Howard Phillips Lovecraft

Slavnost

Byl jsem daleko od domova, okouzlen východním mořem. V soumraku jsem slyšel, jak buší do skal, a věděl jsem, že se rozprostírá hned za pahorkem, na němž se pokřivené vrby rýsují proti čistému nebi s prvními hvězdami. A protože mě moji předkové volali do starého města ležícího opodál, spěchal jsem nevysokou vrstvou čerstvého sněhu po cestě, která osaměle stoupala ke stromům, mezi nimiž probleskoval Aldebaran, spěchal jsem k starobylému městu, které jsem nikdy neviděl, ale o kterém se mi často zdálo.

Byl čas vánoční, který lidé spojují s Kristem, ačkoliv v hloubi duše vědí, že je to svátek starší než Betlém a Babylón, starší než Memphis a lidstvo. Byl čas vánoční a já jsem konečně dorazil do starobylého města, kde kdysi žili moji předkové a slavili svátek za starých časů, kdy to bylo zakázáno, zde přikazovali svým synům slavit svátek každých sto let na paměť prastarých tajemství, která nesmějí být zapomenuta. Moji lidé byli prastarý národ, byli staří už tehdy před třemi stoletími, kdy byla tato země osídlena. Byl to cizí, tmavý lid, který přišel z jižních zahrad, opojně vonících orchidejemi, a mluvil jiným jazykem, dokud se nenaučil jazyku modrookých rybářů. A nyní byli rozptýleni a spojovaly je pouze tajemné rituály, kterým nikdo živý nemohl rozumět. Byl jsem jediný, kdo se tuto noc vrátil do starého rybářského městečka, jak kázala legenda, protože jenom chudí a osamělí nezapomínají.

Pak jsem z vrcholku kopce uviděl Kingsport, rozkládající se podle mnou v mrazivém soumraku, zasněžený Kingsport se starobylými korouhvičkami a zvonicemi, s hřebeny střech a stříškami komínů, nábřežími a můstky, vrbami a hřbitovy, nekonečný labyrint strmých, úzkých a klikatých uliček s ústředním pahorkem, na němž se do závratné výše tyčil chrám, nedotčený časem, bludiště koloniálních domů, nepravidelně rozházených jako dětské kostky, starobylost se vznášela na šedých křídlech soumraku nad zimou zbělalými lomenicemi a mansardovými střechami. Okna s malými tabulkami zářila v chladném soumraku jako Orion a ostatní prastaré hvězdy. Na rozpadávající se nábřeží doráželo moře, tajemné, věčné moře, po němž kdysi dávno připluli lidé.

Vedle nejvyššího bodu cesty se tyčil o něco vyšší pahorek, pustý a větrný, a já jsem poznal, že je na něm hřbitov. Černé náhrobní kameny děsivě vyčnívaly ze sněhu jako rozkládající se nehty nějakého obra. Cesta, na níž nebyly žádné stopy, byla úplně opuštěná a chvilkami se mi zdálo, že slyším vzdálené děsivé skřípení, jako by se rameno šibenice pohybovalo ve větru. Čtyři mí příbuzní byli oběšeni za čarodějnictví v roce 1692, ale nevěděl jsem přesně kde.

Jak se cesta vinula dolů směrem k moři, očekával jsem, že uslyším veselé zvuky venkovského večera, ale neslyšel jsem nic. Pak jsem si uvědomil, jaká je doba, a pomyslel jsem si, že tito staří puritáni mají úplně jiné vánoční zvyky a tiše se modlí u svých krbů. Protože jsem nic neslyšel a ani nepotkal žádného poutníka, pustil jsem se kolem tichých, světlých chalup a kamenných zdí dolů, kde vývěsní štíty starodávných obchůdků a námořnických krčem skřípaly ve slaném větru a groteskní klepadla podél opuštěných uliček bez chodníků odrážela světlo zastřených okének.

