Howard Phillips Lovecraft

Hrůzný stařec

Angelo Ricci, Joe Czanek a Manuel Silva se rozhodli vykonat návštěvu u hrůzného starce. Bydlel docela sám ve zchátralém domě nedaleko přístavu, ve Water Street, a lidé o něm říkali, že je velice bohatý, ale také velice nemocný a sešlý. Oba tyto předpoklady byly pro pány Ricciho, Czanka a Silvu neobyčejně lákavé, neboť to byli kumpáni zabývající se činností, kterou soud zpravidla kvalifikuje jako krádež nebo loupež.

Obyvatelé městečka Kingsportu o hrůzném starci vykládají a rozšiřují spoustu nejrůznějších pověstí, které ho chrání před přílišnou pozorností ze strany lidí, jako je Silva a jeho kolegové. Přesto však je jisté, že v tom svém plesnivém příbytku má stařec někde ukryto nesmírné jmění. Je to podivín a kdysi prý býval kapitánem velké plachetnice, brázdící vlny Indického oceánu. Dnes ale už je tak starý, že se nenajde člověk, který ví něco o jeho mládí, a tak zamlklý, že se najde jen pár lidí, kteří vědí, jak se vlastně stařec jmenuje. Na zahradě před jeho domem stojí pod mohutnými stromy několik podivně otesaných balvanů. Jsou pestře pomalované a seskupené tak, že připomínají sochy známé z některých indických chrámů. Tato exotická sbírka nahání strach skoro všem klukům z okolí, kteří se jinak hrůznému starci pošklebují kvůli jeho dlouhým bílým vlasům a dobře mířenými kameny mu občas vytloukají okna. Existují tu však ještě jiné okolnosti, které odpuzují a děsí i starší zvědavce, když se někdy přiblíží k oknům domu a pokusí se nahlédnout dovnitř. Tito zevlouni tvrdí, že v přízemí, v místnosti, která je jinak dočista prázdná, stojí na stole řádka kuriózních lahví a v každé je na šňůrce zavěšen kousek olova, takže to připomíná kyvadlo hodin. Hrůzný stařec prý s těmi láhvemi rozmlouvá a oslovuje prý je jmény, jako Jack, Dlouhý Tom, Joe Španělák, Peters nebo kormidelník Ellis. Jakmile je osloví, pohybují prý se ty kousky olova sem a tam, jako by mu chtěly odpovědět.

Nikdo z těch, kdo toho vyzáblého, hrůzného starce při některém z podobných hovorů pozorovali, neodvážil se už k jeho domu ani přiblížit. Angelo Ricci, Joe Czanek a Manuel Silva však nebyli místní občané, patřili k těm četným návštěvníkům, kteří v poslední době vždy na krátký čas zaplavují poklidná městečka Nové Anglie. Hrůzný stařec pro ně byl jenom neduživý, skoro bezmocný dědoušek, těžce se pohybující s pomocí hole, kterou křečovitě svíral v třaslavé ruce. Svým způsobem jim bylo toho osamělého a neoblíbeného starce vlastně líto, poněvadž mu každý uhýbal z cesty, a dokonce i psi po něm poštěkávali, když se pomalu šoural ulicí. Jenomže kšeft je kšeft a každý lupič, který si na sobě trochu zakládá, neomylně cítí, že je v sázce jeho čest, když má co dělat se starým a zdravím právě nepřekypujícím mužem bez bankovního konta, který při nákupu nejnutnějších životních potřeb platí španělskými zlaťáky a stříbrňáky raženými před dvěma sty lety.

Pánové Ricci, Czanek a Silva si ke své návštěvě zvolili noc na jedenáctého dubna. Pan Ricci a pan Silva měli za starým džentlmenem zajít, zatímco pan Czanek měl čekat na lup v autě zaparkovaném v Ship Street, před vraty ve zdi, která vroubila zadní část zahrady. Toto nezbytné opatření jim mělo zaručit včasný únik, kdyby se snad náhodou přece jen odněkud vynořila policie.

