Howard Phillips Lovecraft

Sny v čarodějnickém domě

Bílá loď

Jsem Basil Elton, strážce majáku na Severním mysu, kde přede mnou sloužili můj otec a děd. Šedý maják se tyčí daleko od pobřeží nad kluzkými, prudce se svažujícími skalami, které za odlivu vyčnívají nad hladinu a za přílivu jsou zaplaveny mořem. Po celé století pluly kolem majáku majestátní koráby sedmi moří. Za časů mého děda jich brázdil moře bezpočet, za časů mého otce jich už bylo méně a teď kolem propluje tak málo lodí, že se někdy cítím podivně osamělý, jako bych byl posledním obyvatelem této planety.

Od dalekých břehů odedávna připlouvaly mohutné kupecké koráby s bílými plachtami; od dalekých východních břehů, kde hřejí teplá slunce a vzduch v podivných zahradách a zářících chrámech je prosycen sladkými vůněmi. Za dlouhých podzimních večerů, kdy od východu skučel tajemný vítr, přicházeli za mým dědem staří kapitáni a často mu o tom světě vyprávěli, děd o něm zas vyprávěl mému otci a otec mně. Více jsem se o těchto i mnoha jiných věcech dočetl v knihách, které jsem dostal, když jsem byl mladý a dychtil po poznání.

Avšak daleko podivuhodnější než moudrost starých mužů a knih je tajemná moudrost oceánu. Ať je zbarven do modra či do zelena, ať je šedivý, bílý či temný a jeho hladina klidná, zčeřená či vzdutá, oceán nikdy nemlčí. Celé dny jsem ho pozoroval a naslouchal mu a znám ho dobře. Zpočátku mi vyprávěl jen obyčejné příběhy o tichých plážích a nedalekých přístavech, ale během let se stal důvěrnějším a začal vyprávět o jiných věcech, o věcech podivnějších a prostorově i časově vzdálenějších. Občas za soumraku se šedivé páry nad obzorem rozestoupí a odhalí cesty vedoucí až za obzor a v noci se občas hluboké vody moře prosvětlí a dopřejí mi pohled do hlubin. A je to pohled nejen na cesty, které byly a mohly být, ale i na cesty, které jsou, neboť oceán je starší než hory a nese tíhu vzpomínek i snů.

Bílá loď připlouvala od jihu, když měsíc v úplňku byl vysoko na obloze. Od jihu klouzala tiše a důstojně po hladině. A ať bylo moře rozbouřené či klidné, ať vál vítr příznivý či nepříznivý, její plachty se přibližovaly z dálky tiše a důstojně, za rytmického pohybu dlouhých podivných řad vesel. Jedné noci jsem na její palubě zahlédl vousatého muže v dlouhém plášti a zdálo se mi, že mi dává pokyn, abych nastoupil na loď a vydal se na cestu k dalekým, neznámým břehům. Spatřil jsem ho pak za úplňku ještě mnohokrát a pokaždé mě lákal na cestu.

Měsíc svítil velmi jasně té noci, kdy jsem jeho pozvání přijal a po mostě utkaném z měsíčních paprsků přešel na Bílou loď. Muž, který mě přilákal, mě uvítal příjemně a povědomě znějícím jazykem a pak už jsme za doprovodu tichých písní veslařů pluli vstříc tajemnému jihu, zlatě ozářenému úplňkem.

A když se začalo rozednívat a obzor planul růžovými červánky, spatřil jsem zelené břehy dalekých krajů, jasné a krásné, mně dosud neznámé. Nad mořem se důstojně zvedaly majestátní terasy, plné svěží bujné vegetace a vzácných stromů, mezi nimiž tu a tam probleskovaly bílé střechy a kolonády podivných chrámů. Jak jsme se přibližovali k zelenému břehu, vousatý muž mi vyprávěl o této zemi, zemi Zar, kde sídlí sny a představy krásy, které se zjeví lidem jen jednou a pak upadnou v zapomnění. A když jsem znovu vzhlédl k terasám, uvědomil jsem si, že to, co říká, je pravda, neboť jsem měl před očima mnoho věcí, které jsem jen jednou jedinkrát spatřil v mlhách za obzorem nebo ve světélkujících hlubinách oceánu. Také jsem se tam setkal s tvary a přeludy krásnějšími, než jsem kdy poznal, s vidinami mladých básníků, kteří zemřeli v nouzi, aniž by se svět stačil dozvědět, co viděli a o čem snili. My jsme však nestanuli na svazích Zaru, neboť prý ten, kdo na ně vstoupí, se už nikdy nevrátí k rodným břehům.

Jak se Bílá loď pomalu vzdalovala od chrámových zahrad Zaru, spatřili jsme v dálce na obzoru věže mocného města a vousatý muž mi sdělil: „To je Thalarion, město tisíce divů, kde jsou shromážděny všechny záhady, které se kdy člověk marně snažil pochopit.“ A když jsme připluli blíž, viděl jsem město mnohem větší než jakékoli město, které jsem znal nebo o jakém jsem kdy snil. Věže chrámů sahaly vysoko do oblak, takže nebylo možné dohlédnout k jejich vrcholům, a daleko za obzor se táhly ponuré, šedivé hradby, za nimiž bylo lze spatřit jen několik střech, tajemných a hrozivých, avšak zdobených bohatými vlysy a okouzlujícími sochami. Toužebně jsem si přál navštívit to úžasné a zároveň odpudivé město a naléhavě jsem prosil vousatého muže, aby mě vysadil v osvětleném přístavu u mohutné vyřezávané brány Akariel, ale on mírně odmítl vyhovět mému přáni slovy: „Už mnoho lidí vstoupilo do Thalarionu, města tisíce divů, nikdo z nich se však nevrátil. Potulují se tam jen démoni a šílenci, kteří přestali být lidmi, a ulice se bělají nepohřbenými kostmi těch, kteří se odvážili pohlédnout do tváře mocnému Lathimu, vládci města.“ Bílá loď tedy pokračovala v cestě podél hradeb Thalarionu a po mnoho dní plula na jih za ptákem s lesklým peřím modrým jako obloha, z níž přiletěl.