Viděl jsem mapu města a věděl jsem, kde hledat obydlí mých příbuzných. Řekli mi, že mě znají a že budu vítaným hostem, protože na venkově se udržují tradice dlouho. Spěchal jsem tedy Zadní uličkou ke Kruhovému dvoru a pak čerstvým sněhem po jediném dlážděném chodníku ve městě až k místu, kde za tržnicí začíná Zelená ulice. Staré mapy byly správné a neměl jsem žádné nesnáze, jenže v Arkhamu mi zřejmě neřekli pravdu, když tvrdili, že sem jezdí trolejbus, protože jsem nahoře neviděl žádné dráty. Stopy kol by stejně zakryl sníh. Byl jsem rád, že jsem šel pěšky, protože bílá vesnice vypadala z vrcholku kopce velice krásně, a nyní jsem se nemohl dočkat, až zaklepu na dveře svých příbuzných, na dveře sedmého domu vlevo v Zelené ulici, který má starobylou střechu a přečnívající poschodí a byl postaven před rokem 1650.

V domě se svítilo a podle oken s malými kosočtvercovými tabulkami bylo zřejmé, že se v něm od doby jeho vzniku mnoho nezměnilo. Horní část vyčnívala do úzké travnaté uličky a téměř se dotýkala protějšího domu, takže jsem byl skoro jako v tunelu. Nízké kamenné zápraží bylo čistě umeteno. Nebyl tu žádný chodník, ale mnoho domů mělo vysoké dveře, k nimž se vystupovalo po dvojitém schodišti s železným zábradlím. Bylo to zvláštní místo, a protože jsem ještě v Nové Anglii nebyl, nikdy jsem nic podobného neviděl. Ačkoliv se mi to líbilo, cítil bych se lépe, kdyby byly ve sněhu stopy, na ulicích lidé a aspoň některá okna byla bez záclon.

Při zvucích starého železného klepadla jsem se začal trochu bát. Strach byl vzbuzen možná mým podivným dědictvím nebo pochmurným večerem či snad zvláštním tichem starého města s prazvláštními zvyky. A když bylo mé klepání vyslyšeno, roztřásl jsem se ještě víc, protože jsem neslyšel žádné kroky předtím, než se dveře se skřípotem otevřely. Ale nebál jsem se dlouho, protože muž v županu a pantoflích měl mírnou tvář, která mě uklidnila, naznačil, že je hluchoněmý a napsal mi zvláštní a starobylé přivítání rydlem na voskovou destičku, kterou si přinesl s sebou.

Zavedl mě do nízké světnice s mohutnými stropními trámy, osvětlené svícemi a zařízené tmavým, přísným a již vzácným nábytkem ze 17. století. Minulost zde byla opravdu živá a nic nechybělo. Byl zde starodávný krb a kolovrat, u něhož seděla zády ke mně stará shrbená žena ve volných šatech a čepci a mlčky předla bez ohledu na sváteční čas. V místnosti bylo vlhko a podivil jsem se, že tu neplane žádný oheň. Po levé straně, obrácena k zastřeným oknům, stála lavice s vysokým opěradlem a měl jsem pocit, že na ní někdo sedí, i když jsem si tím nebyl jist. Vůbec se mi tu nelíbilo a pocítil jsem opět strach. Ten ještě vzrostl, když jsem zjistil, že čím víc se dívám do mírné tváře starého muže, která mě předtím tak uklidnila, tím víc mě její mírnost děsí. Oči se vůbec nepohybovaly a kůže byla jako z vosku. Nakonec jsem si byl jist, že to vůbec není tvář, ale ďábelská maska, avšak ochablé ruce jakoby v rukavicích psaly mírumilovně na tabulku a oznamovaly mi, že musím mít ještě chvilku strpení, než mě odvedou na místo slavnosti.

