy ne doma: další zlozvyk, co musímschovávat – i když jsem zjistil, že milá paní E.-B. si taky občas neodpustí diskrétní cigárko).

Jak se záhy ukázalo, paní Wallbanková je ten typ učitelky, která na děti mluví, jako by byly dospělé, a nadospělé naopak, jako by byli duševně zaostalí. „Jujky ahojky, strýčku! Ničeho se nemusíme bát. Jess jevelká holčička a my si se vším poradíme!“

„Jess, víš určitě, že to zvládneš?“ pronesl jsem s pousmáním.

„Ale jasně, strýčku Paule,“ opáčila s tím samolibým úsměvem, který jsem začal nesnášet. „Jen se vraťdomů a dej si panáka a čouda.“

Paní Wallbanková rozrušeně zamrkala a já se to snažil obrátit ve vtip.

Pocítil jsem tu úlevu, kterou prožívám pokaždé, když ona není nablízku, a vyběhl ven.

Pokusil jsem se ignorovat obvyklé novinářské otázky: „Kdy Marilyn dovolíte promluvit si s vnučkou?“ Jenjsem zamumlal obvyklé kecy v tom smyslu, že až se na to Jess bude cítit atd. atd. Pak jsem naskočil doStephenova audi a prostě se jen trochu projel. Ocitl jsem se uprostřed Bromley. Zaparkoval jsem a šel doMarks & Spencer koupit Jess po prvním návratu ze školy něco extra k večeři. A celou tu dobu jsem jasněvěděl, že jenom hraju roli. Že se jen tvářím jako starostlivý strýček. Ale já… nedokážu přestat myslet naStephena se Shelly – myslím ty opravdické, ne toho Stephena, co se mi zjevuje v noci – a jediné, co mědrží na nohou, je myšlenka, že je nesmím zklamat. Pořád si opakuju, že když se do té role ponořím,nakonec se pro mě stane skutečností a já znovu naberu rovnováhu.

Ale stojím tam teda ve frontě a držím košík plnej těch příšernejch omáček na těstoviny, který Jess takmiluje, když mi oči zabloudí k regálu s vínem a já se v tu chvíli viděl, jak tam dřepím a liju do sebe jednuláhev chilského červeného za druhou, dokud mi nepraskne břicho. „Tak chlapče, tamhle je volnápokladna,“ pronesla stará ženská za mnou a já se probral. Pokladní mě okamžitě poznala, věnovala mistandardní „úsměv prosycený podporou“ a spiklenecky zašeptala: „Jak se má?“ Málem jsem na ni vyštěkl:

„Proč se všichni ptají jenom na ni?“ Vymámil jsem ze sebe něco na způsob „Daří se jí skvěle, díky zaoptání“ a podařilo se mi odejít, aniž bych jí dal pěstí anebo vypil celou sekci alkoholu.

24. dubna, 23:28

Mandi, tento týden to jde. Od té doby, co chodí do školy, to je lepší. Dokonce jsme tuhle strávili společnývečer a dívali se spolu na reality show. Ona tyhle příšerné programy miluje, a asi by mě to mělozneklidňovat: nemůže se nabažit blbců nastříkaných opalovacím sprejem, jak spolu žvaní v nočníchklubech. Nejspíš ale na tyhle sračky letí všichni její spolužáci, takže bych to měl brát jako pozitivní vývoj k

normálnímu chování. Pořád je zběsile veselá a hodná, až si přeju, aby aspoň jednou měla záchvat vzteku

nebo odmítla jít spát. Opakuju si, že dr. K. má pravdu a že se její chování po všem prožitém traumatusamozřejmě musí změnit. Prostě se jen musíme adaptovat. „Jess,“ obrátil jsem se k ní během reklam (povšech těch banalitách na obrazovce mi byly úplnou úlevou), „my dva, ty a já… zvládáme to, viď?“ „Alejasně, strýčku Paule.“ Poprvé za hrozně dlouhou dobu jsem si přitom v duchu říkal: tohle se vyřeší,zvládnu to.

Dokonce jsem zavolal Gerrymu a nahlásil, že se můžu vrátit k práci. Samozřejmě se vyptával na tyhlenahrávky a říkal, že má v patách tvýho nakladatele, který zoufale čeká na další materiál. Pronesl jsemobvyklé výmluvy. Kdybych jim tohle poslal bez úprav, udělali by se z toho.

Ale já tohle vyřeším, jo.

25. dubna, 16:01

Uf. Mandi, tohle byl významný den. Darren právě odešel (byl jak osina v zadku, prošel kredenc i ledničku,

aby prověřil, co Jess jí – vsadím se, že tohle není standardní procedura) a zazvonil telefon. Jak sama víš,obvykle to je někdo od tisku nebo nějaký náboženský fanatik, kterému se podařilo ukrást nebo úplatkemvyloudit moje nové číslo. Dneska ale překvápko: nebyl to evangelikál, byl to mimozemšťan.

Od té doby, co jsem na ně po Jessině odchodu z nemocnice upozornil policajty, se drželi zpátky.Instinktivně jsem chtěl hned zavěsit, ale cosi mě zadrželo: ten chlapík na drátě – Simon a nějak dál – zněl

vcelku rozumně a říkal, že volá, aby se optal, jak se mi daří. Ne Jess, ale mně. Musel jsem mluvitopatrně, linku mám s vysokou pravděpodobností napíchnutou, a tak jsem nechal mluvit především jeho. A

vlastně jsem ani nic moc říkat nemusel: jen jsem poslouchal a měl jsem pocit, jako bych se díval zvenčísám na sebe. Věděl jsem, že to je praštěné, nechat ho takhle vyhrát, ale podle něj mimozemštani – říkájim „jiní“, jak v nějakém ukoptěném sci-fi scénáři – lidi unesou, vloží jim do těla mikročip a s pomocí „cizítechniky“ je pak ovládají. Jsou podle něj spřažení s vládou. Měl jsem z toho… Proč to neříct upřímně?Nikdo tohle nikdy neuslyší. Kurva… Prostě to na určité úrovni dávalo smysl, i když divnej. Chci říct… Cokdyž černý čtvrtek opravdu byl pokus z dílny tajných služeb? Spousta lidí si myslí, že ta děcka opravdupodobnou pohromu nemohla přežít. A nemyslím magory, jako jsou ti fanatici s biblí nebo ti cvoci, podlekterých ty tři děti ovládá ďábel. Dokonce i ten vyšetřovatel, který přišel za Jess, jestli si z havárie na něco

nevzpomíná, na ni zíral, jako by nedokázal uvěřit, že je naživu. Jistě, při té havárii v Japonsku přežilonáraz i několik dalších lidí, ale nevydrželi dlouho. A jak vlastně Jess unikla smrti? Většina ostatních těl…byla na kusy, nemám snad pravdu? A to letadlo Maiden Airlines při vytahování z Everglades vypadalo jakz mixéru. Tak jo, Paule, zhluboka si vydechni. Zklidni se, kurva klid. Málo spánku, to člověka vyklepe.

29. dubna, 3:37

Je tu zas. Už třetí noc za sebou.

Bude to znít šíleně, ale pomalu si na to už zvykám. Když se probudím a vidím ho sedět na pelesti, už

sebou ani netrhnu.

Včera jsem s ním znovu zkusil mluvit. „Stephene, co se mi snažíš říct?“ Ale on jenom opakoval to saméjako vždycky a pak zmizel. Zápach je pořád horší. Cítím to z povlečení ještě teď. Shnilé ryby. Shnilé…maso. Do prdele, tohle přece nemůže být iluze, nebo jo? Sugeruju si to?

A… musím se k něčemu přiznat. Hrdý na to nejsem.

Včera už jsem to nezvlád. Ve čtyři ráno jsem vyšel z domu – jo, nechal jsem Jess uvnitř samotnou – azajel do nonstopu Tesca v Orpingtonu. Koupil jsem si malou flašku Bellsu. Než jsem dojel domů, byla

poloprázdná.

Schoval jsem ji pod postel k ostatním. Paní E.-B. možná jede se mnou v utajovaném kouření, ale nad mojí

sbírkou prázdných lahví by se zděsila. Začíná se mi to vymykat, musím to dostat pod kontrolu. Musím stímhle skončit.

30. dubna

Tak to bychom měli, pokud jde o moje odhodlání začít se pořádně ovládat.

Prohrabal jsem Jessin pokoj. Nevím, co jsem čekal, že tam najdu, možná – ha ha – příručku „Jak sloužitčlověku“, jak v té staré epizodě ze Zóny soumraku.

(Paulův smích přejde ve vzlykot.)

To nic. Nic mi není.

Ale ona je jiná, je prostě jiná. Nelze to přehlédnout. Dokonce sundala ze stěn všechny plakáty s Missy K.Třeba, helemese, mají ufoni lepší vkus.

(Opět smích, který se změní ve vzlyk.)

Ale… jak by to mohla nebýt Jess?

Musí být problém se mnou.

Ale…

Skrývat to před Darrenem je čím dál těžší. Nemůžu si dovolit vybuchnout – ne, teď ne. Musím projítvšechny možnosti, přijít tomu na kloub. Dokonce jsem uvažoval, že se poddám a vezmu ji za Marilyn. Alerozeznala by ta tlustá kráva vůbec, že je s Jess něco jinak? Shelly k ní chodila hrozně nerada a Marilynholčičky viděla míň než já. Za zkoušku by to asi stálo. Jsou přece s Jess jedné krve, ne?

Zatím jsem ale poprosil Petru, načinčanou maminku z Jessiny školy, aby k nám odpoledne přišla se svoudcerou Summer a nechala holčičky si hrát. Petra mi neustále posílala e-maily, telefonovala a dožadovalase, jestli mi s něčím může pomoct, takže po té šanci hned skočila. Dokonce se nabídla, že holky po školesama vyzvedne a doveze je sem. Takže… nechám diktafon v Jessině pokoji. Jen pro kontrolu. Jen projistotu. Uvidíme, o čem Jess mluví, když u toho nejsem. Takhle by to každý hodný strýček udělal, ne?Třeba ji něco trápí, Summer se svěří a já pak budu vědět, že příčinou jejího chování je „neprobádanétrauma“, jak tomu říká dr. K. Za pět minut jsou tady.

(Zvuk blížících se dětských hlasů, které postupně zesilují.)

„Takže ty budeš Jasná Duha a já budu Princezna Luna. Leda bys chtěla být Drahokam?“

„Jess, ty máš ty poníky všechny?“

„Ano, Paul mi je koupil. A taky mi koupil Barbie v plesových šatech. Koukni.“

„Týjo! Je překrásná. Ale vždyť ani nemáš narozeniny!“

„Já vím. Jestli chceš, vezmi si ji. Paul mi koupí jinou.“

„Opravdu? Ty jsi prostě jednička! Jess… co se chystáš udělat se všemi hračkami po Polly?“

„Nic.“

„A Jess… bolelo to? Když ses spálila?“

„Jo.“

„Zmizí ti ty jizvy?“

„To je jedno.“

„Co je jedno?“

„Jestli zmizí, nebo ne.“

„Moje máma tvrdí, že je zázrak, žes z toho letadla vyklouzla. Říkala mi, že se tě nemám na nic ptát, kdybyses rozbrečela.“ „Já se nerozbrečím!“ „Moje máma říká, že si můžeš pozdějc ty jizvy zakrýt mejkapem a lidi si toho nevšimnou.“ „Nech toho a pojď si hrát!“

(Následující čtvrt hodiny si dívky hrají na setkání hejna poníků s regimentem barbín.)

(Zdálky se ozývá Paul a volá je dolů na svačinu.)

„Jdeš, Jess?“

„Jdi napřed. Vezmu poníky, nasvačí se s námi.“ „Dobře. A opravdu si můžu vzít tu Barbie na plese?“ „Jasně.“

„Jess, ty jsi moje nejlepší kamarádka.“

„Já vím. Jdi napřed.“ „Dobře.“

(Diktafon zaznamená, jak Summer odchází z místnosti. Následuje několikavteřinová pauza, blížící se krokya oddychování. Vteřinu nato: „Ahoj, strýčku Paule.“)

Když jsem několik dnů po Jessině červencovém pohřbu letěla do Londýna na schůzku s britskýmnakladatelem, pozvala mě Marilyn Adamsová k rozhovoru u sebe doma, v dobře udržovaném obecnímrodinném domě se třemi ložnicemi, plně vybaveném moderními spotřebiči.

Marilyn na mě čeká na pohovce, bombu s kyslíkem na dosah. Když se chystám zahájit rozhovor, vylovízpod matrace krabičku cigaret, zapálí si a zhluboka potáhne.

Neříkejte to prosím chlapcům. Já vím, že bych neměla, ale po tom všem… Nikomu tím neubližuju, a cígoje mi poslední dobou jedinou útěchou.

Drahoušku, já vím, co jste četla v novinách, ale my si tehdy opravdu o Paulovi nemysleli nic špatného,jenom nám vadilo, že k nám nechce pustit Jess. Měla jsem bratrance, co byl stejný, jako gay. Mypřisámbůh nejsme bigotní. Není jich moc a třeba tohohle Grahama Nortona mám moc ráda. Ale novináři,no, oni prostě vždycky překroutí, co jim řekneš. Vyčítám snad Shelly, že za opatrovníka určila Paula? Ne,vlastně ne. Chtěla jen pro sebe a pro děvčata to nejlepší, a kdo by jí to vyčítal? Dětství si moc neužila. Jávím, lidi tvrdí, že jsme paraziti, ale každý má přece právo žít po svém, no ne? Jen si to zkuste, sehnat

dneska práci.

Podle některých jsme chtěli Jess jenom kvůli Shellyinu domu a prachům od pojišťovny. Lhala bych,kdybych tvrdila, že by se nám nešikly, ale přísahám, že na něco takového nás nenapadlo ani pomyslet.Chtěli jsme si prostě jen užít maličkou Jess. Příšerně dlouho se to táhlo a občas na mě stres dolehl tak, že

jsem ani nemohla usnout. „Mami, ze všech těch starostí dostaneš infarkt,“ říkali mi chlapci, a tak jsemnakonec – když už mi bylo opravdu bídně – vycouvala a rozhodla se právníky do toho nezatahovat, i kdyžby to tak bylo lepší. Říkala jsem si, že nás Jess bude vždycky moct vyhledat, až povyroste.

Když teda Paul zavolal a ptal se, jestli chceme vidět Jess, málem jsem z toho omdlela. Sociálka mi užcelou věčnost slibovala, že podniknou, co je v jejich moci, ale já na ně moc nesázela – a teď jsme z tohovšichni byli na větvi. Přišlo nám ale, že by si asi napřed měla trochu zvyknout, a když se tu sejdemevšichni pohromadě, je to někdy pěkný chaos, a tak jsem rozhodla, že tu zůstanu jenom já s chlapci a sJessiným bratrancem Jordanem, který k ní měl věkově nejblíž. Řekla jsem mu, že nás přijde navštívit jeho

sestřenice, a on na to: „Ale babi, ona je přece mimozemšťanka!“ Jeho táta mu za to vlepil pohlavek, alekluk jen opakoval, co slyšel ve škole. „Jak můžou lidi těmhle blbinám věřit?“ říkal vždycky Keith, kdyžnějaký ten pitomý Američan spustil, že je Trojice z bible nebo co to všecko vykládají. Prý že by ty otrapyměl někdo žalovat za šíření poplašné zprávy, ale to přece není na nás.

Když nám ji sem ten chlap ze sociálky přivezl, byl to pro mě šok – od posledka, co jsem ji viděla, vyrostlajak jedle! Ty fotky z novin ji vůbec nevystihovaly. Jizvy v obličeji vůbec nebyly výrazné, jenom na nichkůže vypadala napjatější a lesklejší, nic víc.

Pobídla jsem Jordana, ať ji jde obejmout, a poslechl mě, ale bylo zjevné, že ne nadšeně.

Jase všem skočil pro jídlo z McDonalda a já se Jessie vyptávala na školu, kamarády a tak. Byla učiněnápovídalka, chytrá jak liška a vůbec se nezdálo, že by z nás byla nějak zaražená. Upřímně řečeno, až mě to

trochu překvapovalo: když jsem ji viděla naposled, byly obě i s Polly hrozně ostýchavé – kdykoli je semShelly vzala, držely se jí za sukně. Vtipkovali jsme s chlapci, že jsou jak dvě princezničky, vůbec ne děckaz ulice jak my ostatní. Ne že bychom se s nimi viděli kór často, Shelly je sem vodila jen na Vánoce a nanarozeniny a jeden rok úplně vysadila, když Brooklyn kousla Polly. Ale Brooklyn tehdy byla nemluvně a

nechápala, co provedla.

„Jordane, vezmi Jessie k sobě do pokoje, třeba si chce zahrát na Wii,“ vybídla jsem ho.

„Ale ona vypadá divně,“ namítl Jordan. „Má divnej obličej.“

Vlepila jsem mu jednu a Jess jsem řekla, ať to pustí z hlavy.

„Ale to nic,“ ona na to. „Já opravdu mám divný obličej. Ale to je omylem, nemělo to tak být.“ Potřáslahlavou, jako by jí bylo tisíc let. „Občas to nejde podle plánu.“

„Podle jakého plánu, kotě?“ zeptala jsem se.

„Ále, prostě našeho,“ řekla. „Jordane, pojď, povím ti příběh. Znám spoustu historek.“

A šli pryč. Potěšilo mě to u srdce, takhle je vidět. Rodina je přece tak důležitá!

S tím, jak mi plíce dávají zabrat, se mi už špatně chodí po schodech, a tak jsem poprosila Jase, aby skočilnahoru a mrkl na ně. Říkal, že si rozumějí výtečně a Jessie vykládá jak kolovrátek. Čas plynul a my ji za

chvíli museli poslat zpátky.

„Jess, chceš k nám zase někdy přijít,“ zeptala jsem se jí, „a pohrát si s bratranci a sestřenicemi?“

„Ano, babi, prosím,“ odpověděla, „bylo to moc zajímavé.“

Vyzvedl ji chlápek ze sociálky a já se Jordana zeptala na jeho názor, jestli se Jess nějak změnila, ale onjen zavrtěl hlavou a nechtělo se mu o ní moc mluvit. Zeptala jsem se, o čem si celé odpoledne povídali, aon na to, že si nevzpomíná. Nenaléhala jsem na něj.

Večer mi Paul zavolal, a když jsem ze sluchátka uslyšela jeho hlas, byla jsem úplně v šoku! Navíc mluvilhrozně zdvořile a ptal se mě, jestli jsem si na Jess všimla něčeho zvláštního – takhle to sám řekl. Prý že si

o ni dělá starosti.

Řekla jsem mu, to co vám teď: že je to roztomilá holčička a že s ní je radost být.

Připadalo mu to legrační, zasmál se jak rezavá výlevka, ale než jsem se mohla zeptat, co je na tom tak ksmíchu, zavěsil.

A krátce nato samozřejmě přišla zpráva o jeho činu.

Lillian Smallová

Telefon zazvonil v šest ráno a já ho běžela zdvihnout dřív, než hluk probudí Reubena. Od té návštěvymuzea se mi špatně spalo a navykla jsem si vyklouznout kolem páté z postele, strávit chvilku sama atrochu si srovnat nervy před tím, než se ukáže, se kterým manželem budu mít ten den co do činění.

„Kdo je?“ štěkla jsem do sluchátka: nehodlala jsem se vyjadřovat zdvořile, pokud to je novinář nebonějaký pošuk a troufá si volat takhle brzo.

Po krátké odmlce se volající představil jako Paul Craddock, strýc Jessiky. Jeho úsečný britský akcent mipřipomínal jednu postavu z toho seriálu Cavendish Hall, o kterém neustále mluví Betsy. Byl to divnýrozhovor, plný dlouhých a trapných odmlk – ačkoli by člověk očekával, že budeme mít dost témat khovoru. Vzpomínám si, jak mi proběhlo hlavou, že je zvláštní, že nikoho předtím nenapadlo navázatosobní kontakt. O dětech se v médiích vždycky mluvilo společně a čas od času nějakého televizníhoproducenta napadlo zkusit, jestli by se před kamerou neobjevily všechny tři, ale já je pokaždé odmítla.Okamžitě jsem zaregistrovala, že s Paulem něco není v pořádku, ale přičítala jsem to nejspíš rozdílučasových zón nebo šumu na lince. Nakonec ze sebe konečně dostal, proč volá: chtěl vědět, jestli jsem sina Bobbym všimla něčeho zvláštního, jestli se po nehodě změnila jeho povaha nebo chování. Byla tostejná otázka, jakou mi neustále kladli ti zatracení reportéři, a já ho odbyla stručně. Omluvil se zavyrušení a bez rozloučení zavěsil.

Ten telefonát mě rozrušil, nedokázala jsem se uklidnit. Proč se mě na tohle ptá? Bylo mi jasné, že Paulstejně jako já sama i rodina toho japonského chlapce musí snášet tlak zájmu médií, a asi jsem se cítilaprovinile, že jsem ho odbyla tak rychle. Působil utrápeně, znělo to, že si potřebuje promluvit.

A mě už pocit viny – kvůli tomu, že jsem Bobbyho neposlala zpátky do školy, že jsem Reubena znovunevzala k doktoru Lomeierovi, aby dostal doporučení ke specialistovi, a že jeho stav skrývám před Betsy –

vyčerpával. Betsy mi stála od začátku po boku (stejně jako Charmaine, která se pořád každý týdenstavovala), ale já se nedokázala zbavit pocitu, že změna probíhající s Reubenem je můj soukromý zázrak.A taky mé soukromé břímě. Bylo mi jasné, co se spustí, pokud by zpráva pronikla na veřejnost. Televizebyla několik dní plná zpráv o tom, jak ten japonský chlapec komunikuje s robotem, kterého mu vyrobil otec.

Uvařila jsem si kávu, sedla si v kuchyni a dívala se z okna. Byl krásný jarní den a mně se prohnalo hlavou,jaká by to byla krása, jen tak si zajít na procházku, sednout si někde v kavárně a mít čas pro sebe.

Reuben se probudil a byl to doopravdy Reuben, ne Al. Mohla bych jen na deset minut juknout ven,

napadlo mě, posedět si v parku na sluníčku. Oddychnout si. Připravila jsem Bobbymu snídani, uklidila v

kuchyni a zeptala se Reubena, jestli mu bude vadit, když na pár minut zajdu ven.

„Ale klidně, Rito,“ on na to. „Užij si to.“

Vymínila jsem si u Bobbyho slib, že nevyjde z bytu, a šla. Zamířila jsem do parku, posadila se na lavičkunaproti sportovnímu centru a nastavila obličej slunci. Pořád jsem si v duchu opakovala, ještě pět minut apak se vrátím, vyměním povlečení a zajdu s Bobbym do obchodu pro mlíko. Přešla kolem mě skupinkamladých mužů s dětskými sporťáky, usmáli jsme se na sebe. Koukla jsem na hodinky a zjistila, že už jsem

venku přes čtyřicet minut. Kam se ten čas poděl? Domů jsem to sice měla pět minut, ale na havárii často

stačí vteřiny. Zavalila mě panika, až se mi skoro udělalo špatně, a hnala jsem se domů.

A moje obavy byly oprávněné. Když jsem vběhla do bytu a viděla v kuchyni ty dva v identických oblecích,vykřikla jsem. Jeden měl zavřené oči a přidržoval si Bobbyho dlaň na prsou, druhý držel ruku nad hlavou

a cosi polohlasem mumlal.

„Okamžitě ho nechte být!“ zaječela jsem z plna hrdla. Ve vteřině mi bylo jasné, co je to za lidi – tenfanatismus z nich úplně vyzařoval. „Vypadněte z mého bytu!“

„To jsi ty, Rito?“ zavolal z druhého pokoje Reuben.

„Ti páni se ptali, jestli by mohli dál a dívat se s námi na Vyhlídku, babi,“ řekl Bobby. „Jsou to ti, co jimBetsy říká bobkes?“

„Bobby, jdi k sobě do pokoje,“ řekla jsem mu.

Znovu jsem se obrátila k té dvojici a vztek se mi rozléval žilami. Vypadali jak dvojčata, stejnou blondpěšinku a stejně vychytralý a domýšlivý výraz v obličeji – což mě jen tím víc znervózňovalo. Bobby mi pak

řekl, že přišli jen pět mnut přede mnou a že neprovedli nic víc, než při čem jsem je přistihla v kuchyni.Asi mě viděli odcházet a rozhodli se zkusit štěstí. „Jenom vás prosíme, abyste přes nás nechala přelítBobbyho ducha,“ prohlásil jeden. „Dlužíte nám to, paní Smallová.“

„Nic vám nedluží,“ ozvala se mi za zády Betsy, která naštěstí slyšela můj křik. „Zavolala jsem policii, takodsud koukejte padat, vy potřeštěné palice.“ Chlapi se na sebe podívali a zamířili ke dveřím. Vypadalo to,že se napřed chystají znovu spustit ty svoje nesmysly, ale při pohledu na Betsy raději zůstali zticha.

Betsy se nabídla, že se během mé výpovědi postará o Bobbyho. Bylo mi jasné, že na starosti ohlednětoho, že zjistí pravdu o Reubenovi, je teď pozdě. Policejní komisař za mnou následně sám přijel aprohlásil, že bych měla uvažovat o permanentním dohledu, možná si najmout soukromou bezpečnostníagenturu; já ale doma nechtěla nikoho cizího. Když byl hovor s komisařem u konce, bylo hned zjevné, žeBetsy ví o Reubenově proměně a chce o tom mluvit. Co mi zbývalo jiného než vše přiznat? A nemohlajsem to nikomu vyčítat, jen sobě.

Betsy Katzová, sousedka Lillian Smallové, mi poskytla rozhovor koncem června.

Ze všeho nejvíc mě trápí, že jsem přitom byla ve styku s novináři tak opatrná. Reportéři mají za ušima,dokážou všechno možné vyčenichat. Telefonovali mi a kladli mi sugestivní otázky, jako kdybych bylavčerejší a netušila, co mají za lubem. „Paní Katzová,“ řekli třeba, „je to pravda, že se Bobby chová trochu zvláštně?“

„Strčte si to svoje zvláštní chování někam,“ já na to. „Bolí to, když je člověk takhle blbej?“

Nebýt Bobbyho, možná by se Lily po Lořině smrti dočista zhroutila. Lori byla hodné děvče; jistě, jela vumělecké branži, ale byla to hodná dcera. Sama netuším, jestli bych po takové ráně dokázala jít dál. AleBobby! Takové roztomilé dítě! Nikdy jsem s ním neměla potíže, když mi ho Lily svěřila. Chodil ke mně dokuchyně a pomáhal mi péct; otvíral si sám, jako kdyby patřil do rodiny. Občas jsme si sedli k televizi aspolečně se dívali na Vabank. Bylo příjemné s ním být, byl to hodný chlapec, vždycky veselý, vždyckyusměvavý. Dělalo mi starosti, že tráví málo času s ostatními dětmi – vždyť který kluk by chtěl trávitveškerý volný čas se starými ženskými? Ale jemu to podle všeho nevadilo. Mnohokrát jsem Lily říkala, žepříbuzní rabbiho Toby vedou dobrou ješivu v Bedford-Stuyvesant, ale ona o tom nechtěla ani slyšet. Můžu

jí ale vyčítat, že ho chtěla držet u sebe? Mně se toho požehnání, že bych měla děti, nikdy nedostalo, akdyž mi – v září to bude deset let – vzala mého muže Bena rakovina, cítila jsem tu ztrátu, jako by mě dosrdce bodl nůž. Lily už tolik ztratila – napřed Reubena, pak dceru.

Věděla jsem, že přede mnou Lily něco skrývá, ale v životě by mě nenapadlo, o co jde. Lily neměla nalhaní talent, byla jak otevřená kniha. Nezkoušela jsem z ní nic mámit, tušila jsem, že mi nakonec všechno

poví sama.

Ten den, co jsem Lily uslyšela křičet, jsem zrovna uklízela v kuchyni. Ze všeho nejdřív mě napadlo, že seasi něco stalo Reubenovi, a rovnou jsem se k ní rozeběhla. Když jsem u dveří uviděla ty dva podivíny voblecích s fanatickým výrazem v očích, hned jsem se sem vrátila a zavolala policajty. Bylo mi jasné, cojsou zač – měla jsem na tyhle typy, co tu začaly oblejzat, čuch a poznala jsem je i v převlečení za realitníagenty. Byli inteligentní, hleděli zmizet před příjezdem policie. Zatímco Lily vypovídala, šla jsem

dohlédnout na Bobbyho s Reubenem.

„Ahoj, Betsy,“ pozdravil mě Bobby. „Díváme se s popo na Odtud až na věčnost. Je to starý film a všichnitam jsou buď černí, nebo bílí.“

Načež Reuben dokonale zřetelně prohlásil: „Staré filmy jsou nejlepší.“

Dokážete si představit moji reakci? Málem jsem vyskočila z kůže. „Co jste to říkal, Reubene?“

„Říkal jsem, že dneska už se netočí filmy jako dřív. Copak, Betsy? Jsi snad nedoslýchavá?“

Musela jsem si sednout, abych neupadla. Pomáhala jsem Lily s péčí o Reubena od té doby, co Bobbyvyšel z nemocnice, a neslyšela jsem ho za celou dobu říct jediné slovo, které by dávalo smysl.

Vtom dovnitř vešla Lily a hned jí bylo jasné, že vím všechno. Odešly jsme do kuchyně, ona nám oběmanalila štamprli a vysvětlila mi situaci – jak Reuben jednou večer prostě začal znovu mluvit.

„To je zázrak,“ řekla jsem.

Vrátila jsem se k sobě, ale nedokázala jsem u ničeho vydržet. Musela jsem si s někým promluvit.Zatelefonovala jsem k rabínovi, ale nebyl právě doma a já si potřebovala ulevit – a tak jsem zavolala svéšvagrové. Její nejlepší kamarádka měla synovce Eliotta, slušného chlapce, tedy jak jsem si tehdy myslela,a doktora; poradila mi, ať si promluvím s ním. Chtěla jsem Lily jen pomoct; myslela jsem si, že budeprospěšné znát další názor.

Uvědomuju si, že když to dnes takhle řeknu, musí to vypadat, že jsem se pomátla na rozumu.

Nevím, jestli mu něco zaplatili nebo jak to z něj dostali, ale je nepochybné, že s těmi novináři mluvil on.Když jsem den nato vyšla z domu – chtěla jsem si koupit chleba na večer k polévce – uviděla jsem u bytuzase tlupu reportérů, což ovšem nebylo nic nového. Snažili se něco dostat i ze mě, ale já je setřásla.

Uviděla jsem ten titulek na plakátu před pekařstvím: „Zázrak! Bobbyho senilní dědeček promluvil!“ Málemse mi zvedl žaludek. Ať mi to Bůh odpustí, ale v tu chvíli jsem myslela, že za to můžou ti křesťanštípitomečkové, kteří se dostali do bytu. Pak jsem ale zjistila, že podle článku informace přišly od „zdroje

blízkého Lillian Smallové“.

Měla jsem hrozný strach. Věděla jsem, co tohle pro Lily znamená: všichni ti magoři – v čele s tím opravdu

nebezpečným – se na ni sesypou jak mouchy na kus trusu. Rozeběhla jsem se domů a Lily jsem řekla:„Nechtěla jsem to nikomu prozradit.“

Zbledla jak stěna, a můžu jí to snad vyčítat? „Znovu to nesnesu,“ prohlásila. „Proč nám nedají pokoj?“

Nikdy mi to neodpustila. Zůstaly jsme sice v kontaktu, ale od té doby se vůči mně chovala obezřetně.

Honí se mi hlavou, jestli to nějak přispělo ke všem pozdějším událostem. Ať mi to Bůh odpustí.

ČÁST OSMÁ

SPIKNUTÍ

DUBEN – ČERVEN

Následující stať se objevila 19. dubna 2012 na serveru makimashup.com, věnovaném zprávám o „všempodivném a kuriózním z celého světa“.

Japonská kněžna podivností

První videoklip zachycuje krásnou Japonku, jak klečí na rohožce tatami uprostřed elegantně zařízené amatně osvětlené místnosti. Upraví si jasně rudé kimono, zamrká a začne recitovat vzpomínky, jež podnázvem Ukradená napsala Aki Kimurová, oběť znásilnění spáchaného třemi příslušníky americké námořnípěchoty na ostrově Okinawa v 90. letech. V druhém klipu dvacet minut podrobně popisuje únosmimozemšťany a na třetím udává důvody, proč Hiro Janagida, který přežil havárii letadla společnosti SunAir, představuje národní poklad, symbol japonské vytrvalosti a státní identity.

Tyto nahrávky se objevily na japonské videodatabázi Nico Nico Douga, staly se hitem a přehrálo si je víceuživatelů než jakýkoli jiný klip v historii databáze. Jejich uhrančivá síla ale nesouvisí s eklektickými tématyženiných monologů, ale především s ní samotnou. Ta žena není člověk. Je to surrabot, androidní dvojniceněkdejší popové hvězdy Aikao Uriové, která se proslavila v 90. letech a přestala zpívat po sňatku spolitikem Masamarem Urim. Aikao ale v dobývání slávy nezahálí ani dnes a málokdy zmizí z hledáčkumédií. Krátce po roce 2000 podnítila módní vlnu vyholování obočí, je zatvrzelou protivnicí všehoamerického (příčinou je podle všeho fakt, že se jí v polovině 90. let nepodařilo prorazit v Hollywoodu),nosí výhradně tradiční japonské oblečení, čímž vyjadřuje odpor ke všem ideálům západní módy, a vrcholu

kontroverze dosáhla v poslední době, když veřejně prohlásila, že ji za život několikrát uneslimimozemšťané.