Pak jsme dorazili k příjemnému pobřeží, oživenému květy všech odstínů a barev, kde se na poledním slunci vyhřívaly malebné hájky a rozkošné altánky, roztroušené hluboko do vnitrozemí, kam až oko dohlédlo. Ze stinných letohrádků, skrytých před našimi zraky, k nám doléhaly tóny písní a záchvěvy melodií, do nichž tu a tam zazníval tlumený smích, tak vábivý, že jsem nedočkavě vybídl veslaře, aby k tomu místu zamířili. A vousatý muž neřekl ani slovo, ale když jsme se blížili k břehu lemovanému liliemi, hleděl na mě. Náhle vítr vanoucí od rozkvetlých luk a listnatých stromů přivál pach, který mnou otřásl. Byl to smrtonosný zápach otevřených hrobů a morem postižených měst. A když jsme se pak šílenou rychlostí vzdalovali od toho prokletého pobřeží, vousatý muž konečně promluvil: „To je Xura, země nedosažitelných rozkoší.“

A tak Bílá loď znovu plula za nebeským ptákem přes teplá, požehnaná moře, ovívaná konejšivým aromatickým vánkem. Pluli jsme celé dny a celé noci a za úplňku naslouchali tichým písním veslařů, stejně sladkým jako oné noci, kdy jsme se vzdalovali od břehů mé rodné země. Konečně jsme jedné měsíční noci zakotvili v přístavu Sona-Nyl, chráněném z obou stran křišťálovými mysy, zvedajícími se z moře a tvořícími zářivý oblouk. Byla to Země fantazie a my jsme po zlatém mostě z měsíčních paprsků vstoupili na její břeh, porostlý bujnou vegetací.

V zemi Sona-Nyl, kde neexistuje ani prostor ani čas, ani bolest ani smrt, jsem žil celé věky. Jsou tam zelené háje a pastviny, vonící zářivé květiny, modravé zurčící prameny, chladné průzračné studánky a majestátní a nádherné chrámy, zámky a města. Je to země bez hranic, neboť za každým krásným pohledem se naskytne pohled ještě krásnější. Na venkově i uprostřed městského přepychu se svobodně pohybuje spokojený lid, obdařený srdečnou zdvořilostí a zářící nezkaleným štěstím. Celé věky, co jsem tam žil, jsem se blaženě toulal po zahradách s podivuhodnými pagodami, probleskujícími mezi malebnými keři, a s bílými pěšinami, lemovanými vzácnými květy. Šplhal jsem na nevysoké kopce, z jejichž vrcholků se mi naskýtal strhující pohled na věžatá městečka, schoulená v zelenajících se údolích, a na pozlacené kupole gigantických měst, lesknoucí se na nekonečně vzdáleném horizontu, a za měsíčního svitu jsem pozoroval třpytící se hladinu moře, křišťálové mysy a tichý přístav, v němž kotvila Bílá loď.

Bylo to jedné noci za úplňku dávného roku Tharp, kdy jsem proti obloze spatřil siluetu nebeského ptáka a ucítil první známky neklidu. Svěřil jsem se vousatému muži se svou novou touhou plout do daleké Cathurie, kterou ještě žádný člověk nespatřil, ale o níž všichni předpokládají, že leží za čedičovými sloupy na západě. Je to Země naděje, v níž všechno existuje v ideální podobě; alespoň to lidé říkají. Vousatý muž mě však zrazoval: „Vyhni se nebezpečným mořím, v nichž leží Cathurie. V Sona-Nylu není bolesti ani smrti, ale kdoví, co číhá za čedičovými sloupy na západě?“ Nicméně jsem se při dalším úplňku nalodil na Bílou loď a s vousatým mužem, jemuž to bylo proti mysli, jsme opustili šťastný přístav a vydali se do neprobádaných moří.

A nebeský pták nám ukazoval cestu vpřed k čedičovým sloupům na západě, tentokrát však za úplňku veslaři nezpívali tiché písně. Často jsem se nechával unášet sny o neznámé Cathurii s překrásnými háji a paláci a představoval si, jaké nové divy mě tam asi očekávají. „Cathurie,“ říkal jsem si v duchu, „je sídlem bohů a zemí mnoha zlatých měst. Její lesy jsou plné aloí a santálového dřeva, právě tak jako vonné háje Camorinu, a mezi stromy se vznášejí pestrobarevní ptáci, pějící sladké písně. Na zelených kopcích posetých květy stojí chrámy z růžového mramoru, bohatě zdobené vyřezávanými malovanými gloriety, a ve chladivých stříbrných fontánách na nádvořích chrámů zurčí voňavá voda, přiváděná z podzemní řeky Nargu. Města Cathurie jsou obehnána zlatými hradbami a také jejich ulice jsou dlážděny zlatem. V zahradách těchto měst kvetou zvláštní orchideje a dna voňavých jezer jsou pokryta korálem a jantarem. V noci září v ulicích a zahradách pestré lucerny zhotovené z tříbarevné želvoviny a znějí tiché hlasy zpěváka a loutnisty. Domy cathurijských měst jsou vesměs paláce vybudované u kanálu, který přivádí vonné vody posvátného Nargu. Domy jsou z mramoru a porfyru a jejich zlaté střechy se na slunci lesknou a umocňují tak krásu měst, střeženou ze vzdálených vrcholků šťastnými bohy. Nejkrásnější ze všech je palác velkého monarchy Dorieba, kterého někteří pokládají za boha a jiní za poloboha. Doriebův palác je vysoko položen a jeho hradby zdobí množství mramorových věží. V prostorných sálech, na jejichž stěnách visí trofeje z nejrůznějších dob, se konají velká shromáždění. Střecha paláce z ryzího zlata, spočívající na vysokých sloupech z rubínu a lazuritu, je zdobena vyřezávanými postavami bohů a herou, takže ten, kdo se dívá vzhůru, má dojem, že vzhlíží k samotnému Olympu. Pod skleněnou podlahou paláce proudí důmyslně osvětlené vody Nargu s hejny barevných ryb, které nežijí nikde jinde než v krásné Cathurii.“