Stařec pak ukázal na židli, stůl a hromadu knih a opustil místnost. Když jsem si sedl ke čtení, viděl jsem, že knihy jsou zaprášené a plesnivé a že jsou mezi nimi bláznivé Zázraky vědy starého Morrystera, hrozný Saducismus Triumphatus Josefa Glanvila, vytištěný v roce 1681, otřesná Daemonolatreia Remigiova, která vyšla roku 1595 v Lyonu, a ze všech nejhorší, přímo nepopsatelný Necronomicon šíleného Araba Abdula Alhazreda v zakázaném latinském překladu Olause Wormia. Tuto knihu jsem nikdy neviděl, ale slyšel jsem o ní šeptat strašné věci. Nikdo nemluvil, ale slyšel jsem, jak venku vrzají ve větru domovní znamení a jak hrčí kolovrat, na němž stále předla stařena v čepci. Místnost, knihy i lidé na mne působili chorobným dojmem a zneklidňovali mne, ale dávná tradice mých předků mi přikazovala dostavit se na tuto podivnou slavnost, a tak jsem si předsevzal, že se připravím na ty nejpodivnější věci. Zkusil jsem číst a za chvilku jsem byl dokonale zaujat něčím, co jsem našel v tom zlořečeném Necronomiconu, byla to myšlenka a příběh hnusící se zdravému rozumu a vědomí. Náhle mě znepokojila představa, že slyším zavírání jednoho z oken, k nimž byla obrácena lavice, jako by je předtím někdo pokradmu otevřel. Pak se mi zdálo, že slyším hrčení, které však nepůsobil stařenin kolovrat. Nebylo příliš dobře slyšet, protože stařena předla velmi pilně a také začaly odbíjet starobylé hodiny. Pak už jsem neměl pocit, že na lavici někdo sedí, a četl jsem s horlivostí a zděšením až do chvíle, kdy se vrátil stařec obutý a oděný do splývavého staromódního roucha a sedl si na onu nešťastnou lavici, takže jsem ho neviděl. Čekání mě znervózňovalo a rouhavé knihy, které jsem měl v rukou, dělaly všechno ještě horší. Když odbila jedenáctá, stařec vstal, přešel k masivnímu vyřezávanému prádelníku, který stál v rohu, a vyndal dva pláště s kápěmi. Jeden si oblékl a do druhého zahalil stařenu, která zanechala svého jednotvárného předení. Potom zamířili k venkovním dveřím. Stařena pokulhávala, stařec zvedl knihu, kterou jsem právě četl, pokynul mi a přehodil si kápi přes nehybnou tvář-masku.

Vyšli jsme do bezměsíčného a klikatého bludiště tohoto neuvěřitelně starobylého města, a jak jsme šli, světla v zastrčených oknech postupně zhasínala a Sirius shlížel na dav v kutnách a pláštích, který mlčky proudil ze všech dveří a vytvářel podivuhodné průvody, které kráčely ulicemi, míjely skřípějící domovní znamení a staré lomenice, doškové střechy a okénka vyplněná malými tabulkami, razily si cestu strmými uličkami se zchátralými domy, naklánějícími se k sobě, přebíhaly přes otevřené dvory a hřbitovy, na nichž rozhoupané lucerny vytvářely opilá souhvězdí.

Uprostřed tichého zástupu jsem následoval své bezhlasé průvodce. Vrážely do mne neskutečně měkké lokty a tísnily mě podivně masité hrudníky a břicha, ale neviděl jsem žádnou tvář a neslyšel ani slovo. Nahoru, stále nahoru vystupovaly ty tajemné davy a viděl jsem, že všichni poutníci míří do jakéhosi ohniska na vrcholu kopce, kde se sbíhají všechny ty bláznivé uličky a kde se tyčí velký bílý chrám. Už jsem jej viděl z nejvyššího bodu cesty, když jsem shlížel na Kingsport za soumraku, a zamrazilo mě, protože Aldebaran jako by na okamžik utkvěl na jeho přízračné věži.