Sledovat promluvy surrabota Aikao Uriové je znepokojující zkušenost. Trvá pár sekund, než se váš mozek

přizpůsobí a vy si uvědomíte, že na té zcela plynule se vyjadřující ženě je cosi divného: její hlasovákadence postrádá emoce, její gesta jsou o zlomek vteřiny pomalejší, a proto nepřesvědčivá. A její oči jsou

zcela mrtvé.

Aikao ochotně přiznává, že si svou surrabotku objednala po zprávách o tom, že Hiro Janagida, přeživší zletu společnosti Sun Air, komunikuje výhradně prostřednictvím androidního dvojníka z dílny svého otce,respektovaného specialisty na robotiku. Aikao má za to, že vyjadřování prostřednictvím surrabotů, kteří jsou ovládáni dálkově s využitím prvotřídních kamer a audiozařízení, „nás uvede blíž k ryzí existenci“.

A Aikao není jediná, kdo tuto „ryzí existenci“ přijal za svou.

Na vlnu zájmu o surraboty naskakují i skupinky, jež určují japonské módní trendy (a jež proslulyextravagancí svých instinktů). Pokud si nemohou dovolit vlastního surrabota (nejlevnější modelyandroidních dvojníků stojí kolem pětačtyřiceti tisíc amerických dolarů), začali si pořizovat realistickéfiguríny a erotické panny a přizpůsobovat je novému účelu. Ulice kolem Haradžuku, kde se tradičněscházejí cosplayeři a předvádějí svůj nejnovější kostým, teď kypí muži a ženami lačnými předvést vlastnívariantu surrabotské módní vlny, jež obdržela název „Hiroův kult“. Dokonce se mluví o tom, že zběsileúspěšné AKB 48, Zlatá mládež a další dívčí kapely vytvářejí vlastní sérii tančících a zpívajících surrabotek.

V polovině dubna jsem odletěla do Kapského Města na schůzku se soukromým vyšetřovatelem VincentemXhatim, jemuž klient zadal věnovat se naplno odhalení stále nevypátraného Kennetha Oduaha, „čtvrtého

jezdce“.

Příletová hala mezinárodního letiště v Kapském Městě kypí údajnými turistickými průvodci, kteří hulákají„Paní, chcete taxi?“ a mávají mi před očima letáky s nabídkou „kompletní prohlídky townshipuKhayelitsha“. Přes panující chaos si hned všimnu soukromého vyšetřovatele Vincenta Xhatiho, který svolil,

že mě bude pár dnů provázet po Kapském Městě: měří metr pětadevadesát, váží skoro sto padesát kilo a

nad všemi taxikáři a průvodci se tyčí jako věž. Vítá mě širokým úsměvem a okamžitě se ujímá méhokufru. Pronášíme úvodní fráze a prodíráme se davem kolem parkoviště. Okolo popochází dvojiceutahaných policistů v modrých uniformách a všechny si podezřívavě prohlíží, nicméně zdá se, že lovceturistů nezastraší ani jejich přítomnost, ani velká upozornění, která pasažéry varují „nepřijímat nabídkyneznámých lidí“. Několik zvlášť dolézavých Vincent zažene vyštěknutým „Voetsek“.

Jsem po šestnáctihodinovém letu vyčerpaná a dychtím po kávě a sprše, ale když se mě Vincent zeptá,jestli se chci ještě před nástupem do hotelu zastavit na místě, kde se zřítilo letadlo společnosti Dalu Air,odpovím, že ano. Souhlasně přikývne a vede mě ke svému autu, elegantnímu černému BMW s kouřovými

skly. „V tomhle nás nikdo nebude otravovat,“ vysvětluje. „Vypadá to jak ministerské auto.“ Odmlčí se,mrkne na mě a burácivě se rozesměje.

Zabořím se do polstrovaného sedadla a hned vidím, že na přístrojové desce visí zrnitá fotografiečtyřletého Kennetha Oduaha.

Po cestě z letiště si na dálničním nájezdu v dálce všimnu Stolové hory, které přes okraj kanou oblaka. Blíží

se zima, ale obloha je dokonale, šmolkově modrá. Vincent najede na dálnici a mě okamžitě uhodí do očíprojevy okolní chudoby: letiště je možná prvotřídní, ale silnici lemují polorozbořené chýše a jednou musíVincent dupnout na brzdu, když mezi auty proskakuje malé dítě se psem na provázku.

„Není to daleko,“ ubezpečí mě Vincent a naštvaně cvakne jazykem, když musí předjet zprava zrezivělýomnibus plný pasažérů, který si to šine v levém pruhu.

Zeptám se ho, kdo si ho najal na hledání Kennetha. Jen se usměje a zavrtí hlavou. Novinář, který mi naVincenta dal kontakt, mě ubezpečil, že je na něj spolehnutí, ale mnou teď nutně projel záchvěv nervozity.

Ptám se ho na zprávy o dalších lovcích Kennetha, které někdo přepadl.

Povzdychne si. „V novinách to zveličili. Potíže měli jenom ti, kteří si počínali pitomě.“

Ptám se, jestli tu podle něj Kenneth opravdu někde je.

„Co si myslím já, je lhostejné. Možná tu ten kluk někde je a možná ne. Ale jestli tu je, tak ho najdu.“

Sjedeme z dálnice. Po pravé ruce vidím ohromnou rozlohu pokrytou malými cihlovými domky, přístřešky zplechu a dřeva a dlouhé řady kůlen, které vypadají jako strážní budky.

„To je Khayelitsha?“

„Ja.“

„Jak dlouho už ho hledáte?“

„Od prvního okamžiku. Ne vždycky to šlo hladce. Zvlášť ze začátku dělala obtíže muslimská komunita,

která chtěla zabránit, aby lidi vyšetřovatelům cokoli řekli.“

„A proč?“

„Tohle do Ameriky nedošlo? Předpokládalo se, že je Kenneth muslim, a komunitě vadilo, že sem mají

Američani přijít a prohlásit ho za vlastního posla. Pak ale vyšlo najevo, že pochází z křesťanské rodiny,

takže teď už jim to je jedno,“ – a další bouře smíchu.

„Vy asi nejste věřící.“

Vystřízliví. „To nejsem. Moc jsem toho viděl.“

Zatočí doprava a za pár minut jsme v samém centru čtvrti. Mezi nekonečnými řadami budek se vinou

neznačené uježděné cesty. Na všech stranách vidím reklamy na kokakolu, většinou připevněné ke starýmlodním kontejnerům; po chvíli mi dojde, že to jsou obchody. Na naše auto s úsměvem mává skupinka dětíve špinavých tričkách a krátkých kalhotách, pak nás s výskáním honí. Vincent zaparkuje u kraje silnice,

jednomu chlapci dá deset randů a přikáže mu, aby BMW hlídal. Chlapec pyšně vzedme hruď a přikývne.

Pár set metrů od nás je u řady prodejních stánků zaparkovaný vyhlídkový autobus. Sleduji americký

manželský pár, jak s prodavačem smlouvá o ceně letadla vyrobeného ze smotaného drátu.

„Dál půjdeme pěšky,“ sdělí mi Vincent. „Držte se u mě a nedívejte se místním do očí.“

„Dobře.“

Znovu smích. „Neblbněte, tady se není čeho bát.“

„Vy tu bydlíte?“

„Ne, já bydlím v Gugu. Předměstí Gugulethu.“

Viděla jsem letecké snímky místa havárie, kde letadlo proťalo krajinou zubatý pás. Lidé tu ale zjevně majítuhý kořínek a stopy zkázy už jsou skoro všechny pryč. Začala výstavba nového kostela a všude, kde řádilpožár, už stihly vyrůst nové chýše. Uprostřed jako pěst na oko sedí pyramida z lesklého černého skla, na

níž jsou napsána jména všech obětí včetně Kennetha Oduaha.

Vincent si dřepne a zaryje prst do hlíny. „Dodnes tu nacházejí odštěpky, kosti, kusy železa, kterépostupně vylézají z hloubky. Znáte to – jako když v těle máte zranění, třísku. Země je vypuzuje.“

V zadumané náladě se vracíme stejnou cestou a míříme zpátky na dálnici. Míjejí nás další minibusy plnépasažérů do centra. Přibližuje se k nám Stolová hora, proslulý plochý vršek zakrytý mraky.

„Zavezu vás do hotelu a večer se vydáme na lov, jo?“

Nábřeží Kapského Města, kde se nachází můj hotel ze skla a oceli, je oproti právě spatřeným přístřeškůmjako z jiné planety. Člověku se nechce věřit, že všechny ty značkové obchody a pětihvězdičkovérestaurace dělí od chudinské čtvrti jen krátká jízda taxíkem.

Dám si sprchu, sejdu do baru a během čekání na Vincenta vyřídím pár telefonátů. Kolem postává několikskupinek mužů ve středním věku a snažím se nenápadně zachytit, o čem mluví. Je mezi nimi mnohoAmeričanů.

Snažila jsem se dohodnout rozhovor s hlavní vyšetřovatelkou CAA, jihoafrického Úřadu pro civilní letectví,ta se ale řídí zásadou, že s tiskem nekomunikuje. Přesto vytočím její číslo. Ozve se mi sekretářka a namůj dotaz reaguje unaveně. „Všechno máte ve zprávě. Nikdo nepřežil.“ Na stejnou blokádu narážím, když

se snažím o kontakt se záchranným personálem, který se na místě neštěstí ocitl jako první.

Vincent do hotelu napochoduje, jako kdyby mu to tu patřilo. Uprostřed extravagantního luxusu je stejně

tak doma jako v samém srdci Khayelitshy.

Popíšu mu svoje neúspěchy s CAA.

„Pusťte je z hlavy. Zkusím, jestli bych vám mohl sehnat kontakty jinam.“

Zazvoní mu mobilní telefon. Mluví krátce a v jazyce xhosa.

„Můj asistent shromáždil dnešní dávku kluků.“ Povzdychne si: „Zas z toho nic nebude, ale musím jeprošetřit. Klient chce každodenní zprávu.“

Zamíříme k dokům. Když dojdeme k podchodu, zpomalíme. Panuje tu pochmurné příšeří a mnou znovu

projede vlna nervozity.

Vincentův asistent, drobný a pohublý chlapík jménem Eric Malenga, na nás čeká pod nedostavěnýmnadjezdem. U sebe má tři otrhané a vrávorající chlapce. Jak se dozvím později, mnoho dětí z ulice fetujekanagom a vdechnuté rozpouštědlo u nich navozuje nekoordinované pohyby.

Vincent mě poučí, že tyhle děti přežívají z almužen a prostituce v centru. „Někdy jim turisti koupí rohlík amlíko a oni pak to jídlo prodávají batůžkářům. Jiní prodají vlastní tělo.“

Jak se blížíme, zaregistruju čtvrtého chlapce, který sedí trochu stranou na převrácené bedně. Třese se,

ale nevím, jestli strachem, nebo zimou.

Když nás nejvyšší chlapec, pohublý klučina s nudlí u nosu, vidí přicházet, napřímí se a ukáže na chlapcena bedně. „To je on, šéfe. Tohle je Kenneth. Dostanu odměnu, šéfe?“

Tenhle poslední „Kenneth“, říká mi Vincent, dokonce ani není z Nigérie: v místní rasové klasifikaci – akdyž to slovo slyším, trhne to se mnou – patří mezi „barevné“.

Vincent unaveně pokývne Erikovi a ten sedícího chlapce převede k autu.

„Kam ho Eric odváží?“ ptám se.

„Do útulku,“ odpoví Vincent. „Kde bude ukrytý před těmihle darebáky.“

„Ale on sám říkal, že je Kenneth, šéfe,“ pobrekává kluk s nudlí u nosu. „Přísahám, že nám to tak sám

řekl.“

„A ty víš, proč všichni hledají Kennetha?“ ptám se ho.

„Ja, paní. Myslí si o něm, že je ďábel.“

„To není pravda,“ přeruší ho jiný chlapec. „Musí jít k sangomuovi, je v moci čarodějného ducha. Kdo ho

potká, tomu už nezbývá moc života.“

„Vychází ven jenom v noci,“ přidá se třetí. „Když se vás dotkne, ta část těla, na kterou sáhl, umře.Dokonce šíří i AIDS.“

„Jo, to jsem taky slyšel,“ naváže vysoký chlapec, očividně hlava party. „Paní, já znám člověka, který hoviděl. Za stovku vás k němu dovedu.“

„Tihle kluci vědí houby,“ odtuší Vincent, ale stejně každému dá dvacet randů a pošle je pryč. S výskotemodběhnou na rozkolísaných nohou do tmy. „Takhle to je pokaždé. Ale já musím být důkladný a dodat

každodenní zprávu. Skoro každý den taky chodím do márnice, jestli se neobjeví tam, ale tam vás brátnebudu.“

Den nato za mnou Vincent přijde do hotelu a sdělí mi, že hodlá „sledovat stopu“ na západní pobřeží. Dá

mi kontakt na policistu ze strážnice v Khayelitshe, který je prý se mnou ochoten mluvit, dá mi jméno

paramedika, který byl na místě neštěstí jen pár minut po události, a dá mi mobilní telefon na jednu ženu,která při pohromě přišla o střechu nad hlavou. „Něco ví,“ dodá k tomu. „Třeba se vám svěří, když jstecizinka.“ Pak mi věnuje další široký úsměv, potřese mi rukou a zmizí.

(O deset dnů později obdržím doma na Manhattanu od Vincenta textovou zprávu. Je stručná:

ho>.)

Následující protokol byl pořízen 2. května 2012 na policejní stanici okrsku Buitenkant v Kapském Městě.

POLICIE JIHOAFRICKÉ REPUBLIKY

EK / JÁ: Brian van der Merwe

OUDERDOM / VĚK: 37

WOONAGTIG / BYDLIŠTĚ: 16 Eucalyptus Street, Bellville, Kapské Město

TEL. 021 911 6789

WERKSAAM TE / ZAMĚSTNÁNÍ: Kugel Insurance Brokers, Pinelands

TEL. 021 531 8976

VERKLAAR ONDER EED:

PŘÍSEŽNĚ PROHLAŠUJI:

Druhého května 2012 přibližně v půl jedenácté večer jsem byl zadržen na konci Long Street v KapskémMěstě u nábytkářství Beares. Zastavil jsem, abych jedno dítě svezl autem, když jsem si všiml, že vedle mě

zastavila policie.

Za důvod zastavení jsem policistům udal obavy o bezpečí dítěte: hoch byl asi osmi-či devítiletý, taktopozdě večer neměl na ulici co dělat a já ho chtěl odvézt k rodičům.

Popírám, že jsem chlapce požádal o sexuální služby, a popírám, že mne policisté přistihli v autě s

povolenými kalhotami a že mi chlapec poskytoval sexuální ukojení.

Seržant Manjit Kumar mne vytáhl z auta a uhodil mne do tváře; žádám, aby to zde bylo zaznamenáno.Pak se chlapce zeptal, jak se jmenuje. Chlapec neodpověděl. Strážnice Lucy Pistoriová pak chlapci řekla:Ty jsi Kenneth? Chlapec odpověděl kladně.

Nevzpěčoval jsem se zatčení.

B. V. d. Merwe

HANDTEKENING / PODPIS

Andiswa Matebeleová (krycí jméno) pracuje jako hlavní pečovatelka v útulku pro opuštěné a zneužívanéděti v Kapském Městě (přesnou adresu nelze z pochopitelných důvodů udat). Andiswa svolila k

telefonickému rozhovoru za podmínky, že neprozradím její jméno a adresu útulku.

Když k nám toho hocha přivezli, byl strašně podvyživený a já se postarala, aby ještě před vykoupánímdostal velkou misku putu a jehněčího guláše. Moc jsem se o něj bála, už kvůli infikovaným bolákům nanohou a rukou, ale nejen proto. Lékař mu předepsal antibiotika a antiretrovirální kúru, protože tu byloopodstatněné podezření, že si vydělával sexem. U dětí ulice to je běžné: řadu z nich zneužívali vlastnírodiče a děti neznají žádný jiný způsob, jak přežít.

Co vám o něm mám říct? Nakolik jsem to mohla posoudit, neměl nigerijský přízvuk, ale nedalo se to říctpřesně, protože skoro nemluvil. U Kennetha Oduaha se udává věk sedm let a tenhle chlapec vypadal na

víc. U jídla jsem se ho zeptala: „Jmenuješ se Kenneth?“

„Ano, jmenuju se Kenneth,“ odpověděl. Ale později jsem zjistila, že se ho můžu zeptat na cokoli a on mipřitaká.

Na druhý den přišel do útulku speciální tým a odebral mu vzorek slin, aby mohli udělat analýzu DNA. Mněsdělili, že tu chlapec zůstane, dokud nezjistí spolehlivě, že to je opravdu Kenneth. Jednoznačně jsem měla

za to, že pokud se skutečně prokáže jeho identita, měl by se co nejrychleji vrátit k tetě a příbuzným.

Nejsem sice z Khayelitshy, ale byla jsem u památníku a viděla jsem, kam letadlo dopadlo. Připadá mineuvěřitelné, že by to někdo přežil, ale u havárie v Americe, Asii a Evropě to bylo stejné, takže nakonecnevím, co si mám myslet. Kladením přímých otázek se mi z něj postupně a velmi pomalu podařilo dostat,jak to s ním bylo. Určitou dobu prý žil na pláži v Bloubergu, pak v Kalk Bay a nakonec se rozhodl vrátit dokomerční zóny.

Dávala jsem pozor, aby ho ostatní děti nešikanovaly – to se někdy stává –, ale většina ho nechávala napokoji. Neřekla jsem jim, o koho možná jde. Nikdo jiný to nevěděl – někteří lidé z personálu jsou pověrčiví

a už tak se šířily řeči o tom, že pokud to neštěstí nějaký hoch přežil, pak se muselo jednat o čarodějnoubytost.

Dva týdny nato jsme se dozvěděli, že tu je skutečně genetická shoda s tetou Kennetha Oduaha, a krátcenato úřady uspořádaly velkou tiskovou konferenci. Předpokládala jsem, že víceméně ihned poté od násKennetha odvezou, ale policie mi zatelefonovala zprávu, že Kennethova teta onemocněla – snad vinoušoku ze zprávy o nalezeném synovci – a nemůže přiletět z Lagosu, aby hocha identifikovala a ujala se ho.Řekli mi, že místo ní je na cestě jiný, vzdálenější příbuzný.

Ten dorazil den nato a prohlásil se za bratrance Kennethova otce. Zeptala jsem se, jestli si je jist, že jsou

s chlapcem příbuzní. Kategoricky prohlašoval, že ano.

„Kennethe, znáš tohoto muže?“ zeptala jsem se chlapce.

„Znám tohoto muže,“ odpověděl hoch.

„Chceš odejít s ním, nebo zůstat tady s námi?“

Chlapec nevěděl, co na to říct. Kdybych se ho zeptala: „Chceš tu zůstat?“, odpověděl by: „Chci tu zůstat,“ale kdybych se ho zeptala: „Chceš s tím mužem odejít?“, odpověděl by: „Chci odejít.“

Bylo patrné, že nechápe, co se děje.

Ten večer ho odvezli.

Následující článek vyšel 18. května 2012 v internetové verzi britského listu The Evening Standard.

Apokalyptická horečka se žene Spojenými státy

Podnikavý pastor otevřel v texaském San Antoniu první průjezdní křtící centrum. Za cenu jednohomcdonaldového menu si tu můžete zajistit místo v nebi.

„Můžete si zajistit spásu během polední přestávky!“ září pastor Vincent Galbraith (48). „Jednodušepřijeďte, přijměte Ježíše do srdce a vraťte se do práce s vědomím, že až nadejde uchvácení, budete

jedním z Božích vyvolených.“

Pastor Galbraith, stoupenec apokalyptického hnutí doktora Theodora Lunda, dostal nový nápad poté, co

jeho kostel v panice zahltili zájemci o křest pod dojmem bizarní teorie, že Trojice spolu s Kennethem

Oduahem představuje zvěstovatele posledního soudu. U centra otevřeného necelý týden se už vine fronta

až za roh. „Lidé propadají zoufalství, a plným právem,“ říká nám někdejší pojišťovací agent a nyní pastor.

„Znamení, která se objevují, již nelze přehlížet a mně bylo jasné, že někdo prostě musí najít řešení.Nejsme tu vybíraví. Nestaráme se, k jakému náboženství jste se počítali doposud. Muslimové, židé, ateisté

– všichni jsou vítáni. Nemůžete tušit, kdy nás k sobě Pán povolá. A při tomhle tempu,“ zachechtá se,„uvažuju o spuštění franšízy.“

Nový podnik pastora Galbraitha je jen jednou z mnoha indicií, že tisíce Američanů z „biblického pásu“ iodjinud berou teorii jezdců z Apokalypsy zcela vážně. Podle průzkumu, který nedávno společně provedlatelevizní stanice CNN a týdeník Time, má plných 69 % Američanů za to, že události z černého čtvrtkamožná skýtají příznak blížícího se konce světa.

Hannigan Lewis (52) ze státu Kentucky kazatelsky šíří heslo „Složte nástroje“. „K uchvácení může dojítkdykoli,“ popisuje muž, který se dřív živil obsluhou paletového vozíku. „Pokud řídíte letadlo nebo autobusa patříte mezi spasené, představte si jenom ten masakr, když vás to znenadání odnese do nebe.“ Vparafrázi hesla jedné nepříliš úspěšné kampaně britské Konzervativní strany vybízí věřící k „návratu kzákladům“ a k oproštění od veškeré techniky, která by po uchvácení věrných mohla ublížit lidem

zanechaným dole.

Ne všichni američtí věřící ale jeho teorii přijímají. Pastor Kennedy Olax, který stojí v čele spolku Křesťanépro změnu se sídlem v Austinu, říká: „Doporučujeme lidem nepodléhat hysterii, která se v současné doběšíří Spojenými státy. Není důvod k panice. Směšná a neprokázaná teze o jezdcích z Apokalypsy je pouhým

šířením poplašné zprávy a pramení z touhy vybičovat energii křesťanské pravice a dostat v letošním

volebním roce Reynarda do Bílého domu.“

Jiné skupiny se obávají politických a společenských změn, které by s sebou tato náboženská hysteriemohla přinést – a poté, co doktor Lund se svým rychle rostoucím hnutím konce světa veřejně podpořilextrémně pravicového republikánského kandidáta Mitche Reynarda, zdají se jejich obavy stáleoprávněnější. „Máme strach,“ říká Poppy Abramsová (37), mluvčí Ligy gayů a leseb. „Víme, že se doktorLund systematicky zasazuje za sloučení všech rozmanitých evangelikálních a fundamentalistických skupinna křesťanské pravici a Mitch Reynard hlásá program zákazu potratů a odporu proti sňatkůmhomosexuálů. Zatím sice nevede v průzkumech, ale jeho podpora u voličů den ze dne narůstá.“

Iman Arif Hamid z Americké islámské koalice se k situaci staví filozofičtěji. „Stejné protimuslimské vlny,jaká nastala po 11. září, se nyní už nebojíme. Hlavní dávka vitriolu je podle všeho zaměřena na potratové

kliniky a homosexuální komunitu. Nemáme zatím žádné zprávy, že by docházelo k marginalizaci

muslimských občanů.“

Pokud jde o Velkou Británii, nauka o jezdcích z Apokalypsy tu sice zatím nevyvolává stejně silnou paniku,nicméně i tak britští duchovní nejrůznějších denominací od katolíků po anglikány hlásí nárůst kostelnídocházky. A když nyní došlo k objevu takzvaného čtvrtého jezdce, je možná jen otázkou času, než začnou

řetězové křty probíhat i na této straně Atlantiku.

Reba Louise Neilsonová

Elspeth, trápí mě to, když o tom musím mluvit, ale připadá mi, že musím popsat vlastní pohled na věc.Lidi se musí dozvědět, že my tady v Sannah County jsme dobří křesťané a nikdo si tu nepřál, aby ty dětipostihla nějaká újma.

Pastor Len nejspíš naplno vpustil ďábla do svého srdce poté, co od něj odešla Kendra a veškeré kontaktypřerušil i doktor Lund. Navíc si z něj novináři začali dělat legraci – říkala mi Stephenie, že o něm dokoncebyla scénka na Saturday Night Live, i když ona tyhle pořady obvykle nesleduje. A přítěží mu byli i všichniti čumíkové, kterých se sem nahrnula další početná vlna poté, co v Africe našli Kennetha Oduaha a začalo

se povídat, že dědeček Bobbyho Smalla znovu mluví, i když má tu divnou nemoc, Alzheimerovu. Přijelojich tolik, že si prý musel od firmy najmout suché záchody a ze silnice už na jeho ranč skoro nebylo vidětpřes všechny karavany a dodávky, které mu stály na pozemku. Někteří asi byli dobří křesťané, tonepopírám, ale občas jsem na ně narazila ve městě a oni prostě měli v očích takový výraz, jako by jimpukla duše. Byli to lidi Montyho typu.

Ale skutečným bodem zlomu byl podle mého názoru Jim.

Pane Bože, byl to příšerný den. Vzpomínám si na všechno do posledního detailu. Stála jsem v kuchyni apřipravovala Lornovi jeho oblíbený obložený chleba, s boloňským salámem a se sýrem. Měla jsemzapnutou televizi a Miranda Stewartová právě dělala rozhovor s Mitchem Reynardem. Mluvil o tom, že seSpojené státy řítí do pekla a že je nejvyšší čas postavit zemi znovu morálně na nohy. (Stephenie o němtvrdí, že trochu připomíná tohohle George Clooneyho, ale mně to tak nepřipadá.) V té době byl MitchReynard a doktor Lund ve zprávách skoro nepřetržitě. Levičáci se je snažili ostřelovat ze všech stran, aleoni se drželi svých názorů, a plným právem. Právě když jsem se chystala Lornovi zanést oběd, zazvoniltelefon. Ze sluchátka se ozval pastor Len a upřímně přiznám, že mi to bylo nepříjemné. Myslela jsem, žebude chtít vědět, proč jsem přestala chodit do kostela a na biblická čtení. Jeho ale jenom zajímalo, jestliněco nevím o Jimovi: že prý naplánoval speciální ranní modlitební setkání a Jim souhlasil, že přijde naranč a pohovoří k novým čumíkům o tom, jaká byla Pamela skvělá manželka. Řekla jsem mu, že jsemJima naposledy viděla tak před týdnem, ale že se mu chystám večer zavézt porci lasagní. Pastor Len měpoprosil, jestli bych tam nemohla zajet dřív a zjistit, co se děje, protože mu nebere telefon. Rozloučil se stím, že doufá na shledanou v neděli, a zavěsil.

Byla jsem z toho hovoru ještě dobrou půlhodinu rozrušená: v koutku duše jsem se pořád cítila provinile, že jsem se k našemu sboru takhle obrátila zády. Pak jsem obvolala lidi z vnitřního kroužku, abych zjistila,jestli někdo nemá o Jimovi nějaké zprávy. Tou dobou mu už ale většina lidí přestala vozit jídlo anavštěvovat ho; občas za ním zajela jen Stephenie, Lena a já, i když se vždycky tvářil nevděčně. Pak jsem

třikrát nebo čtyřikrát zkusila Jimovo číslo, ale neúspěšně. Lorne byl vzadu za domem. Poprosila jsem ho,jestli by mě mohl odvézt k Jimovi, abych se ujistila, jestli třeba v opilosti neomdlel a nepraštil se do hlavy.

Děkuju Pánu, že měl Lorne ten den volno; sama bych to nikdy nezvládla. Jakmile jsme zaparkovali udomu, hned jsem věděla, že se něco stalo. Po vnitřní straně síťových dveří se valila hejna much – vůbecnebylo vidět skrz.

Lorne okamžitě zavolal Mannymu Beaumontovi a zůstali jsme sedět v autě; dovnitř šel šerif se zástupcem.

Prohlásil pak, že to očividně byla sebevražda – Jim si vložil hlaveň pušky do úst a dočista si ustřelil hlavuz ramen. Zanechal po sobě zprávu, adresovanou pastoru Lenovi. Obsah jsme se dozvěděli až na Jimověpohřbu, kde ji pastor Len přečetl. A tehdy věci nabraly obrat k horšímu.

Vzít si život je sice hřích, nicméně spolu se Stephenií a pár dalšími z vnitřního kroužku jsme se dohodly, že

na jeho pohřeb zařídíme květinovou výzdobu. Kostel byl nacpaný až po střechu čumíky a cizími lidmi,kteří Jima osobně vůbec neznali. Lorne říkal, že to pastor Len hrál na efekt: vše nahrávala televize a onjistě doufal, že ho doktor Lund uvidí ve zprávách.

„Jim je mučedník,“ prohlásil pastor Len. „Je to svědek, stejně jako jeho žena Pamela. Čas se nachyluje.Tisíce lidí je ještě třeba spasit, než bude pozdě. Potřebujeme ještě čas, ale Ježíš nebude čekatdonekonečna.“

Když tohle řekl, měly ho úřady zastavit, tvrdí Lorne – jenomže co mohl šerif Beaumont dělat? Jsme vAmerice, lidi mají na vlastním pozemku právo dělat, co se jim zachce, a pastor Len neporušil žádnézákony. Tedy ještě ne.

Neprohlásil otevřeně, že je nutné ty děti zabít.

Pastor Len mi byl nepředstavitelně dlouho světlem v tmách. Věřila jsem v jeho slova, řídila se obsahemjeho kázání, vzhlížela k němu s úctou. Když ale začal vykládat, že Pamela je prorok a že Jimovasebevražda není hřích, ale způsob, jak nám ukázat, že byla rozlomena pátá pečeť, nedokázala jsem toprostě přijmout a vadilo mi to. Upřímně věřím, že ke mně Ježíš promluvil a řekl mi: Rebo, odejdi od něj.Udělej to hned a nadobro. Tak jsem to také udělala, a v hloubi duše vím, že to bylo správné.

Svobodník Jake Wallace se sice po dezerci ze základy na ostrově Okinawa pokusil zničit pevný disk svéholaptopu, nicméně neznámý hacker dekódoval následující korespondenci a zveřejnil ji na bloguVigilanteHacks, věnovaném demaskování lživých tvrzení, jako důkaz, že pastor Len měl na Wallaceovýchnásledných činech aktivní podíl.

Pro: nestsvujkriz@yahoo.com

Od: zvestovatel778@moxy.com

Datum: 25/04/2012

Můj pane,

mnohokrát Vám děkuji za odkaz na Vaše poslední kázání na YouTube. Slyšet Váš hlas a vědět, že myslítena své zvěstovatele a posly po celém světě, bylo dechberoucí. Rozzuřily mne ale neuctivé komentáře pod klipem. Zachoval jsem se, jak jste mi řekl, a nechal je bez odpovědi, i když jsem přitom celým srdcemtoužil na ně reagovat!!!!! Také jsem si – jak vidíte – podle Vašeho pokynu zřídil pod krycím jménem

novou e-mailovou adresu!!!!!

Pane, musím Vám toho tolik sdělit. Říkal jste, že Vám mám napsat, pokud budu mít zase sen o paníPamele May Donaldové. A včera se mi o ní znovu zdálo. Tentokrát jsem vyšel ze stanu na mýtinu, kdedošlo k havárii. Paní Donaldová ležela na zádech a tvář měla přikrytou tenounkou bílou rouškou. Když senadechla, rouška jí sklouzla do otevřených úst a já ji musel vytáhnout, aby se neudusila. Rouška bylamastná na dotek a vyklouzla mi z ruky a byla pryč a pak se tam objevila moje sestra Cassie a taky mělaroušku a říkala mi Jakeu, já taky nemůžu dýchat, a pak jsem se probudil. Byla mi stejná zima jakopředtím v lese a musel jsem se zahryznout do ruky, abych znovu nezačal křičet.

Pane, beze zpráv od Vás bych si připadal hrozně sám. Dokonce i věřící mariňáci dělají o tom chlapci a orobotovi, přes kterého mluví, vtipy a nechápou, že to není téma na vtipy. Jedna skupina toho hochakopíruje a mluví jen přes roboty a falešná božstva a já se bojím, že se vliv Antikrista šíří i na tento ostrov.Jak jste mi řekl, počínám si nenápadně, plním svoje povinnosti a provádím výcvik, ale je to moc těžké.Pokud můžeme někoho spasit, nejsme potom povinni to udělat? Jde o americké rodiny a děti a nevinnélidi. Není mojí povinností jakožto zvěstovatele a posla zachránit ostatní dřív, než bude pozdě?

Upřímně Váš

J

Pro: zvestovatel778@moxy.com

Od: nestsvujkriz@aol.com

Datum: 26/04/2012

Zvěstovateli a posle,

je naším údělem a břemenem setrvat obklopeni lidmi, kteří odmítají spatřit pravdu. Buď bdělý, aby svýmlhaním a svými pochybovačskými kouzly nepronikli jako červ do tvého srdce. Pochybnost, toť démon,před nímž musíš stát na stráži. Proto ti přikazuji počínat si nenápadně. Chápu tvou starost o nevinné ataké s ní zápasím, ale nadejde čas, kdy spustíme poslední bitvu, a pak budou ti, kdo do svých srdcí přijali

Pravdu, spaseni.

Jak velice jsem se zaradoval při zprávě o tvém snu! Je to další ZNAMENÍ! Stejně jako našemu prorokuPamele May Donaldové byl i tobě v onom lese předveden důkaz, když jsi spatřil všechny, kdo budouvyzdviženi a spaseni. Pamela May Donaldová ti ukazuje správnou cestu. Ukazuje ti, že stejně jako ta žluč,již dští falešní proroci Flexible Sandy a doktor Theodore Lund, jsou slova prázdná, a až nadejde časzkoušky, bude záležet jedině na ČINECH.