Takto jsem si tedy představoval Cathurii, vousatý muž mě však neustále přesvědčoval, abychom se vrátili k šťastným břehům Sona-Nylu, protože Sona-Nyl už lidé znají, kdežto Cathurii ještě nikdo nikdy nespatřil.

A když jsme sledovali ptáka jednatřicet dnů, spatřili jsme na západě čedičové sloupy. Byly zahaleny mlhou, takže nikdo neviděl, co je za nimi, a nedohlédl ani na jejich vrcholy, o nichž se říká, že sahají až do nebes. Vousatý muž mě znovu úpěnlivě prosil, abychom se vrátili, ale já mu nevěnoval pozornost, byl jsem přesvědčen, že právě z mlh za čedičovými sloupy přicházejí hlasy zpěváků a loutnistů, které byly ještě sladší než nejsladší písně Sona-Nylu a pěly na mne chválu; chválu na mne, který se plavil už od úplňku a pobýval v Zemi fantazie. A tak se Bílá loď pomalu nořila za zvuku tichých melodií do mlh mezi čedičové sloupy. Když hudba utichla a mlha se rozplynula, spatřili jsme nikoliv Cathurii, ale divoké, rozbouřené moře, které unášelo náš bezmocný koráb kamsi do neznáma. Brzy jsme zaslechli vzdálené hřmění padajících vod a před námi na obzoru se objevila rozsáhlá vodní tříšť obrovského vodopádu, kterým se světové oceány řítily do bezedné propasti. Vousatý muž se ke mně obrátil se slzami v očích: „Zavrhli jsme překrásnou zemi Sona-Nyl, kterou už sotva kdy spatříme. Bohové jsou mocnější než lidé a zvítězili.“ Zavřel jsem oči před nárazem, o kterém jsem věděl, že je nevyhnutelný, a také proto, abych neviděl nebeského ptáka, vznášejícího se nad okrajem vodopádu a posměšně mávajícího modrými křídly.

Po nárazu nastala tma a ozval se ohlušující praskot a výkřiky lidí. Od východu se přihnal bouřlivý ledový vítr, pronikající až do morku kostí, jak jsem se tiskl k vlhkému plochému kameni, který mi náhle vyrostl pod nohama. Vtom se ozval další náraz, a když jsem otevřel oči, zjistil jsem, že jsem na pláni u majáku, odkud jsem před mnoha lety vyplul. Ze tmy pode mnou se náhle vynořila silueta ohromné lodi, tříštící se o skaliska, a když jsem se podíval přes pláň k majáku, uvědomil jsem si, že poprvé od dob mého děda maják selhal.

Později v noci, když jsem vstoupil do věže, padl můj zrak na kalendář na zdi. Zůstal tak, jak jsem ho zanechal, když jsem odjížděl. Za svítání jsem z věže sestoupil a hledal na skalách vrak lodi, ale našel jsem jenom mrtvolu zvláštního ptáka barvy azurové oblohy a osamělé roztříštěné lodní ráhno, bělejší než hřebeny vln nebo horský sníh.

Od té doby mi oceán už nikdy svá tajemství nesvěřoval, a i když úplněk zářil vysoko na obloze ještě mnohokrát, Bílá loď z jihu už nikdy nepřiplula.

Nepojmenovatelné

Byl podzimní den a schylovalo se k večeru, seděli jsme na starém arkhamském hřbitově na omšelém náhrobku ze 17. století a uvažovali o nepojmenovatelném. Hledě na obrovskou vrbu, která tu rostla, a jejíž kmen téměř pohltil starodávnou nečitelnou náhrobní desku, vyslovil jsem zvláštní poznámku o nevýslovně příšerné potravě, kterou musí svými ohromnými kořeny z té prastaré, mrtvolné půdy sát, avšak přítel mne vyplísnil, že říkám nesmysly, a upozornil mne, že se tu už přes sto let nepohřbívá, a tudíž tu zjevně nemůže existovat nic, co by vyživovalo ten strom jiným než obvyklým způsobem. Kromě toho dodal, že mé neustálé řečnění o „nepojmenovatelných“ a „záhadných“ věcech je dětinský zvyk, který je zcela v souladu s mou nevalnou literární pověstí. Měl jsem totiž příliš v oblibě zakončování svých povídek výjevy či zvuky, které ochromovaly schopnosti mých hrdinů a zbavovaly je odvahy, slov či vědomí souvislostí, které by jim umožnily sdělit, co zažili. Věci poznáváme, pokračoval, pouze prostřednictvím pěti smyslů nebo náboženské intuice; je tudíž naprosto směšné dělat narážky na jakékoli předměty či jevy, které nemohou být jasně zobrazeny střízlivým popisem faktů či pomocí korektních teologických doktrín – zejména kongregacionalistických se všemi modifikacemi, které mohou tradice a Sir Arthur Conan Doyle nabídnout.