Podle předběžné domluvy se ti tři rozdělili už dřív, aby vyloučili jakékoli pozdější domněnky a podezření. Pan Ricci a pan Silva si dali schůzku ve Water Street u předního vchodu do starcova domu, a třebaže jim bylo poněkud nápadné, jak přízračně a zlověstně se odráží měsíční světlo, pronikající mezi větvemi stromů, od pestře pomalovaných balvanů, měli hlavu natolik plnou jiných starostí, že je ani nenapadlo zabývat se nějakými fantaziemi či pověrami. Obávali se, že je čeká zdlouhavá a nepříjemná práce, než se jim z toho hrůzného starce podaří vymáčknout, kde má ukryté své poklady, neboť je všeobecně známo, že vysloužilí kapitáni námořní plavby se vyznačují obzvláštní tvrdošíjností a umíněností. Utěšovala je však poněkud okolnost, že tenhle kapitán je už starý, hotový věchýtek a že ho jdou navštívit dva. Pan Ricci a pan Silva měli jisté zkušenosti s tím, jak rozvázat jazyk i těm nejzamlklejším zatvrzelcům, a také výkřiky starce slabého jako moucha nebude obtížné umlčet. Přiblížili se k jedinému osvětlenému oknu a uslyšeli, jak se hrůzný stařec žvatlavě a naprosto dětinsky baví s řádkou lahví stojících na stole. Poté si nasadili na tváře černé škrabošky a zdvořile zaklepali na omšelé dubové dveře.

Panu Czankovi, sedícímu za volantem auta, zaparkovaného se zhasnutými světly v Ship Street, utíkal čas velice pomalu. Byl to neobyčejně citlivý člověk, a proto to s ním přece jen trochu trhlo, když krátce po okamžiku stanoveném k návštěvě zaslechl z domu strašlivé výkřiky. Upozorňoval přece kolegy, aby s tím starým a třaslavým dědulou jednali v rukavičkách, ne? Nervózně civěl na vrátka v zahradní zdi. Pak se znova podíval na hodinky a znepokojeně začal uvažovat o tom, co mohlo ty dva tak dlouho zdržet.

Neumřel snad stařec dřív, než mohl prozradit úkryt, a nemuseli teď kvůli tomu obracet naruby celý dům? Panu Czankovi nepůsobilo přílišné potěšení, že musí čekat tak dlouho na tak opuštěném místě a navíc uprostřed nevlídné noci. Konečně přece jen zaslechl za zdí loudavé kroky a spatřil, jak se jedno křídlo vrat otevřelo do zahrady. V kalném světle vzdálené pouliční lucerny se marně pokoušel rozeznat, co kolegové přinášejí z toho temného domu, který se hrozivě rýsoval v pozadí. Oči se mu rozšířily děsem, když uviděl něco, co věru nečekal. Ve vratech nestál ani jeden z jeho kumpánů, ale… hrůzný stařec! Opíral se o hůl a usmíval se. Pan Czanek si nikdy dřív nepovšiml barvy jeho očí: teď viděl, že jsou žluté.

Na malém městě vyvolá nepřiměřený rozruch každá maličkost, jen tím si lze vysvětlit, proč kingsportští občané mluvili na jaře a ještě v létě pořád dokola o třech zohavených mrtvolách, které příliv vyplavil na pobřeží. A někteří lidé se dokonce zmiňovali i o dalších bezvýznamných věcech, jako například o tom, že se v Ship Street našlo opuštěné auto nebo že zaslechli několik nelidských výkřiků.

Pověsti kolující po městě však hrůzného starce nezajímaly. Od přírody byl ke všemu značně rezervovaný, a když člověk zestárne a je nucen se potýkat se stařeckými neduhy, stává se z něho ještě větší morous a tajnůstkář než zamlada. Ostatně, takový vysloužilý kapitán námořní plavby zažil jistě za dlouhých let své služby mnohem tajemnější a záhadnější příhody, než byla tahle.

Navíc do jeho sbírky přibyly další tři láhve, o které stařec musel bděle pečovat.