Kolem kostela byl volný prostor, částečně hřbitov se zamlženými sloupy a částečně napůl vydlážděné náměstíčko, ze kterého vítr téměř úplně vymetl sníh a které bylo ohraničeno nezdravými starými domy se špičatými střechami a převislými lomenicemi. Věčná světla tančila nad hrobkami a odkrývala příšerné výhledy, ale kupodivu nevrhala žádné stíny. Za hřbitovem, kde nebyly žádné domy, jsem viděl přes vrcholek kopce a pozoroval třpyt hvězd nad přístavem, ale samotné město tonulo v temnotě. Jen občas nějaká svítilna strašidelně probleskla spletitými uličkami, jak se snažila dohonit dav, který nyní bezhlučně proudil do chrámu. Čekal jsem, až dav zmizí v temném dveřním otvoru i se všemi opozdilci. Stařec mě postrkoval dovnitř, ale já jsem byl rozhodnut zůstat poslední. Když jsem překračoval práh temného chrámu, ještě jsem se otočil, abych viděl, jak hřbitovní světla vrhají neduživý jas na chodník na vrcholu kopce. Ale při tomto pohledu jsem se zachvěl. Ačkoliv vítr tady nenechal mnoho sněhu, přece ho trochu zůstalo na chodníku přede dveřmi, a při tom letmém ohlédnutí se mým znepokojeným očím zdálo, že v něm nejsou žádné otisky nohou, dokonce ani moje ne.

Chrám byl skoupě osvětlen přinesenými lucernami. Většina davu již zmizela. Lidé proudili uličkou mezi vysokými lavicemi k padacím dveřím, jejichž otvor příšerně zel před kazatelnou, a nehlučně se do něho nořili. Sešel jsem mlčky po vyšlapaných schodech do temné, dusné krypty. Křivolaký obrys tohoto nočního procesí se mi zdál už tak dost příšerný, a jak se ztrácel v prastaré hrobce, zdál se ještě strašnější. Pak jsem zpozoroval v podlaze hrobky otvor, v němž dav mizel, a za okamžik jsme všichni sestupovali ponurým schodištěm z hrubě opracovaného kamene, točité schodiště bylo úzké, vlhké a podivně páchlo, vinulo se bez konce dolů v útrobách kopce kolem jednotvárných vlhkých zdí z kamene a drolící se malty. Byl to mlčenlivý, děsivý sestup a po nekonečně dlouhé době jsem zpozoroval, že zdi a schody jsou přirozené, vytesané v pevné skále. Nejvíc mě znepokojovalo, že ty spousty kročejů nedělají žádný hluk ani nevyvolávají ozvěnu. Po nekonečném sestupu jsem uviděl po stranách nějaké průchody nebo nory, které vedly z neznámých temnot do této šachty nočních mystérií. Byly stále početnější a skrývala se v nich jakási bezejmenná hrozba, dusivý zápach zániku, který z nich vycházel, byl téměř nesnesitelný. Věděl jsem, že musíme projít horou a pod samotným Kingsportem a zachvěl jsem se při pomyšlení, že město bylo tak dlouho vystaveno vrtochům podzemních sil zla.

Pak jsem uviděl sinavé záblesky slabého světla a uslyšel zrádné šumění podzemních vod. Znovu jsem se zachvěl, protože nemám rád věci, které s sebou přináší noc, a hořce jsem litoval, že mě moji předkové přizvali k tomuto prastarému rituálu. Jak se schodiště i chodba rozšiřovaly, zaslechl jsem další zvuk, slabé, naříkavé a nepříliš zdařilé tóny flétny a najednou se přede mnou odkryl neohraničený výhled na tajemný svět - rozlehlé pobřeží porostlé houbami, osvětlené sloupem neduživého nazelenalého plamene a omývané širokou olejnatou řekou, přitékající z propasti děsu a neomylně se vlévající do nejčernějšího zálivu věčného oceánu.