S tímto přítelem, Joelem Mantonem, jsem často vedl neplodné diskuse. Byl ředitelem East High School, narodil se a byl vychováván v Bostonu a sdílel s obyvateli Nové Anglie sebejistou hluchotu k jemným podtónům života. Zastával názor, že jedině normální, objektivní zkušenost má estetický význam a že polem působnosti umělce není ani tak vyvolávat silné emoce akcí, extází a šokem, jako podporovat klidný zájem a obdiv přesným, podrobným zobrazením všedních událostí. Zejména měl námitky proti tomu, že se zajímám o věci mystické a nevysvětlené. Věřil v nadpřirozeno mnohem více než já, a nepřipouštěl, že by mohlo být dostatečně jednoduché na to, aby mohlo sloužit jako literární námět. Skutečnost, že mysl může najít největší potěchu v únicích z každodenní otročiny a v originálních, dramatických rekombinacích představ, odvržených většinou zvykem a únavou do otřepaných šablon vlastní existence, zněla jeho jasnému, praktickému, logickému intelektu jako něco skutečně neuvěřitelného. Všechny věci a pocity pro něho měly pevné rozměry, vlastnosti, příčiny a účinky; i když si nejasně uvědomoval, že mysl někdy obsahuje představy a pocity, které zdaleka nejsou tak geometrické, popsatelné a zpracovatelné, věřil, že jen on sám má právo načrtnout dělící čáru a vykázat ze soudní síně všechno, co nemůže prožít a pochopit průměrný občan. Kromě toho si byl téměř jist, že nic nemůže být skutečně „nepojmenovatelné“. Nepřipadalo mu to rozumné.

I když jsem si dobře uvědomoval neúčinnost metafyzických a jen na představách založených argumentů proti samolibosti ortodoxního optimisty, něco ve scéně našeho odpoledního rozhovoru mne přimělo k tomu, že jsem byl svárlivější než obvykle. Drolící se břidličné desky, patriarchální stromy a stoleté mansardové střechy zakletého starého městečka, rozkládajícího se kolem, se spojily, aby povzbudily mého ducha k obraně, a brzy jsem útočil na nepřátelském území. Nebylo vskutku obtížné vést protiútok, protože jsem věděl, že Joel Manton vlastně napůl věří mnoha babským pověrám, ze kterých rafinovaní lidé už dávno vyrostli: věřil, že Údem na vzdálených místech se zjevují umírající osoby a že stařecké tváře zůstávají otisknuty na oknech, skrz která celý život hleděly. Odvolávaje se na tyhle šeptem sdělované povídačky vesnických babek, jsem teď prosazoval a obhajoval víru v existenci spektrálních substancí, které se vyskytují na Zemi vedle svých hmotných protějšků. Vyžadovalo to schopnost uvěřit v jevy, které se vymykaly všem normálním představám; jestliže nebožtík dokáže přenést svůj viditelný nebo zhmotnělý obraz přes půl světa nebo o několik století zpět, je snad absurdní předpoklad, že opuštěné domy jsou plné podivných vnímavých věcí nebo že staré hřbitovy překypují strašlivou netělesnou inteligencí generací? A protože duch, má-li způsobit všechny projevy, které se mu připisují, nemůže být omezen žádnými zákony hmoty, proč by bylo výstřední představovat si, že psychicky žijící mrtvé věci mají podobu – pokud nějakou vůbec mají – podobu, která musí být pro lidské pozorovatele absolutně a příšerně „nepojmenovatelná“? „Zdravý rozum“ při zkoumání těchto subjektů, jak jsem ujišťoval se zápalem svého přítele, znamená pouze hloupý nedostatek představivosti a duševní pružnosti.

Snesl se soumrak, ale ani jeden z nás neměl chuť rozhovor ukončit. Mé argumenty Mantona zřejmě nepřesvědčily. S důvěrou ve vlastní názor, která z něho nepochybně udělala úspěšného učitele, dychtil po tom, aby mi je vyvrátil, já jsem však stál příliš pevně na svém, než abych se obával porážky. Setmělo se a ve vzdálených oknech tu a tam slabě zazářilo světlo, ale my jsme setrvali. Na náhrobku se nám sedělo pohodlně; věděl jsem, že mému prozaickému příteli nebude vadit hluboká trhlina ve starodávném, kořeny rozrušeném cihlovém zdivu těsně za námi ani naprostá temnota toho místa, zastíněného opuštěnou barabiznou ze sedmnáctého století, která stála mezi námi a nejbližší osvětlenou ulicí. Tak jsme ve tmě, na rozpolceném náhrobku vedle opuštěného domu, pokračovali v rozhovoru o „nepojmenovatelném“, a když přítel zanechal vtipkování, vyprávěl jsem mu o strašlivém svědectví, jež bylo podkladem k povídce, ze které si dělal největší legraci.

Povídka se jmenovala Okno v podkroví a vyšla roku 1922 v lednovém čísle Whispers. Na mnoha místech, zejména na Jihu a na západním pobřeží, byl časopis stažen z prodeje kvůli stížnostem hloupých nedochůdčat; ale Nová Anglie se nijak nevzrušovala a nad mou výstředností pouze krčila rameny. Celá záležitost, tvrdilo se, je v první řadě biologicky nemožná; je to jen další z těch potřeštěných vesnických tlachů, které lehkověrný Cotton Mather zařadil do své zmatené Magnalia Christi Americana, a tak mizerně ověřená, že se ani neodvážil uvést místo, kde se ta strašlivá událost přihodila – a co se týče způsobu, kterým jsem rozvinul stručnou poznámku starého mystika – je úplně nemožný a typický pro spekulativní přístup nezodpovědného pisálka. Mather se vskutku zmiňuje o tom, že se taková věc narodila, ale pouze lovec laciných senzací je schopen se domnívat, že vyrostla, nahlížela v noci lidem do oken a skrývala se v podkroví, tělo i duch, než ji někdo o století později spatřil u okna a nebyl schopen popsat věc, kvůli které zešedivěl. Bylo to křiklavé a brakovité a přítel Manton to neopomenul zdůraznit. Vykládal jsem mu tedy, co jsem našel ve starém deníku, psaném v letech 1706 až 1723, objeveném mezi rodinnými písemnostmi ani ne míli od místa, kde jsme seděli; o tom a o zaručeně opravdových jizvách na prsou a zádech jednoho z mých předků, o kterých se v deníku psalo. Vyprávěl jsem mu rovněž o strachu dalších obyvatel tohoto kraje, který šeptem předávala jedna generace druhé: jak nevybájené šílenství postihlo roku 1793 chlapce, který vstoupil do opuštěného domu, aby prozkoumal jisté stopy, jež tam prý byly.