Jakeu, procházíš zkouškou. Bůh, náš Pán, tě zkouší, zda sejdeš z cesty. TY a jedině TY jsi naším hlasem a

srdcem vprostřed tohoto pohanského národa. Vím, že je to osamělý úkol, ale dojdeš své odměny. Jakeu,znamení se již vrší. Znamení se VRŠÍ. S tím, jak se ke mně sbíhá stále více ovcí, mí poslové azvěstovatelé rostou. Avšak ty jsi sám vprostřed pohanské země a jsi ze všech nejstatečnější.

Kdo seje střídmě, též střídmě sklidí, a kdo seje hojně, sklidí hojně.

Pamatuj, že zraky a slechy mnohohlavého Antikrista sledují naše zvěstovatele a posly! Buď proto bdělý.

Pro: nestsvujkriz@aol.com

Od: zvestovatel778@moxy.com

Datum: 07/05/2012

Můj pane,

jste laskav, že mi píšete tak často, ačkoli vím, že musíte mít nyní, kdy se k vám praví zvěstovatelé a poslipřidávají nejen v duchu, ale i v těle, velice napilno. Celým SRDCEM toužím, abych též mohl být s nimi, alevím, že Bůh se mnou zamýšlel jinak!!!!

Vaše slova mi přinášejí pravou útěchu a jejich význam je jasný. Nebojte se, pane, jsem opatrný a vždyckyje mažu, tak jak jste mi přikázal.

Včera se v Urimě konala další demonstrace proti americkým základnám. Uvnitř mne to hnalo vyjít a říctpohanům, že se musí obrátit k Ježíši dřív, než bude pozdě. V Evangeliu podle Lukáše se píše, že musímemilovat své nepřátele, konat pro ně dobro, půjčovat jim a nečekat, že též něco dostaneme. Já ale věděl,že to v zájmu vyššího dobra nemám učinit.

Upřímně Váš

J

Pro: nestsvujkriz@aol.com Od: zvestovatel778@moxy.com Datum: 20/05/2012

Můj pane,

kontroloval jsem si e-mail každý den a procházel si v duchu všechny svoje předchozí zprávy, jestli jsemVás snad něčím neurazil, když jsem od Vás už tak dlouho nedostal dopis. Pak jsem se ale dozvěděl o

smrti manžela Pamely May Donaldové.

Prý spáchal hřích sebevraždy. Je to možné?

Uvědomuji si, že jste zaneprázdněn žalem. Přesto se mi ale pokuste napsat alespoň řádku, protože jen

Vaše slova mi dodávají sílu. Pokusil jsem se najít Vaši webovou stránku, ale nemohu se na ni už dostat,

což ve mně vyvolává obavy, že Vás a ostatní pravé věřící přemohli stoupenci Antikrista.

Můj pane, potřebuji Vaši pomoc. Na Filipínách nastaly povodně, což je jistě další znamení toho, jak zlodobývá svět. Někteří kluci na základně tvrdí, že naši jednotku pošlou na pomoc při záchranných pracích.Mohu nadále zůstat Vaším hlasem, srdcem, sluchem a zrakem, pokud odtud odejdu?

Připadám si hrozně sám.

J

Pro: nestsvujkriz@aol.com Od: zvestovatel778@moxy.com Datum: 21/05/2012

Můj pane, jste tam? Moje jednotka odjíždí za tři dny! Co mám dělat?

Pro: zvestovatel778@moxy.com Od: nestsvujkriz@aol.com Datum: 21/05/2012

Zvěstovateli a posle,

nejsi sám. Musíš mít pevnou víru, že i když mlčím, stojím ti po boku. Falešní proroci a lichometníci nás

pronásledují a vysmívají se nám, ale nás to nezlomí.

Posílám ti svůj poslední blog, kde objasňuji skutky Jima Donalda.

Jim Donald se pro nás – stejně jako jeho milovaná žena – obětoval, aby nám sdělil skutečnou Pravdu, jižjsem tušil od chvíle, kdy Pamela May Donaldová splatila nejvyšší cenu, aby mohla osobně vyslat své

proroctví.

Patříš mezi vyvolené. Jsi výjimečný. Nastupujeme do svaté války a čas se nachyluje. Přichází chvíle, abyBoží vojsko předstoupilo. Jsi připraven zařadit se do řad Božího vojska?

Musíme si promluvit, avšak musíme to učinit někde, kde nás nedostihne zrak a sluch Antikrista a jeholichometníků. Sděl mi čas, kdy ti mohu zatelefonovat a nebudeme rušeni.

Pro: nestsvujkriz@aol.com Od: zvestovatel778@moxy.com Datum: 27/05/2012

Můj pane,

nechci se vzpírat Vašemu přání, ale tohle jsou pro mne muka! Neustále myslím na své nejbližší, kteří

nedošli spásy, zvlášť na svou sestru, a uvažuji, co se s nimi stane, pokud nenahlédnou Pravdu dřív, než

bude pozdě.

Obdržel jsem Váš příspěvek. Kontaktoval jsem skupinu, která mi myslím může pomoci odtud odejít, ale

nevím to jistě.

Jsem podle Vašich pokynů na marodce, takže bych neměl psát dlouho. Moje jednotka odjela.

Můžeme spolu znovu mluvit? Mám pochyby a potřebuji slyšet Váš hlas.

J

Pro: zvestovatel778@moxy.com Od: nestsvujkriz@aol.com

Datum: 27/05/2012

NEHLEDEJ mne. Já najdu tebe.

Webová stránka pastora Lena pamelaprophet.com už sice není v provozu, nicméně toto je jejíarchivované znění z 19. května 2012.

Mé srdce vřele potěšily zprávy, jež jsem od vás obdržel po mučednické smrti našeho bratra Jima Donalda.

Neboť tak to je, zvěstovatelé a poslové: Jim Donald se stal mučedníkem. Vydal za nás všechny svůj život,

jako to učinila jeho drahá manželka Pamela. Nevěřte ani zbla slovům doktora Lunda, že se Jim Donaldodchodem ze života dopustil hříchu. Jim je mučedník a zemřel proto, abychom poznali pravdu. Je toprorok, který se obětoval, aby nám přinesl radostnou zvěst, že se Nejjasnější Bůh rozhodl otevřít pátoupečeť.

Jako se praví ve Zjevení 6:9: Když Beránek rozlomil pátou pečeť, spatřil jsem pod oltářem ty, kdo bylizabiti pro slovo Boží a pro svědectví, které vydali.

Mí věrní zvěstovatelé, Jim Donald se stejně jako Pamela May Donaldová stal mučedníkem pro svou víru.Byl jsem u jeho spasení poté, co oplakal smrt své milované ženy, a Bůh se mu rozhodl v okamžiku smrtiseslat vidění.

Zveřejňuji zde jeho poslední slova ve prospěch vás všech:

Proč se oni zachránili a ona ne? Byla dobrá žena a hodná manželka a já už tohle nechci dělat nemají to vhlavě v pořádku jsou zlí. Vyvolali smrt tisíců a vyvolají smrt dalších POKUD JE NĚCO NEZASTAVÍ.

Stejně jako u Pameliny zprávy je i zde jasné, co nám chce Jim sdělit: čas se nachyluje pro nás provšechny a musíme učinit, co je v našich silách, abychom co nejvíce lidí uvedli co nejdříve ve sborPameliných věřících. Existuje snad nějaké vyšší poslání než zachránit a spasit co nejvíce lidí, než dojde kotevření šesté pečeti?

Pamela May Donaldová byla nádobou Páně, byla jeho ústy, jimiž nám sdělil své poselství. Doktor Lund avšichni ti ostatní šarlatáni se pokusili její zprávu pokroutit, ale Jim předvedl, oč jim jde. Doktor Lund simyslí, že pátá pečeť ještě rozlomena nebyla, ale mýlí se.

„Chlapec, varujte je,“ řekla mi Pamela May Donaldová.

A křičeli velikým hlasem: „Kdy už, Pane svatý a věrný, vykonáš soud a za naši krev potrestáš ty, kdo bydlí

na zemi?“

Lorne Neilson k rozhovoru neochotně svolil v červenci 2012. Následující přepis je edičně upraven.

Řeknu to rovnou a naplno: k Lenu Vorheesovi jsem měl nedůvěru od začátku, hned jak dorazil do SannahCounty. Mluvit dokázal vznešeně, to jo, ale mně se to jevilo, že má jen klobouk a ne grunt.

Reba si ho ale okamžitě oblíbila a nejspíš nám to ušetřilo každou neděli cestu do Denham County na mši.Když začal rozhlašovat, že ty děti jsou jezdci z Apokalypsy, nikdo nechápal, co si o tom myslet. Reba bylavůči sboru loajální a já na ni nehodlal naléhat. Osobně mi připadalo jasné, že Len zneužil poslední slovamrtvé pro vlastní účely, jen aby pronikl k těm kazatelským hvězdám v Houstonu. A pak do toho ještězapletl Jima Donalda. Jim byl často příšerná potvora, ale Pamina smrt na něj tvrdě dolehla: přestal choditdo práce, přestal se bavit se známými. Len ho měl nechat na pokoji, ať se třeba uchlastá k smrti, pokud

se mu chce.

Víte, komu kladu za vinu, jak se to všechno zvrhlo? Nevyčítám to ani Jimovi, ani těm reportérům, co torozmázli v novinách a v televizi. Může za to doktor Lund a ten pisálek Flexible Sandy. To oni Lena odzačátku ponoukali. Ať se vykrucují sebevíc a ať mluví jakkoli vznešeně, je to jejich vina.

Týden po Jimově pohřbu měl Stepheniin bratranec Billy zavézt na Lenův ranč nějaká prkna a požádal mě,abych tam jel s ním: samotnému se mu tam nechtělo a jeho závozníka postihla ta epidemie zvracení, cose šířila po celém okrese. Reba mě poprosila, abych s sebou vzal pár lahví nakládaných hrušek – prý „proděti“.

Už to byla nějaká doba, co jsem byl u Lena na ranči naposledy – muselo to být kolem Vánoc nebo taknějak. O těch nových přírůstcích jsem samozřejmě věděl, jezdili všude možně v těch svých džípech adodávkách s promáčknutými bočnicemi a trochu jsem byl asi sám zvědavý, co se to tam vlastně děje. Billy

mi říkal, že je mezi nimi pořádně nesvůj. Většina jich byla odtud z Texasu, ale někteří přijeli až z New

Orleans.

Dorazili jsme k bráně a vidíme, že tam stojí dva chlapi; jeden z nich byl ten Monty, co ho Reba taknesnášela. Mávli na nás, ať zpomalíme, a chtěli vědět, co chceme, jako by tam stáli na stráži nebo co.Když jim Billy řekl, oč jde, ustoupili stranou a nechali nás projet, ale koukali na nás příšerně podezřívavě.

Na pozemku nebylo tolik karavanů a stanů, jak jsem si představoval, ale stejně jich bylo dost. Všude seproháněla děcka, ženské posedávaly ve skupinkách. Jak jsme projížděli kolem, cítil jsem, jak na nás zírají.

Povídám Billymu, že kdyby se Grayson Thatcher, co tady pracoval před Lenovým příchodem, dozvěděl,co se s jeho rančem stalo, měl by z toho infarkt.

Jakmile jsme zaparkovali, z domu vykráčel pastor Len, hubu od ucha k uchu, a ze stodoly vyšlo párchlapů a začali s vykládkou.

Zdvořile jsem ho pozdravil a předal mu hrušky od Reby.

„Poděkujte jí za mne, Lorne,“ na to on. „Je to hodná žena. Řekněte jí, že bych ji tu v neděli moc rád viděl.Je mi líto, že jsem musel kostel ve městě zavřít, ale Bůh mi ukázal, že má cesta vede tudy.“

Samozřejmě jsem Rebě nehodlal nic podobného vyřizovat.

Vtom jsem zezadu z pastvin uslyšel střelbu, a znělo to jak automatické zbraně. „Co to tam provádíte,Lene? Lovecká sezona už skončila.“

„Lorne, musíme zůstat na stráži. Boží dílo, to nejsou jenom modlitby.“

Každý má Bohem dané právo se vyzbrojit a bránit; sám jsem svá děvčata naučil střílet a stejně tak jsmeje s Rebou připravili na ty solární zášlehy, ke kterým má podle předpovědi dojít. Tohle ale byla podlezvuku úplně jiná písnička – jako kdyby se chystali k bitvě. Čím víc jsem se koukal kolem, tím míň se mi tozamlouvalo. Bylo očividné, že se tam míní opevnit: u starých chlévů byla naskládaná kola ostnatého drátu

a Billy povídal, že to dřevo, co od něj nakoupili, je skoro jistě určené na ohrazení.

Vypadli jsme s Billym ven, jak jen to šlo. „Neměli bychom říct šerifovi Beaumontovi, co se tam děje?“

nadhodil Billy.

Člověku bylo hned jasné, že se tohle musí nějak zvrhnout. Smrdělo to jak dva dny stará chcíplotina.

A tak jsme šli za Mannym Beaumontem a zeptali se ho, jestli ví, co se na tom ranči děje. Manny na to, žedokud pamelisti neporuší zákon, nemůže s nimi nic dělat. Následně se vyrojila spousta otázek. Proč muFBI nekontrolovala e-maily, jako se to dělá u islamofašistů? Asi si mysleli, že kazatel odněkud zezapadákova nemůže takhle zapůsobit na svět a způsobit tolik zla. Anebo se možná báli, že když mu tukomunu zkusí zavřít, skončí to masakrem jako tehdy ve Waco.

Před odjezdem z Okinawy odeslal svobodník Jake Wallace 11. června 2012 rodičům do Virginie následujícíe-mail, který byl po oficiální identifikaci jeho těla předán médiím.

Mami, tati,

dělám to kvůli vám a kvůli Cassie.

Někdo se v boji o lidské duše musí stát Božím vojákem a já se ujímám té povinnosti. Znamení jsou denode dne jasnější: záplavy na Filipínách, hrozící válka v Severní Koreji, čtvrtý jezdec nalezený v Africe.

Musím si počínat rychle, protože čas se nachyluje.

Upřímně vás prosím, abyste přijali spásu a přijali Ježíše do svých srdcí dřív, než bude pozdě.

Tati, vím, že nejsi věřící, a jako tvůj syn tě prosím, aby ses zamyslel nad shromážděnými důkazy. Bůhnám nebude lhát. Říkával jsi, že 11. září bylo spiknutí tajných služeb, a vždycky tě strašně štvalo, kdyžjsme s tebou nebyli ochotní souhlasit. Tati, prosím tě, vezmi mámu a Cassie do kostela a přijměte Pánado svých srdcí. ČAS SE NACHYLUJE.

Uvidíme se v nebi, až nás Ježíš obejme v náručí.

Váš syn

Jake

Monty Sullivan jako jediný pamelista svolil k rozhovoru. V současné době je ve vazební věznici na RikersIsland v ozdravovně se zvýšenou ostrahou a čeká na soud. Rozhovor proběhl telefonicky.

EM: Kdy jste poprvé slyšel o pastoru Lenu Vorheesovi a jeho nauce o jezdcích z Apokalypsy?

Monty Sullivan: Nejspíš hned ze začátku. Řídil jsem tehdy tirák, rozvážel jsem ze Shelby County kuřata po

celém Texasu. Síbíčko bylo klidnější než obvykle, a tak jsem projel stupnici a hledal rádio s rockovouhudbou. Náboženské pořady mě tehdy moc nezajímaly, a country taky ne. Při přejezdu Sannah Countyjsem náhodou vyladil pořad pastora Lena a v jeho hlase bylo cosi, co přitáhlo moji pozornost.

EM: Můžete to popsat konkrétněji?

MS: Působil dojmem, že tomu, co říká, skutečně věří. U spousty rozhlasových a televizních pastorů akazatelů je vidět, že jim jde jenom o těžce vydělané peníze lidí, co na tom nejsou nijak zvlášť. Já se tehdy

o náboženství nezajímal, během dospívání mě od něj odvrátila matka, která opravdu upřímně věřila,

každý měsíc posílala desátek jakési té kazatelské hvězdě do Houstonu, i když jsme přitom pořádně nemělico jíst. Ale u pastora Lena bylo patrné, že je jiný – ani jednou posluchače nepožádal o finanční příspěvek.A obsah jeho řeči okamžitě upoutal moji pozornost.

Černého čtvrtka byly samozřejmě plné zprávy a spousta kazatelů – zvlášť evangelikálů – tvrdila, že to jedalší znamení toho, jak směřujeme k Armageddonu. Totéž ovšem tvrdili po 11. září, takže to nebylažádná novinka. Názor pastora Lena mě ale hned chytil. To, co říkal o posledních slovech Pamely MayDonaldové… Ty důkazy byly víceméně nezvratné: barvy na letadlech ladily s barvami jezdců, které Janviděl ve svém zjevení, a ty děti z takové pohromy opravdu neměly vyváznout živé. Jakmile jsem měl párdnů nato po šichtě, okamžitě jsem si zapnul internet a našel si webovou stránku pastora Lenapamelaprophet.com. Všechny důkazy tam dal černé na bílém. Všechno jsem si pročetl a pak vyhrabalmáminu starou bibli – jedinou věc, co mi po ní zbyla, ostatní věci jsem prodal, i když mi toho odkázala jen

málo. Asi jsem byl tehdy docela puštěnej ze řetězu, teda ne že bych bral drogy nebo něco, ale pití michutnalo a na to jsou potřeba peníze. Po poslechu pastorovy řeči a poté, co jsem si prohlídl jeho stránku,jsem snad tři dny nedokázal usnout. Cítil jsem, jak ve mně cosi roste a mohutní. Pastor Len mi pozdějisamozřejmě vysvětlil, že to je Duch svatý.

Poslal jsem mu e-mail a popsal mu, jak na mě jeho slova opravdu hluboce zapůsobila. Nepředpokládaljsem ale, že by mi odpověděl – jenže do hodiny jsem od něj měl zprávu, osobní dopis, ne nějakouuniverzální formulku. Umím ten dopis nazpaměť, četl jsem ho snad milionkrát: „Monty, jsem moc rád, žejste se na mne obrátil. Vaše víra a upřímnost jsou důkazem, že jsem na správné cestě, na stezce, jež

vede ke spáse mnoha dalších dobrých lidí, jako jste Vy.“

Jakmile jsem měl volno, jel jsem přes noc rovnou do Sannah County a ke kostelu pastora Lena, kde jsemmusel počkat ve frontě, abych obdržel spásu. Bylo nás tam ten den nejmíň padesát a panovala opravduslavnostní atmosféra: všichni jsme věděli, že konáme správně. Když ke mně pastor Len po řadě došel spoděkováním, že jsme se rozhodli pro jeho kostel, já se mu představil a předpokládal jsem, že si na měnevzpomene, ale on hned věděl, kdo jsem. „Vy jste ten chlapík, co mi napsal z Kendricku!“ řekl.

Všechno nám naprosto zřetelně objasnil a já teď viděl, že jsem byl celé ty roky jak slepý. Mámě to zlomilo

srdce, když jsem se v dospívání obrátil ke kostelu zády, a já si teď opožděně přál, aby viděla, jak sevracím do Ježíšova stáda. Jak jsem mohl nevidět, že směřujeme ke konci světa? Jak by se mohl Pán připohledu na vše, co se na světě děje, nepřipravovat, že nad námi vynese soud? Čím víc jsem o tomuvažoval, tím víc se mi z toho točila hlava. Víte vůbec, že v Americe nutí – nutí! – děti ve školách čístkorán? Zato bibli ne, to kdepak. Nauka o inteligentním stvoření je zakázaná, ale kniha nevěřících ne! Apak si vezměte homosexuály a vrahy dětí a levicové spiknutí s cílem proměnit Ameriku v národ bez Boha.Doktor Theodore Lund měl v tomhle všem pravdu, i když se od pravdy pastora Lena nakonec odvrátil. Jak

vyšlo najevo, chtěl si jenom přisvojit veškerou slávu prýštící z Pamelina poselství. Na rozdíl od pastora

Lena nebyl oddán spáse lidských duší.

EM: Kdy jste se rozhodl přestěhovat do Sannah County?

MS: Po přijetí spásy jsem se vrátil domů a po několik týdnů pastoru Lenovi skoro každodenně psal.Pobídku, abych se jeho sboru přiblížil víc, jsem pocítil začátkem března a stal jsem se jedním z jehozvěstovatelů a poslů. Když mi pak pastor Len nabídl, ať se přestěhuju na ranč, nepřemýšlel jsem nad tímani vteřinu: dal jsem výpověď, prodal kamion a dostopoval až do Sannah County. Potřeboval mě jako

pravou ruku.

EM: Dopustil jste se v minulosti nějakých násilných skutků?

MS: Ne, paní, to ne. Jen pár rvaček ve škole a občas nějaká potyčka, když jsem ještě pil. Neprohlašuju seza holoubka, ale násilník jsem nikdy nebyl. A nikdy jsem neměl konflikt se zákonem.

EM: Odkud pochází zbraň, kterou jste zastřelil Bobbyho Smalla?

MS: Původním majitelem zbraně byl Jim Donald. Sebevraždu spáchal jinou puškou – tuhle si u nás uložil.Střílet jsem ale uměl. Otec mě naučil používat zbraň, než ode mě a od mámy vzal roha – to mi bylo

dvanáct.

EM: Znal jste Jima Donalda?

MS: Nijak zvlášť dobře – viděl jsem ho jednou, dvakrát. Pastor Len o něm říkal, že se vyrovnává se smrtísvé ženy, a snažil se mu ze všech sil pomoct, ale bylo zjevné, že to Jima hrozně zasáhlo. Bylo to skutečný

mučedník, jako Pamela. Pochopil pravdu, pokud jde o zkázu napáchanou jezdci, a o jejich obětích, kterépovraždili v letadlech.

EM: Dal vám pastor Len pokyn, abyste se vydal do New Yorku zabít Bobbyho Smalla?

MS: Každý, komu ležela na srdci spása lidských duší, by udělal totéž. Jednal jsem v Božích službách jakovoják a dělal jsem, co bylo nutné, abych zahladil hrozbu a dal lidem víc času obdržet před uchvácenímspásu. Pokud se nám podaří zarazit postup temných znamení a zastavit dílo jezdců, získáme tak víc časuk šíření Ježíšovy zprávy a k tomu, abychom mezi nás přivedli víc lidí. Když teď našli čtvrtého jezdce a vtěch nesčetných pohromách – záplavy na Filipínách a v Evropě, hrozba tsunami v Asii – dopadá na zemioheň a síra, nemáme moc času.

EM: Pokud ale podle vás čtveřice jezdců představuje Boží posly, jak to, že jste se nebál, že vás Bůh za

pokus zabít Bobbyho Smalla ztrestá?

MS: Tak moment: o vraždě nebyla řeč. Až přijde Antikrist a rozlomí se šestá pečeť, není cesty zpět. Nikde

nemáte zaručeno, že během útrap ještě dostanete šanci. Já stojím na straně Boha, který ví, že pastorLen a pamelisté usilovně pracují na tom, aby do Božího stáda uvedli víc lidí. A ty děti byly proti přírodě, to

bylo každému zjevné. Netrvalo dlouho a začaly okázale využívat své moci. Zpočátku možnápředstavovaly Boží posly, ale já jsem pevně přesvědčený o tom, co nám sdělil Jim: že se z nich nakonec

staly nástroje Antikrista.

EM: Dal vám pastor Len Vorhees pokyn zastřelit Bobbyho?

MS: To musím nechat bez odpovědi.

EM: Mnoho lidí se domnívá, že jste jednal pod vlivem pastora Lena Vorheese a že by měl být obviněn

spolu s vámi.

MS: Ježíš šířil Boží pravdu a potrestali ho za to. Mně je jedno, co říkají lidi. Zanedlouho spočinu v Ježíšově

náruči. Můžou mě zavřít, můžou mě posadit na elektrické křeslo, mně to je lhostejné. A možná tovšechno tvoří součást Ježíšova plánu. Jsem tu zavřený společně s hříšníky, a to mi skýtá šanci co nejvícjich spasit.

ČÁST DEVÁTÁ PŘEŽIVŠÍ KVĚTEN – ČERVEN

Po Rjúově úvodní diskusi na internetovém fóru 2-chan několik týdnů probíhaly stupňující se horečnéspekulace o tom, zda je Ledová princezna totožná se sestřenicí Hiroa Janagidy. Rjú se posléze na fórumpod přezdívkou Orz vrátil.

JMÉNO: ORZ ODESLÁNO: 2012/05/01 21:22:22.30

Ahoj, nevím, jestli je teď na síti někdo z lidí, co tu byli, když jsem tuhle diskusi před časem začínal. Alejsem úplně fascinovaný, jak vás ta moje historie zaujala.

Chtěl jsem jenom znovu poděkovat.

JMÉNO: ANONYMOUS23

Orzi! Skvělý, že jsi zpátky. Tak co????? Zabralo to? Máš svoji princezničku? (.)

JMÉNO: ORZ

Stručná odpověď: Ano, jsme teď spolu.

[Následuje nejmíň stovka variací na „Týjo“, „Jsi borec/machr/padre/lumen“. Rjú pak popisuje, jak na zeďpřed Čijokiným domem nastříkal symbol ORZ; u internautů to vyvolá bujaré veselí.]

JMÉNO: ANONYMOUS557

Orzi, já se musím zeptat: je Ledová princezna sestřenicí androidního kluka?

JMÉNO: ORZ

Čekal jsem, kdy se na to zeptáte… Pročítal jsem si starší záznamy. Ale je jasné, že na to nemůžuodpovědět.

JMÉNO: ANONYMOUS890

Orzi, už jsi toho androida viděl?

JMÉNO: ORZ

Táž odpověď. _|7O

JMÉNO: ANONYMOUS330

A co princezna, chlape? Je to kočka?

JMÉNO: ORZ

Není snadné na to odpovědět podle pravdy…

Když jsem ji uviděl poprvé… Byla jiná, než jsem si myslel. Ale nějak to bylo jedno.

JMÉNO: ANONYMOUS765

Takže to je ta tlustá holka ze zádušní ceremonie? Ne ta, co vypadá jak Hazukiová? No to je teda smůla,

kámo.

JMÉNO: ANONYMOUS111

Orzi, vítej mezi námi a na 765 kašli.

JMÉNO: ANONYMOUS762

Chlape, tak přejdi k věci. Užs ji ojel?

JMÉNO: ANONYMOUS111

Nebuďte sprostí. Nechte Orze mluvit.

JMÉNO: ORZ

Bude to znít kýčovitě, ale od té doby, co jsem s ní, se můj život změnil. I když to je Ledová princezna, máme společného víc, než bych si kdy myslel. Taky si v minulosti prožilasvoje, jako já. Máme na všechno stejné názory: na lidi kolem, na hudbu, hry, dokonce i na politiku. Někdy

vedem fakt těžký diskuse! Začal jsem jí prozrazovat i věci, který jsem ještě nikdy nikomu neřekl. Pomohla mi najít práci v obchodě, takže teď trochu vydělávám; není to moc, ale hlady neumřu. Bude to znít pitomě… ale občas mám sen, že jsme se vzali a společně bydlíme v bytě a vůbec nemusíme

chodit ven.

JMÉNO: ANONYMOUS200

Týjo, Orzi, začínám žárlit.

JMÉNO: ANONYMOUS201 Tohle bude lásenka.

JMÉNO: ANONYMOUS7889

Ale, Orzi, dělej, povídej o Hiroovi. Už jsi viděl jeho surrabota?

JMÉNO: ANONYMOUS1211

Co si Hiro myslí o vlastním kultu?

JMÉNO: ORZ

Chlapi, neuražte se, ale tohle je veřejně přístupné fórum a já o tomhle nemůžu podrobně mluvit. Kdybychněco řekl a dostalo se to k novinářům, princezna se zblázní.

JMÉNO: ANONYMOUS111

Orzi, nám tady můžeš věřit. Ale chápu tě.

JMÉNO: ORZ

Řekněme prostě, že mi je s určitou osobou mile. Že mi takhle ještě nikdy s nikým nebylo. Víc neřeknu.

JMÉNO: ANONYMOUS764

Jak často se s princeznou vídáte?

JMÉNO: ORZ

Skoro každý den. Ale její rodiče jsou přísní a neschválili by jí, aby se stýkala s člověkem jako já, takže semusíme scházet pokoutně.

Naproti jejich domu je takové malé hřiště, kde na ni vždycky počkám. Hned vedle stojí činžák, takže sipřipadám na očích, ale zvládám to.

JMÉNO: ANONYMOUS665

Orz, mezi rty další cigaretu, čeká, až ze dveří vyjde jeho princezna. Vyzařuje eleganci a dobře to ví. Snadprávě dnes přijde ta chvíle. Pár lidí po něm pokukuje z oken, avšak on ví, že mu nezkříží plány. Protáhnesi svaly a čumilové zmizí.

JMÉNO: ANONYMOUS9883

A Ledová princezna vybíhá z domu, na sobě jen průsvitné šatičky nad kolena…

JMÉNO: ANONYMOUS210

Padne mu do náručí a nedbá na to, zda je lidé vidí… [Následují líčení explicitně sexuálních scén.]

JMÉNO: ORZ

začervená se

Dokážete si představit, co by bylo, kdyby si tohle přečetla?

JMÉNO: ANONYMOUS45

Tak, kámo, přiznej, žes to s ní dělal.

JMÉNO: ORZ

Musím padat. Čeká na mě.

JMÉNO: ANONYMOUS887

Orzi, neodstrkuj nás. Šli jsme s tebou krok za krokem. Počítačovej týpek – a chodí s princeznou? Jakčasto se tohle stane mimo galge?

JMÉNO: ANONYMOUS2008

Přesně tak, Orzi, dlužíš nám to. Nahlaš, jak se situace vyvíjí.

JMÉNO: ORZ

Vždyť já to vím. Jste sice potrhlí nadrženci, ale stejně je pro nás hrozně důležitý, že vás tu máme.

Člověk potřebuje vědět, že není sám.

S výtvarníkem Neilem Mellancampem z Greenpointu jsem hovořila po Skypu v červnu 2012.

Když se začali všude vynořovat ti cvoci, nikdo sice ve čtvrti neprohlásil otevřeně, že by se Lillian Smallováměla s Bobbym odstěhovat jinam, ale bylo jasné, že si to většina lidí myslí.

Bydlím pár bloků od Smallových, přes McCarrenův park, a když vyšlo najevo, kde Bobby bydlí, proměnilase celá ta oblast v cirkus. Bzučelo to tam jak v úle. První vlnu tvořili reportéři a lidi, co po vás chtěliodpověď na blog nebo do tweetu nebo bůhvíkam: „Jaké to je, žít v blízkosti zázračného dítěte?“ atd. atd.Já je pokaždé poslal do prdele, ale spousta místních lidí v tom viděla šanci na svou čtvrthodinu slávy.Blbci. Následovali fandové do ufonů, totální magoři, ale u většiny bylo zjevné, že jsou neškodní. Postávaliu domu, kde Bobby bydlel, a pořvávali hesla jako: „Bobby, chci jít s tebou!“ Policie je pak ale vytlačila.Zdaleka neměli tu výdrž jako náboženští fanatici. A ti přišli v několika vlnách. Desítky se jich sem sneslypoté, co ven pronikla zpráva o Reubenu Smallovi, a chtěli, aby je Bobby vyléčil; působilo to na mědojmem, že si ti magoři najali autobus a dorazili sem přímou cestou z Blbounova v Jižní Karolíně nebokdovíkde. „Bobby! Bobby!“ pořvávali i pozdě večer: „Mám rakovinu! Dotkni se mě, ať se uzdravím!“ Alenepředstavitelně horší byli ti hnusáci, kteří postávali v parku a otravovali lidi. „Bůh nenávidí teplouše,“hulákali – a nikdo netušil, co to má co dělat s šestiletým klukem. Další zas vypadali, jako by sem spadlirovnou z komiksu – na tričkách a na cedulích nápisy „Konec se blíží“ a „Jsi spasena? Jsi spasen?“. Zachvíli jsem měl pocit, že ani nemůžu vyjít z bytu, abych se hned s jedním nesrazil. Vy to tady přece znáte:

čtvrť představuje podobnou směsku jako v Brooklynu – umělci, hipíci, chasidi a spousta lidí zDominikánské republiky. Tihle magoři ale i tak vynikali na míli daleko.

Rozumějte mi dobře: člověka to sice velmi brzo začalo pořádně otravovat, ale Lillian Smallové mi byloopravdu líto. Takhle to tu cítila většina lidí. Moje přítelkyně pár magorů nahlásila za projevy nenávisti, aleco mohla policie dělat? Těmhle pitomcům je to jedno, když je zatknou. Chtějí ze sebe udělat mučedníky.