Na pokraji sil a téměř bez dechu jsem se díval na tu bezbožnou podsvětní říši obrovitých muchomůrek, neduživého ohně a slizké vody a zpozoroval jsem, že zabalené zástupy vytvářejí půlkruh kolem plápolajícího sloupu. Byl to vánoční rituál, starší než lidstvo, které určitě přežije, pradávný rituál slunovratu a příslibu jara pod sněhovým příkrovem, rituál ohně a zeleně, světla a hudby. V této podsvětní jeskyni se odehrával právě tento obřad - klaněli se bledému sloupu a házeli do vody hrsti slizkých rostlin, které zeleně světélkovaly v slabém světle. Viděl jsem to a viděl jsem také něco beztvarého, co se krčilo co nejdál od světla a ohavně pískalo na flétnu, poslouchal jsem pískání a zdálo se mi, že slyším hemžení nesčetných krys v prapůvodních temnotách, kam jsem nedohlédl. Ale nejvíc mě děsil ten plápolající sloup, tryskal v poryvech z hlubin mohutný a nepochopitelný, nevrhal žádné stíny, jako to dělá obyčejný oheň a pokrýval okolní kámen ošklivou jedovatou měděnkou. Však také to vření a planutí nedávalo pocit tepla, ale vanulo od něj lepkavým dechem smrti a zmaru.

Muž, který mě přivedl, zaujal nyní místo přímo vedle zlověstného plamene a prováděl upjaté obřadné pohyby směrem k půlkruhu, před nímž stál. V určitých okamžicích obřadu dav klesal k zemi na projev úcty, zejména když stařec třímal nad hlavou onen odporný Necronomicon, který vzal s sebou, podílel jsem se na tom uctívání, protože jsem byl předvolán na tuto slavnost spisy svých předků. Poté dal stařec znamení neviditelnému flétnistovi v temnotách a ten změnil slabé kvílení na velmi hlasité a v jiné tónině, tato náhlá změna zapůsobila strašlivě neskutečně a nečekaně. V hrůze jsem klesl k zemi porostlé lišejníkem, zasažen děsem ne z tohoto či jiného světa, ale z šílených mezihvězdných prostorů.

Z nepředstavitelné temnoty za chorobným světlem chladného plamene, z mil pekla, kterým se vinula ta olejnatá řeka zlověstně, neslyšně a nezadržitelně, přikolébala se rytmicky záplava ochočených, vycvičených okřídlených tvorů, jaké žádné normální lidské oko není schopno zachytit a žádný lidský mozek si je nemůže zapamatovat. Nebyli to havrani ani krtci, luňáci ani mravenci, krev sající netopýři ani rozložené lidské bytosti, bylo to něco, co nemohu a ani nesmím pojmenovat. Tvorové pokulhávali napůl na nohou s plovacími blanami a napůl na svých blanitých křídlech, když dorazili k slavnostnímu půlkruhu, postavy v pláštích se jich chápaly a nasedaly na ně a odjížděly jedna za druhou po neosvětlené řece do jeskyní a štol, kde jedovaté prameny napájejí děsivé a skryté vodopády.

Stará pradlena odešla s davem a stařec zůstal jen proto, že jsem odmítl uposlechnout jeho pokynu nasednout na zvíře a odjet jako ostatní. Postavil jsem se na nejisté nohy a uviděl, že beztvarý flétnista se odvalil z dohledu, ale dvě zvířata trpělivě čekají na nás. Ustupoval jsem dozadu a stařec vytáhl svou tabulku a rydlo a napsal, že je skutečným vyslancem mých předků, kteří začali vykonávat obřad na tomto starobylém místě, že můj příchod sem byl nařízen a že nejtajemnější obřady teprve přijdou. Napsal to svou stařeckou rukou, a když jsem váhal, vyndal ze svého roucha pečetní prsten a hodinky, obojí s naším rodinným erbem, na důkaz pravdivosti toho, co mi oznámil. Byl to ale ďábelský důkaz, protože vím ze starých dokumentů, že hodinky byly pohřbeny s mým pra-pra-pradědečkem v roce 1698.