Byla to tajuplná záležitost – není divu, že citlivější badatel se chvěje, když čte o puritánské éře státu Massachusetts. Tak málo se ví o tom, co se dělo pod povrchem – tak málo, ale přesto v občasných ďábelských záblescích vybublává páchnoucí, ohavný hnis. Příšerné pronásledování čarodějnic vrhá děsivý paprsek světla na to, co kvasilo v pokřivených mozcích lidí, ale to byl jen zlomek. Neexistovala ani krása, ani svoboda – je to patrné z architektonických pozůstatků, rodinných památek a z jedovatých kázání omezených duchovních. A uvnitř té zrezivělé železné svěrací kazajky číhala nesmyslná ohavnost, perverze a uctívání ďábla. Byla to skutečná apoteóza nepojmenovatelného.

Cotton Mather v oné démonické šesté knize, kterou by nikdo neměl číst po setmění, neplýtval slovy, ale vrhl se přímo na anatéma. Přísný jako starozákonní prorok a lakonický bez údivu jako už nikdo po něm, vypráví o zvířeti, které zplodilo něco, co bývalo více než zvíře, ale méně než člověk, věc s mázdrou na oku, a o řvoucím opilém ubožáku, který byl oběšen za to, že měl stejnou vadu. Tolik odvážně svěřil papíru, ale nenaznačil ani v nejmenším, co přišlo potom. Snad to nevěděl, nebo věděl a neodvážil se o tom mluvit. Jiní, co to věděli, se o tom neopovážili říci ani slůvko. Nikdo neví, proč se šuškalo o zámku na dveřích ke schodům do podkroví v domě bezdětného, zlomeného, zahořklého starce, který nechal dát na opuštěný hrob (kterému se všichni vyhýbali) břidličnou desku bez nápisu, ale člověk občas narazí na takové pověsti, že i tomu nejodvážnějšímu tuhne krev v žilách.

Všechno to je ve starodávném deníku, který jsem našel: všechny ty tutlané narážky a kradmé příběhy o tvorech s mázdrou na oku, spatřených v noci v oknech nebo na opuštěných lukách u lesa. Mého předka někdo přepadl na temné cestě vedoucí údolím – na prsou mu zůstaly jizvy způsobené rohy a na zádech škrábance jakoby od opicích drápů: a když hledali ve zdupaném prachu stopy, našli pomíchané otisky rozeklaných paznehtů a nezřetelně antropoidních pracek. Postilión jednou vyprávěl, že viděl nějakého starce, jak na Luční hoře honí a přivolává strašlivou, klusající, nepopsatelnou věc v hodinách před úsvitem, kdy měsíc jen slabě svítí, a mnozí mu uvěřili. Divné věci se vyprávěly o jedné noci roku 1710, kdy pohřbili bezdětného, sešlého starce v hrobce za jeho vlastním domem, na dohled od nepopsané břidličné desky. Dveře do podkroví nebyly nikdy odemčeny a celý dům byl ponechán tak, jak byl, obávaný a opuštěný. Když se z něho ozývaly zvuky, lidé si šeptali a chvěli se; a doufali, že zámek na dveřích do podkroví vydrží. Přestali doufat, když se stala ta strašlivá věc na faře, kde nikdo nezůstal naživu či neroztrhán. Lety legendy nabývaly na strašidelnosti – předpokládám, že ta věc, pokud byla živá, musela zemřít. Vzpomínka příšerně setrvávala – ještě příšernější, protože tak tajuplná.

Během vyprávění přítel Manton ztichl a já viděl, že má slova na něho zapůsobila. Když jsem se odmlčel, nezačal se smát, ale úplně vážně se zeptal na chlapce, který roku 1793 zešílel a který byl předpokládaným hrdinou mé povídky. Řekl jsem mu, že vím proč se chlapec vydal do toho odlehlého, opuštěného domu, a poznamenal jsem, že by ho to mělo zajímat, jelikož věří, že v oknech zůstávají skryty odrazy těch, kdo u nich sedávali. Chlapec se vypravil, aby se podíval do okna toho strašlivého podkroví, kvůli příběhům o věcech, které jsou za nimi vidět, a vrátil se coby řvoucí šílenec.

Zatímco jsem hovořil, Manton byl zamyšlený, ale postupně se vrátil do své analytické nálady. Připustil argument, že nějaká stvůra doopravdy existovala, ale připomněl mi, že i ty nejmorbidnější zvrhlosti přírody nemusí být nepojmenovatelné či vědecky nepopsatelné. Vyslovil jsem obdiv jasnosti a úpornosti jeho stanoviska a přidal jsem pár dalších odhalení, která jsem sebral mezi starými lidmi. Ty pozdější strašidelné legendy, vysvětloval jsem, se vztahovaly k nestvůrným zjevením, děsivějším než cokoli organického původu; ke zjevením gigantických zvířecích tvarů, někdy viditelných a někdy jen hmatatelných, které proplouvaly bezměsíčnými nocemi a strašily ve starém domě, v hrobce stojící za ním a u hrobu, kde vedle desky bez nápisu vyrazil mladý stromek. Ať už ta zjevení, jak se to nepotvrzeně traduje, ubodala rohy nebo zadusila nějaké lidi nebo ne, vzbudila silný a trvalý dojem; letití usedlíci z nich měli temnou hrůzu, ale poslední dvě generace na ně většinou už zapomněly – možná zanikla, protože se na ně málo myslilo. A navíc, pokud jde o estetickou teorii: jsou-li duševní emanace lidských bytostí groteskně znetvořené, jaká souvislá představa může vyjádřit či zpodobnit tak nestvůrnou a ohavnou mlžinu jako tento přízrak zlověstné, chaotické zvrhlosti, jež je sama morbidním rouháním přírodě? Nemohl by takový neskutečný děs, zformovaný mrtvým mozkem hybridní příšery, vytvořit ve vší ohavné pravdivosti to dokonale, skutečně nepojmenovatelné?