Šel jsem ten den ráno do práce a z nějakého důvodu jsem se rozhodl místo autobusu využít metro elko,takže jsem musel projít parkem a kolem domu Smallových. Takhle brzo ráno často po parku klušou „tatíci

hipíci“, jak jim říká moje přítelkyně, s dětskými sporťáky. Ale tenhle chlapík, co se potuloval u laviček usportovního centra, rozhodně nevypadal jako maník na otcovské dovolené, co ve volném čase provozuje„restauraci na jeden den“. Jenom tam tak seděl, ale mně bylo jasné, že s ním něco nehraje – už kvůlioblečení: bylo teplé ráno, sice ne parné a vlhké, jak někdy bývá, ale rozhodně hřálo slunce a tenhle chlapna sobě měl zimní oblečení, dlouhý černý kabát vojenského střihu a černý baret. Když jsem ho míjel,pokývl jsem mu na pozdrav, ale on mě naprosto ignoroval. Chtěl jsem to pustit z hlavy, ale když jsem došel na Lorimer Street, přepadl mě pocit, že bych to měl okouknout a zjistit, co tu vlastně chce. Nebylosice vyloučeno, že to je prostě jenom nějaký chudák bez domova nebo kdovíkdo, ale cosi mě nutilo si toověřit. Rozhlídl jsem se po policajtech – občas stáli hned u domu Smallových –, ale nebyli nikde vidět. Jánedám na duchy, ale jakýsi hlas mi prostě říkal: Neile, kup si kafe, okoukni, co je tenhle typ zač, a až pakjeď do práce. A takhle jsem to udělal: v Orgasmic Organic jsem si koupil velké americano a vydal se

zpátky do parku.

Když jsem se znovu ocitl na ulici u Smallových, viděl jsem toho typa, jak strašně zvolna míří přímo kemně. Znovu jsem dostal ten pocit a věděl jsem s jistotou, že s ním něco opravdu není v pořádku. Na ulicibyli lidi, spousta lidí na cestě do práce, ale já se koncentroval jen na něj a zrychlil krok. Otevřely se dveřeod bytu Smallových a ven vyšla stará žena s vlasy nabarvenými na zrzavo a malé dítě s baseballovoukšiltovkou na hlavě. Okamžitě jsem věděl, že to jsou oni. Ten převlek nesvědčil o zvláštní vynalézavosti.

„Pozor!“ zaječel jsem na ně – a co následovalo, odehrálo se hrozně rychle a přitom zároveň zpomaleně,jestli mi trochu rozumíte: ten typ vytáhl zbraň – v puškách se nevyznám, takže vám neřeknu, co to bylo –

a bez ohledu na projíždějící auta se vydal přes silnici. Nerozmýšlel jsem se ani vteřinu, běžel k němu,strhl z kávy víčko a chrstl ji přímo na něj. Rovnou do obličeje. I tak sice vystřelil, ale úplně mimo a zasáhljen zaparkovaný chevrolet.

Lidi začali křičet: „K zemi! Kryjte se!“

Kdovíodkud se vynořil chlap – jak se ukázalo později, byl to policista, který se právě vracel ze službydomů – a zařval na střelce, ať odhodí zbraň. Typ poslechl. V tu chvíli už bylo zjevné, že nepředstavujehrozbu: brečel a protíral si oči a obličej. To kafe bylo horký a on měl kůži úplně rudou. Klekl si rovnou nasilnici, policajt mu zbraň odkopl stranou a spojil se vysílačkou s ostatními.

Přeběhl jsem k Lillian Smallové s Bobbym. Paní Smallová byla popelavá v obličeji a bál jsem se, žedostane infarkt nebo něco – ale Bobby, nevím, jestli vinou šoku nebo co, se začal hihňat. Paní Smallováho popadla za ruku a vtáhla ho dovnitř. Okamžik nato, aspoň mi to tak připadalo, byla ulice plnápolicejních vozů, typa postavili na nohy a odvedli pryč. Doufám, že se smaží v pekle.

Ten policajt mi pak ještě zatelefonoval, že prý jsem hrdina, a ze starostovy kanceláře mi oznámili, žeuvažují o udělení medaile za statečnost. Ale to, co já, by přece udělal každý.

Lillian Smallovou jsem s Bobbym už od té doby v okolí neviděl. Převezli je do úkrytu, je to tak? Říkala mito ta stará paní, co bydlela u nich v domě. Paní Smallová mi poslala hrozně hezký e-mail, kde psala, že na

můj skutek nikdy nezapomene. Úplně mě to rozplakalo. A pak už jsem je znovu viděl až ve zprávách.

Poslední e-mail od Lillian Smallové jsem obdržela 29. května.

Elspeth, děláme, co můžeme. Jsem pořád v šoku, a kdo by nebyl, ale snažím se sebrat síly kvůliReubenovi a Bobbymu. Bobby to nese lehce, myslím, že si vůbec neuvědomoval, co se stalo.

Myslím, že jsem Vám sdělila vše, co Vás zajímalo. V chystané knize prosím napište, že se neví, proč začalReuben znovu mluvit, ale že to s Bobbym nijak nesouvisí. Poté, co to ti zločinci začali prohlašovat za dalšíznamení, jsem uvažovala, že tu změnu zcela popřu, ale Betsy ví, jak se věci mají, a Bobby také. Nechci,aby – až bude starší – četl Vaši knihu a zprávy v novinách a zjistil, že babi byla lhářka. Upřímně věřím, žeReuben naposledy napjal síly, aby Ala vystrnadil ze svého vědomí a mohl strávit nějaký čas s vnukem.

Tím, co to umožnilo, byla síla lásky.

Naléhají na nás, abychom se přestěhovali na tajnou adresu, a pokud chci ochránit Bobbyho, nemám přílišna vybranou. Mluvili o tom, že by Reubena umístili do ústavu v jiném státě, ale to nepřipustím.

Ne: jsme rodina a budeme držet při sobě, ať se stane cokoliv.

Přepis poslední audionahrávky Paula Craddocka z přelomu května a června 2012.

14. května, půl šesté ráno

Nedokážu se zbavit toho zápachu, toho smradu po rybině. Zůstává tu po Stephenovi, kdykoli se zjeví.Vyzkoušel jsem už úplně všechno, dokonce jsem stěny vydrhl domestosem, až mě z žíraviny pálily oči, ale

nedokázal jsem přestat.

Jess si – jako obvykle – ničeho nevšimla: seděla na gauči a sledovala Faktor X, zatímco její šílený strýčekpobíhal po domě s kýblem čistidla na záchodové mísy. Jak by řekl Geoff, je jí to šumafuk. Pozval jsempaní E.-B. s nadějí, že třeba zná nějaké ženské triky, jak se zbavit přetrvávajícího zápachu (zalhal jsem atvrdil, že jsem při smažení pro Jess připálil rybí prsty), ale ona prohlásila, že vyjma toho čistidla, které jisvědí v očích, nic dalšího necítí. Vytáhla mě ven na zahrádku, zapálili jsme si a pohladila mě po ruce seslovy, že si to možná všechno moc beru, zvlášť při všem tom tlaku médií. Radila mi, že mám spontánnějibrečet, nedusit v sobě smutek, ale dostat ho ven. Dlouze řečnila o tom, jak ji to sebralo, když jí předdeseti lety umřel manžel: že prý jí už připadalo, že to nezvládne, ale Bůh jí pomohl nabrat ztracenou

rovnováhu.

Haló, to je Pámbu? Tady Paul. Proč kurva neposloucháš?

Jako kdybych byl rozpolcený na dva kusy, na racionálního Paula a šílícího Paula. Takhle to předtímnebylo. To předtím, to byla jen dočasná deprese. Několikrát už jsem zdvíhal telefon a chtěl zavolat dr. K.nebo Darrenovi, aby ode mě Jess odvedli. Ale pak se mi vždycky v hlavě ozve Shellyin hlas: „Potřebují

lásku a ty jí máš na rozdávání.“

Nemůžu je zklamat.

Je možné, že trpím Capgrasovým syndromem? Je to možné?

Dokonce už jsem… Kristepane. S nějakou výmluvou jsem Jess vzal s sebou k paní E.-B., abych viděl, jakna ni reaguje její pes. Ve filmech zvířata vždycky vycítí, když s někým něco nehraje, když třeba člověka

posednou duchové. Ale ten pes se ani nepohnul, jenom ležel. Musím to brát po malých dávkách.

Prostě musím.

Jenže je to hrozný, chovat se normálně, když v duchu přitom řvu… Kristepane, Discovery Channel semnou chce pořídit rozhovor, jak mi bylo, když jsem se dozvěděl o katastrofě. Ale na to já nemám,okamžitě jsem je odmítl. A úplně jsem pustil z hlavy focení pro Sunday Times, které už před několikatýdny dohodl Gerry. Když se tu fotografové objevili, přibouchl jsem jim dveře před nosem.

Gerry si rve vlasy a výmluvu na truchlení už nepřijímá. Tvrdí, že na mě tvůj nakladatel podá žalobu. Takať. Co mi je kurva po tom? Všechno jde do řiti.

A prášky už nezabírají.

Jak mohla kurva vědět, že má v pokoji ten diktafon?

21. května, půl třetí odpoledne

Zatímco byla Jess ve škole, hledal jsem znovu na internetu. Našel jsem, co se dalo, o pamelistech, o

stoupencích teorie mimozemšťanů, dokonce i o zastáncích názoru, a je jich hodně, že jsou ty děti posedléďáblem.

Protože ty děti, ty ostatní děti, Bobby Small a Hiro cosi…

Ony přece nejsou normální! Když jsem Lillian Smallové zavolal, hned bylo jasné, že něco skrývá, a já teďvím co. Alzheimerova choroba se nedá léčit. To ví každý. Má v tom prsty Bobby. A ten druhý, jak mluvípřes androida – to má jako kurva znamenat co?

O Kennethu Oduahovi se toho moc najít nedalo, jen předpokládaný materiál: záplava náboženské hysterie(Poslední očekávaný důkaz!), několik posměšných článků a úřední prohlášení v tom smyslu, že je „vzájmu vlastní bezpečnosti“ držen na utajené adrese v Lagosu.

Co když to opravdu jsou jezdci z Apokalypsy? Já vím – zvlášť kdyby mě takhle slyšela Mel, vyletěla by aždo stropu. Ale, Elspeth, vyslechni mě. Racionální Paul se tímhle sice naprosto odmítá zabývat, ale myslím,že musíme odhodit předsudky. S Jess je prostě něco hodně špatně, a s těmi zbylými dvěma se takydějou podivnosti. Nebo třema. A kdo může sakra vědět, na co se chystá ten poslední?

Mimozemšťani, jezdci nebo démoni. Panebože!

(rozvzlyká se)

Mám znovu zatelefonovat Lillian Smallové? Já prostě nevím.

28. května, půl jedenácté večer

Vím, že bych po takovém útoku měl soucítit s Bobbym, ale mně je skutečně líto jenom paní Smallové.

Samozřejmě toho jsou plné zprávy, snad i na sportovních kanálech. Zezačátku jsem se Jess snažil bránit,aby na to koukala – ale proč se s tím ještě otravovat? Vypadá, že to na ni nijak nepůsobí.

Na Sky News měli koláž snímků těch jednotlivých havárií a ohromnou zvětšenou fotku Trojice. Jess sisedla pár centimetrů od obrazovky, obklopená poníky, a sledovala, jak do zblbnutí opakovali „přehled“

událostí a rozebírali to s „odborníky“.

Přiměl jsem se k ní přistoupit. „Jess, chceš si o tom promluvit?“

„O čem, strýčku Paule?“

„O tom, proč je ten chlapec ve zprávách. Proč je ve zprávách tvoje fotografie.“

„Děkuju, nechci.“

Ještě jsem na ni chvíli čuměl, pak jsem vyletěl ven si zapálit.

Darren tvrdí, že policie nejspíš začne ostře sledovat náš dům pro případ, že by se ti náboženští fanatici

rozhodli přeletět Atlantik a zaútočit i na Jess.

Až půjde večer spát, pokusím se Stephena naposledy přimět, aby mi odpověděl. „Jak jsi sem mohl pustittu věc?“ Musí přece myslet Jess, co jiného.

Měl jsem to udělat už dávno.

Zůstanu celou noc vzhůru, nakafuju se, co snesu, a až se Stephen objeví, donutím ho mi odpovědět.

30. května, čtyři hodiny ráno

Musel jsem upadnout do spánku – protože když jsem se probral, už byl tu. Všude jsem měl rozsvíceno,ale on vypadal, jako by seděl ve tmě, ve stínu. Neviděl jsem mu do obličeje.

Poposedl si a ten smrad byl tak prudký, že se mi udělalo špatně.

„Co chceš? Řekni mi to, prosím,“ žadonil jsem. „Prosím!“

Natáhl jsem po něm ruku, ale hmátl jsem do prázdna.

Rozběhl jsem se k Jess do pokoje, zatřásl s ní a strčil jí před oči fotku Polly. „Tohle je tvoje sestra! Jak to,

že ti to je kurva jedno?“

Otočila se na posteli, protáhla se a usmála se na mě. „Strýčku Paule, potřebuju se pořádně vyspat. Ráno

jdu do školy.“

Pane na nebi. Je možný, že ona má rozum a já ne?

Panebože, pomoz mi.

1. června, půl sedmé večer

Dnes sem přišli dva policajti, brzo ráno – ještě jsem ani nebyl oblečený. Vlastně ne policajti, jsou zespeciální vyšetřovací sekce a jmenujou se Calvin a Mason. Normální Paul, moje já z doby, než začaly tyhle

příšernosti, se úplně zatetelil. Calvin a Mason! Jak z policajtského seriálu. Calvin je černoch, mluví selitním přízvukem a má ramena jak ragbista. Dokonale Paulův typ. Mason je starší, prošedivělý lišák.

Uvařil jsem jim čaj a omluvil se za zápach po čistidle (po tom, jak zareagovala paní E.-B., jsem se naučil o

rybině nemluvit). Zajímalo je, jestli jsem za poslední dobu měl nějaké výhrůžné telefonáty, tak jako hned

na začátku, když Jess pustili z nemocnice. Řekl jsem jim po pravdě, že ne, že nás teď už otravujoujenom novináři.

Jess se samozřejmě chovala vzorně: rozdávala úsměvy, smála se a počínala si jak malá celebrita. Mason s

Calvinem jsou sice miláčci, ale na jejich kriminalistické schopnosti bych moc nesázel: na všechno jísamozřejmě naletěli, sežrali jí to i s navijákem. Mason dokonce měl tu drzost požádat, jestli se s Jessmůže vyfotit, aby měl památku pro dceru.

Řekli mi, že nechají dům hlídat a že jim mám zavolat, kdyby mi něco dělalo starosti. Málem jsem vyhrkl:„Mohli byste teda varovat mýho bráchu a říct mu, ať už mě kurva nechá na pokoji?“ Mýho mrtvýhobráchu! A taky samozřejmě – TU VĚC. Jsem zvědavej, co by na to řekli.

Musím Jess přestat říkat „ta věc“. Nehodí se to, jen tím zvyšuju obludnost situace.

Po jejich odchodu jsem se pokusil znovu zatelefonovat Lillian Smallové, ale nevzala mi to.

2. června, čtyři hodiny ráno

(vzlyky)

No tak jo.

Probudil jsem se. Cítil jsem na posteli tu známou tíhu. Ale nebyl to Stephen. Byla to Jess – která ale přecenení tak těžká, aby se pod ní prohnula matrace!

„Líbí se ti tvoje sny, strýčku Paule?“ zeptala se. „To já jsem ti je dala. Abys mohl Stephena vidět, kdy se ti

zachce.“

„Kdo vlastně jsi?“ Konečně jsem to vyřkl.

„Já jsem Jess,“ řekla ona. „Kdo bych měla být? Ty hlupáčku Paule.“

„Vypadni!“ zařval jsem na ni. „Zmiz zmiz zmiz.“ Doteď chraptím.

Zasmála se a odhopsala. Zamkl jsem za ní.

Už mi docházejí možnosti. Jestli se přijde na to, co se mi honí hlavou, tak mi Jess vezmou. A občas siříkám, že by to tak bylo nejlepší. Ale co když je skutečná Jess pořád uvnitř a snaží se dostat ven, volá opomoc? Co když mě potřebuje? Musím začít aktivně jednat. Prozkoumat alternativy. Zbavit se předsudků.Shromáždit víc informací. Mít všechno zajištěné.

Nemám na vybranou.

„Sekulární exorcista“ Gerhard Friedmann, aktivní po celé Evropě, svolil koncem června k rozhovoru přesSkype poté, co jsem zaslala finanční příspěvek jeho organizaci.

Než začnu odpovídat na vaše otázky, rád bych jednu věc vyjasnil. Slovo „exorcismus“ sám nepoužívám –nese příliš mnoho konotací. Já poskytuji „vnitřní léčbu a odplynutí duchů“: tak zní název mých služeb.Stejně tak chci jasně říct, že za své služby neberu honorář, pouze požádám o finanční příspěvek, o jehož

výši rozhodne sám klient. Nejsem také spojen s žádnou konkrétní církví ani náboženskou institucí, svou

praxi vykonávám odlišně. A poptávka je v danou chvíli vynikající. Řekněme to takhle: jen málokdy neletím

první třídou. V době, kdy se na mne obrátil pan Craddock, jsem po Evropě a ve Velké Británii vykonávalaž tři očistné a osvobozující procesy denně.

Tážu se, jak ho Paul Craddock kontaktoval.

Zájemci o mé služby se na mne mohou obrátit mnoha různými způsoby. Pan Craddock mne kontaktoval prostřednictvím jednoho z mých facebookových účtů. Zároveň jsem též samozřejmě na twitteru a mámwebovou stránku. Jelikož bylo vzhledem k okolnostem vyloučeno, abych ho navštívil u něj doma, dohodlijsme si schůzku na místě, které k očistě od duchů někdy používám.

(Odmítne místo prozradit.)

Tážu se, zda před setkáním věděl, kdo je Paul Craddock.

Ano, a pan Craddock byl v tomto bodě velmi otevřený. Já ho ale ujistil, že náš vztah setrvá v utajení,podobně jako při návštěvě u lékaře. Věděl jsem, jaké teorie se o Jessice Craddockové a ostatních dětechšíří, ale nenechal jsem se jimi při stanovování diagnózy ovlivnit. Rozhovor vám poskytuji pouze proto, že

obhájci pana Craddocka nechali informaci o jeho kontaktu se mnou proniknout do médií.

Sdělím mu, že jsem si prohlédla jeho webovou stránku a našla tam prohlášení, že jeden druh ducha seprojevuje skrze homosexualitu. Tážu se, zda věděl, že je Paul Craddock gay.

Ano, to jsem věděl. Ale také jsem věděl, že v daném případě v tom netkví jádro problému. Pan Craddockměl obavy, že je on sám nebo jeho neteř obestřena temnou energií, že jsou – chcete-li – posedlí. Při

našem setkání byl rozrušený, ale ne nad míru. Neustále opakoval, že se na mne obrátil proto, aby

„vyloučil tuto alternativu“, a požádal mne, abych příslušnou možnost prošetřil. Sdělil mi, že trpímimořádně zneklidňujícími sny, v nichž ho navštěvuje jeho mrtvý bratr, a že má potíže v komunikaci sneteří. Obojí jsou symptomy posedlosti duchy anebo choroby, jíž trpí lidé vystavení negativní energii.

Tážu se, zda věděl o psychiatrické anamnéze Paula Craddocka.

Ano. Informoval mne o ní zcela otevřeně. Vždy dbám na to, abych nezaměňoval například epizoduschizofrenie s posedlostí. Okamžitě jsem ale věděl, že o to se zde nejedná. Jsem v těchto otázkáchvybaven nesmírně citlivou intuicí.

Tážu se, jak u něj očista od duchů obvykle probíhá.

Napřed pacienta uklidním, zajistím mu pohodlí a klid. Pak mu potřu čelo olejem. Poslouží jakýkoli olej, jáale používám panenský olivový olej, protože s ním dosahuji nejlepších výsledků.

Pak musím vyluštit, jestli se jedná o otravu špatnou energií, nebo o posedlost entitou. Jde-li o posedlost,je nutno zjistit, jaká entita se na klienta napojila, a zavolat ji jménem. Entity jsou mocné a rušivé

fenomény, které na zem sestoupily z jiné roviny a přimknou se ke člověku, jenž je předem oslaben,například v důsledku týrání nebo proto, že došlo k otravě cizí špatnou energií a jeho obrannýmechanismus je narušen. Entit je mnoho druhů; já se specializuji na ty, jež do naší oblasti pronikají vmístech nahromadění velkého negativního náboje.

Provádím též očistu objektů, protože negativní energii v sobě mohou přechovávat i věci. Proto vždyvybízím k opatrnosti při zacházení se starožitnými předměty a muzeálními artefakty.

Tážu se, proč Paul Craddock nepožádal i o očistu Jessiky, pokud se domníval, že je také posedlá.

To v dané situaci nebylo možné. Sdělil mi, že jej neustále pronásledují novináři.

Když mi ale podrobněji popsal své symptomy včetně vtíravého pocitu, že Jess není skutečná Jess, nýbržkopie, měl jsem jistotu, že problém pramení z entity, která se přimkla k němu samotnému a ne k jehoneteři. Trýznivý žal, který protrpěl po smrti svých blízkých při oné letecké havárii, nejspíše oslabil jehoobranný mechanismus natolik, že skýtal pro dominanci entity optimální půdu. Pan Craddock též vyjádřilobavu, zda Jess není mimozemská bytost, avšak já ho ujistil, že mimozemšťané neexistují a že se skoronepochybně jedná o infuzi špatné energie.

Jakmile jsem se vyladil na jeho vlnu, skutečně jsem zjistil, že trpí chorobnou přemírou toxické špatnéenergie. Ujistil jsem ho, že jakmile proděláme očistný rituál, jenž sestává z pomazání olejem a z přenosušpatné energie pomocí hmatu, přestanou ho pronásledovat jak trýznivé sny, tak domněnka, že jeho neteř

nahradila dvojnice.

Následně jsem mu dal varování, že i po očistě je stav jeho organismu narušen a že v něm přetrvají stopyšpatné energie, které mohou po jisté době přilákat entitu. Vybídl jsem ho, aby se co možná vyhýbalstresovým situacím. Poděkoval mi a na odchodu řekl: „Teď už zbývá jen jediné vysvětlení.“

Tážu se, zda chápal, co tím Paul Craddock míní.

V dané době ne.

ČÁST DESÁTÁ

KONCOVKY

Obchodní agent Joe DeLesseps, který pravidelně projíždí Marylandem, Pensylvánií a Virginií, svolil krozhovoru přes Skype koncem června.

Rozvážím ve třech státech a prodávám víceméně všechny nástroje, co vás napadnou; spousta lidí pořádještě raději komunikuje s živým člověkem a ne s počítačem. Pokud to jde, vyhýbám se placené dálnici araději volím zadní trasy. Jak by řekl můj vnuk Piper, já to prostě válím takhle. Za léta v branži jsem sinašel svoje cestičky a mám oblíbená místa, kde se stavit na kafe a něco k snědku; do některých užzajíždím leta, i když hospodářská krize tyhle rodinné podniky hodně postihla. Nejsem ani fandaznačkových motelů, mám raději noclehárny s jedním majitelem. Sice tam nemáte kabelovku a fastfood,ale zato lepší společnost i kávu – a dobré ceny.

Ten den jsem měl zpoždění: velkoobchodník, u kterého jsem se stavoval v Baltimoru, byl mluvka a já ztratil přehled o čase. Už jsem váhal, jestli nenajet na autostrádu, ale pak jsem si vzpomněl, že před Mile

Creek Road – je to moje oblíbená silnice, co vás vezme podél lesa v Green Ridge – je takový zájezdní

hostinec, kde mají dobrou kávu a ještě lepší lívance, a tak jsem se nakonec přece jen rozhodl pro delšítrasu. Tammy, moje žena, do mě sice neustále reje, ať si hlídám cholesterol, ale já si řekl: co se nedozví,

to ji trápit nebude.

Dostal jsem se tam kolem páté, půl hodinky před zavíračkou, a zaparkoval vedle nového Chevroletu SUVs kouřovými skly. Jakmile jsem vešel dovnitř, dovtípil jsem se, že auto jistě patří té skupince, co popíjelakávu v boxu u okna. Zprvu se mi jevili jako úplně normální rodina: manželská dvojice s dítětem navyjížďce s babičkou a dědečkem. Ale když jsem na ně koukl pořádně, bylo jasné, že k sobě docelanepatří. Scházela jim taková ta odlehčená spontaneita, jakou u rodin na dovolené většinou vycítíte, azvlášť ten mladší pár vypadal nervózně. U chlapíka navíc na košili úplně byly vidět ohyby, jak ji zrovna

novou vytáhl z obalu.

Věděl jsem, že kuchařka Suze bude chtít domů, a tak jsem si objednal lívance bleskem a nalil si do kafe

víc mlíka, abych ho mohl rychleji vypít.

„Popo chce na záchod,“ řekl ten malý kluk a ukázal na dědečka – ale ten nepronesl ani slovo a já viděl, žes ním něco není v pořádku: měl v očích takový ten prázdný pohled, jako ke konci můj vlastní táta. Staršížena mu pomohla došourat se k toaletám. Když míjela můj stůl, pozdravil jsem a ona se na mě vyčerpaněusmála. Zrzavé vlasy byl očividně přeliv – u kořínků měla dva centimetry šedivé. Takhle vypadá ženská,řekla by Tammy, která se o sebe už pěknou chvíli neměla čas postarat. Cítil jsem na sobě upřené pohledy

– ten mladší muž si mě prohlížel. Pokývl jsem na něj a pronesl něco ve smyslu „Už aby sprchlo“, aleneodpověděl.

Odešli od stolu pár minut přede mnou, ale když jsem vyšel ven, pořád ještě tomu staříkovi pomáhali

nastoupit do auta.

„Kam máte namířeno?“ prohodil jsem přátelsky.

Mladší chlapík se na mě divně podíval a povídá: „Do Pensylvánie.“ Bylo jasné, že si to právě vymyslel.

„Jo ták. Tak šťastnou cestu.“

Ta starší, zrzavá paní se na mě váhavě usmála.

„Tak si nastup, mami,“ pronesla ta mladší žena a zrzavá paní poskočila, jako by ji někdo štípl.

Klučina mi zamával a já na něj mrkl. Byl to šikula.

Vystartovali pěkně rychle a do Pensylvánie rozhodně nejeli – ačkoli takový nový vůz měl v sobě určitěgépéesku a ten mlaďoch očividně věděl, co dělá. Ale co mi je do toho, říkal jsem si v duchu.

Neviděl jsem, jak se to stalo. Když jsem vyjel zpoza zatáčky, hleděl jsem do záře čelních reflektorů.

Chevrolet ležel na střeše na druhé straně silnice.

Zajel jsem k nim a sáhl dozadu pro lékárničku. Když jezdíte neustále, jako já, nutně se často přitočíte knehodám, a tak mám ve voze už léta lékárničku. Dokonce jsem si před pár lety udělal kurz.

Narazili do srnce, mlaďoch asi stočil volant moc ostře a auto se převrátilo. Bylo hned zjevné, že řidič ispolujezdkyně – ta mladá žena s tvrdým pohledem – jsou mrtví a umřeli rychle. Nedalo se tam poznat, co

je srnec a co člověk.

Starý pán vzadu to měl taky za sebou. Nekrvácel, ale měl doširoka otevřené oči. Vypadal, že skonal v

míru.

S tou zrzavou paní to bylo jiné: nebyla zvlášť zakrvácená, ale viděl jsem, že má přiskřípnuté nohy. Očiměla otevřené, pohled otupělý. „Bobby,“ zašeptala.

Bylo mi jasné, že míní toho chlapce. „Já se po něm podívám, paní,“ řekl jsem jí.

Napřed jsem ho nemohl nikde najít. Došlo mi, že asi proletěl zadním sklem, a nakonec jsem ho objevildvě stě metrů od vozu. Ležel ve škarpě obličejem nahoru, jako by se díval na nebe. Když z člověka dušeodplyne, je to vidět. Nastoupí prázdnota. Ale nebylo na něm patrné ani škrábnutí.

Dostat tu ženu ven bylo vyloučeno, musel bych mít kleště na plech. Navíc jsem se bál, že má poraněnoupáteř. V tu chvíli už neplakala, a zatímco z ní mizel život, držel jsem ji za ruku. Naslouchal jsem tikotumotoru a čekal na policajty.

Až druhý den jsem zjistil, kdo to byl. Tammy nechtěla věřit, že mi to nedošlo dřív – obličej toho hocha bylna obálkách všech časopisů, které odbírá.

Připadalo mi to nespravedlivé. Jaká je pravděpodobnost, že se jedno dítě ocitne ve dvou smrtelnýchnehodách? Vždycky jsem chtěl zůstat v branži, dokud mě Tammy nedonutí odejít do důchodu, ale možnáje tahle událost znamením, že je načase se poroučet. Znamením, že už je toho dost.

Dlouho jsem zvažovala, zda do knihy zařadit pitevní zprávu Bobbyho Smalla. Přetisknout zde alespoň částjsem se rozhodla poté, co různé konspirační webové stránky začaly rozhlašovat, že jeho smrt byla jenhraná. Dlužno též dodat, že podle patoložky Alison Blackburnové, hlavní soudní lékařky státu Maryland,nebyly při důkladné interní prohlídce, kterou sama vedla, odhaleny žádné anomálie.

Identifikaci Bobbyho Smalla provedla Mona Gladwellová, která mi odmítla znovu poskytnout rozhovor.

(Citlivější čtenáři by měli následující dokument přeskočit. Kompletní znění lze najít na adrese

http://pathologicallyfamous.com/.)

ÚŘAD HLAVNÍHO SOUDNÍHO LÉKAŘE STÁT MARYLAND

Zesnulý: Bobby Reuben Small Autopsie

Věk: 6 let č. SM 2012 – 001346

Pohlaví: mužské Datum: 11. 6. 2012

Čas: 9:30

Prohlídku a výslednou analýzu provedla: MUDr. Alison Blackburnová, hlavní soudní lékařka Úvodní prohlídka: MUDr. Gary Lee Swartz, zástupce hlavního soudního lékaře Osteologické vyšetření: Pauline May Swansonová, Ph.D., členka Americké komory forenzní antropologie Toxikologické vyšetření: Michael Greenberg, Ph.D., držitel diplomu Americké komory forenzní toxikologie

ANATOMICKÝ NÁLEZ

Malý chlapec s povrchovými odřeninami na čele, nosu a bradě. Kompletní dislokace mezi C6/C7 a C7/T1.

Přetržení meziobratlového disku a předního páteřního vazu C6/C7. Fraktura trnovitého výběžku C6.Pozorováno dílčí natržení zadních nervových kořenů a mnohačetné krvácivé rány.

PŘÍČINA SMRTI

Traumatické narušení krční míchy

ZPŮSOB SMRTI

Nahodilé úmrtí, odpovídající vymrštění z motorového vozidla.

POPIS OKOLNOSTÍ

Šestiletý chlapec Bobby Small před pěti měsíci jako jediný přežil leteckou nehodu, při níž zahynula jehomatka. Při pádu letadla utrpěl lehčí zranění, z nichž se plně zotavil. Byl terčem útoků jistéhonáboženského uskupení a úřady přijaly rozhodnutí přesunout jej i s prarodiči na utajené místo. Dvojiceagentů FBI je přepravovala ve voze Chevrolet Suburban SUV. Bobby seděl vzadu, mezi prarodiči, zajištěnbezpečnostním pásem. Přibližně v pět hodin odpoledne se zastavili v jídelně Duke’s Roadside Diner vestátě Maryland. Skupinu zde viděl pan Joseph DeLesseps, obchodní cestující, a vzbudila jeho zájem,protože mu složení skupiny připadalo zvláštní. Dospělí si objednali kávu, Bobby měl jahodový koktejl aporci hranolků.

Skupina z jídelny odešla kolem půl šesté. Záhy ji následoval i pan DeLesseps a na parkovišti ještě viděl,jak jejich vůz rychle odjíždí. Přibližně v 17:50 pan DeLesseps za zatáčkou v lesnaté oblasti uviděl vůzskupiny převržený u krajnice. Jak zjistil po vystoupení, vůz narazil do velkého stromu a na přední kapotěměl mrtvého srnce, který částečně pronikl rozbitým čelním sklem dovnitř vozu. Ve voze se nacházely dvěmrtvé osoby vpředu a mrtvý starší muž vzadu. Na druhém zadním sedadle se nacházela těžce zraněnástarší žena. Po chlapci, kterého pan DeLesseps viděl v jídelně, nebylo uvnitř stopy, a tak obhlédl okolívozidla. Tělo dítěte bez zjevných známek života nalezl asi dvě stě metrů od vozu v mělkém příkopu.Okamžitě přivolal pohotovost a policii.

DOKUMENTACE A DALŠÍ DŮKAZY

1.

Zpráva automobilového centra z prohlídky vozu Chevrolet Suburban. Poškození kapoty a čelního sklaodpovídá srážce s vysokou zvěří. Zkrabacení zadní části vozidla odpovídá srážce s kmenem stromu.Rozbité zadní sklo, poškození prostředního bezpečnostního pásu na zadním sedadle. Vůz nevykazuježádné znaky předběžného poškození nebo vnitřních vad.

2.

Zpráva vyšetřovatele nehody. Skluzné stopy nasvědčují prudkému brždění následně po srážce svysokou zvěří při střední až vyšší rychlosti, s důsledkem smyku mimo vozovku a zadní boční srážky sestromem. Příčné bezpečnostní pásy zůstaly funkční, ale prostřední bezpečnostní pás na zadním sedadle,tedy úchyt v pase, se otevřel a zčásti poškodil s tím důsledkem, že zde sedící chlapec prolétl rozbitým

zadním sklem.

IDENTIFIKACE

Jedenáctého června 2012 v 9 hodin 45 minut proběhlo kompletní posmrtné ohledání těla Bobbyho Smalla,

jehož identifikaci provedl úřad hlavního soudního lékaře okresu Norfolk. Ve funkci asistenta autopsie bylpřítomen David Michaels.

ŠATSTVO A CENNOSTI

Bobby Small na sobě měl světle červenou čepici s kšiltem (nalezenou na místě události), džínsy, červenétričko s nápisem Noc v muzeu, světle šedou mikinu s kapucí a červené tenisky zn. Converse.