Iranonovo hledání

Do žulového města Telothu dorazil mladík ověnčený révou, zlatý vlas se mu leskl myrhou a jeho purpurové roucho bylo rozedráno hložím hory Sidrak, jež se tyčí za starodávným kamenným mostem. Obyvatelé Telothu jsou zachmuření a neúprosní a přebývají v čtverhranných obydlích, nevlídně se tázali cizince, odkud přichází a jaké je jeho jméno a osudy. Mladík odpověděl:

“Mé jméno je Iranon a pocházím z Airy, vzdáleného města, jež si pamatuji jen matně, ale které hledám a toužím znovu najít. Zpívám písně, které jsem se v tom dalekém městě naučil, a mým posláním je tvořit krásu z věcí, jež si pamatujeme z dětství. Mým bohatstvím jsou útržky vzpomínek, sny, jakož i naděje, že budu opět zpívat v zahradách, když měsíc něžně září a západní vítr rozechvívá lotosová poupata.”

Když Telothští uslyšeli jeho slova, začali si mezi sebou šeptat: neboť v žulovém městě sice nezní zpěv ani smích, ale i ti neúprosní lidé na jaře občas utkví pohledem na Karthijských horách a myslí na loutny vzdáleného města Oonai, o nichž vyprávějí cestovatelé. Vzpomněli si na to a rozkázali cizinci, aby zůstal a zazpíval na náměstí před Mlinskou věží, přestože se jim nelíbila barva jeho otrhaného šatu ani myrha, kterou měl ve vlasech, ani jeho vínek z révy ani mládí v jeho zlatém hlase. Večer Iranon pozvedl hlas ke zpěvu: a zatímco zpíval, jeden stařec poklekl k modlitbě a nějaký slepec zvolal, že vidí nad zpěvákovou hlavou svatozář. Ale většina Telothských zívala, někteří si tropili žerty a někteří šli spát, neboť Iranon nezpíval o ničem užitečném, jen o svých vzpomínkách, snech a nadějích.

“Vzpomínám na soumrak, na měsíc, na něžné písně a na okno, u něhož mě ukolébávali k spánku. Za oknem byla ulice, z níž se linulo zlatavé světlo, a na mramorových domech tam tančily stíny. Vzpomínám na čtverec měsíčního světla na podlaze, jež se nepodobalo žádnému jinému světlu, a na přízraky, které tančily v paprscích luny, když mi matka zpívala. A také vzpomínám na ranní slunce, jasné nad horami zářícími všemi barvami léta, a na nádheru květů, zrozených v jižním větru, který rozezpívával stromy.

Ó Airo, město z mramoru a berylu, jak mnohé jsou tvé půvaby! Miloval jsem nadevše teplé voňavé háje nad Nithrou, průzračnou jako sklo, a vodopády říčky Kra, jež se vinula svěže zeleným údolím. V těch hájích a údolích vily děti věnce a obdarovávaly se jimi: a za úsvitu jsem pod eukalyptovým stromem na úbočí hory snil podivné sny, hledě na světla města pod sebou a na křivolakou Nithru, zrcadlící v sobě hvězdnou stuhu.

Ve městě byly paláce z barevně žilkovaného mramoru se zlatými kupolemi a malovanými stěnami a zelené zahrady s blankytnými jezírky a fontánami z křišťálu. Často jsem si v těch zahradách hrával, brodil se v jezírkách a ležel a snil pod stromy, mezi bledými květy. Někdy při západu slunce jsem vystoupil dlouhou příkrou ulicí na otevřené prostranství k citadele a shlížel odtud na Airu, kouzelné město z mramoru a berylu, nádherné v rouchu ze zlatých plamenů.

Dlouho jsem tě postrádal, Airo, neboť jsem byl ještě chlapcem, když jsme odešli do vyhnanství. Ale můj otec byl tvým vládcem a já se k tobě navrátím, neboť tak je to určeno Osudem. V sedmi zemích jsem tě už hledal a přijde den, kdy budu panovat nad tvými háji a zahradami, ulicemi a paláci a zpívat lidem, již budou vědět, o čem zpívám, a nebudu se posmívat ani odvracet. Neboť já jsem Iranon, který býval airským princem”.

Té noci Telothští vykázali cizinci místo ve stáji. Ráno přišel archón a poručil mu, aby se odebral do obchodu ševče Athoka a stal se jeho učněm.

“Ale já jsem Iranon, zpěvák písní,” namítl mladík, “a ševcovské řemeslo je mi cizí.”