Už muselo být velice pozdě. Otřel se o mne pozoruhodně nehlučný netopýr a mám dojem, že se dotkl i Mantona, protože jsem na něho sice neviděl, ale cítil jsem, že zvedá ruku. Náhle promluvil:

„Ten dům s podkrovním oknem pořád stojí a je opuštěn?“

„Ano,“ odpověděl jsem, „sám jsem ho viděl.“

„A našels tam něco – v podkroví nebo jinde?“

„Nahoře mezi krovy byly kosti. Možná právě je uviděl ten chlapec – jestli byl citlivý, nemusel ani v okenní tabulce spatřit nic, co by ho zbavilo zdravého rozumu. Jestli ty kosti pocházejí všechny ze stejného tvora, musela to být hrůzná, delirická obluda. Bylo by rouháním ponechat takovéhle kosti na světle božím, a tak jsem se vrátil s pytlem a pohřbil jsem je v hrobce za domem. Byla v ní škvíra, kudy jsem je mohl vhodit dovnitř. Nemysli si, že jsem blázen – měl bys vidět tu lebku. Měla deseticentimetrové rohy, ale obličej a čelist jako my.“

Konečně jsem ucítil, že se Manton doopravdy zachvěl a posunul se těsně ke mně. Ale byl tak zvedaný, že se nedal odradit.

„A co okenní tabulky?“

„Všechny byly rozbité! Z jednoho okna úplně vypadl rám a v těch ostatních nebylo v malých kosočtvercových okénkách po skle ani stopy. Byla to okna s tabulkami zalévanými do olova, která se přestala dělat už před rokem 1700. Aspoň sto let už v nich nebylo sklo – možná je rozbil ten chlapec, jestli se dostal tak daleko. Pověst se o tom nezmiňuje.“

Manton zase pochyboval.

„Chtěl bych vidět ten dům, Cartere. Kde stojí? Sklo nesklo, musím ho trochu prozkoumat. I hrobku, do které jsi dal ty kosti, a ten druhý, bezejmenný hrob – celé to musí být poněkud příšerné!“

„Vše jsi viděl – než se setmělo.“

Přítel byl šokován víc, než jsem si myslel, protože sebou při této nevinné, trochu teatrálně pronesené větě nervózně škubl, zalapal po dechu a vykřikl, což uvolnilo napětí předchozího sebeovládání. Byl to podivný výkřik, a strašlivý, protože na něj někdo odpověděl. Když zvuk ještě dozníval, skrz černočernou tmu jsem uslyšel zapraskání a věděl jsem, že v prokletém starém domě za námi se otvírá okno. A protože všechny ostatní rámy už dávno vypadly, muselo to být to příšerné vytlučené okno v podkroví.

Pak ze stejného děsivého směru zavanul ohavný příval páchnoucího ledového vzduchu a po něm ostrý jekot hned vedle mne, na té hrůzné prasklé hrobce člověka a nestvůry. V následujícím okamžiku jsem byl sražen ze svého příšerného sedadla neviditelnou entitou obrovských rozměrů, ale neurčité povahy; byl jsem sražen a hrabal jsem se po kořeny porostlé zemi toho strašlivého hřbitova, zatímco od hrobky se ozval dusivý řev, zajíkání a vrčení, až si má představivost stvořila temnotu bez paprsků, plnou miltonských legií nešťastných zatracenců. Pak zavířil ničivý mrazivý vítr a zarachotily uvolněné cihly a omítka; ale milosrdně jsem omdlel, než jsem mohl zjistit, co to znamená.

Manton je sice menší než já, ale houževnatější, proto jsme se probrali téměř ve stejném okamžiku, i když byl zraněn vážněji. Měli jsme lůžka vedle sebe, a brzy jsme věděli, že jsme v nemocnici Panny Marie. Personál se seběhl kolem nás v napjaté zvědavosti: všichni dychtili být nápomocni naší paměti tím, že nám vyprávěli, jak jsme se k nim dostali, a zakrátko jsme se dozvěděli, že nás v poledne našel jeden farmář na odlehlém poli za Luční horou, asi míli od starého hřbitova, v místech, kde prý kdysi dávno stávala jatka. Manton měl dvě ošklivé rány v hrudníku a nějaké menší řezné rány nebo škrábance na zádech. Já jsem nebyl zraněn tak vážně, ale byl jsem pokryt podlitinami a pohmožděninami velice znepokojivé povahy, včetně otisku rozeklaného paznehtu. Bylo zřejmé, že Manton ví více než já, ale neřekl zmateným, zvědavým lékařům ani slovo, dokud se nedozvěděl, jaká jsou naše zranění. Pak prohlásil, že jsme se stah oběťmi rozzuřeného býka – i když to zvíře šlo těžko popsat a nikdo nevěděl, odkud se vzalo.