EXTERNÍ PROHLÍDKA

Jedná se o tělo náležitě vyživeného jedince bílé pleti a mužského pohlaví, odpovídající deklarovanémuvěku šesti let.

Délka těla: 114 cm, váha: 20,9 kg.

Světlé, mírně kudrnaté vlasy střední délky. Bez mateřských znamének, bez tetování. Drobná jizva na čele.

Povrchové oděrky na čele, nose a bradě. Zornice shodné, pravidelné. Světle modré duhovky. Zdravémléčné zuby; scházejí dva řezáky vpředu nahoře.

Paul Craddock se sice pokusil zničit pevný disk na svém počítači, nicméně následná analýza zachránilaněkolik dokumentů a část e-mailové korespondence včetně následujících zpráv, které pronikly do tisku:

(Pravopisné chyby jsme ponechali beze změny na doklad duševního stavu pisatele.)

Jessiny děsivý výroky z dneška (8. června)

(znovu mele o nudě) Strýčku Paule, nudí tě to, být sám sebou? Mě už být sama sebou nudí. (načež začneznovu sledovat další svoji oblíbenou reality show) Tyhle lidi to nudí, být tím, čím jsou. (Ptám se jí, co tím

kurva míní.) Nudit se, to je jak být hrnek, který se nedá naplnit. (kde kurva mohla slyšet tyhle zenový

píčoviny?????? Určitě ne ve Velkým Bratru!)

(10. června)

Přinesu jí večeři, ona povídá: Strýčku Paule, smrdí Stephen tak jako tyhlety rybí prsty? (Vyjeknu, ona sezasměje.) Odejdu, ona pustí zprávy a slyším, jak se směje čemusi dalšímu. Málem se pozvracím, kdyžzjistím, že kouká na zprávy o autonehodě, při které zemřel Bobby Small. Ptám se, co je na tomlegračního, a ona: On není mrtvý, jen tak blbne. Tak jako máma a táta a polly.

(Stojím v kuchyni a zas přemýšlím o těch prášcích, tj. při jaké dávce má člověk jistotu.) Vklouzne dovnitř,nevšimnu si jí. Přiblíží se mi až k obličeji. Pronese, paule, jsem zvláštní? Ve škole říkají že jo. Je to tak

prosté.

(14. června) Věc mě přistihne, jak brečím. Chceš si se mnou jít hrát s poníkama? Můžeš zas dělat princeznu lunu astephen může dělat princeznu celestii (a zasměje se).

1) POSEDLOST: PRO: jakoby vždycky věděla, co si myslím, ví věci, co nem§že vědět, jako sexuýálhíorigentaccui, ví o těch snech st stephenem řčíká že ujě seslala

2) POSEDLOST PROTI: VÍM JE TO IRACIONÁLNÍ CO MĚ NAPADÁ a nemá žádné záchvaty nic takovéhojak píšou na internetu nemluví divně a ten blbec gerhard tvrdí že to je nepravděpodobné i když mu mocnevěřím

3) TEZE o JEZDCÍCH, PRO: barvy letadel, znamení spousty vylšouřeno že by moihli přežít, ostatní se takychovají divně, Bobbyho seilní děda začal mluvit a Hiro mluví přes robota a jak by se mohlo mýálit tolik lidíprotože hodně lidí věří že je tohle pravda a teď našli i toho čtvrtého kluka i když to může být taky blbost

4) TEZE o JEZDCÍCH, PROTI: je to na hlavu, dokonce i arcibiskup canterburský a ten jejich vrchní imám

říkají, že to je pitomost, navíc taky věří na víly na nebi, a pokud v ní je jezdec, tak kde je kurva opravdová

jess a proč vypadá úplně jako ona. K těm znamením, co uvádější na webu, mohlo dojít takjaktak,slintabvka a kulhavka jsou pryč, že někoho něco sežere, to je furt, stejně tak záplavy atd. atd.

5) CAPGRASŮV SYNDROM, PRO: psychiatrická anamnéza, i když tehdy to pramenilo jen ze strestu, a bylo

by to příjemné jako diagnóza která vysvěltuje proěč jess nesnáším i když bypadá přesně jako jess aněksdyx i mluví jakěo ona. Kěž by to tak bylo

6) CAPGRASŮV SYNDROM, PROTI: nikdy jsem tím netrpěl, neutrpěl jsem poranění hlavy (leda bych sepraštil v opilosti a sám o tom nevěděl) a je to strašně strašně strašně výjimečný

7) MIMOZEMŠŤANI, PRO: stejné jako u posedlosti a vysvětlovalo by to pročš mě někdy pozorujed jakobych byl experimentální vzorřek

8) MIMOZEMŠĚŠTNI, PROTI: jde to proti rozum i když ty doklady jsou přesvědčívé a je t jediná možnostkterou jsem zatím nevyškretl musím si to ještě+ pořádně rozmyslět jo tak jo paule

Pro: actorpc99@gmail.com

Od: otevrteoci.com

Předmět: RE: Důvěrná rada

Datum: 14. června 2012

Paule, děkuji Vám za dopis. Ráda Vám zkusím pomoci.

Jak už jsem říkala během našeho telefonátu, jejich nejobvyklejší metodou je, že do osoby vsadíMIKROČIP. Mám za to, že v době havárií byly děti uvedeny do zakonzervovaného stavu, a proto neutrpěly

žádná zranění. Následně obdržely implantát. Vložením „hlasu do lebky“ jsou Jiní (tedy MIMOZEMŠŤANÉ)schopni ovládat a ovlivňovat vybrané jedince. Je to technika nového typu, SVĚTELNÉ ROKY vzdálená odtoho, čeho jsme schopni v naší vlastní oblasti.

Uvádíte, že jste prošel všechny možnosti a VYVRÁTIL, že by se jednalo o posedlost démony. BlahopřejiVám k Vaší důslednosti.

Nepřekvapuje mne, že Jess projevuje zneklidňující symptomy a že její chování neodpovídá dřívější povaze

– to vše lze v podobném kontextu očekávat. Nezapomínejte, že změna OSOBNOSTI NENÍ pravým symptomem posttraumatického syndromu. Stačí se (jak píšete) podívat, co se děje s tím chlapcem vJaponsku (který hovoří prostřednictvím mechanismu, ROBOTA) a chlapcem v Americe, který nepochybněexperimentoval s kognativnímu [sic] funkcemi svého dědečka. Je víceméně vyloučeno, že by byl po smrti

– zde se jedná jen o trik nastražený vládou, která je s JINÝMI spřažena: za odměnu obdrží imunitu před

experimenty a mají volnou ruku odsávat nám naši energii.

Vaše otázky ohledně teorie pamelistů jsou velmi zajímavé a domnívám se, že tu je ŘADA bodů blízkýchpravdě, blízkých tomu, v co věříme MY. Pamelisté se mýlí, ale mají VÍC PRAVDY, NEŽ VĚDÍ.

Vlastní pocity nesmíte zaměňovat s Capgrasovým syndromem, to je naopak psychická anomolie [sic].

Jak nyní postupovat? Ohledně Jess radím zachovávat obezřetnost: je nepravděpodobné, že Vám ublíží.Sny a vize, jimiž trpíte, nejspíš představují interferenční vlny z jejího čipu. Radím pečlivě ji pozorovat a

kontrolovat, jaké informace jí poskytujete.

Ozvěte se, pokud bych Vám mohla jakkoli jinak pomoci.

S pozdravy,

Si

Noriko Inadaová (neuvádím pravé jméno) bydlí v pátém patře činžovního domu naproti domu ČijokoKamamotové. Její výpověď sestavil reportér listu Tokyo Herald Tribune Daniel Mimura, který s ní pořídilrozhovor dva dny po zavraždění Hiroa Janagidy.

(Přeložil Eric Kushan.)

Většinou se probouzím brzo, už kolem páté, čekám na východ slunce a pozoruji budík na nočním stolku.Díky tomu přesně vím, kdy padl první výstřel. Přestože je náš činžovní dům jen dvě stě metrů od rušnédálnice Hacudai, je dobře akusticky izolován – ale tenhle zvuk mi do pokoje pronikl: tlumená rána, přikteré jsem sebou trhla, pak druhá a pak další dvě. Ještě jsem nikdy neslyšela výstřel, jen v televizi, a takjsem si nebyla jistá, co to bylo – snad ohňostroj? A nedokázala jsem rozeznat, odkud zvuk přicházel.

Trvalo mi několik minut, než jsem přelezla na kolečkové křeslo, ale nakonec jsem se dostala až k oknu,kde každodenně trávím většinu času. Ven moc nevycházím. V domě je výtah, ale bez pomoci se obtížnědostávám dveřmi a moje sestra má čas na návštěvu jen jednou týdně, kdy mi nosí nákup. Strávila jsem tu

mnoho let s manželem a po jeho smrti jsem se rozhodla zůstat. Je to můj domov.

Slunce ještě nevysvitlo naplno, stále se prodíralo přes obzor, ale díky pouličnímu osvětlení jsem ze svéhomísta viděla, že je otevřeno u Kamamotů – a na to, aby Kamamoto-san odcházel do práce, bylo ještěbrzo, vyrážel vždy v šest. Měla jsem tedy důvod k obavám. Jinak se v okolí nic ani nepohnulo. Když u měpak téhož dne byla policie, řekla mi, že sousedé zaslechnuté výstřely považovali za rány z výfuku.Otevřela jsem okno, abych trochu vyvětrala, a čekala, jestli se zvuk ozve znovu nebo jestli zevnitř někdovyjde. Pak jsem uviděla dvě postavy, jak k domu míří směrem od Hacudai. Když mi procházely podoknem, poznala jsem v dívce Čijoko Kamamotovou a podle dlouhých vlasů mi bylo jasné, že ten hoch jetýž, kterého jsem už mnohokrát viděla postávat dole na dětském hřišti. Jednou jsem ho viděla, jak nachodník píše sprejem vzkaz, ale pak to vyčistil, a tak jsem nic nehlásila. Byli navzájem velmi odlišní:Čijoko šla vzpřímeně, jako kdyby jí město patřilo, zatímco on šel sehnutě a snažil se vypadat menší, nežje. Už mnohokrát jsem viděla, jak za ním Čijoko v noci vyklouzla z domu, ale tohle bylo poprvé, kdy jsemji viděla při návratu. Mluvili tiše, takže jsem nic přesného nezaslechla. Čijoko se zasmála, rýpla do chlapce

loktem, on se k ní naklonil a políbil ji. Pak ho hravě odstrčila a zahnula ke vchodu do domu.

Když uviděla otevřené dveře, zaváhala a s čímsi se znovu obrátila k chlapci. Pak vešla dovnitř a půl minuty nato jsem uslyšela křik. Ne křik – ječivé sténání, vyjadřující hrůzu, která mě děsila. Chlapec, kterýčekal venku, sebou trhl, jako by ho něco praštilo, a vběhl dovnitř.

Křik vyhnal ven několik sousedů. Zněl, jako by nikdy neměl přestat.

Čijoko se dopotácela na ulici, malého hocha v náručí. Napřed jsem si myslela, že je politý černou barvou,ale když doklopýtala pod světlo pod mým oknem, skvrna zrudla. Hiro jí ležel bezvládně v náručí a… a…neměl obličej, jen krev a kosti na tom místě, kde dřív byla tvář. Ten chlapec, se kterým přišla, se jí snažilpomoci a sousedé taky, ale ona na ně zaječela, ať ji nechají být, a křičela na Hiroa, ať se probudí, ať sipřestane hrát.

Byl to tak roztomilý hoch! Kdykoli odcházel z domu, vždycky se na mě podíval a zamával mi. Sestra minapřed nechtěla věřit, když jsem jí řekla, že ten zázračný chlapec bydlí naproti mně. Celé Japonsko si houpřímně oblíbilo. Někdy na ulici čekali fotografové; jednou u mě jeden zaklepal a žádal, jestli by důmmohl nafilmovat ode mě z bytu, ale odmítla jsem ho.

Ani ne pět minut nato jsem slyšela příjezd sanitky. Čijoko Hiroa odmítala pustit, byli na ni tři zdravotníci,

ale prala se s nimi, tloukla je a kousala. Policie se ji pokusila odvléct k autu, ale vyprostila se jim ze

sevření, a než ji stihli chytit, rozeběhla se pryč, zalitá krví. Ten dlouhovlasý chlapec se hnal za ní.

Zpráva se šířila a zástup zvědavců a reportérů narůstal. Všichni ztichli, když z domu začali vynášet dalšímrtvoly v černých pytlích. Odvrátila jsem se od okna.

Noc nato jsem nedokázala usnout a myslela jsem, že už neusnu nikdy.

Na diskusním fóru 2-chan se okamžitě po zveřejnění zprávy o Hiroově zavraždění rozpoutal povyk.

JMÉNO: ANONYMOUS111 DATUM: 2012/22/06 11:19:29.15

Do prdele, slyšeli jste to o Hiroovi?

JMÉNO: ANONYMOUS356

Nedokážu tomu uvěřit.

Android je mrtvej. Vletěl jim do baráku nějakej podělanej americkej mariňák a zastřelil Hiroa i princezninyrodiče.

JMÉNO: ANONYMOUS23

A viděli jste to na Reddit? Patřil mezi ty náboženský fanatiky. Jako ten magor, co se pokusil zastřelit toho

kluka v Americe.

JMÉNO: ANONYMOUS885

Orz tam byl. S princeznou našli mrtvolu. Pláču pro něj – pro Orze.

Viděli jste fotky? Chtěl se prodrat k princezně a policajti mu bránili.

Fandil jsem mu.

JMÉNO: ANONYMOUS987

Všichni mu fandíme. Sláva, že nakonec oba utekli. Do toho, Orzi!

JMÉNO: ANONYMOUS899

Princezna není taková kočka, jak jsem si myslel. A Orz vypadal jako typickej otaku, přesně jak jsem si hopředstavoval.

JMÉNO: ANONYMOUS23

899, to je bezcitný. Jdi s tímhle do prdele.

JMÉNO: ANONYMOUS555

Kam si myslíte, že Orz s princeznou utekli? Policajti je budou shánět.

JMÉNO: ANONYMOUS6543

Myslíte, že je Orz v pořádku?

JMÉNO: ANONYMOUS23

6543, nebuď blbej! Samozřejmě že není v pořádku!!!!

[Následují obšírné spekulace o tom, co může událost znamenat pro budoucnost Orze s princeznou. Tři

hodiny nato se na fóru objevil Rjú.]

JMÉNO: ORZ DATUM: 2012/22/06 14:10:19.25 Ahojte.

JMÉNO: ANONYMOUS111 Orzi??? Fakticky to jsi ty?

JMÉNO: ORZ Jo, jsem to já.

JMÉNO: ANONYMOUS23

Orzi, jsi v pořádku? A co princezna? Kde jste?

JMÉNO: ORZ

Mám málo času. Princezna na mě čeká.

Ukázal jsem jí vaše posty. Říká, že je jedno, jestli víte, kdo jsme doopravdy. Říká, že nesmíte

zapomenout, čeho se dopustili.

Je zničená.

Já jsem zničenej.

Ale chtěl jsem vám poděkovat za veškerou podporu.

Je to pro mě těžký…

Chtěl jsem dát vědět, že už se neozvu.

Budeme spolu navždy. Odebereme se na místo, kde nám už nemůžou ublížit.

Hrozně rád bych vás všechny osobně poznal. Nebýt vašeho povzbuzení, nikdy bych nesebral odvahu vyjít

z pokoje. Sbohem.

Váš přítel Rjú alias Orz

JMÉNO: ANONYMOUS23 Orzi??????

JMÉNO: ANONYMOUS288

Orzi!!!! Člověče, vrať se!

JMÉNO: ANONYMOUS90

Je pryč.

JMÉNO: ANONYMOUS111

Internauti, tohle je zlý. Mně připadalo, že mluví o sebevraždě.

JMÉNO: ANONYMOUS23

Něco takovýho by Orz nikdy neudělal… nebo jo?

JMÉNO: ANONYMOUS57890

Vemte si to: kdyby Orz s princeznou nebyli tu noc spolu venku, nejspíš by ten mariňák zastřelil i ji.

JMÉNO: ANONYMOUS896 Orz jí zachránil život.

JMÉNO: ANONYMOUS235

Přesně tak. A jestli má 111 pravdu, tak se teď společně zabijou. Dohodnutá sebevražda.

JMÉNO: ANONYMOUS7689

Nemáme žádnej důkaz, že se k tomuhle chystají.

JMÉNO: ANONYMOUS111

Ti zasraní Američani! Je to jejich vina. Zavraždili Hiroa a zničili Orzovi život. Nesmíme připustit, aby jim to

jen tak prošlo.

JMÉNO: ANONYMOUS23

Souhlasím. Orz je jeden z nás. Musí se jim to vymstít.

JMÉNO: ANONYMOUS111

Internauti, nastává ta chvíle: je nutný udělat něco skutečnýho.

Melanie Moranová svolila k rozhovoru přes Skype krátce po pohřbu Jessiky Craddockové v poloviněčervence.

Vyčítám si to. Geoff mi to zakazuje, ale občas si prostě nedokážu pomoct. „Kotě, máš dost vlastních starostí,“ opakuje mi pořád. „A stejně – co bys mohla dělat?“

Když si to teď všechno zpětně procházím, vnucuje se mi myšlenka, že jsem to měla předvídat. Paul sedelší dobu choval divně, tak divně, že si toho všiml i Kelvin a další. Nebyl na posledních třech schůzkách277 Together a pěkných pár týdnů nepožádal mě ani Geoffa, abychom Jess vyzvedli ze školy nebo s níbyli u něj doma. Upřímně řečeno, s Geoffem se nám ulevilo, že máme chvíli pauzu – dávalo nám tozabrat, máme vlastní vnoučata, zvlášť když se Gavin zapsal u policejních zkoušek na předběžný termín.Paul navíc měl tendenci dominovat, přitahovat na sebe veškerou pozornost. Dokázal být obsesivní,vyžadovat, aby se mu člověk věnoval. I tak jsem ale měla udělat víc. Měla jsem se víc snažit a zjistit, jak

mu je.

Slyšela jsem v rádiu rozhovor s jeho přidělencem ze sociálky, jak se snažil ze všeho vykroutit. Tvrdil, že je

normální, jak to všichni přehlédli, vždyť Paul byl přece herec, ztělesňovat různé osobnosti byla jehoprofese – ale to je jenom výmluva. Faktem je, že sociálka prostě nedělala svoji práci. Vykašlali se na to. A

ta psycholožka právě tak. Jak říká Geoff, Paul přece nebyl až tak dobrý herec.

Když jsme s 277 Together začínali, několik členů – ale opravdu jich bylo málo – mělo pocit, že by se Paulměl vzhledem k tomu, že člen jeho rodiny havárii přežil, držet zpátky a nechat mluvit ostatní. Já sGeoffem jsme to takhle odmítali brát – Paul přece přišel i o bratra, a taky o neteř a švagrovou. Když ssebou Paul poprvé přivedl Jess, bylo pro většinu lidí těžké ten pohled snést: jak se máte chovat kzázračnému dítěti? Protože tak to bylo – Jess byla zázrak. Akorát v jiném smyslu, než to tvrdí ti cvoci.Měla byste slyšet otce Jeremyho, když se do nich pustí – jak „kazí čest křesťanství“.

Hodněkrát jsme Jess hlídali, zatímco Paul vyřizoval, co bylo potřeba. Byla to hodná holčička a opravduchytrá. Když se ji Paul rozhodl poslat zpátky do školy, ulevilo se mi – aspoň mohla znovu vplynout donormálního života. Její škola vypadala dobře, působilo to, že tam pro ni zajistí podporu, zorganizovalipřece tu krásnou vzpomínku na Polly. Pro Paula to ale asi bylo v určitých ohledech těžší než pro nás.Jeden člen jeho rodiny přežil, ale zároveň mu tak neustále připomínal, že ostatní jsou mrtví.

Je vám jasné, že zdržuju, než se dostaneme k tomu dalšímu tématu. Podrobně jsem to vylíčila jenomdvěma lidem, Geoffovi a otci Jeremymu. Danielle, která pro slovo nikdy nešla daleko – v tom byla po mně

–, by řekla, že se z toho jednomu kurví mozek.

Nebojte, já odjakživa plakala snadno. Vím, že mě lidi považujou za vyrovnanou, odolnou, co se nenecháničím rozhodit, a taky to tak je… ale člověku to nakonec zaleze pod kůži, všechna tahle bída, to umírání.Je to tak zbytečný. Jess nemusela umřít, Danielle nemusela umřít.

Vypnula jsem si ten den telefon, jenom na pár hodin: blížily se Danielliny narozeniny a na mě to doléhalo.Rozhodla jsem se dopřát si dlouhou teplou koupel. Když jsem pak mobil znovu zapnula, měla jsem tamhlasovou zprávu od Paula. Omlouval se za to, jak si udržoval odstup, říkal, že si toho musel za posledníchpár dnů hodně promyslet a vyrovnat se s věcma. Mluvil ploše, nevýrazně. Bez života. Zpětně mi připadá,že jsem v tu chvíli měla něco vytušit. Žádal mě, jestli bych se u něj mohla stavit na pár slov. Že bude celý

den doma.

Volala jsem mu zpátky, ale hned mi naskočila hlasová schránka. Jet k Paulovi se mi opravdu nechtělo, ale

cítila jsem se provinile, že jsem mu nezavolala, proč poslední dobou přestal chodit na 277 Together.Geoff byl hlídat děti u Gavina, a tak jsem jela sama.

Přijela jsem na místo a zazvonila u vchodu, ale nikdo mi neotevřel. Zkusila jsem to znovu a pak jsem sivšimla, že jsou vchodové dveře pootevřené. Hned mi bylo jasné, že tu něco nehraje, ale vešla jsemdovnitř.

Našla jsem ji v kuchyni. Ležela tam u ledničky, obličejem nahoru. Všude červená: cákance na stěnách,ledničce i kuchyňském vybavení. Napřed se mi nechtělo věřit, že to je krev. Ale ten zápach… Tohle vám vtelevizi, v detektivkách neřeknou – jak hrozně krev páchne. Okamžitě jsem věděla, že je mrtvá. Venkubylo horko a kolem ní už bzučelo několik masařek, sedaly jí na obličej a tak. Na těch místech, kde…panebože… kde do ní ťal… byly to hluboké rány, někdy až na kost. Zpod ní se šířila kalužina krve. Očiměla otevřené, upřené na strop a taky plné krve.

Zvedl se mi žaludek, okamžitě, v momentě jsem se pozvracela. Začala jsem se modlit a měla jsem pocit,jako bych měla nohy zalité do betonu. Předpokládala jsem, že se dovnitř vloupal nějaký šílenec a zaútočil na ni. Vytáhla jsem telefon, vyťukala 999. Dodnes nechápu, jak jsem se vůbec dokázala artikulovaněvyjádřit.

Hovor skončil a vtom jsem seshora uslyšela tupý úder. Nepohnula jsem se záměrně – vím, že to zníbláznivě, ale bylo to, jako by mě někdo zezadu tlačil. Pachatel vraždy mohl být pořád uvnitř. Vyšla jsempo těch schodech jako robot a o horní schod si nakopla palec, ale skoro jsem necítila bolest.

Ležel na posteli, bílý jako stěna. Po koberci byly poházené prázdné láhve od tvrdého alkoholu.

Napřed jsem si myslela, že je mrtvý, ale pak zasténal, až jsem nadskočila, a všimla jsem si, že v dlanisvírá platíčko prášků na spaní, vedle sebe prázdnou láhev Bells. Na toaletním stolku nechal zprávu narozloučenou, napsanou velkými a vzteklými písmeny. Nikdy ta slova nezaženu z hlavy: „Musel jsem toudělat. Je to JEDINÉ ŘEŠENÍ. Musel jsem z ní vyříznout čip, a tak ji OSVOBODIT.“

Sice jsem neomdlela, ale až do příjezdu policie si nic nepamatuji. Sousedka – ta snobská – mě okamžitěvzala k sobě. Bylo vidět, že je taky v šoku. Ten den na mě byla hodná: uvařila mi čaj, pomohla mi dát sedo pořádku, zavolala Geoffovi.

Tvrdili, že muselo trvat dlouho, než Jessie na té podlaze vykrvácela. Člověku se to neustále honí hlavou.Kdybych jenom k Paulovi zajela o něco dřív. Kdyby, kdyby, kdyby.

A dnes… necítím vůči Paulovi hněv, jen mi ho je líto. Otec Jeremy říká, že jedinou cestou vpřed jeodpuštění. Vnucuje se mi ale myšlenka, že by bývalo líp, kdyby umřel. Za mřížemi v ústavu – jaká ho tamčeká budoucnost?

Autorem následujícího článku je Daniel Mimura. Text vyšel 7. července 2012 v online verzi listu Tokyo

Herald Tribune.

Západní turisté terčem hnutí Orz

Včera odpoledne skupina mladíků zaútočila na výletní autobus plný amerických turistů při vjezdu naparkoviště u svatyně Meidži v Šibuji kyblíky s červenou barvou a sprškou vajec. Pachatelé stihli předpříjezdem policie uprchnout, ale volali přitom: „To je za Orze.“ Nikdo nebyl zraněn, ale několik postaršíchturistů utrpělo šok.

Nepotvrzené zprávy udávají, že včera večer bylo v prodejně elektroniky v Akihabaře slovně napadenoněkolik amerických studentů japonštiny. K podobnému incidentu s britským turistou údajně došlo v parku

Inokašira.

Za původce všech uvedených útoků je považováno hnutí Orz, protestní skupina podnícená vraždou HiroaJanagidy a zodpovědná za útočné nápisy na několika prodejnách západních firem a na sídlech západníchnáboženských institucí. Dvacátého čtvrtého června – dva dny po vraždě Hiroa Janagidy – našla úklidovábrigáda při příjezdu k Tokijskému unijnímu kostelu na ulici Omotesando hned vedle emblematickéhobutiku firmy Louis Vuitton na stěně u vchodu malbu kabelky prosáklé krví. Téhož dne večer se na dvou

provozovnách Wendy v Tokiu a na McDonaldu v Šindžuku objevila kresba prudce zvracejícího muže, jež u

diváků vyvolala hnus i veselí. Týden nato byl na kamerách zachycen maskovaný muž, jak přemalovávátabuli u vchodu na americké velvyslanectví. Místo činu je vždy označeno sprejerským tagem ORZ. Emodžiči emotikon ORZ připomínající figurku, která tluče hlavou o zem, vyjadřuje depresi nebo zoufalství a získal

si popularitu na chatových fórech typu 2-channel.

Snaha policie toto radikální počínání zarazit byla zatím neúspěšná. Varianty popsaných kreseb se začínají vynořovat ve městech po celém Japonsku, dokonce až v Ósace, hnutí se tedy podle všeho rychle šíří.Mluvčí Japonského sdružení pro turismus zdůraznil, že Japonsko nemá tradici „násilných protestů“ a že by

země neměla být souzena ve světle skutků „pomatené menšiny“.

Nejnověji si hnutí Orz získalo významnou a veřejně aktivní zastánkyni. Aikao Uriová, která vedekontroverzní, ale rychle se šířící Hiroův kult, vydala následující prohlášení: „Neodpustitelný zločin, jehož se

stal Hiro obětí, a skutečnost, že se vláda Spojených států nesnaží přivést jedince, kteří za ním stojí, předsoud, jsou jasným znamením, že musíme s Amerikou okamžitě přerušit styky. Japonsko není malé dítě,které by potřebovalo dohled americké chůvy. Činům hnutí Orz tleskám. Je hanba, že se naše vláda bojínásledovat jejich příklad.“ Oproti mnoha jiným krajním nacionalistům Aikao Uriová vyzvala k posílenísvazků s Koreou a Čínskou lidovou republikou a dokonce neváhala navrhnout vyplacení reparací zaválečné zločiny, jichž se Japonsko na těchto zemích dopustilo za druhé světové války. Zaujímá čelné místo

v kampani za odvolání historické americko-japonské smlouvy o vzájemné spolupráci a bezpečnosti a zaodsun všech amerických jednotek z ostrova Okinawa. Jejím manželem je politik Masamara Uri, obecněpovažovaný za nejpravděpodobnějšího premiéra příští vlády.

DOSLOV K PRVNÍMU VYDÁNÍ

Následující článek vyšel v Tokyo Herald Tribune 28. července 2012.

„Orzovy“ pozůstatky nalezeny v Džukai

Dobrovolníci z policejních jednotek prefektury Jamanaši a z hlídek Fudžisan každoročně podnikajípodrobnou prohlídku neblaze proslulého lesa Aokigahara a hledají těla lidí, kteří se v tomto „moři stromů“rozhodli ukončit svůj život. Letos bylo takto nalezeno více než čtyřicet mrtvých. Policie má za to, žejedním z nalezených je i Rjú Takami (22), který se stal celebritou poté, co jeho příběh zlomeného srdcepodnítil imaginaci diskusního fóra webové stránky 2-chan. Takami, jenž užíval přezdívky Orz, měl podlevšeho poměr s Čijoko Kamamotovou (18), sestřenicí Hiroa Janagidy, jenž přežil katastrofu letu číslo 678společnosti Sun Air. Čijoko a Rjú společně zmizeli 22. června 2012, téhož dne, kdy svobodník JakeWallace, americký voják posádkou v Camp Courtney na ostrově Okinawa, zastřelil Hiroa a Čijokiny rodiče

a sám poté spáchal sebevraždu. U rozložené mrtvoly v lese Aokigahara byla nalezena obuv, mobilní

telefon a peněženka Čijoko Kamamotové. Má se za to, že svůj život v lese ukončila i Čijoko Kamamotová,ale její tělo se zatím nepodařilo nalézt.

Je podivnou hříčkou osudu, že Takamiho mrtvolu objevil Jomidžuri Mijadžima (68), příslušník

dobrovolnické hlídky, který 12. ledna 2012 po havárii letadla zachránil Hiroa Janagidu. Mijadžima

prohlásil, že ho zpráva o Hiroově smrti hluboce zasáhla. Polorozpadlou Takamiho mrtvolu nalezl připrohledávání oblasti kolem ledové jeskyně.

Takamiho zmizení bylo podnětem k přetrvávajícím a stále násilnějším protiamerickým protestům, jež vedehnutí Orz a Hiroův kult. Úřady se obávají, že objev jeho pozůstatků dále vyostří již tak nestabilní situaci.

Reportér Vuyo Molefe se zúčastnil tiskové konference, kterou 30. července 2012 svolala v Johannesburgu

jihoafrická sekce Racionalistické ligy. Jeho tweety sledujte na @VMpravdajetěžká.

Vuyo Molefe @VMpravdajetěžká

Znovu kontrola akreditace u vchodu do konf centra v joburgu. Už potřetí. #klídeknejsmeteroristi

Vuyo Molefe @VMpravdajetěžká

Vrší se spekulace. Zvěsti, že promluví Veronica Oduahová.

Vuyo Molefe @VMpravdajetěžká

@melanichampa Nevím, jsem tady už hodinu. Jestli sem jdeš, vezmi prosím kafe a koblihy prosimprosim

Vuyo Molefe @VMpravdajetěžká KONEČNĚ. Nastupuje mluvčí jihoafrické Racionální ligy Kelly Engelsová. Vykládá o blížících se volbách v

USA

Vuyo Molefe @VMpravdajetěžká

KE: mám obavy z rostoucí mezinárodní podpory náboženské pravice, mohlo by to mít globální dopad

Vuyo Molefe @VMpravdajetěžká Zvěsti měly pravdu: Veronica Oduahová je tu! Vypadá na víc než na 57. Potřebuje asistenci, aby došla na

pódium

Vuyo Molefe @VMpravdajetěžká VO velmi nervózní, kolísá jí hlas. Říká, že tu je, aby se přiznala. Publikum zalapá po dechu – tohle může

znamenat jen jedno

Vuyo Molefe @VMpravdajetěžká

VO: „není to můj synovec. Celé týdny ho drželi na tajném místě bez kontaktu se mnou. Řekla jsem jim to,jakmile jsem ho viděla.“

Vuyo Molefe @VMpravdajetěžká VO: „Nabízeli mi peníze, abych mlčela, ale odmítla jsem.“ Tvrdí ale, že bratranec K.-ova otce peníze přijal

Vuyo Molefe @VMpravdajetěžká

Rep z BBC: „kdo ty peníze nabízel?“ VO: „Američani. Jména neznám.“

Vuyo Molefe @VMpravdajetěžká

Publikum rozrušeně šumí. Kelly Engelsová: „Máme také důkaz od whistleblowera z laboratoří Jozi, že tu

není shoda s Kennethovou mitochondriální DNA.“

Vuyo Molefe @VMpravdajetěžká

Whistleblower také podplacen, aby mlčel. Říká, že jihoamerická vláda je spřažená s náboženskou pravicí#překvápkoužzaskorupce

Vuyo Molefe @VMpravdajetěžká A další nečekaný host! Rep ze Zimbabwe vedle mě říká, že tohle je lepší než korupční proces s ministrem

dopravy Mzobem.

Vuyo Molefe @VMpravdajetěžká Mluví Lucy Inkathaová z Východního Kapska. Říká, že „Kenneth“ je její vnuk Mandla

Vuyo Molefe @VMpravdajetěžká

LI: „Mandla utekl z domova, aby v KapM našel svého otce. Je mu 8, má problémy s vývojem inteligence“

Vuyo Molefe @VMpravdajetěžká

Kelly Engelsová: „všichni usilujeme o to, aby se Mandla dostal co nejdřív zpátky.“

Vuyo Molefe @VMpravdajetěžká

Veronica Oduahová: „Je to hrozně těžké, ale musím se smířit s tím, že Kenneth je mrtvý.“ Někteří novinářireagují popuzeně.