“Všichni v Telothu musí pracovat do úmoru,” odvětil archón, “neboť tak praví zákon.” Na to Iranon pravil:

“Proč se dřete do úmoru, cožpak nemůžete jen žít a být šťastni? Pokud se dřete pouze proto, abyste se pak mohli dřít ještě víc, dojdete kdy štěstí? Dřete, abyste žili, ale není snad život obsažen v kráse a písni? A netrpíte-li mezi sebou zpěváků, co bude ovocem naší dřiny? Dřina bez písně se podobá úmorné nekonečné cestě. Nebylo by příjemnější zemřít?” Archón se však zachmuřil, nic nechápaje, a vyplísnil cizince:

“Vpravdě jsi podivný mladík a nelíbí se mi tvá tvář ani tvůj hlas. Promlouváš slovy rouhavými, neboť bohové Telothu učí, že namáhavá práce přináší blahobyt. Naši bohové nám slíbili posmrtný světelný přístav, kde panuje nekonečný odpočinek a křišťálový chlad, kde ničí duch nebude trýzněn myšlenkou a ničí oči krásou. Jdi tedy k ševci Athokovi, anebo opusť město před slunce západem. Zde všichni musí sloužit a písně jsou pouhým bláznovstvím.”

Iranon tedy vyšel ze stáje a procházel úzkými kamennými uličkami mezi nevlídnými čtverhrannými domy ze žuly, hledal kousek zeleně, neboť kolem bylo všechno z kamene.

Lidé se tvářili nevlídně, ale na kamenném nábřeží líně se vinoucí řeky Zuro seděl chlapec, smutnýma očima hleděl do vody a pátral v ní po zelených kvetoucích ratolestech, které přinesl příval z hor. A chlapec promluvil takto:

“Nejsi ty vskutku ten, o němž mluví archónové, ten, jenž hledá vzdálené město v půvabném kraji? Jmenuji se Romnod a narodil jsem se z telothské krve, ale nestárnu tak jako ostatní v žulovém městě, denně toužím po teplých krajích a vzdálených zemích, plných písní a krásy. Za Karthijskými horami leží Oonai, město louten a tance, o němž si lidé šeptají, že je zároveň nádherné i děsivé. Tam bych odešel, kdybych byl dost starý na to, abych nezabloudil, a tam bys měl jít i ty, zazpívat a upoutat sluch lidí. Odejděme z Telothu a putujme spolu jarními horami! Ukážeš mi cestu a já budu naslouchat tvým písním vždy večer, kdy hvězdy jedna za druhou sesílají sny do duší snílků. A kdoví, může se stát, že Oonai, město louten a tance, je tvou půvabnou Airou, již hledáš, neboť se proslýchá, že jsi Airu nespatřil již dlouho, a jména se často mění. Putujme do Oonai, ó Iranone zlatovlasý, lidé tam pochopí naše toužení, přivítají nás jako bratry a nikdy se nebudou posmívat ani mračit tomu, co říkáme.” A Iranon odvětil:

“Budiž tedy, hochu. Jestliže kdokoli v tomto kamenném městě touží po kráse, musí ji hledat v horách a za nimi, a já tě věru nenechám sedět u líně se vinoucí Zuro. Nemysli si však, že rozkoš a pochopení přebývají hned za Karthijskými horami nebo někde, kam bys došel za den, za rok či za pět let. Věz, že když jsem byl malý jako ty, žil jsem v údolí Narthoském u chladné Xari a nikdo tam nepopřál sluchu mým snům. Řekl jsem si, že až dospěji, odejdu do Sinary na jižním svahu a budu zpívat usmívajícím se velbloudářům na tržišti. Ale když jsem přišel do Sinary, shledal jsem, že všichni vebloudáři jsou opilí a obhroublí, a viděl jsem, že jejich písně se od mých liší, odplul jsem tedy v bárce po Xari do Jarenu, města onyxových zdí. Vojáci v Jarenu se mi vysmáli a vyhnali mne, putoval jsem tedy do mnoha dalších měst. Spatřil jsem Stethalos, jenž stojí pod mohutným vodopádem, a hleděl jsem na mokřiny, kde se kdysi rozkládal Sarnath. Byl jsem v Thraa, Ilarneku a v Kadatheronu na řece Ai plné zákrutů a dlouho jsem přebýval v Olathoe v zemi lomarské. Ale třebaže jsem občas našel posluchače, nebylo jich nikdy dost a já vím, že vítán budu jen v Aiře, městě z mramoru a berylu, kde vládl kdysi můj otec. Hledejme tedy Airu, ačkoliv by bylo příjemné navštívit i vzdálené, loutnami požehnané Oonai za Karthijskými horami, jež vskutku může být Airou, i když o tom pochybuji. Aira je nad pomyšlení krásná a nikdo o ní nemůže vyprávět bez nadšení, zatímco o Oonai si chtivě šuškají poháněči velbloudů.”