Když lékaři a sestry odešli, s hrůzou jsem zašeptal:

„Proboha, Mantone, co to bylo? Ty jizvy… bylo to opravdu takové?“

Byl jsem příliš omámený, než abych pocítil zadostiučinění, když mi šeptem odpověděl to, co jsem napůl očekával:

„Ne – vůbec ne! Bylo to všude – rosol – sliz a přesto to mělo tvar, tisíce děsivých tvarů mimo všechny představy. Mělo to oči – a na jednom mázdru. Byla to pekelná propast – maelström – absolutní hnus. Cartere, bylo to nepojmenovatelné!“

Sny v čarodějnickém domě

Zda sny vyvolaly horečku, nebo horečka vyvolala sny, Walter Gilman nevěděl. V pozadí všeho číhala ponurá, hnilobná hrůza starobylého města a plesnivého nesvatého podkroví, kde psal, studoval a zápolil s čísly a vzorci – pokud se právě nepřevaloval na úzké železné posteli. Jeho uši začínaly být nadpřirozeně a nesnesitelně citlivé a už dávno zastavil laciné hodiny na krbové římse, jejichž tikání mu připadalo jako dělostřelba. Tichý pohyb černého města venku, zlověstné šramocení krys v prožraných přepážkách a skřípání skrytých trámů ve věkovitém domě pro něho byly v noci hotovým burácejícím pandemoniem. Tma byla vždy nabitá nevysvětlenými zvuky – a přece se někdy chvěl strachem, aby hluky, jež slyšel, neutichly a nenechaly ho zaslechnout jisté jiné, slabší hluky, o nichž tušil, že se za nimi tají.

Byl v neměnném, legendami opředeném Arkhamu s jeho houští mansardových střech, jež se kymácejí a propadají nad podkrovími, kde se za temných starých provinciálních časů ukrývaly čarodějnice před královými muži. A žádné místo ve městě nebylo nositelem hrůzostrašnějších vzpomínek než pokoj v podkroví, kde sídlil – neboť právě v tomto domě a v tomto pokoji sídlila také stará Kezia Masonova, jejíž útěk ze salemského žaláře si nikdy nikdo neuměl vysvětlit. Stalo se to roku 1692 – žalářník se zbláznil a blábolil o něčem malém a chlupatém s bílými tesáky, co vyběhlo z Keziiny cely, a ani Cotton Mather nedovedl vyložit křivky a úhly načmárané na šedivé stěny nějakou červenou lepkavou tekutinou.

Snad neměl Gilman studovat tak pilně. Neeuklidovská geometrie a kvantová fyzika samy dost namáhají mozek, a když do nich člověk zamíchá lidové pověsti a pokouší se vystopovat podivné pozadí mnohorozměrné skutečnosti za krvelačnými náznaky gotických příběhů a bláznivých historek šeptaných u krbu, nemůže čekat, že se úplně vyhne duševnímu vypětí. Gilman pocházel z Haverhillu, ale teprve když v Arkhamu vstoupil na univerzitu, začal svou matematiku spojovat s fantastickými pověstmi prastaré magie. Cosi v ovzduší omšelého města skrytě působilo na jeho obraznost. Profesoři z Miskatonické univerzity na něho naléhali, aby se mírnil, a sami mu v několika ohledech snížili množství učiva. Navíc mu zabránili hledat v pochybných starých knihách o zakázaných tajemstvích, jež byly chovány pod zámkem ve sklepení univerzitní knihovny. Všechna tato opatření však přišla pozdě, takže Gilman už načerpal jisté strašlivé nápovědi z obávaného Necronomiconu od Abdula Alhazreda, z fragmentární Knihy Eibon a potlačených Unaussprechlichen Kulten od von Junzta, jež mohl uvést do vztahu se svými abstraktními vzorci o vlastnostech prostoru a spoj ničích mezi známými a neznámými prostory.

Věděl, že má pokoj ve starém čarodějnickém domě – proto si jej také najal. V záznamech hrabství Essex toho bylo o procesu s Kezií Masonovou hodně, a to, co pod nátlakem přiznala před státním soudem, Gilmana až nerozumně zaujalo. Pověděla soudci Hathornovi o čarách a křivkách, jimiž se dalo ukázat, kudy projít stěnami prostoru do jiných prostorů za ním, a naznačila, že se takové čáry a křivky často používaly na jistých půlnočních shromážděních v temném údolí s bílým kamenem za Luční horou a na pustém ostrůvku v řece. Mluvila i o Černém muži, o své přísaze a o svém novém tajném jménu Nahab.

Pak načmárala ty klikyháky na stěny své cely a zmizela.

Gilman věřil ohledně Kezie podivným věcem a zvláštně jej vzrušilo, když se dozvěděl, že její obydlí po více než dvě stě pětatřiceti letech ještě stojí. Když vyslechl, co se v Arkhamu šeptalo o její vytrvalé přítomnosti ve starém domě a v úzkých uličkách, o otiscích křivých lidských zubů na některých spáčích v onom domě a jinde, o dětském pláči, který bylo slyšet před prvomájovou nocí a před dušičkami, o puchu, který často postřehli v podkroví starého domu těsně po těchto obávaných dnech a o něčem malém, chlupatém s ostrými zuby, co obcházelo trouchnivějící stavbu a město a podivně se lísalo k lidem v černých hodinách před úsvitem, rozhodl se, že tam musí za každou cenu bydlet. Pokoj tam dostal snadno: dům byl nepopulární, těžko se pronajímal a dávno už v něm bylo laciné bydlení. Gilman by neuměl říci, co očekával, že tam najde, ale věděl, že chce být v budově, kde jakási okolnost více méně náhle dala průměrné stařeně ze sedmnáctého století nahlédnout do matematických hlubin, jež možná přesahovaly nejsmělejší moderní výboje Planckovy, Heisenbergovy, Einsteinovy a de Sitterovy.