Vuyo Molefe @VMpravdajetěžká

KE: „Když teď pravda vyšla najevo, lidi uvidí, jak si politici dokážou překrucovat skutečnost.“

Vuyo Molefe @VMpravdajetěžká

KE: „Chci poděkovat všem, kdo sebrali odvahu a ozvali se v zájmu pravdy.“

Vuyo Molefe @VMpravdajetěžká

RT @kellytank grl KONEČNĚ trocha zdravého rozumu v těchhle zmatcích #nenechtetyparchantyvyhrát

Vuyo Molefe @VMpravdajetěžká

RT@brodiemermaid PR náboženské pravice bude potřebovat další zázrak, aby se z tohohle vyhrabal

#nenechtetyparchantyvyhrát

Vuyo Molefe @VMpravdajetěžká

Je to tu vzhůru nohama. Čeká se na reakci apokalyptiků. Může to zapůsobit na většinu jejich stoupenců?

#nenechtetyparchantyvyhrát

DOSLOV NAKLADATELE K ZVLÁŠTNÍMU VÝROČNÍMU VYDÁNÍ

Když mi agent Elspeth Martinsové počátkem roku 2012 poslal osnovu knihy Od havárie ke spiknutí, návrhmne okamžitě zaujal. S obdivem jsem četl Elspethinu předchozí knihu a věděl jsem, že pokud někdodokáže k událostem kolem černého čtvrtka a Trojice přistoupit nově, je to Elspeth. Jak kniha postupněvznikala, stávalo se zjevným, že tu máme co činit se zcela výjimečným textem. Rozhodli jsme se vydánímaximálně urychlit a dostat knihu na pulty už počátkem října 2012, před přelomovými volbami.

Za týden byl potřeba první dotisk a brzy nato druhý. I přes celosvětovou hospodářskou recesi a masivnípropad knižního trhu se dodnes prodalo více než patnáct milionů tištěných i elektronických knih. A nikdonemohl předvídat, jaký skandál kniha vyvolá – nejméně ze všeho Elspeth.

Proč tedy zvláštní výroční vydání? Proč znovu vydávat titul, o němž Racionalistická liga prohlásila, že je vtéto rozbouřené době „nevhodně provokativní a nebezpečný“?

Jeden důvod je očividný: kniha má jedinečnou kulturní a historickou pozici plynoucí z toho, ženepochybně ovlivnila výsledek prezidentských voleb v roce 2012. Navíc jsme ale získali nakladatelskápráva na fascinující nové materiály, jež v tomto vydání tvoří dodatek. Jak mnoho čtenářů ví, v dendruhého výročí černého čtvrtka Elspeth Martinsová zmizela. Fakta jsou následující: Elspeth odcestovala do

Japonska a 12. ledna 2014 ráno odešla z hotelu v tokijské čtvrti Roppongi. O následných událostechmůžeme jen spekulovat: všem pokusům o zmapování jejího pozdějšího pohybu zabránilo vyhrocující senapětí v oblasti. Po uvedeném datu podle všeho nedošlo k užití jejích kreditních karet ani mobilníhotelefonu; v říjnu 2014 se však v nabídce Amazonu objevil titul Neznámé příběhy černého čtvrtka: událost

v souvislostech, který vlastním nákladem vydala osoba jménem „E. Martinsová“. Bují spekulace, zda je

autorem přímo Elspeth, anebo zda se jen někdo pokouší podloudně vydělat na úspěchu titulu, který držíte

v rukou.

Pro toto výroční vydání jsme od Samanthy Himmelmanové, s níž Elspeth jistou dobu žila, obdrželi svolenízveřejnit její poslední zjištěnou korespondenci.

Elspeth, pokud tato slova čteš, prosím, ozvi se nám.

Jared Arthur

šéfredaktor

nakladatelství Jameson & White

New York

(leden 2015)

PRO: samh56@ajbrooksideagency.com

OD: elliemartini@fctc.com

VĚC: Prosím čti

12. ledna 2014 7:14

Sam,

vím, žes chtěla, abych ti už nikdy nepsala, ale připadá mi, že se ti k druhému výročí černého čtvrtkamusím ozvat, zvlášť vzhledem k tomu, že zítra mířím do lesa Aokigahara. Můj tokijský kamarád Daniel semě od toho zoufale snaží odradit, ale když už jsem došla až sem, musím se dostat k cíli. Nechci, aby toznělo melodramaticky, ale opravdu je tak trochu tradice, že lidi, co do toho lesa vejdou, se už nedostanou

ven. Ale neboj se, tohle není vzkaz na rozloučenou. I když pořádně nevím, co to je. Asi mi připadalo, žemám právo zkusit ještě všechno urovnat, a někdo by měl vědět, proč tu jsem.

Určitě si budeš myslet, že jsem se zbláznila, cestovat v této době do Japonska, zvlášť s přízrakem asijskétrojkoalice na obzoru, ale situace tu není tak hrozná, jak ji zprávy líčí. Celníci ani davy lidí v příletové halemi nedávali najevo žádné nepřátelství, maximálně lhostejnost. Nicméně můj obvyklý hotel v „západnímsektoru“, bývalý pětihvězdičkový Hyatt s ohromnou omramorovanou recepcí a se schodišti od špičkovýcharchitektů, se opravdu znatelně zvrhl. Podle jednoho Dána, se kterým jsem se dala do řeči ve frontě předimigračním okénkem, teď všechny hotely přidělené lidem ze Západu provozují brazilští imigranti somezenou platností víz a minimální mzdou, tedy také bez motivace starat se o úroveň. Jezdí jen jedenvýtah, na chodbě nefunguje několik žárovek (po cestě do pokoje jsem byla opravdu poděšená) a kobercese tu nejspíš neluxovaly několik měsíců. V mém pokoji se drží zatuchlý cigaretový zápach a kachlíky vesprše pokrývá černá plíseň. Naštěstí ale toaleta – sci-fi zařízení s vyhřívaným prkýnkem – funguje jak vesnu: díky, japonští inženýři!

Nepíšu ti ale proto, abych nadávala na hotelový pokoj. Viz přílohu. Nemůžu tě donutit, aby sis ji opravdupřečetla – možná se podíváš na název a všechno smažeš. Vím, že mi to nebudeš věřit, ale přísahám, že ipřes všechny ty začleněné přepisy a kopie (vždyť mě znáš, staré zvyky umírají pomalu) obsah nehodlámpoužít v žádné další knize, aspoň ne prozatím. S tím jsem hotová.

Dopis pro Sam

11. ledna, 6 h. Večer

Roppongi, Tokio

Sam, musím ti toho tolik povědět, že vůbec nevím, jak začít. Ale jelikož je zjevné, že dneska neusnu,vezmu to od začátku a uvidíme, jak daleko dojdu, než mi ochabnou síly.

Vím, že si myslíš, že jsem loni do Londýna „utekla“ před kritikou, která se na mě po vydání knihynahrnula, a samozřejmě to byl jeden motiv. Nesnášenlivci a racionalisté mi dodnes posílají e-maily aobviňují mě, že nesu plnou zodpovědnost za nástup dominionisty do Bílého domu, a i ty si nepochybnědodnes myslíš, že prostě dostávám, co zasluhuju. Bez obav, nebudu se tu zkoušet obhajovat a nezačnuvytahovat starý argument, že v celém textu Od havárie ke spiknutí (anebo jak jsi tomu říkala, „Od kecůke zcvoknutí“) nebylo nic, co by se předtím neobjevilo ve veřejných zdrojích. Čistě pro tvou informaci,pořád se cítím provinile, že jsem ti nedala před tiskem přečíst definitivní verzi; sice mi to nakladatel trhal z

ruky, jakmile jsem schválila poslední rozhovory (s Kendrou Vorheesovou a Geoffreym a Mel

Moranovými), ale to mě neomlouvá.

Během srpna se na Amazonu objevila nová vlna jednohvězdičkových recenzí. Měla by ses na někouknout, vím, jak tě baví. Tahle upoutala moji pozornost, snad proto, že je nezvykle slušná a dodržuje

gramatiku:

Čtenářská recenze

44 ze 65 lidí považují tuto recenzi za užitečnou

1.0 z 5 hvězdiček Co si o sobě Elspeth Martinsová myslí, že je???

22. srpna 2013

Napsal zizekstears (Londýn, Velká Británie) – Viz všechny moje recenze

Předmětem recenze je: Od havárie ke spiknutí (verze pro Kindle)

Věděl jsem o kontroverzi, kterou tato takzvaná „faktografická“ kniha loni vyvolala, ale považoval jsem jiza přehnanou. Náboženská pravice z textu podle všeho před volbami citovala pasáže na „důkaz“, žeTrojice nebyly normální děti postižené posttraumatickým syndromem.

Vůbec mě nepřekvapuje, že americká Racionalistická liga podrobila autorku tak tvrdé kritice. PaníMartinsová všechny rozhovory a materiály zredigovala a seřadila záměrně senzacechtivým amanipulativním způsobem (krvácející oči????? A ta sentimentální faleš při líčení toho muže postiženéhodemencí!). Vůbec nerespektuje práva příbuzných těch tří dětí a pozůstalých obětí z černého čtvrtka.

Podle mého skromného mínění je paní Martinsová jen chabou a nekvalitní imitací Studse Terkela a mělaby se stydět, že vydává takový škvár. Nic dalšího od ní už si nekoupím.

No tedy…

Ale skandál kolem knihy nebyl jedinou příčinou, proč jsem odjela. Zmizet ze Států jsem se rozhodla v denmasakru v Sannah County – dva dny poté, cos mě vykopla z bytu a zakázala mi jakýkoli další kontakt.Letecké snímky toho ranče – rozházená těla pod černým příkrovem much, po zemi krev a vnitřnosti –jsem poprvé spatřila v anonymním útočišti hotelu Comfort Inn, což se mi jevilo jako ještě relativněnejvýhodnější místo, kam se schovat a olízat si rány. Postupně jsem konzumovala obsah ledničky aprojížděla kanály, když se objevila ta zpráva. Byla jsem opilá a nedokázala jsem napřed pochopit, co to na

CNN vlastně vidím. Udělalo se mi doslova špatně, když jsem si přečetla dolní titulek: „Hromadnásebevražda v Sannah County. 33 mrtvých včetně pěti dětí.“ Několik hodin jsem jen strnule seděla asledovala, jak se reportéři přetlačují o místo před vjezdem na pozemek a odříkávají variace na téma:„Pastor Len Vorhees, propuštěný na kauci před procesem za podněcování k násilí, obrátil spolu sestoupenci nashromážděné zbraně proti sobě…“ Vidělas ten rozhovor s Rebou, takzvanou kamarádkou ade facto sokyní Pamely May Donaldové? Jak si budeš pamatovat, nikdy jsem se s ní nesetkala osobně apodle hlasu jsem si ji vždycky představovala jako obézní ženskou s trvalou, takže pro mě byl trochu šok,když jsem zjistila, že je kostnatá a přes rameno se jí vine šedý cop. Dělat s Rebou rozhovor byla nočnímůra, neustále podnikala odbočky k „islamofašistům“ a k tomu, jak se připravuje na konec civilizace, aleteď mi jí bylo líto. Stejně jako většina ostatních žen z vnitřního kroužku pastora Lena přisuzovala pastoruLenovi a pamelistům víru, že se následováním příkladu Jima Donalda změní v mučedníky: „Každodenně se

modlím za jejich duše.“ Na očích jí bylo vidět, že ji ta úmrtí budou pronásledovat po celý život.

Nerada to přiznávám, ale když nechám stranou soucit s Rebou, netrvalo dlouho a padla na mě nervozita,jaké důsledky bude mít masakr v Sannah County pro mě osobně. Bylo mi jasné, že hromadná sebevražda

pamelistů s sebou přinese další vlnu žádostí o vyjádření a prosebné dopisy od pisálků chtivých navázatkontakt s Kendrou Vorheesovou. Nikdy to nepřestane. Poslední kapkou nejspíš byl Reynardův proslov knárodu, ksicht filmové hvězdy pečlivě naaranžovaný pro maximální pietní efekt: „Sebevražda je hřích, alemusíme se za padlé modlit. Přijměme to jako znamení, že musíme společně pracovat, společně truchlit aspolečně usilovat o morální Ameriku.“

Od té chvíle mě už nic nemohlo udržet ve Státech. Ať si je sežerou Reynard s Lundem, apokalyptiky atěmi zmrdy finančníky, co je podporovali. Sam, budeš mi to vyčítat? Náš vztah byl v troskách, naši kámoši

na mě byli naštvaní (buď kvůli tomu, že jsem vůbec vydala Od havárie ke spiknutí, anebo že jsem seoddala sebelítosti, když se pak na mě snesla kritika) a moje kariéra se zhroutila. Vzpomněla jsem si naspolečné letní prázdniny s tátou v Londýně a usoudila, že Anglie vůbec není špatná volba.

Ale Sam, musíš mi věřit – já tedy byla přesvědčená, že Reynardovo onanistní snění o národu pod vládoubiblických zákonů je právě a jenom sen. Samozřejmě jsem věděla, že Reynard spolu s Lundovou kampaníza morální Ameriku sjednotí ty různé fundamentalistické frakce, ale opravdu by mě v životě nenapadlo,jak rychle se to hnutí rozšíří (příčinou asi zčásti bylo zemětřesení v provincii Gansu, další ZNAMENÍ Božího

hněvu). Kdybych tušila, že Reynardovo strašení zachvátí nejenom jasně republikánské státy, ale i střednípásmo, a jak hrozně se to zvrtne, nikdy bych bez tebe neodešla.

Ale dost výmluv.

Takže.

Hotelový pokoj na Lower East Side jsem vyměnila za byt na Notting Hillu. Okolí mi tam připomínaloBrooklyn Heights: směska energických profíků s brilantinou ve vlasech s bohatými hipíky a sem tamvágus, jak prohrabuje odpadky. Vůbec jsem ale nepřemýšlela, co budu v Londýně vlastně dělat. Psátdruhý díl Od havárie ke spiknutí bylo samozřejmě vyloučeno. Dodnes pořádně nedokážu pochopit, žejsem ta samá ženská, co byla tak nadšená do sepisování ještě nezachycených příběhů o černém čtvrtku:rozhovorů s pozůstalými po obětech katastrofy (například s manželkou kapitána Seta a s Kelvinem z 277Together), medailonů o uprchlících z Malawi, kteří v Khayelitshe dodnes hledají ztracené příbuzné, nebo popisu další vlny falešných „Kennethů“, kteří se vynořili po debaklu s Mandlou Inkathou.

Prvních pár týdnů jsem se jen tak poflakovala a žila z kombinace stoličné a donáškové thajské kuchyně. Vkontaktu jsem byla víceméně jen s pokladní ve kšeftě s alkoholem a s chlapíkem na rozvážku v To ThaiFor. Měnila jsem se v hikikomori, jako Rjú. A kdykoli jsem se přece jen odvážila ven, maskovala jsem svůj

akcent. Britové pořád nedokázali uvěřit, že Reynard i po tom skandálu s Kennethem Oduahem mohlvyhrát volby – a já se každopádně nechtěla nechat vtáhnout do politických debat o „selhání demokracie“.Britové si nejspíš do té doby mysleli, že jsme se dokázali poučit z Blakeova funkčního období. Nejspíšjsme si to mysleli všichni.

I když jsem se zprávám snažila vyhýbat, zachytila jsem v informačním přehledu šot z Austinu, kde sekonaly protesty kolem uzákoňování předpisů z bible. Kristepane, to byl děs. Desítky zatčených, slzný plyn,

policie se štíty. Ze špiclování na tvém twitteru (stydím se!) jsem věděla, že jsi se Sestrami protikonzervativismu odjela do Texasu a měly jste se tam spojit se skupinou z Racionalistické ligy. Dva dnyjsem nespala. Nakonec jsem zavolala Kayle – potřebovala jsem vědět, že jsi v pořádku. Prozradila ti tovůbec?

Ušetřím tě dalších detailů o své dobrovolné londýnské samotce a přejdu k tomu, co bys nazvala „šťavnatá

sousta“.

Pár týdnů po těch nepokojích v Austinu jsem zrovna mířila do Sainsbury‘s, když moji pozornost upoutalplakát s titulkem z The Daily Mail: „Plány na památník v domě vraždy.“ Podle článku jeden zaměstnanecměstské rady tlačil na to, aby se vila Stephena a Shelly Craddockových, kde Paul ubodal Jess k smrti,změnila v další památník černého čtvrtka. Když jsem letěla do Británie na schůzku s britskýmnakladatelem a kvůli rozhovoru s Marilyn Adamsovou, nešla jsem tam – nechtěla jsem mít ten obraz vhlavě. Ale den poté, co vyšel ten článek, jsem stála v mrazu na peronu a čekala na opožděný vlak doChislehurstu. Sama jsem si to obhajovala tím, že to je poslední šance dům vidět, než ho načinčápamátková správa. Ale nešlo jen o to. Vzpomínáš si, jak Mel Moranová prohlásila, že ji to nezadržitelněhnalo nahoru do Paulovy ložnice, i když věděla, že to špatně dopadne? Přesně tak jsem si připadala – žetam musím jet. (Vím, že to zní praštěně a jak z Paula Coelha, ale je to tak.)

Číhal na mě v ulici plné vzorně udržovaných vilek, měl zabedněná okna a zdi postříkané rudými šmouhami

a nápisy („Pozor – tady sídlí ĎÁBEL!“). Příjezdová cesta byla zarostlá plevelem a o garáž se truchlivěopírala cedule s nápisem „Na prodej“. Nejvíc zneklidňující ale byla svatyňka plísní pokrytých plyšáků předvstupními dveřmi. Na schodech jsem zahlédla několik značkových poníků, některé ještě v původnímbalení.

Uvažovala jsem, jestli mám přelézt zamčenou zahradní branku a prohlédnout si zadní dvorek, když jsemuslyšela, jak na mě někdo volá: „Hej!“

Obrátila jsem se a spatřila ženskou při těle s přísně sčesanými šedými vlasy, jak si to ke mně štráduje popříjezdové cestě a za sebou na vodítku vleče postaršího psíka. „Dámo, lezete na cizí pozemek! Tohle jesoukromý dům.“

Okamžitě jsem ji poznala podle fotek z Jessina pohřbu. Nezměnila se ani o fous. „Paní Ellington-Burnová?“

Na moment zaváhala, pak se napřímila – ale i přes ten vojenský postoj ji obestírala jakási melancholie,jako u předčasně odvolaného generála. „A to se ptá kdo? Vy jste taky žurnalistka? Nemůžete mi už dát

pokoj?“

„Já nejsem žurnalistka. Každopádně teď už ne.“

„Jste Američanka.“

„To ano.“ Postoupila jsem k ní a psík se mi stulil k nohám. Podrbala jsem ho za ušima; zvedl ke mně očizastřené šedým zákalem. Připomínal Ňafku (vzhledem i pachem), což mi zas připomnělo KendruVorheesovou (když se mi – těsně po masakru v Sannah County – ozvala naposled, řekla mi, že si nechalazměnit jméno, hodlá se přestěhovat do Colorada a připojit se k veganské komuně).

Paní Ellington-Burnová přimhouřila oči. „Počkat… Znám vás?“

V duchu jsem proklela tu velkou fotku, kterou lidi z marketingu plácli na zadní přebal Od havárie ke

spiknutí. „To asi ne.“

„Ale znám. Vy jste napsala tu knížku. Tu vlkodlackou knihu. Co tu chcete?“

„Jen mě zajímalo, jak vypadá ten dům.“

„Morbidní zvědavost. Styďte se.“

Nedokázala jsem zadržet otázku: „Vídáte se ještě s Paulem?“

„A jestli jo, tak co? Co vám je po tom? Zmizte, než zavolám policii.“

O rok dřív bych počkala, až se vrátí k sobě, a pak si to tam ještě trochu prolezla, ale teď jsem ustoupila ašla pryč.

Týden nato mi zazvonil telefon, což byla docela událost – moje nové číslo měla pouze moje nová (a záhynato bývalá) agentka Madeleine a spameři. Naprosto mě šokovalo, když se mužský hlas na druhém koncipředstavil jako Paul Craddock (jak jsem zjistila později, Madeleinina nová osobní asistentka se nechalaomámit jeho britským akcentem a dala mu moje číslo). Prohlásil, že se mu paní E.-B. zmínila o mépřítomnosti v Londýně, a věcným tónem mi sdělil, že mu psychiatr na klinice doporučil přečíst si Od

havárie ke spiknutí, aby se „vyrovnal s vlastními skutky“. A poslyš, Sam, tenhle chlap – který,

nezapomínejme, ubodal vlastní neteř – působil dokonale racionálním dojmem: mluvil souvisle a dokoncevtipně. Doplnil mi informace o Mel a Geoffovi Moranových (přestěhovali se do Portugalska, aby byli blížmístu posledního odpočinku své dcery Danielle) a jeho publicistce Mandi Solomonové, která se vCotswoldské vrchovině přidala k jedné drobné apokalyptické sektě.

Vyzval mě, abych si zažádala o návštěvu – abychom „si mohli promluvit z očí do očí“.

Svolila jsem, že ho navštívím – samozřejmě. Ano, nořila jsem se sice do břečky sebelítostivé deprese apřestěhovala jsem se do Londýna jenom proto, abych unikla před dopady té podělané knížky, ale jak bych

si ksakru mohla nechat ujít takovou příležitost? Musím ti snad, Sam, vysvětlovat, proč jsem po tépříležitosti skočila? Vždyť mě znáš.

Ten večer jsem si znovu poslechla jeho audiozáznamy (a přiznávám, že mě vystrašily – musela jsem sipřes noc nechat rozsvíceno). Opakovaně jsem si přehrávala, jak Jess říká „Ahoj, strýčku Paule“, a snažilase rozpoznat v jejím hlase něco jiného než hravost – neúspěšně. Podle Google Images sídlila psychiatrická

klinika s ostrahou, kde věznili Paula, v úporném šedivém kamenném monolitu jménem Kent House.Vnucovala se mi myšlenka, že by se mělo zakázat, aby blázince (vím, že to není politicky korektní termín)vypadaly tak stereotypně a jak z Dickense.

Musela jsem podepsat prohlášení, že ze setkání s Paulem nezveřejním žádné podrobnosti, a policejnípropustka i povolení k návštěvě mi přišly poštou poslední říjnový den – na Halloween. Shodou okolnostítéhož dne, kdy se na Reddit poprvé objevily zvěsti, že Reynard hodlá odvolat první dodatek ústavy. Pořád

jsem se sice vyhýbala televiznímu zpravodajství, ale plakátům kolem trafik jsem se vyhnout nemohla.

Vzpomínám si, jak se mi prohnalo hlavou: Jak je možné, že se to všechno hroutí takhle rychle? Ale ani

tehdy jsem si nepřipustila myšlenku, že by se Reynardovi podařilo ovládnout Kongres a získat potřebnoudvoutřetinovou většinu. Předpokládala jsem, že tuhle administrativu prostě musíme přežít a že dopady sevyřeší po následujících volbách. Vím, bylo to naivní a pitomé. Vždyť tou dobou už svoji podporu tažení zamorální Ameriku vyjádřila i katolická církev a mormoni. Každému blbci mohlo být jasné, kam tohlesměřuje.

Rozhodla jsem se, že namísto hazardování s vlakem radši vysolím za taxíka, a na schůzku s PaulemCraddockem jsem dorazila přesně načas. Kent House byl v realitě úplně stejně nevlídný jako na GoogleImages, dokonce celý vypadal ještě hrozivěji díky přírůstku v podobě karbunklu z cihel a skla, který byl kbudově přilípnutý zvenčí. Dvojička nepřípadně bujarých příslušníků ostrahy mě prohledala a projeladetektorem kovů, načež mě do toho karbunklu odvedl žoviální ošetřovatel s pokožkou šedou jako jehovlasy. Představovala jsem si setkání s Paulem ve strohé cele se mřížemi ve dveřích a skupinkouzachmuřených bachařů a psychiatrů, kteří pozorují náš sebemenší pohyb. Místo toho jsem prošlaskleněnými dveřmi s bzučákem do rozlehlé vzdušné místnosti, vybavené křesílky s tak pestrými barvami,že taky asociovaly šílenství. Ošetřovatel mi řekl, že tu dnes nebudou žádné další návštěvy – podle všeho

na odpoledne zrušili autobusové spojení do ústavu, což ovšem nebylo nic neobvyklého: dopady recese

způsobené Reynardovým vměšováním na Blízkém východě se nevyhnuly ani Británii. Musím ale říct, ženávrh přídělového systému na elektřinu a paliva byl přijat obdivuhodně, skoro bez reptání: možná konecsvěta působí na Brity jako prozac.

[Sam, musela jsem iPhone nechat u ostrahy, takže jsem rozhovor nemohla nahrávat a následující přepisje po paměti. Vím, že ti na těchhle detailech nezáleží, ale mně ano.]

Cvakly dveře v protější stěně místnosti a dovnitř se vkolébal chorobně obézní muž v tričku s krátkýmrukávem, velkém jako stan, a s igelitkou z Tesca v ruce. Ošetřovatel zavolal: „Paule, takže návštěvu máš

tady, jo?“

Předpokládala jsem, že muselo dojít k omylu. „Tohle je Paul? Paul Craddock?“

„Dobrý den, paní Martinsová,“ pronesl Paul hlasem, který jsem znala z nahrávek. „Rád vás poznávám.“

Těsně před cestou jsem si na YouTube pustila klipy Paulových rolí. Teď jsem v lalokovitých tvářích aprasečích očkách marně pátrala po jeho někdejším konvenčním půvabu. Jen pohled v očích byl stejnýjako dřív. „Říkejte mi křestním jménem, prosím. Já jsem Elspeth.“

„Dobře, Elspeth.“ Potřásli jsme si rukama. Měl zavlhlou dlaň a musela jsem se ovládnout, abych si rukuneotřela o kalhoty.

Ošetřovatel Paula poplácal po rameni a pokývl směrem k budce s prosklenou stěnou pár metrů od našeho

stolku. „Paule, sednu si tamhle.“

„Jasně, Duncane,“ opáčil Paul. Když dosedl, křeslo pod ním zaskřípělo. „Á, abych nezapomněl.“ Hrábl doigelitky, vytáhl Od havárie ke spiknutí a červenou propisovačku. „Podepíšete mi to?“

Sam, bizarní výjev se měnil v surreálný. „Ale… no jistě. Co tam mám napsat?“

„Paulovi, bez kterého bych to nedokázala.“ Trhla jsem sebou a on se zasmál. „Jen klid, napište tam, cochcete.“

Načmárala jsem slova „Upřímně, Elspeth“, a přes stolek mu knihu zas přisunula. „Omluvte prosím, jakvypadám,“ pronesl. „Měním se v horu pudinku. Kromě jídla se tady toho moc dělat nedá. Jste šokovaná,

že jsem to nechal dojít tak daleko?“

Zamumlala jsem něco v tom smyslu, že pár kil navíc není konec světa. Nervy jsem měla napjaté. Paulkaždopádně nevypadal a nechoval se jako potrhlý blázen – i když si nejsem úplně jistá, co jsem čekala:šílence ve svěrací kazajce s vyvrácenýma očima? –, ale kdyby mu najednou ruplo v hlavě, vrhl se na mě a

začal mě škrtit, pomoct by mi mohl jenom ten jeden vyzáblý ošetřovatel.

Paul mi četl myšlenky. „Jste překvapená, jak je tu málo dozorců? Museli vyhazovat. Ale bez obav, Duncanmá černý pás v karate. Žejo, Duncane?“ zamával na ošetřovatele, který se uchechtl a potřásl hlavou. „Covlastně děláte v Londýně, Elspeth? Vaše agentka říkala, že jste se sem přestěhovala. Odešla jste ze Státůkvůli tomu nepříjemnému politickému ovzduší?“

Byl to jeden z důvodů, odpověděla jsem mu.

„To vám rozhodně nemůžu vyčítat. Jestli si ten pitomec v Bílém domě prosadí svou, za chvíli se všichnibudete řídit Levitikem – homosexuály a zlobivé děti ukamenovat, vyhýbat se ženským s akné a s měsíčky.

Bezva. Až jsem skoro radši, že jsem tady.“

„Proč jste se se mnou chtěl setkat, Paule?“

„Jak jsem říkal do telefonu, doneslo se mi, že jste v Anglii, a připadalo mi, že by bylo hezké setkat seosobně. Doktor Atkinson souhlasil, že by mi setkání s autorkou jedné z mých biografií mohlo prospět.“Přikryl si ústa dlaní a odkrkl si. „To on mi dal přečíst vaši knížku. A je hrozně příjemné vidět novou tvář.Paní E.-B. sem chodí jednou měsíčně, ale někdy to je na mě moc. Ne že by mi scházely žádosti onávštěvu.“ Mrkl po ošetřovateli v budce. „Občas mi jich přijde až padesát týdně, většinou samozřejmě od

zcvoklých konspiračních teoretiků, ale dostal jsem i pěknou snůšku nabídek k sňatku. Samozřejmě ne tolik

jako Jurgen, ale skoro.“

„Jurgen?“

„O Jurgenu Williamsovi jste musela slyšet! Taky je tady. Zabil pět školních dětí, ale na pohled byste to do

něj nikdy neřekla. Vypadá spíš nudně.“ Nenapadalo mě, jak na to reagovat. „Elspeth, když jste do knihy

zařazovala můj příběh… Poslechla jste si původní nahrávky, anebo jste jenom četla přepisy?“

„Obojí.“

„A?“

„Vyděsilo mě to.“

„Psychóza není nic hezkého. Určitě na mě máte spoustu otázek. Ptejte se, na co chcete.“

Vzala jsem ho za slovo. „Pokud by to bylo přes čáru, tak mě prosím zaražte… ale co se stalo během těch

posledních dnů před Jessinou smrtí? Řekla vám něco, co vás… co vás přimělo…“

„Ji zabít? Klidně to řekněte. Tohle jsou fakta. Ale ne, nebylo to tak, nic mi neřekla. Spáchal jsem

neodpustitelný zločin. Svěřili mi ji do péče a já ji zabil.“

„Na nahrávkách… říkáte, že vás popichovala.“

„To byly paranoidní představy,“ zakabonil se. „Za všecko mohla moje hlava. Na Jess nebylo nic divného,

jen já byl mimo. Doktor Atkinson mi to dokonale objasnil.“ Znovu mrkl na ošetřovatele. „Měl jsempsychotický záchvat v důsledku otravy alkoholem a stresu. Šlus. Můžete to tak napsat do další knížky.Elspeth, mohl bych vás o něco poprosit?“

„Ale jistě.“

Znovu hrábl do igelitky a tentokrát vytáhl tenký blok, který mi podal. „Zkoušel jsem trochu psát. Nic

zvláštního… pár básniček. Byla byste ochotná si to přečíst a říct mi svůj názor? Třeba by to zajímalo

vašeho nakladatele.“

Usoudila jsem, že bude lepší nenadnášet, že už žádného nakladatele nemám – i když po šanci vydat

básně proslulého vraha dítěte by nejspíš ochotně skočili. Řekla jsem jen, že to ráda udělám, a znovu mupotřásla rukou.

„Ale přečtěte si to prosím všechno.“

„Jistě.“

Sledovala jsem ho, jak se kolébá pryč, a ošetřovatel s šedivou pokožkou mě znovu doprovodil k ostraze uvchodu. Do čtení bloku jsem se dala cestou domů. První tři stránky zaplňovaly krátké a příšerné básničkys názvy jako „Sny v Cavendishi“ (Jak čtu řádek / podvacáté / uvažuju / všichni jsme herci) a „Žalář těla“(Jím, abych zapomněl / ale duše se mi potí / uvažuju, jestli někdy / řeknu ne?). Ostatní stránky bylyprázdné. Na vnitřní straně kartonového obalu ale stálo:

Jess chtěla, abych to udělal. PŘINUTILA mě to udělat. Před koncem řekla, že už tu byli a že někdy to dělá

tak, že nezemře. Řekla, že někdy lidem dají, co chtějí, a někdy ne. Zeptejte se těch ostatních, ONI TOVĚDÍ.

Sam, co by sis s tím na mém místě počala? Jak tě tak znám, okamžitě bys zatelefonovala Paulovupsychiatrovi a informovala ho, že u Paula psychotický stav přetrvává.

Tak by to bylo správné. Ale já nejsem ty.

Když vyšlo Od havárie ke spiknutí, napadalo mě, že jsem možná jediný člověk na světě, kdo si nemyslí, že

by na Trojici bylo něco nadpřirozeného (lepší výraz mě teď nenapadá). Nesčetní psavci u mě žadonili,abych zaštítila jejich vlastním nákladem vydané traktáty o tom, že Trojice žije dál u nějaké Maorky naNovém Zélandu, že se na nich provádějí experimenty na tajné vojenské základně v Kapském Městě nebože si užívají společnost mimozemšťanů na letecké základně Dulce v Novém Mexiku (paní martinsová, jámám důkaz!!!! Vždyť proč by se jinak svět dál řítil do pekel!!!!!!). Nesčetné konspirační webové stránkypak využívají citáty nebo úryvky z Od havárie ke spiknutí na „důkaz“ svých teorií, že Trojice byla v mocimimozemšťanů nebo že to byli vícedimenzionální cestovatelé časem. Obvykle se přitom fixují nanásledující věty:

BOBBY: „Jednou je [dinosaury] taky přivedu k životu.“

JESS: „Takhle to přece není. Podělaná skříň. Jako kdyby, strýčku Paule.“

„Ale to je omylem, nemělo to tak být. Občas to nejde podle plánu.“

ČIJOKO: [Hiro] tvrdí, že si pamatuje, jak ho záchranáři nakládají do vrtulníku. Prý to byla zábava. „Rádlítám,“ říkal. A že prý se těší, až znovu poletí.