Pak stařec odhodil kápi a v jeho tváři jsem objevil rodovou podobu, ale zároveň jsem se zachvěl, protože jsem si byl jist, že ta tvář je pouhá ďábelská maska z vosku. Zvířata nyní neklidně uškubávala lišejník a všiml jsem si, že stařec je neklidný téměř jako ona. Když se jedno zvíře začalo kolébavě vzdalovat, rychle se otočil, aby je zadržel, tímto náhlým pohybem sklouzla maska z toho, co mělo být jeho hlavou. Nestvůra stála mezi mnou a kamenným schodištěm, kterým jsme přišli, proto jsem se vrhl do olejnaté podzemní řeky, která hučela v mořských jeskyních, vrhl jsem se do té zahnívající tekutiny, obsahující hrůzy zemského nitra, dřív než moje šílené výkřiky přilákají davy záhrobních nestvůr, které se určitě skrývají v těchto páchnoucích prostorách.

V nemocnici mi řekli, že mě našli na úsvitu v přístavu napůl zmrzlého. Držel jsem se křečovitě plovoucího ráhna, které mi seslala náhoda. Sdělili mi, že jsem předešlé noci sešel z horské silnice a zřítil se z útesů u Orange Point, vyčetli to ze stop ve sněhu. Nic jsem na to neřekl, ale bylo to všechno špatně. Nic nesouhlasilo, široká okna s výhledem na moře střech, z nichž byla sotva pětina starobylých, hluk trolejbusů a aut na ulici dole.

Trvali na tom, že je to Kingsport a já jsem to nemohl popřít. Když jsem se dozvěděl, že nemocnice stojí vedle starého hřbitova na ústředním pahorku, div jsem nepřišel o rozum, a tak mě poslali do nemocnice Panny Marie v Arkhamu, kde se o mne mohli lépe starat. Líbilo se mi tam, protože tamější doktoři měli rozhled, a díky jejich přímluvě mi dokonce v knihovně Miskatonické univerzity půjčili pečlivě opatrovaný výtisk Alhazredova odporného Necronomiconu. Říkali něco o psychóze a byli přesvědčeni, že tu hroznou posedlost musím ze sebe dostat.

A tak jsem četl tu příšernou kapitolu a třásl jsem se dvojnásob, protože pro mne nebyla nová. Už jsem ji jednou viděl, ať si otisky ve sněhu říkají, co chtějí. A kde jsem ji viděl - na to bylo nejlépe zapomenout. Ve dne nebylo nikoho, kdo by mi to připomenul, ale moje sny byly naplněny děsem, který se neodvažuji vyjádřit slovy. Troufám si citovat pouze jeden odstavec přeložený z ošklivé, vulgární latiny.

“Nejhlubší jeskyně,” psal šílený Arab, “nelze lidskému oku prozkoumat, jejich divy jsou podivné a hrozné. Prokletá je půda, kde mrtvé myšlenky ožívají a podivně se ztělesňují, a ďábelská je mysl, která se v žádné lebce nezdržuje. Moudře pravil Ibn Schacabao, že šťastná je hrobka, v níž žádný čaroděj neleží, a šťastné je v noci město, jehož čarodějové se v popel obrátili. Stará pověst říká, že duše zaprodance ďáblova nepospíchá ze své posmrtné schránky, ale krmí červa, který v ní hlodá, až ze zkaženosti vzejde odporný život a hloupí pozemští hrobníci ji sužují a strašně zvyšují její muka. Kopají velké jámy tam, kde by postačovaly zemské trhliny, a kráčet učí to, co by se mělo plazit.”