Při západu slunce Iranon a malý Romnod opustili Teloth a dlouho putovali zelenými norami i chladnými lesy. Cesta byla kamenitá a neschůdná a nezdálo se, že by se příliš blížili k Oonai, městu louten a tance, ale vždy při setmění, když vyšly hvězdy, Iranon zpíval o Aiře a jejích půvabech a Romnod naslouchal, takže oba byli svým způsobem šťastni. Živili se ovocem a lesními plody a nevšímali si běhu času, jistě však uplynulo mnoho let. Malý Romnod už nebyl tak malý, hlas už neměl pisklavý, ale hluboký. Iranon se však nezměnil a stále si věnčil zlatovlasou hlavu révou a voňavou pryskyřicí, kterou nacházel v lese. A přišel den, kdy Romnod jakoby byl starší než Iranon, ačkoliv byl malým chlapcem, když ho tenkrát Iranon našel v Telothu, jak pátrá po zelených kvetoucích ratolestech na břehu líně se vinoucí Zuro s kamennými břehy.

A tu jedné noci, když byl měsíc v úplňku, oba poutníci vystoupili na vršek hory a shlédli dolů na myriádu světel Oonai. Venkované jim řekli, že už jsou blízko, a Iranon hned poznal, že to není jeho rodná Aira. Světla Oonai se nepodobala světlům Airy, neboť byla oslepující a jiskřivá, kdežto airská světla září jemně a čarovně jako měsíční světlo na podlaze u okna, u něhož kdysi Iranona ukolébávala matka písní ke spánku. Avšak Oonai bylo městem - louten a písní, a tak Iranon a Romnod sestoupili po příkrém svahu, aby našli lid, jemuž písně a sny přinášejí potěšení. A když přibyli do města, nalezli tam hodovníky ověnčené růžemi, kteří plesali od domu k domu a vykláněli se z oken a balkónů, naslouchali Iranonovým písním, házeli mu květy a tleskali, když dozpíval. Tu Iranon na okamžik uvěřil, že nalezl ty, kdož myslí a cítí stejně jako on, přestože toto město nebylo ani zdaleka tak nádherné jako Aira.

Když se rozednilo, Iranon se rozhlédl kolem sebe a pocítil nechuť, neboť oonaiské kupole se netřpytily zlatě v slunci, byly šedé a nevlídné. Oonaiští byli samým hýřením bledí, vínem opuchlí a vůbec se nepodobali zářivým obyvatelům Airy. Ale protože mu házeli květy a chválili jeho písně, Iranon zůstal a spolu s ním i Romnod, jemuž se zalíbily městské radovánky a vpletl si do tmavých kadeří růže a myrtu.

Iranon často v noci zpívával hodovníkům, avšak jinak byl stejný jako dřív, zdobil se jen horskou révou a vzpomínal na mramorové ulice Airy a na Nithru, průzračnou jako sklo. Zpíval v monarchových síních, zdobených freskami, na křišťálovém pódiu nad zrcadlovou podlahou a zpívaje kreslil v myslích svých posluchačů obrazy tak věrně, až se zdálo, že místo hodovníků zrudlých vínem, zasypávajících pěvce růžemi, odráží podlaha staré, půvabné, polozapomenuté věci. A král mu rozkázal, aby odložil svůj ošumělý purpur, oděl ho do saténu a zlatohlavu a daroval mu prsteny se smaragdy a náramky z barevné slonoviny, ubytoval ho v pozlacené komnatě ověšené goblény, s postelí z krásně řezaného dřeva s nebesy a přehozy z hedvábí vyšitého květy. Tak přebýval Iranon v Oonai, městě louten a tance.