Několik webových stránek dokonce rozebírá důsledky plynoucí z Jessiny posedlosti Lvem, čarodějnicí askříní.

My ostatní si ale musíme přiznat, že to má všechno racionální vysvětlení: děti ty havárie přežily, protožeměly štěstí, Paulův popis událostí kolem Jess představoval jen žvanění pomatence, Reuben Small se mohlsnadno ocitnout v remisi a Hiro prostě jen napodoboval otcovu posedlost androidy. Všechny změnychování mohly být u dětí důsledkem protrpěného traumatu. A nezapomínejme na hodiny materiálu, kteréjsem do knihy nezařadila – táhlé nářky Paula Craddocka, jak s ním nikdo nespí, nebo detaily zkaždodenního života Lillian Smallové – a kde se nestalo naprosto nic. Když mě ten recenzent z Amazonuobvinil ze senzacechtivé manipulace, měl naprostou pravdu.

Jenže… jenže… „Před koncem řekla, že už tu byli a že někdy to dělá tak, že nezemře. Řekla, že někdylidem dají, co chtějí, a někdy ne.“

Měla jsem několik možností. Mohla jsem Paula znovu navštívit a zeptat se ho, proč se mi rozhodl tuhleinformaci poskytnout; mohla jsem vzkaz naopak nechat být jakožto plácání duševně chorého jedince;anebo jsem mohla zdravý rozum hodit přes palubu a začít zjišťovat, co by ta slova mohla znamenat.Vyzkoušela jsem první možnost, ale dostalo se mi odpovědi, že Paul už se mnou o žádný další kontaktnestojí (nepochybně z obav, že bych předaný vzkaz mohla prozradit jeho psychiatrovi). Druhá možnostvyhlížela lákavě, jenže Paul mi vzkaz podle všeho předal s jistým úmyslem: Zeptejte se těch ostatních,ONI TO VĚDÍ. Nejspíš jsem usoudila, že trochu to prozkoumat prostě neuškodí. Jak jinak jsem mohlazabít čas vyjma umazávání útočných e-mailů a procházek po Notting Hillu v oparech vodky?

A tak jsem rozum hodila přes palubu a rozhodla se hrát ďáblova advokáta. Dejme tomu, že Paul opakujeněco, co mu Jess řekla těsně předtím, než ji zabil. Co to znamená? Konspirační cvoci by na tvrzení, že děti

už tu byly a že se někdy rozhodne neumírat, měli miliardu teorií, ale já se na ně nehodlala obracet.Trojice koneckonců lidem – nebo přinejmenším apokalyptikům – dala přesně to, co chtěli, totiž zdánlivý„důkaz“, že konec světa je nablízku. Jess Paulovi zajistila jeho vytouženou slávu, Hiro dal Čijoko důvod,proč žít, a Bobby… Bobby Lillian vrátil manžela.

Usoudila jsem, že přišla chvíle porušit jistý slib.

Sam, vím, žes běsnila, když jsem před Tebou něco schovávala (například celou první verzi Od havárie kespiknutí), ale já Lillian Smallové čestně slíbila zachovat v tajnosti, že tu havárii, která zabila Reubena sBobbym, přežila. Ze všech lidí, s nimiž jsem kvůli knize pořizovala rozhovory, na mě její příběh zapůsobilnejvíc – a dojala mě její důvěra, když mi o sobě dala z nemocnice vědět. FBI jí nabídla, že jí zajistí bydlení

jinde, a dohodly jsme se spolu, že bude nejlepší přerušit styky, aby byla ušetřena jakýchkoli dalšíchpřipomínek všeho, oč přišla.

Zkoušet se ptát na FBI, jestli by mi na ni nedali číslo, by asi nemělo smysl, a tak jsem se rozhodla zkusit

to u její sousedky Betsy.

V telefonu se ozvalo: „Ja?“

„Chtěla bych mluvit s paní Katzovou.“

„Už tady ona nebydlet.“ (Přízvuk jsem nedokázala rozeznat, možná z východní Evropy.)

„A můžete mi dát její novou adresu? Je to opravdu důležité.“

„Počkat.“

V telefonu to prásklo, jak sluchátko upadlo na zem, a v pozadí jsem uslyšela dusot basů. Pak se ozvalo:„Mít číslo.“

Vygooglovala jsem si předčíslí: Toronto v Kanadě. Nějak jsem si nedokázala představit Betsy v Kanadě.

[Co následuje, Sam, je záznam toho telefonního rozhovoru. Jasně, proč bych si ho nahrávala a pakpřepsala, kdybych se ho nechystala použít v knížce nebo v článku? Ale prosím tě, věř mi: opravdunehrozí, že by v blízké době přišla do knihkupectví Pravda o Trojici od Elspeth Martinsové.]

JÁ: Haló… Je to Betsy? Betsy Katzová?

BETSY: Kdo volá?

JÁ: Elspeth Martinsová. Dělali jsme spolu rozhovor pro moji knížku.

[dlouhá pauza]

BETSY: Á, ta spisovatelka! Elspeth! Jak se máte?

JÁ: Dobře. A vy?

BETSY: Jaký má smysl, abych si naříkala? Nikdo mě poslouchat nebude. Ale co říkáte na to, co se děje vNew Yorku? Ty nepokoje ve zprávách, a nedostatek benzinu. Jste v bezpečí? Jste v teple? Máte dost

jídla?

JÁ: Já jsem v pořádku, děkuju. Ale říkala jsem si… nevěděla byste, jak bych mohla kontaktovat Lillian?

[ještě delší pauza]

BETSY: Vy to nevíte? Ale jistě, jak byste to mohla vědět. Lillan už bohužel není mezi námi. Odešla předměsícem. Zesnula ve spánku – to je hezká smrt. Netrpěla.

JÁ [po několikavteřinovém mlčení, kdy jsem se musela ovládat, abych se nezhroutila – Sam, byla jsemúplně na šrot]: Je mi to hrozně líto.

BETSY: Měla moc dobré srdce. Víte, když v New Yorku poprvé došlo k výpadku proudu, pozvala mě, jestlinechci bydlet u ní. Zničehonic zavolala a povídá: „Betsy, nemůžeš tam zůstat jen tak sama, přijeď doKanady.“ Do Kanady! Já! Nebudu lhát – stýská se mi po ní. Ale máme tu dobrou komunitu, rabín se o městará. Lillian říkala, že jí zalichotilo, jak se díky vám v knize vyjadřuje chytřeji než doopravdy. Ale co tamříká Mona – taková jedovatost! Lily to dokázala jen těžko skousnout. A co si myslíte o dění v Izraeli? Co si

ten trouba v Bílém domě vlastně myslí, že dělá? To snad chce, aby se na nás všichni muslimové sesypali?

JÁ: Betsy… Nezmínila se Lillian před odchodem… o něčem… hm… zvláštním ohledně Bobbyho?

BETSY: Ohledně Bobbyho? A co by měla říct? Jen řekla, že její život je tragédie. Přišla o všechny, kterékdy měla ráda. Bůh je někdy krutý.

Zavěsila jsem. Brečela jsem doslova dvě hodiny – a tentokrát to nebyly sebelítostivé slzy.

I kdybych ale mohla mluvit s Lillian, co by mi mohla říct? Že ten Bobby, který se u ní ocitl po havárii,nebyl její vnuk? Když jsem s ní tehdy kdysi pořizovala rozhovor, bylo pokaždé, kdy o něm promluvila, v

jejím hlase slyšet, jak ho má ráda.

Zeptejte se těch ostatních, ONI TO VĚDÍ.

Kdo tedy ještě zbýval? Věděla jsem, že Mona, nejlepší kamarádka Lori Smallové, nepřichází v úvahu (poskandálu s knihou naprosto popřela, že by se mnou kdy mluvila), ale ještě tu byl jeden člověk, který se sBobbym setkal a neobešlo se to bez následků.

Ace Kelso.

Sam, úplně přesně vidím, jak se asi tváříš, když tohle čteš: zoufalství se v tobě mísí se vztekem. Mělaspravdu, když jsi mi říkala, že musím chránit jeho reputaci. Mělas pravdu, když jsi mi vyčetla, že jsem se ovyškrtnutí jeho výroku, že v očích Bobbyho Smalla spatřil krev, z pozdějších vydání zasazovala jen chabě(další hřebík do rakve našeho vztahu). A mělas pravdu, že tu nahrávku potvrzující autenticitu jeho slovjsem měla zničit. Proč jsem tě sakra nemohla poslechnout?

Naposledy jsem ho viděla v té mrtvolné konferenční místnosti u nakladatelského právníka, když mu bylooznámeno, že nemá na své straně žádné důkazy. Kůži v obličeji měl povislou, krhavé kruhy pod očima,několik dnů se neholil, odrbané džínsy se mu krabatily na kolenou a sedřená kožená bunda páchla potem.

„Eso“, se kterým jsem dělala rozhovor pro knihu a kterého jsem znala z televize, měl ostré rysy a modréoči, byl to „kapitán Amerika“, jak o něm jednou prohlásil Paul Craddock.

Nevěděla jsem, jestli se se mnou Ace vůbec bude ochoten bavit, ale neměla jsem co ztratit. Prozvonilajsem ho přes Skype, připravená na eventualitu, že volání nepřijme. Když navázal spojení, měl zastřenýhlas, jako by se právě probudil.

ACE: Ano?

JÁ: Tady Elspeth Martinsová. Mm… jak se máte?

[několikasekundová pauza]

ACE: Pořád jsem na dlouhodobé nemocenské. Eufemismus pro definitivní vyřazení ze služby. Elspeth, copo mně sakra chcete?

JÁ: Říkala jsem si, že byste měl vědět… Byla jsem za Paulem Craddockem.

ACE: No a?

JÁ: Když jsem s ním mluvila, jednoznačně prohlašoval, že Jessina smrt byla důsledkem psychotickéhozáchvatu. Ale na odchodu mi předal vzkaz. A píše tam… já vím, že to bude znít bláznivě, ale mimo jinétvrdí… že mu Jess řekla, že „už tu byla“ a že „někdy to dělá tak, že nezemře“.

[další dlouhá pauza]

ACE: Proč mi tohle vykládáte?

JÁ: Myslela jsem… já nevím, nejspíš… jak jste říkal o Bobbym… Vím, že bude znít bláznivě, že o tomvůbec uvažuju, ale Paul mi napsal, abych se zeptala ostatních, a tak –

ACE: Elspeth, chcete něco slyšet? Za tu vaši knihu se na vás snesla hromada kritiky, ale podle méhosoudu vás všichni napadali ze špatných důvodů. Zveřejnila jste všechny ty provokativní zprávy, jak se těm

dětem změnila povaha, hodila jste bombu mezi lidi a odkráčela pryč. Nijak jste to nerozvíjela, prostě jstepředpokládala, že všechno má racionální vysvětlení, a naivně jste věřila, že to stejně pochopí i všichničtenáři.

JÁ: Mně nešlo o to – ACE: Já dobře vím, o co vám šlo. A teď znovu čmucháte, jestli s těmi dětmi opravdu bylo všechno vpořádku. Je to tak?

JÁ: Jen shromažďuju fakta.

ACE: [povzdych] Víte co? Tak já vám něco pošlu e-mailem.

JÁ: A co?

ACE: Napřed si to přečtěte a pak si promluvíme.

[E-mail jsem měla okamžitě v poště a klikla jsem na přílohu s názvem SA678ORG. Napřed jsem simyslela, že to je přesná kopie toho přepisu nahrávky z kokpitu letadla Sun Air, který jsem použila proknihu. A opravdu to celé bylo stejné, až na následující repliky pronesené vteřinu předtím, než se letadlo

octlo v obtížích:

Kapitán: [sprosté zaklení] Viděl jste to?

První důstojník: Hai! Byl to blesk?

Kapitán: Ne. Takový záblesk jsem v životě neviděl. Na TCAS nic není, zeptejte se dispečinku, jestli tu je u

nás další letadlo – ]

JÁ: Co to sakra je?

ACE: Musíte pochopit, že jsme nechtěli dál podněcovat paniku. Lidi se potřebovali dozvědět, že příčinyvšech těch havárií lze normálně objasnit. Bylo potřeba odvolat zákaz letů a obnovit provoz.

JÁ: Federální úřad pro bezpečnost dopravy zcenzuroval přepis ze Sun Air? Vy jste tedy vážně měli za to,že tu šlo o setkání s mimozemšťany?

ACE: Ocitli jsme se před fakty, které jsme nedokázali vysvětlit. Když nechám Sun Air stranou, tak jedinouhavárií, kde byla jasná příčina, bylo zřícení letadla Dalu Air.

JÁ: Co mi to tu sakra vykládáte? A co Maiden Air?

ACE: Opakované nasání ptáků do trysek bez mrtvol a peří? Jistě, šlo by to vysvětlit, kdyby motory shořely

– ale to se nestalo. Jak se sakra může stát, aby se dva tryskové motory zahltily ptáky a nezanechalo tojedinou stopu? A u Go jsme se vyloženě chytali stébel, ale jedna věc je jistá: je zatraceně neobvyklé,aby v dnešní době piloti zčistajasna vletěli do takhle velké bouřky. A pak mi zodpovězte tohle: jak tokurva mohla přežít ta tři děcka?

JÁ: Ale vezměte si Zainab Farraovou, tu holčičku, která přežila letecké neštěstí v Etiopii. Trojice byla jakoona, měli štěstí –

ACE: To jsou kecy, a vy to víte.

JÁ: Tenhle přepis… proč jste mi to poslal? Chcete snad, abych to vydala?

ACE [hořký smích]: Co se ještě může stát? Reynard bude mít další důkaz, že Trojice nebyly normální děti,

a dá mi metál. Dělejte si s tím, co chcete. Americký i japonský úřad pro bezpečnost dopravy to stejněpopřou.

JÁ: Ale vy tedy vážně tvrdíte, že je na Trojici něco… já nevím… z jiného světa? Jste přece vyšetřovatel,vědec.

ACE: Já jenom vím, co jsem viděl, když jsem tehdy šel za Bobbym. Elspeth, to nebyla halucinace. A tenfotograf, co skončil jako svačina pro ještěrky – ten taky něco viděl.

[další povzdech]

Poslyšte, vy jste prostě dělala svoji práci. Neměl jsem vás zkoušet dostat za to, že jste můj výrokzveřejnila. Možná jsem tehdy prohlásil, že to je mimo záznam, možná ne – ale byla to pravda. Fakt je ten,

že člověk by musel být slepý, aby neviděl, že s těmi dětmi něco nebylo v pořádku.

JÁ: A co tedy mám podle vás teď dělat?

ACE: To je na vás, Elspeth. Ale ať se rozhodnete jakkoli, proveďte to rychle. Apokalyptici jsou odhodlánipřivolat naplnění svých proroctví. Jak chcete proboha vyjednávat s prezidentem, který je přesvědčený, žese blíží konec světa a že jediný způsob, jak lidi zachránit před věčným prokletím, je proměnit USA vteokracii? Jednoduchá odpověď: nejde to.

Samozřejmě se mi nechtělo věřit, že by NTSB opravdu manipuloval se záznamem, i když třeba v obavách,že se kolem příčin nehody strhne panika. Je možné, že se mi tak Ace jenom mstí za ten debakl se zakrvácenýma očima? Kdybych něco toho druhu zveřejnila, měla by Racionalistická liga nový důvod mě

smažit.

Je ti ale určitě jasné, kam tohle směřuje. Měla jsem vzkaz od Paula, přepis (potenciálně falešný) od Ace ajeho ujišťování, že Bobbymu v očích opravdu viděl krev. Možná – nejspíš – to jsou všechno kecy. Alejedno dítě ještě zbývá.

Následujících pár dnů jsem strávila rešeršemi k Čijoko a Hiroovi. Většina linků mě přiváděla k novýmmateriálům ohledně tragické love story Rjú a Čijoko, mimo jiné k nedávnému článku o vlněsebevražedných nápodob, ale k Hiroovi toho na síti bylo pozoruhodně málo. Kontaktovala jsem ErikaKushana, který mi pro knihu přeložil texty z japonštiny, jestli by mi nemohl poskytnout nějaká vodítka, ale

Eric z Japonska odletěl už před pár měsíci, po odvolání americko-japonské dohody o vzájemnéspolupráci, a mohl mi jen doporučit, abych se zaměřila na Hiroův kult.

Myslela jsem, že se kult třeba změnil v něco na způsob moonistů nebo sekty Óm Šinrikjó. Namístoproměny ve vyhrocený nacionalistický kult ale naopak vyšuměl v bizarní uctívání celebrity. Poté, co jejímuž vyhrál volby, Aikao Uriová podle všeho nechala své teorie o mimozemšťanech i zájem o surrabotystranou a soustředila síly na kampaň ve prospěch asijské trojkoalice. A hnutí Orz se naprosto přesunulo

do ilegality.

Vzpomínáš si na Daniela Mimuru? Žurnalista z Tokyo Herald Tribune, který mi dovolil použít v knize

několik svých článků. Patřil mezi těch několik málo zúčastněných (další byla „pastorova ženská“ Lola adokumentarista Malcolm Adelstein), kteří mi poté, co se všechno podělalo, vyjádřili podporu. Když jsemmu zavolala, odpověděl nadšeně a chvíli jsme si povídali o tom, jak se Japonci vyrovnávají s přízrakemmožného spojenectví s Čínou a Koreou.

Následuje přepis zbytku rozhovoru:

JÁ: Myslíš si, že Čijoko a Rjú opravdu umřeli v Aokigahaře?

DANIEL: Rjú nepochybně, provedli u něj pitvu, což je v Tokiu neobvyklé – tady se nedělá automaticky ukaždého podezřelého úmrtí. Tělo Čijoko se nikdy nenašlo, takže kdoví?

JÁ: Podle tebe je možná naživu?

DANIEL: Není to vyloučeno. Slyšelas ty zvěsti o Hiroovi? Už jsou v oběhu nějakou dobu.

JÁ: Myslíš ty obvyklé žvásty v tom smyslu, že Trojice žije dál?

DANIEL: Přesně tak. Chceš k tomu vědět víc?

JÁ: Jistě.

DANIEL: Jsou to konspirační konstrukce, ale… Hned na úvod: policajti místo činu hrozně rychle uzavřeli.Paramedikové a lidi z forenzního týmu dostali příkaz nekomunikovat s tiskem. Dokonce ani lidi z policejní

agentury z nich nedostali o moc víc než oficiální prohlášení.

JÁ: No dobře, ale proč by falšovali jeho smrt?

DANIEL: Třeba to byl plán Nových nacionalistů. Jak líp poštvat veřejné mínění proti USA? Kdyby člověkbyl podobné hypotéze nakloněn, nejspíš by se nakonec dalo tvrdit, že to celé zosnovali, uchystali místočinu, zabili Kamamotovy i toho vojáka a připravili všechno tak, aby to vypadalo, že je Hiro mrtvý.

JÁ: Ale to nedává smysl. Svobodník Jake Wallace byl pamelista, měl pro vraždu Hiroa motiv. Jak by mohlizařídit, aby se zapojil do podobného plánu?

DANIEL: Mně si nestěžuj – já jen opakuju, co se říká! Třeba dostali echo, co se chystá, a využili ho.Nabourali se mu do e-mailů, jako v tamtom případě.

JÁ: Ale svědkové tvrdili, že Čijoko viděli, jak nese mrtvého Hiroa.

DANIEL: Jasně, ale vidělas ty surraboty, co vyrábí Kendži Janagida? Jednomu je z toho ouzko. Pokudnestojíš až úplně u nich, působí hrozně přesvědčivě.

JÁ: Takže počkej… to by znamenalo, že v tom jela i Čijoko?

DANIEL: Přesně tak.

JÁ: Dobrá, tak řekněme, že se to takhle stalo. Čijoko dovolila, aby jí zavraždili rodiče… Proč?

DANIEL: Kdoví? Kvůli penězům? Nebo aby se mohli s Hiroem vystěhovat do nějaké neznámé země a

strávit zbytek života v luxusu? Chudák Rjú se do toho zapletl a taky ho to semlelo.

JÁ: Tušíš aspoň, jak často už jsem podobné teorie slyšela?

DANIEL: Jistě. Jak jsem říkal, samé žvásty.

JÁ: Zkoušel jsi to někdy proklepnout?

DANIEL: Trochu, ale nic zvláštního jsem nezjistil. Vždyť víš, jak to chodí. Kdyby na tom něco bylo, už byto někdo pustil do médií.

JÁ: Neprovedl snad Kendži Janagida identifikaci Hiroova těla?

DANIEL: No a?

JÁ: Jestli někdo zná pravdu, tak je to on. Mluvil by se mnou?

DANIEL [smích]: To ani náhodou. Ale Ellie, jsou to všechno kecy. Ten kluk je mrtvej.

JÁ: Je Kendži Janagida pořád ještě v Ósace?

DANIEL: Poslední, co se mi doneslo, je, že ho Hiroův kult zoufale pronásledoval, aby se zařadil mezi jejichvýznamné maskoty, a tak odešel z univerzity, přestěhoval se do Tokia a změnil si jméno.

JÁ: Můžeš mi na něj zjistit souřadnice?

DANIEL: Máš vůbec představu, kolik lidí se marně pokoušelo dostat ke Kendžimu Janagidovi?

JÁ: Ale já mám něco, co oni ne.

DANIEL: A co?

Mínila jsem Aceův přepis, ale neprozradila jsem to. Třeba to je moje vstupenka, jak si promluvit s

Kendžim Janagidou.

Já vím, co se ti honí hlavou: že jsem o tom Danielovi neřekla, protože to je můj exkluzivní úlovek a já homíním využít pro vlastní cíle, možná ho i strčit do další knížky. Ale Sam, znovu ti přísahám, s tím je konec.

Následujících několik týdnů jsem nic dalšího nepodnikla. Svět zíral se zatajeným dechem, když se taskupinka apokalyptických odpadlíků pokusila podpálit mešitu al-Aksá na Chrámové hoře, aby tak uspíšilauchvácení. I já jsem měla dost rozumu na to, abych se v momentě, kdy hrozilo propuknutí třetí světové

války, nevydala na cestu do Asie.

A stejně skličující zprávy přicházely ze Států. I když jsem strkala hlavu do písku, pronikly ke mněinformace o stupňujících se útocích na homosexuální dospívající, hromadném zavírání reprodukčníchklinik, vypínání internetu, zatčení funkcionářů Antidefamační ligy gayů a leseb a Racionalistické ligy na základě takzvaných zákonů o bezpečnosti státu. I v Británii se teď konaly protiamerické demonstrace.Londýn přerušoval styky s Reynardovým režimem a odpůrci imigrace chtěli zarazit příliv americkýchuprchlíků. A nemysli si, že jsem o tebe neměla strach – celé Díkůvzdání jsem nemyslela na nic jiného(nebudu si tu naříkat, jak jsem sváteční večer strávila sama ve vymrzlém bytě a pojídala jalfrezi zdonášky). Myslela jsem na tebe, když se britské celebrity připojily k americkým signatářům kampaně„Zachraňte Listinu práv“ – určitě to probudilo tvoji cynickou stránku: ani tuny klipů na YouTube a hitů naiTunes nezmění vnitřní přesvědčení lidí, kteří upřímně věří, že odstraněním „nemorálnosti“ zachrání druhélidi před tím, aby se navěky smažili v pekle.

Ale nemohla jsem to jen tak nechat.

Vzhledem k Aceovu upozornění, abych nečekala příliš dlouho, jsem začátkem prosince zavolala Danielovia řekla mu, že potřebuju pomoct s cestou do Tokia. Samozřejmě si myslel, že jsem se zbláznila – právěmu zrušili smlouvu a totéž se prý dělo západním reportérům po celém Japonsku „na znamení, že tu užnejsme vítáni“. Podle nových pravidel jsem i s britským pasem potřebovala vízum, platný důvod návštěvya pozvání od rodného Japonce. Daniel zdráhavě přislíbil, že požádá o pomoc přítele.

Vypátrala jsem Kendžiho někdejšího spolupracovníka Pascala de la Croix a uprosila ho, aby mi u Kendžiho

vyžádal návštěvu. Řekla jsem mu pravdu: že mám nové informace ohledně havárie letadla Sun Air a žese je Kendži musí dozvědět. Řekla jsem mu, že letím do Tokia jenom kvůli tomu. De la Croix sesamozřejmě zdráhal, ale nakonec svolil, že Kendžimu mým jménem napíše, ovšem s tou podmínkou, žepokud k setkání skutečně dojde, nic z jeho obsahu nezveřejním.

Následně jsem si kontrolovala e-mail snad padesátkrát denně a umazávala nenávistné útoky a spam.

Zpráva přišla v týž den jako moje vízum. Jen adresa, nic víc.

Sam, řeknu ti to upřímně: před odletem jsem se nad sebou pořádně a tvrdě zamyslela. Co si sakramyslím, že dělám? Jsem stejně šílená jako apokalyptici a konspirátoři, když sleduju tuhle stopu? A dejmetomu, že mě moje bláznivá, pošahaná, potřeštěná honička na Kendžiho Janagidu skutečně zavede kHiroovi. Dejme tomu, že pořád ještě žije a mně se podaří s ním mluvit. A on mi řekne, že všichni z Trojice

byli v moci jezdců z Apokalypsy anebo že to byli Marťani nebo že to byli tři členové z The Four Tops – copotom? Mám snad potom povinnost „vytáhnout pravdu na světlo“? A když to udělám, bude na tomzáležet? Stačí se podívat, jak dopadl skandál s Kennethem Oduahem: máme jasné důkazy, že výsledkyanalýzy DNA byly zfalšované, ale miliony lidí přesto přijaly žvásty doktora Lunda, že „Bůh chce, aby čtvrtýjezdec nebyl nalezen“.

Let byl příšerný. Ještě jsme ani nebyli ve vzduchu a já už prožívala stavy jak Pamela May Donaldová.Pořád se mi honilo hlavou, co asi cítila v ty chvíle, než se její letadlo zřítilo. Dokonce jsem si v duchuzačala formulovat išó (ale nebudu tě s ním přivádět do rozpaků). Navíc po půlhodině letu byli ostatnícestující (všichni ze Západu, většinou Britové a Skandinávci) z 90 % pod parou. Vedle mě seděl nějakýajťák, který měl v Tokiu pomoct demontovat pobočku IBM v Roppongi, a vyložil mi, co mám čekat popříletu. „Ne že by projevovali otevřené nepřátelství nebo tak něco, ale je prostě lepší zdržovat se v

západní sekci, tedy v Roppongi a na ropponžském návrší. Není to tam špatné, spousta hospod.“ Kopl do

sebe dvojitého bourbona a obestřel mě alkoholovými parami. „A stejně, kdo by se chtěl bavit sJapončíkama? Jestli chcete, ukážu vám, co a jak.“ Laskavou nabídku jsem odmítla a chlápek naštěstí chvíli

nato upadl do bezvědomí.

Po přistání v Naritě nás navedli do speciální oddělené haly, kde s policejní přesností prozkoumali našepasy a víza. Pak nás naložili do autobusů. Jakákoli znamení, že Japonsko spolu se zbytkem světa míří khospodářskému kolapsu, napřed nebyla vidět. Až když jsme přejížděli most vedoucí do centra města,uvědomila jsem si, že značkové billboardy, značení ulic a dokonce i Tokijská věž jsou osvětlené jen napůl.

Daniel se se mnou sešel na druhý den v hotelu a nesmírně pečlivě mi popsal cestu, jak se dostat naKendžiho adresu v Kandě. Jelikož to je lokalita mimo historické centrum a mimo oblasti schválené pro lidi ze Západu, poradil mi, abych si zakryla vlasy, vzala si brýle a přikryla si obličej lékařskou rouškou.Připadalo mi to trochu přehnané a on mě sám ujišťoval, že bych neměla mít potíže, ale zároveň prohlásil,

že bude lepší neupoutávat na sebe pozornost.

Sam, jsem vyčerpaná a čeká mě náročný den. Už svítá, ale musím ti popsat ještě jednu scénu. K setkání s

Kendžim Janagidou došlo včera a neměla jsem ještě čas náš rozhovor přepsat, a tak ti ho vylíčímnormálně, vypravěčsky.

Nebýt podrobných popisek od Daniela, okamžitě bych se ztratila. Po relativně bezduché architektuře vzápadním stylu, která dominuje v Roppongi, byla Kanda dokonale nepřehledná: je to labyrint větvících seuliček, které lemují rodinné restaurace, malinkatá knihkupectví a zakouřené kavárny nacpané muži včerných oblecích. Popisky mě dovedly do úzké uličky plné lidí zachumlaných do kabátů, obličeje schovanéza šátky nebo rouškami. Zastavila jsem se u vchodu umístěného mezi obchůdkem s plastovými košíky sesušenými rybami a krámkem nabízejícím zarámované obrázky dětských rukou a ověřila si, že nápis v

kandži na cedulce u vchodu souhlasí s tím, jak mi jméno napsal Daniel. Se srdcem až v krku jsem stisklazvonek.

„Hai?“ vyštěkl hlas z domácího telefonu.

„To je Kendži Janagida?“

„Ano?“

„Já se jmenuji Elspeth Martinsová. Kontakt na vás mi dal Pascal de la Croix.“

Vteřinu nic – a pak se dveře s cvaknutím otevřely.

Vešla jsem do chodby páchnoucí zatuchlinou a dala se jedinou možnou cestou po krátkém schodišti, jež

končilo u pootevřených dveří bez jmenovky. Za nimi jsem se ocitla ve velké dílně plné věcí. Uprostředmístnosti postávala skupinka lidí. Pak mi to škublo v mozku (Sam, nenapadá mě jiný způsob, jak to

popsat) a došlo mi, že to nejsou lidé, ale surraboti.

Napočítala jsem jich šest: tři ženy, dva muže a (ten děs!) jedno dítě; tyčili se na soklech a od voskovépokožky a lesklých očí se jim odráželo světlo halogenů. Několik dalších jich posedávalo v tmavém koutěna plastových křesílkách a v rozedraných lenoškách; jeden měl dokonce s obscénní lidskostí přehozenounohu přes nohu.

Kendži vyšel zpoza pracovního stolu pokrytého dráty, počítačovými monitory a pájkami. Vypadal o desetlet starší a dvacet kilo lehčí než v šotech na YouTube. Kůži kolem očí měl zvrásněnou, lícní kosti mu

vystupovaly jak u kostlivce.

Bez pozdravu pronesl: „Jakou pro mne máte informaci?“

Popsala jsem mu Aceovo přiznání a podala mu kopii přepisu. Bez hnutí brvou si text prošel, papíry složil astrčil si je do kapsy.

„Proč jste mi to přinesla?“

„Máte právo znát pravdu. Měl jste v tom letadle manželku a syna.“

„Děkuji.“

Několik vteřin na mě jen zíral a měla jsem z něho dojem, že vidí skrz mě.

Mávla jsem směrem k surrabotům. „Co to připravujete? Tihle jsou pro Hiroův kult?“

Stáhl obličej. „Ne, vyrábím repliky jednotlivců. Většinou Korejců. Repliky ztracených nejbližších.“ Zabloudil

očima ke komínku voskových masek na lavici. Byly to posmrtné masky. „Jako jste vyrobil Hiroovu repliku?“ Trhl sebou (a můžu mu to vyčítat? – nebylo to ohleduplně řečeno).

„Janagida-san… váš syn, Hiro… po jeho smrti jste ho identifikoval vy?“

Obrnila jsem se na nápor urážek, ale on řekl jenom: „Ano.“

„Odpusťte, že se ptám… ale povídá se, že možná… že on…“

„Můj syn je mrtvý. Viděl jsem jeho tělo. Kvůli tomu tu jste?“

„A Čijoko?“

„Tak proto jste přišla? Abyste se vyptávala na Hiroa a Čijoko?“

„Ano. Ale ten přepis je podle pravdy, na to vám dávám čestné slovo.“

„A proč vás zajímá Čijoko?“

Rozhodla jsem se povědět mu pravdu – jakékoli lhaní by nejspíš ihned prokoukl. „Sleduji sérii stop kolem

Trojice. A zavedly mne k vám.“

„Já vám nepomohu. Prosím, odejděte.“

„Janagida-san, přiletěla jsem z velké dálky –“

„Proč to nemůžete nechat na pokoji?“

Viděla jsem v jeho očích žal. Dohnala jsem ho příliš daleko, a upřímně řečeno jsem byla sama sebouznechucená. Obrátila jsem se k odchodu, ale vtom jsem v tmavém koutě zahlédla surrabotku napůlschovanou za kopií korpulentního muže. Seděla ve vyhrazeném, soukromém prostoru, a byla to vznešenápostava v bílém kimonu. Jediná působila dojmem, že dýchá. „Janagida-san… to je kopie vaší ženy?

Hiromi?“

Po dlouhé odmlce: „Ano.“

„Byla překrásná.“

„Ano.“

„Janagida-san, a… zanechala zprávu? Išó, jako ostatní cestující?“ Neovládla jsem se, musela jsem se

zeptat.

„Džukai. Je tam.“

Na okamžik jsem myslela, že míní svoji ženu, ale pak mi to docvaklo. „Myslíte Čijoko?“

„Hai.“

„V lese? V Aokigahaře?“ Neznatelné přikývnutí.

„A kde v lese?“ „To nevím.“

Nehodlala jsem víc pokoušet svoje štěstí. „Děkuju vám, Janagida-san.“ Zamířila jsem ke schodišti, když řekl: „Moment.“ Obrátila jsem se k němu.

Zachoval stejně neproniknutelný výraz jako surrabot, vedle něhož stál, a po chvíli řekl: „Hiromi. Ve svézprávě řekla: ,Hiro je mrtvý.‘“

Tak tohle je všechno. Víc nevím. Netuším, proč mi Kendži prozradil išó své ženy. Možná byl za ten přepisskutečně vděčný, možná si tak jako Ace myslí, že už nemá cenu schovávat si to pro sebe.

A možná mi lhal.

Měla bych to odeslat. Wifi tu nestojí za nic – musím kvůli tomu sejít na recepci.

V lese bude zima. Začíná sněžit.

Sam, šance, že si to přečteš, nejsou valné – to dobře vím. Stejně ti ale chci sdělit svoje rozhodnutí, že se,

až tohle skončí, vrátím. Vrátím se do New Yorku: pokud guvernér s těmi plány referenda na odtržení odUSA nekecá, chci u toho být. Už nikam nehodlám utíkat. Doufám, že tě tam najdu, Sam.

Mám tě ráda,

Ellie

KONEC VŠEHO

Elspethin převlek, tedy sluneční brýle a teď už mírně promočená lékařská rouška, je na předměstípřibližně stejně efektivní jako v centru: žádný spolucestující se na ni zatím neopomenul podívat podruhé.Když ale vystoupí v Ocuki, ve vratké stanici, která vypadá jak pozůstatek z padesátých let, cosi na nivyštěkne chlap v uniformě. Na moment zpanikaří, pak jí dojde, že je pitomá – chlap chce jen vidět lístek.Kývne hlavou a podá mu ho a on jí posunkem ukáže na postarší lokomotivu u vedlejšího nástupiště.Hvízdne píšťalka, Elspeth se vyhoupne dovnitř a s úlevou zjišťuje, že je vagon prázdný. Dosedne na lavicia snaží se uvolnit. Vlak sebou cukne, zatřese se a pak nabere tempo. Vyhlíží zamaštěnými okny na polepokrytá sněhem, dřevěné domky se šikmými střechami a malé zmrzlé zahrádky, holé vyjma řádekzledovatělých zelných hlávek. Mezerami ve stěnách profukuje studený vítr a o okna se otírá rozvířenýsníh. V duchu si připomene, že Kawagučiko, konečná stanice, je čtrnáctá.

Snaží se soustředit na klepání kol a příliš nepřemýšlet o tom, kam jede. Na třetí zastávce si k ní dovagonu přistoupí muž s obličejem zmačkaným jako jeho šaty, a když se usadí přímo proti ní, Elspethztuhne. V duchu se modlí, aby se s ní nerozhodl zapříst rozhovor. Muž zachroptí, zaloví ve velké nákupnítašce a vytáhne balík čehosi, co vypadá jako velké rolky nori. Jednu si nacpe do pusy a nabídne jí. Elspeth

usoudí, že odmítnout by bylo nezdvořilé, zamumlá „Arigató“ a vezme si. Namísto rýže zabalené do řas ale

kousne do jemně křupavého cukrátka, které chutná po umělém sladidle. Ukusuje velmi zvolna propřípad, že by jí chtěl nabídnout další (už teď se jí dělá špatně), a pak sklopí hlavu, jako že podřimuje. Jenzčásti předstírá – po bezesné noci je skutečně vyčerpaná.

Když pak znovu zdvihne hlavu, ohromeně v okně zírá na ohromnou horskou dráhu, jejíž rezavá konstrukce je ochmýřená zubatými rampouchy. Musí to být součást některého toho teď už nefunkčníholetoviska na hoře Fudži, jak jí o nich vypravoval Daniel: obludný dinosaurus uprostřed země nikoho.

Poslední zastávka.

Muž na protějším sedadle jí věnuje širokánský úsměv, který v ní vzbudí pocit provinilosti, že předstíralaspánek, a vystoupí. Elspeth chvíli vyčká a pak ho následuje přes koleje na opuštěné nádraží, dřevěnoustavbu obloženou lesklými borovicovými prkny, která by lépe zapadala do alpského lyžařského letoviska.Odněkud se ozývá flašinet, dost nahlas na to, aby ji hudba následovala i po odchodu z dvorany nádraží.Turistická kancelář po pravici dýchá atmosférou mauzolea, nicméně vedle autobusové zastávky zahlédneosamělé taxi, jemuž se z výfuku line kouř.

Vytáhne kus papíru, na který jí Daniel (neochotně) napsal cílovou destinaci, zabalí do něj desetitisícovoubankovku a přistoupí k autu. Obojí podá řidiči, který při převzetí nedá najevo sebemenší emoci. Pokývnehlavou, strčí si peníze do bundy a hledí přímo před sebe. Uvnitř vozu to čpí zatuchlým cigaretovýmkouřem a zoufalstvím. Kolik lidí už tenhle člověk odvezl do lesa s vědomím, že se nejspíš nebudou chtítvracet? Ještě než si Elspeth stihne připnout bezpečnostní pás, řidič vytúruje motor a prožene sevylidněnou vesnicí. Většina obchodů tu má zabedněné výkladní skříně, stojany u benzinové pumpy jsouzamčené na řetěz. Minou jediné vozidlo, prázdný školní autobus.

Několik minut nato už míjejí skelnou hladinu širokého jezera a Elspeth se musí držet madla na dveřích,protože auto sebou v úzkých zatáčkách hází a řidič je očividně stejně lačný jako ona mít už tu cestu zasebou. Uvidí podlomenou kostru velké svatyně, před ní lesík zanedbaných náhrobních kamenů; ze sněhuodhodlaně vykukuje řada hnijících kajaků a spálené kůly několika prázdninových přístřešků. V pozadí setyčí hora Fudži, vrcholek obestřený mlhou.

Jezero za sebou, auto se přehoupne na pustou dálnici, načež ostře zahne a řítí se po užší silnici pokrytékluzkým ledem a hroudami sněhu. Kolem nich se vynořuje les. Tohle musí být Aokigahara: poznávákulovité kořeny, jež se kupí nad vulkanickým podložím. Minou několik aut zanechaných na postranici azapadaných sněhem. V jednom skoro s jistotou rozeznává za volantem zhroucenou siluetu. Taxikář ostřezatočí na parkoviště a prudce zabrzdí u nízké zabedněné budovy, která čiší zanedbáním. Ukáže nadřevěnou ceduli zavěšenou přes cestu, která vede dovnitř lesa.

I tady se hrbí několik kopečků ve tvaru aut.

Jak se proboha dostane zpátky na nádraží? Na opačné straně silnice je sice autobusová zastávka, alekdoví, jestli spojení vůbec funguje?

Řidič netrpělivě poklepe na volant.

Elspeth nemá na výběr, musí se s ním pokusit domluvit. „Vy… nevíte prosím, kde bych našla ČijokoKamamotovou? Bydlí někde tady.“

Zavrtí hlavou a znovu ukáže na vstup do lesa.

Co teď? Co kurva čekala, že tu najde? Že tu na ni Čijoko bude čekat s limuzínou? Měla poslechnoutDaniela – tohle byl omyl. Ale teď už tu jednou je a jaký by mělo smysl vrátit se do Tokia, aniž byprobádala všechny možnosti? Ví, že tu jsou kolem vesnice. Pokud autobus nejezdí, bude muset někamdojít pěšky. Zamumlá „Arigató“. Řidič jí neodpoví a vystartuje, jakmile za sebou zaklapne dveře.

Několik vteřin jen stojí mlčky a nechává kolem sebe spočinout ticho.

Podívá se k tmavému ústí pěšiny. Teď už by se ji hladoví duchové, kteří v lese číhají, měli snažit vylákatmezi stromy, ne? Koneckonců – říká si v duchu – útočí na zranitelné, nejisté lidi, a co je ona jiného než

zranitelná a nejistá?

K smíchu.

Přejde přes několik vysokých závějí, přičemž se snaží nenahlížet dovnitř opuštěných aut, a zamíří kzasněženým kupám, které jsou uspořádány v kruhu před tou dřevěnou stavbou. Na síti četla, že se tunachází několik památníků obětem havárie. Smete z vršku jedné homole ledové krystalky a odhalí dřevěný náhrobek. Za ním – napůl ukrytý v závěji – zahlédne tvar kříže. Opráší sníh, který jí taje narukavicích a začíná už prosakovat dovnitř, a čte slova: „Pamela May Donaldová. Nikdy nezapomeneme.“Jestlipak tu má náhrobek i kapitán Seto, říká si v duchu; někde slyšela, že přes všechny zjištěné důkazymu některé rodiny pozůstalých dodnes vyčítají, co se stalo. Tohle, tohle by možná byl příběh hodnývyprávění. Nezachycené příběhy černého čtvrtka. Sam má pravdu – jsem nadutá a šířím plané kecy.

Za zády se jí ozve hlas; poskočí, prudce se otočí a spatří sehnutou postavu ve světlečervené větrovce, jakse k ní těžce plahočí zpoza stavby. Je to muž a cosi na ni zavrčí.

Nemá smysl se skrývat. Sundá si tmavé brýle, a oslepena sluncem, zamrká.

Muž se zarazí. „Co tu děláte?“ Jeho angličtinu zabarvuje jemný kalifornský přízvuk.

„Přijela jsem se podívat na památník,“ zalže, aniž by přesně znala důvod.

„Proč?“

„Ze zvědavosti.“

„Sem už lidi ze Západu nejezdí.“

„To věřím. Vaše… vaše angličtina je velmi dobrá.“

Prudce se na ni usměje. Zubní protéza mu nepadne a odstává mu od dásní. Vsaje ji zpátky do úst. „Už jeto dávno, co jsem se učil. Z rádia.“

„Vy tu jste kustod?“

Muž se zamračí. „Nerozumím.“

Elspeth ukáže na rozpadlou budovu. „Vy tu bydlíte? Staráte se tu o to?“

„Á!“ další úsměv a srovnání chrupu. „Ano, já tu bydlím.“ Elspeth uvažuje, jestli je možné, že by to byl

Jomidžuri Mijadžima, dobrovolník z ostrahy, který zachránil Hiroa a našel Rjúovu mrtvolu. Ale to by snad

byla až příliš velká náhoda. „Chodím do lesa sbírat věci, které tam lidi nechají. Pak je prodávám.“

Elspeth se prudce roztřese, jak se jí zima zarývá do tváří a zamlžuje jí oči. Zadupá nohama – nepomáháto. „Chodí sem hodně lidí?“ pronese a kývne bradou směrem k autům.

„Ano. Chcete tam?“ „Do lesa?“

„Na místo dopadu letadla to je daleko. Ale můžu vás tam dovést. Máte peníze?“

„Kolik?“

„Pět tisíc.“

Sáhne do kapsy a podá mu bankovku. Opravdu to chce podniknout? Ano, zjišťuje, že chce. Ale tohle nenídůvod, proč je tady. Správně by se ho měla vyptávat, kde najde Čijoko, ale… Když došla až sem, proč se

nevydat do lesa?

Muž se obrátí a vykročí na pěšinu. Elspeth sebou musí hodit, aby s ním udržela tempo. Muž má křivé nohya je nejmíň o třicet let starší než ona, ale projevuje energii dvacetiletého mladíka.

Odepne řetěz napjatý přes cestu a obejde dřevěnou ceduli, ze které se sloupává větrem ošlehaný nápis.Stromy ji zasypávají sprškou sněhových květů a vločky si škvírou, kde jí sklouzl šátek, nacházejí cestu ažke krku. Slyší v uších vlastní přerývaný dech. Muž přejde přes hlavní cestu a zamíří do hlubokého lesa.Elspeth zaváhá. Kromě Daniela nikdo jiný neví, že tu je (Sam si ten e-mail, který jí ráno poslala, možnáani nepřečte), a Daniel za pár dní odlétá z Japonska. Jestli se tady do něčeho zamotá, je v koncích.

Vytáhne z kapsy telefon. Bez signálu, samozřejmě. Snaží se zorientovat se po okolí a hledá výrazné body,které by jí pomohly najít cestu zpátky na parkoviště, ale po pár minutách ji stromy dokonale pohltí.Překvapeně zjišťuje, že necítí ty neblahé předtuchy, které očekávala – naopak, říká si v duchu, je to tukrásné. Na místech, kde baldachýn z korun zcela zacloní nebe, jsou na zemi hnědé ostrůvky hlíny, auzlovité kořeny stromů v sobě mají zvláštní půvab. Jak řekl Samuel Hockemeier, příslušník námořnípěchoty, který se tu ocitl pár dní po katastrofě, jsou hrozivé a jakoby z jiného světa.

Jak si ale s křupáním prošlapává cestu v mužových stopách, nemůže zapomenout, že tady to všechnozačalo: série událostí, kterou nespustily tři děti přeživší při leteckých haváriích, ale zdánlivě nevinnázpráva, kterou před smrtí zanechala žena v domácnosti z Texasu.

Muž se najednou zarazí a zahne ostře doprava. Elspeth čeká a neví přesně, co má dělat. Muž nejdedaleko. Elspeth kradmo postoupí a ztuhle se zarazí, když ve sněhu zahlédne tmavomodrý záblesk: u úpatí

stromu se choulí postava v embryonální pozici. Pozůstatky lana se od těla vinou nahoru do větví a jehoroztřepený konec je ztuhlý zmrzlými krystalky.

Muž si k tělu sedne na bobek a začne se prohrabávat kapsami tmavomodré větrovky. Hlava mrtvoly jeskloněná, takže Elspeth nevidí, jestli to je muž anebo žena. Vedle ležící batoh je napůl rozepnutý; uvnitřje vidět mobilní telefon a podle všeho jakýsi deník. Ruce jsou zkroucené a namodralé, nehty bílé. Sladkárolka, kterou jí dal ten člověk ve vlaku, se jí zhoupne v žaludku.

Prohlíží si mrtvolu s jakousi morbidní fascinací a její mozek jakoby není schopen viděné zpracovat.Najednou se jí do úst bez varování nahrne horká vlna žluči, ona se odvrátí, zachytí se kmene a dávínasucho. Nasaje do plic čerstvý vzduch a otře si oči.

„Vidíte?“ věcně pronese její průvodce. „Tenhle člověk umřel myslím přede dvěma dny. Minulý týden jsemjich našel pět, dva páry. Spousta jich je rozhodnutá zemřít společně.“

Elspeth si uvědomí, že se třese. „Co s tím tělem uděláte?“

Muž potřese rameny. „Posbírat je přijdou, teprv až se oteplí.“

„A co jeho rodina? Třeba ho hledají.“

„To je možné.“

Muž zastrčí nalezený telefon do kapsy, napřímí se, otočí se a jde dál.

Elspeth nepotřebuje vidět víc. Jak jí to tady proboha mohlo připadat krásné?

„Počkejte,“ zavolá na něj. „Já někoho hledám. Jednu mladou ženu, co tady žije. Čijoko Kamamotovou.“

Muž se zastaví, ale neobrátí se. „Vy víte, kde je?“ „Vím.“

„A vezmete mě k ní? Zaplatím.“

„Kolik?“

„Kolik je potřeba.“

Nahrbí ramena. „Pojďte.“

Elspeth ustoupí a nechá ho projít, načež ho následuje zpátky k parkovišti. Na mrtvolu už se nepodívá.

Rozeběhne se, aby ho dohnala, ale na zledovatělém místě podklouzne a na poslední chvíli zachytí

rovnováhu.

Muž otevře vrata v boku budovy, zmizí uvnitř a okamžik nato je slyšet koktavé startování nějakého

vozidla. Z garáže vyjede auto a jeho motor astmaticky supí.

„Nastupte si,“ zavrčí na ni přes okno. Očividně ho něčím urazila. Tím, že nechtěla dojít až na místohavárie? Anebo tím, že se zmínila o Čijoko?

Rychle si nastoupí, než si muž nabídku rozmyslí. Řidič zamíří z parkoviště na silnici a na sníh a led dbáprávě tak málo jako předtím taxikář. Vypadá to, že se drží okraje lesa, a za oblou zatáčkou Elspethrozezná zasněžené střechy několika dřevěných domků.

Muž zpomalí, až jedou krokem, a takto se proplazí podél řady netěsnících jednopatrových staveb. Je tuvidět rezavý prodejní automat, ze sněhu u kraje silnice vykukuje dětská trojkolka, u stěny jednoho domku

je naskládaná hromádka dřeva olezlého rampouchy. Na konci vesnice řidič znovu zahne k okraji lesa.Silnice tu je skrytá pod nedotčenou vrstvou sněhu – nemaří ji jediná lidská či zvířecí stopa.

„Žije tady někdo?“

Muž ji ignoruje. Dupne na plyn, auto se dýchavičně vydrápe do prudkého kopce a zastaví sto metrů odnízké stavby vybudované z odloupávajících se prken, která vykukuje z uzavřené kapsy hned poblíž lesa.Nebýt rozvlněné verandy kolem zdí a zabedněných oken, vypadalo by to jako kůlna. „Tohle je váš cíl.“

„Tady bydlí Čijoko?“

Muž vsaje zuby a hledí přímo před sebe. Elspeth si stáhne promočenou rukavici a zaloví v kapse propeníze. „Arigató,“ řekne a podá mu je. „Když budu potřebovat svézt zpátky, můžu –“

„Jděte.“

„Něčím jsem vás urazila?“

„Neurazila. Nemám to tu rád.“

Tvrdí člověk, který se živí okrádáním mrtvol. Elspeth se znovu roztřese. Muž si vezme peníze, ona sivystoupí. Čeká, zatímco vůz couvá a na odjezdu si upšoukne černý oblak výfukového dýmu. Potlačínutkání zakřičet za ním: „Počkejte!“ Sténání motoru rychle tichne, až příliš rychle, jako kdyby tu ovzdušílačně polykalo jakýkoli zvuk. V určitých směrech to v lese bylo pohostinnější. A navíc začíná mít v týle tensvědivý pocit, jako by ji někdo pozoroval.

Vyjde na dřevěnou terásku před domem a s úlevou zjistí, že tu je země pokrytá cigaretovými nedopalky.Znamení života. Zaklepe na dveře. Kouří se jí od úst a poprvé za dlouhá léta pocítí chuť na cigaretu.Zaklepe podruhé a v duchu si říká, že jestli se jí ani tentokrát nikdo neozve, tak odtud zmizí.

Vteřinu nato jí ale otevře obézní žena v umouněné růžové jukatě. Elspeth se snaží z paměti vylovit snímky

Čijoko a vybavuje si zavalitou teenagerku s tvrdým pohledem a vzdorovitým výrazem. Ty oči, říká si vduchu Elspeth, jsou možná stejné. „Vy jste Čijoko? Čijoko Kamamotová?“

Rozpláclý obličej přetne široký úsměv a žena se mírně pokloní. „Pojďte prosím dál,“ řekne. Mluvíbezchybnou angličtinou, která stejně jako v případě toho starce z lesa v sobě nese nádech americkéhopřízvuku.

Elspeth vstoupí do úzké předsíně, kde panuje stejně hrozný mráz jako venku. Zuje si promáčené boty aškube sebou, jak ji prochladlé prkno zastudí do stehen. Postaví si boty na polici vedle rudých střevíčků navysokém podpatku a několika špinavých papučí.

Čijoko (pokud to je Čijoko – zatím to není jasné) jí máchnutím pokyne, aby prošla dveřmi do stejněmrazivého vnitřku domu, který se zdá mnohem menší, než jak působil zvenku. Krátká chodba rozdělujedva prostory částečně skryté za zástěnami; na opačném konci se dá rozeznat cosi jako kuchyňka.

Následuje Čijoko přes zástěnu doleva do matně osvětlené čtvercové místnosti s podlahou pokrytouotřepanými rohožemi tatami. Uprostřed dřepí nízký zacákaný stolek a kolem něj je poházeno několikvybledlých šedých polštářů.

„Posaďte se,“ ukáže Čijoko na jeden polštář. „Přinesu vám čaj.“

Elspeth uposlechne a při pokleku jí lupne v kolenou. Je tu jen neznatelně tepleji a vzduch je mírně cítit

rybinou. Stolek je zacákaný od omáčky a seschlých zbytků nudlí.

Zaslechne polohlasné mumlání a pak smích. Dětský smích?

Žena se vrátí s podnosem, na němž přináší konvici na čaj a dva oblé šálky.

Položí vše na stůl a pak poklesne na kolena s větší grácií, než by se při jejím objemu dalo čekat. Nalije čaj

a podá Elspeth šálek.

„Vy jste Čijoko, že?“

Povýšený úsměv. „Ano.“

„Vy a Rjú… Co se vlastně stalo? V lese se našly vaše boty.“

„Víte, proč se před smrtí musíte zout?“

„Ne.“

„Abyste na onom světě nedělala šlápoty. Proto spousta duchů nemá nohy.“ Veselý smích.

Elspeth se napije čaje. Nápoj je studený a chutná trpce. Přiměje se ke druhému doušku a jen s obtížemipotlačí dávení. „Proč jste se přestěhovala sem?“

„Líbí se mi tu. Chodí za mnou návštěvy. Někdy před tím, než se odeberou do lesa zemřít. Milenci, kteří sepovažují za šlechetné a myslí si, že se na ně nikdy nezapomene. Jako kdyby to někoho zajímalo! Vždyckyse mě ptají, jestli to mají udělat. A víte, co jim říkám?“ usměje se na Elspeth záludně a doširoka. „Říkámjim: Udělejte to. Většina mi přinese dar: jídlo, někdy dříví. Jako bych byla nějaká svatyně! Napsali o mněknihy, písně, dokonce i zpíčenou mangu. Viděla jste to?“

„Viděla.“

Kývne hlavou, zašklebí se. „Ale jistě, vždyť se o tom zmiňujete v knize.“

„Vy víte, kdo já jsem?“ „Ano.“

Elspeth nadskočí, když se zpoza zástěny ozve ječivé zavřeštění.

„Co to bylo?“

Čijoko si povzdychne. „To je Hiro. Už je skoro čas ho nakrmit.“

„Cože?“

„Rjúovo dítě. Dělali jsme to jenom jednou.“ Znovu se uchechtne. „A nestálo to za moc. Byl panic.“

Elspeth čeká, že Čijoko vstane a odebere se k dítěti, ale ta podle všeho nic takového nemá v úmyslu.„Věděl Rjú, že bude otcem?“

„Ne.“

„A ta mrtvola, která se našla v lese, byl on?“

„Ano. Chudák Rjú. Otaku bez důvodu. Pomohla jsem mu dostat, po čem toužil. Mám vám povědět, jak tobylo? Je to dobrá historka. Můžete ji použít do knihy.“

„Řekněte mi to.“

„Tvrdil, že by mě následoval kamkoli. A když jsem prohlásila, že chci umřít, odpověděl, že by měnásledoval i na onen svět. Víte, že než jsme se seznámili, zapojil se do internetové skupiny sebevrahů?“

„To nevím.“

„Nikdo to nevěděl. Bylo to těsně před tím, než jsme spolu začali mluvit. Ale on to nedokázal. Potřeboval

postrčit.“

„Hádám správně, že jste ho postrčila vy?“

Potřesení rameny. „Stačilo málo.“

„A co vy? Taky jste se o to pokoušela, ne?“

Čijoko se zasměje a vyhrne si rukávy. Nemá na zápěstí ani předloktí žádné jizvy. „Ne, to jsou všechnovýmysly. Už jste se tak někdy cítila? Že chcete umřít?“

„Ano.“

„Každý to pocítil. Ale co lidi nakonec zastaví, je strach. Strach z neznáma. Strach z toho, co možná

najdeme na onom světě. Jenže není důvod se bát. Celé se to neustále opakuje.“

„Co se opakuje?“

„Život. Smrt. S Hiroem jsme o tomhle hovořili celé hodiny.“

„Myslíte svého syna?“

Čijoko se posměšně zachechtá. „Nebuďte směšná, vždyť to je jen dítě. Samozřejmě myslím toho druhého

Hiroa.“ „Hiroa Janagidu?“ „Ano. Chcete si s ním promluvit?“

„Hiro je tady? Jak by Hiro mohl být tady? Vždyť ho zabil, zastřelil ten mariňák.“

„Opravdu?“ Čijoko se plavně narovná. „Pojďte se mnou. Určitě pro něj máte spoustu otázek.“

Elspeth se postaví a z pokleku na podlaze ji bolí stehenní svaly. Motá se jí hlava, bolí ji břicho a naokamžik ji v hrůze napadne, jestli ji Čijoko neotrávila. Ta ženská to rozhodně nemá v hlavě v pořádku, apokud to, co říkala o Rjúovi a o návštěvách sebevrahů, je pravda, tak je nebezpečná. Navíc ta reakce

muže z lesa, když sem dojeli. Ústa se jí zaplní slinami, štípne se do levé paže a odmítne se poddat. Stav

přejde. Má jen závratě z vyčerpání. Je ztrhaná.

Následuje Čijoko do druhé místnosti přes chodbu za zástěnou. „Pojďte,“ vybídne ji Čijoko a roztáhneclonu, aby Elspeth mohla proklouznout. Je tu tma, dřevěné okenice jsou zavřené. Elspeth zamžourá, a jak

se jí zrak přizpůsobí, rozezná nalevo kolébku a pod okny futon zaházený polštáři. Pach rybiny tu jesilnější. Se zachvěním si vzpomene na halucinace Paula Craddocka s mrtvým bratrem. Čijoko z kolébkyvyjme batole a dítě ji vezme ručkama kolem krku.

„Já myslela, že tu má být Hiro.“

„Ale jistě.“

Čijoko si batole přesune k boku, roztáhne jednu okenici a dovnitř vplyne sloupec světla.

Byl to omyl: ty polštáře na futonu nejsou polštáře. Je to postava podlomeně opřená o stěnu s nohama

dopředu.

„Nechám vás tu o samotě,“ říká Čijoko.

Elspeth neodpoví. Hledí na surrabota Hiroa Janagidy, který teď mrkne, o zlomeček vteřiny pomaleji, než

by to věrohodně udělal skutečný člověk. Pokožku má na několika místech natrženou, šaty roztřepené.

„Dobrý den.“ Je to nezaměnitelně dětský hlas a Elspeth sebou vyděšeně škubne.

„Dobrý den,“ znovu řekne android.

„To jsi ty, Hiro?“ osloví ho Elspeth. Plnou tíhou na ni dopadne zběsilá nesmyslnost její situace. Je v

Japonsku a mluví s robotem. Mluví s posraným robotem. „Jsem to já.“

„A můžu… můžu s tebou mluvit?“

„Mluvíte se mnou.“

Elspeth ke stroji přistoupí blíž. Na matné pokožce na obličeji se drží hnědé kapičky: zaschlá krev? „Co jsi?“

Android zívne. „Jsem já.“

Elspeth pociťuje stejnou bariéru jako v dílně Kendžiho Janagidy. V hlavě má prázdno. Vůbec ji nenapadá,na co se zeptat. „Jak jsi přežil tu havárii?“

„Rozhodli jsme se pro to. Ale někdy to spleteme.“

„A Jessica? A Bobby? Kde jsou? Jsou opravdu mrtví?“

„Začalo je to nudit. Jako obvykle. Věděli, jak to skončí.“

„A jak to skončí?“

Stroj na ni znovu mrkne a po několikavteřinovém tichu se Elspeth znovu zeptá: „Je… je tu i čtvrté dítě?“

„Ne.“

„A co ta čtvrtá letecká havárie?“

Robot mírně trhne hlavou. „Věděli jsme, že to je pro akci ten pravý den.“

„Pro jakou akci?“

„Pro příchod.“

„A… proč tedy děti?“

„Nejsme vždycky dětmi.“

„Co to znamená?“

Věc znovu cukne hlavou a zívne. Elspeth z toho má dojem, že jí naznačuje: tak na to, ty krávo, přijdisama. Pak vydá zvuk možná míněný jako smích, ale čelist se stroji otevře o kus dál, než je přirozené.Jeho vyjadřování v sobě má cosi známého. Elspeth ví, jak to funguje. Viděla nahrávku s kamerou, kterázachycovala mimické pohyby Kendžiho Janagidy. Ale v místnosti není nikde stopa po počítači. A… přeceby to vyžadovalo nějaký signál, ne? Pro jistotu znovu zkontroluje displej telefonu. Čijoko by ale přece

mohla androida ovládat z jiné místnosti.

„Čijoko? To děláte vy? Je to tak, že?“

Surrabotovi se pozdvihne a klesne hruď, potom se zklidní.

Elspeth vyběhne z místnosti, až jí chodidla uklouznou na rohožkách tatami. Rozrazí dveře vedle prázdnékuchyňky a spatří malou koupelnu s vanou plnou špinavých plátěných plen. Vrátí se a prudce odsunezástěnu jediné zbývající místnosti. Čijokin syn tu leží na zemi a hraje si se špinavým plyšákem; zvedne kní oči a zasměje se.

Otevře vchodové dveře a uvidí Čijoko, jak stojí na terase a kolem hlavy se jí vine cigaretový kouř. Mohlapřeběhnout až sem, zatímco Elspeth prohledávala dům? Těžko říct. Natáhne si boty a připojí se k ní.

„To jste byla vy, Čijoko? Mluvila jste přes androida?“

Čijoko típne cigaretu o zábradlí a zapálí si druhou. „Vy jste myslela, že jsem to já?“

„Ano. Ne. Nevím.“

Ani v chladném vzduchu se jí hlava nepročišťuje a Elspeth se už ze všeho toho mluvení v hádankách dělá

zle. „No dobře… Pokud jste to nemluvila vy, tak co byli zač, nebo co jsou zač? Myslím Trojici?“

„Kdo je Hiro, jste viděla sama.“

„Do prdele, viděla jsem jenom androida.“

Potřesení rameny. „Každá věc má duši.“

„Takže Hiro je duše?“ „V jistém smyslu.“

Kristepane. „Můžete mi prosím jednou odpovědět jasně?“

Ale Čijoko ji jen vytočí dalším úsměvem. „Tak mi položte jasnou otázku.“

„Dobře. Řekl vám Hiro, opravdový Hiro, proč sem Trojice – ať už to je, kdo chce – přišla a zmocnila se těl

těch dětí?“

„Ale proč by k tomu měli mít nějaký důvod? Proč chodíme na lov, když přitom máme co jíst? Proč se

zabíjíme kvůli maličkostem? Z čeho usuzujete, že potřebovali nějakou jinou motivaci mimo obyčejného

zájmu zjistit, co se přesně stane?“

„Hiro naznačil, že tu už byli. A od strýce Jessiky Craddockové jsem slyšela totéž.“

Potřesení rameny. „Všechna náboženství mají svá proroctví o konci světa.“

„A jak to souvisí s tím, jestli už tu Trojice někdy byla?“

Čijoko vydá zvláštní zvuk napůl mezi povzdechem a odfrknutím. „Na žurnalistku máte opravdu pomalé

vedení. Co když sem dřív přišli proto, aby zasili semeno?“

Elspeth sebou trhne. „Ale to přece ne. Chcete mi tvrdit, že sem přišli před tisíci lety a celé to naaranžovali,

jen aby se mohli v úplně jiné epoše vrátit a zjistit, jestli to símě, které takzvaně zasili, způsobí konec

světa? To je šílený!“

„No samozřejmě.“

Tak dost, usoudila Elspeth. Únava ji zmáhala až do morku kostí. „A co teď?“

Čijoko si zívne; schází jí několik zadních zubů. Otře si ústa rukávem. „Dělejte svou práci. Jste reportérka.

Našla jste, co jste hledala. Vraťte se a povězte jim, co jste viděla. Napište o tom článek.“

„Opravdu si do prdele myslíte, že mi někdo uvěří, když řeknu, že jsem mluvila s androidem, ve kterém

sídlí… duše nebo co sakra jednoho člena Trojice?“

„Lidi uvěří tomu, čemu chtějí věřit.“

„A pokud tomu věří… tak si pomyslí… řeknou…“

„Řeknou, že Hiro je bůh.“

„A je?“

Čijoko potřese rameny. „Šikata ga nai,“ pronese. „Co na tom sejde?“ Típne cigaretu o horní břevnozábradlí a zajde dovnitř.

Elspeth několik minut stojí bez hnutí. Jelikož jí nic jiného nezbývá, zapne si pak bundu a vykročí pryč.

ZAČÁTEK VŠEHO

Pamela May Donaldová leží na boku a pozoruje chlapce, jak se spolu s ostatními komíhá ve větvích.

„Pomozte mi,“ zachroptí.

Šátrá po telefonu. Má ho někde v batůžku, to ví jistě. No tak, no tak, no tak. Přejede přes něj prsty, skorouž ho drží… ale jakoby nemůže… Má cosi s prsty.

Nehýbou se, jsou otupělé, mrtvé, už k ní nepatří.

„Ňafko,“ zašeptá, anebo si možná jen myslí, že to řekla. Tak či tak, je to jediné slovo, které se jí předsmrtí vynoří v mysli.

Chlapec k ní doskáče a po špičkách přitom obhopsá kořeny a kusy vraku. Podívá se na tělo Pamely MayDonaldové. Je mrtvá. Zhasla dřív, než mohla nahrát vzkaz. Je zklamaný, ale už se to tak někdy stalo astejně už ho tahle hra začínala nudit. Všechny začínala nudit. Je to jedno. I bez zprávy to pokaždé skončístejně.

Dřepne si na bobek, obejme rukama kolena a roztřese se. Slyší, jak se k němu s bušením do vzduchu zdálky blíží záchranářský vrtulník. Vždycky ho baví nechat se vytáhnout do břicha vrtulníku. Ať to dopadne,

jak chce, tohle bude zábava.

Ale příště to udělá jinak. A už asi ví jak.