Není známo, jak dlouho zůstal Iranon v Oonai, ale jednoho dne král povolal do paláce divoce vířící tanečníky z liranské pouště a zachmuřené flétnisty z Drinenu na východě a pak už hodovníci neházeli tolik růží na Iranona jako na tanečníky a flétnisty. A den ode dne se i Romnod, jenž býval v žulovém Telothu malým chlapcem, stával hrubším a rozpálenějším od vína, až skoro přestal snít a jen s malým potěšením naslouchal písním Iranonovým. A třebaže byl Iranon sklíčen, nepřestal zpívat a večer dál vyprávěl své sny o Aiře, městu z mramoru a berylu. Pak jedné noci rudý a tlustý Romnod těžce zachrčel v květovaném hedvábí svého lehátka a v křečích zemřel, zatímco Iranon, bledý a štíhlý, si prozpěvoval pro sebe v odlehlém koutě. A Iranon zaplakal nad hrobem Romnodovým, zasypal ho zelenými kvetoucími ratolestmi, jaké Romnod míval rád, odložil hedvábí a ozdoby a zapomenut opustil Oonai, město louten a tance, oděn jen rozedraným purpurem, ve kterém kdysi přišel, a ověnčen čerstvou révou z hor.

Iranon putoval za sluncem a neustále hledal svou rodnou zemi a lid, který by pochopil a hýčkal jeho písně a sny. Ve všech cydathrijských městech a v zemích za Bnazijskou pouští se rozesmáté děti pošklebovaly jeho starodávným písním a roztrhanému purpurovému rouchu, ale Iranon zůstával mlád a vplétal si do zlatých vlasů věnce, když zpíval o Aiře, rozkoši minulosti a naději budoucnosti.

A tak dorazil jedné noci k polorozpadlé chatrči starého pastýře, shrbeného a špinavého, který pásl stádo na kamenitém úbočí nad pohyblivými písky. K němu Iranon promluvil tak jako už k mnoha jiným:

“Můžeš mi říci, kde najdu Airu, město z mramoru a berylu, kde plyne Nithra průzračná jako sklo a kde vodopády říčky Kra zpívají zeleným údolím a kopcům porostlým eukalyptovými stromy?” Pastýř, uslyšev to, dlouze a cize pohleděl na Iranona, jako by vzpomínal na něco dávno minulého, změřil si každý tah cizincovy tváře, jeho zlatý vlas a korunu z révových listů. Ale byl už starý a potřásl hlavou, když odpověděl:

“O cizinče, vskutku jsem slyšel jméno Aira i ta druhá jména, jež jsi vyslovil, ale přicházejí ke mně z hloubi nenávratně ztracených let. Slyšel jsem je, když jsem byl mlád, z úst kamaráda, žebráckého chlapce propadlého podivným snům, jenž spřádal dlouhé příběhy o měsíci, květinách a západním větru. Smávali jsme se mu, neboť jsme jej znali od narození, přestože se považoval za syna královského. Byl půvabný, jako jsi ty, ale blázen a podivín, a ještě jako docela malý utekl, aby nalezl svým písním a snům vděčné posluchače. Jak často mi zpívával o neskutečných zemích a o věcech, které se nikdy nemohly stát! Nejvíce mluvíval o Aiře, o Aiře a řece Nithře a o vodopádech na říčce Kra. Říkával, že tam kdysi přebýval jako princ, třebaže my jsme jej znali od narození. Nikdy nikde nestálo mramorové město Aira, aniž kdy existovali ti, kteří by našli potěšení v jeho podivných písních - to všechno bylo ukryto jen ve snech druha mých her, Iranona, který už dávno zemřel.”

A v soumraku, když hvězdy vycházely jedna po druhé a měsíc vrhal na bažinu záři, jakou vidí dítě chvět se na podlaze, když je večer ukolébáváno ke spánku, odešel do písčin smrti stařec v otrhaném purpuru, korunován zvadlými révovými listy, hledící kupředu jakoby na zlaté kupole krásného města, kde lidé rozumějí snům. Té noci ve stárnoucím světě zemřel kus mládí a krásy.