Všude, kde oprýskaly tapety, zkoumal dřevo a omítku a hledal stopy tajemných vzorců, a do týdne se mu podařilo najmout východní podkrovní pokoj, kde prý Kezia provozovala svá kouzla. Byl prázdný už od začátku – nikdo tam totiž dlouho nevydržel – ale polský domácí jej nerad pronajímal. Přesto se Gilmanovi nedělo vůbec nic, dokud nedostal tu horečku. Ponurými chodbami a komůrkami se nemíhala žádná přízračná Kezia, do jeho chmurného podstřeší se nevplížilo nic malého, chlupatého a nelísalo se k němu, a jeho vytrvalé hledání neodměnil žádný záznam čarodějčiných zaklínadel. Někdy chodil na procházky stinnou spletí nedlážděných zatuchlých uliček, kde se vratce nakláněly přízračné hnědé domy neznámého stáří a výsměšně se šklebily úzkými okny z malých tabulek. Věděl, že se tu kdysi děly podivné věci, a pod povrchem cosi slaboučce naznačovalo, že všechno z té zrůdné minulosti možná – alespoň v nejtemnějších, nejužších a nejklikatějších uličkách – nadobro nezaniklo. Dvakrát také dovesloval na obávaný ostrůvek v řece a načrtl si zvláštní úhly, jež svíraly řady mechem obrostlých stojících šedých kamenů, jejichž původ byl tajemný a nepamětný.

Gilmanův pokoj byl prostorný, ale měl podivně nepravidelný tvar: severní stěna se od vnějšího k vnitřnímu konci zřetelně skláněla dovnitř, kdežto nízký strop se mírně svažoval stejným směrem dolů. Do prostoru, který musel existovat mezi šikmou stěnou a rovnou vnější zdí na severní straně domu, nebyl žádný přístup a nebylo ani patrné, že by tam někdy přístup býval, kromě zjevné krysí díry a stop po jiných, ucpaných, ačkoli pohled zvenčí ukazoval, kde bylo kdysi dávno zatlučeno okno. Půda nad stropem – jež musela mít šikmou podlahu – byla rovněž nepřístupná. Když Gilman po žebříku vyšplhal na pavučinami obetkanou rovnou půdu nad zbytkem podkroví, našel tam stopy někdejšího otvoru, pevně a bytelně překrytého starobylými prkny a zajištěného tlustými dřevěnými hřebíky, běžnými v koloniálním stavitelství. Ale žádné přesvědčování nepřimělo paličatého domácího, aby mu dovolil prozkoumat jeden či druhý uzavřený prostor.

Jak plynul čas, jeho zaujetí nepravidelnou stěnou a stropem v jeho pokoji rostlo: začal totiž do zvláštních úhlů vkládat matematický význam, který se zdál něco neurčitě napovídat o jejich účelu. Stará Kezia měla možná výborné důvody žít v místnosti se zvláštními úhly, uvažoval: netvrdila snad, že se právě prostřednictvím jistých úhlů dostávala za hranice světa prostoru, který známe? Jeho zájem se postupně odvracel od neprozkoumaných hlubin za šikmými povrchy, protože se nyní jevilo, že účel těch povrchů se týká té strany, na které právě byl.

Průvodní horečka zápalu mozkových blan a sny začaly počátkem února. Zvláštní úhly v Gilmanově pokoji na něho zřejmě již nějakou dobu měly podivný, téměř hypnotizující účinek, a jak pokračovala bezútěšná zima, přistihoval se, že stále upřeněji zírá do rohu, kde se skloněný strop stýkal s dovnitř se svažující stěnou. Tou dobou se značně trápil neschopností soustředit se na své řádné studium a velmi se obával zkoušek v polovině roku. Ale přecitlivělost sluchu jej popouzela skoro stejně silně. Ze života se stala vtíravá a takřka nesnesitelná kakofonie a byl tu ten stálý, děsivý dojem jiných zvuků – snad z končin za hranicemi života –, jež se chvěly na pomezí slyšitelnosti. Z konkrétních hluků byly nejhorší krysy v starobylých přepážkách. Jejich škrábání se někdy zdálo nejen pokradmé, ale i cílevědomé. Když se ozývalo z míst za šikmou severní stěnou, mísilo se s jakýmsi suchým harašením – a když se ozvalo z po staletí zavřené půdy nad šikmým stropem, Gilman se pokaždé napjal, jako by očekával nějakou hrůzu, která si jen dává na čas, než sestoupí a zcela ho pohltí.

Sny byly úplně za hranicí zdravého rozumu a Gilman se domníval, že musí být společným plodem jeho studia matematiky a lidových pověstí. Příliš přemýšlel o neurčitých krajích, jež podle jeho vzorců musí ležet za třemi rozměry, které známe, a o možnosti, že stará Kezia Masonova – vedena jakýmsi nepředstavitelným vlivem – skutečně nalezla bránu do těch krajů. Zažloutlé okresní záznamy obsahující její svědectví a svědectví jejích žalobců tak proklatě napovídaly věci přesahující lidskou zkušenost – a popisy hbitého malého chlupatého objektu, který jí sloužil jako rarášek, byly přes své neuvěřitelné podrobnosti tak bolestně realistické!

Ten objekt – o nic větší než statná krysa – a měšťany nazývaný zvláštním jménem „Hnědý Jenkin“ – byl, jak se zdálo, plodem pozoruhodného případu davové sugesce, protože v roce 1692 plných jedenáct osob svědčilo, že ho viděly. Byly tu i nedávné pověsti, jež se znepokojivě a nepochopitelně shodovaly. Svědkové říkali, že má dlouhé chlupy a tvar krysy, ale jeho zubatý, vousatý obličejík je zlověstně lidský, zatímco tlapky jsou jako malinké lidské ručičky. Přenášel vzkazy mezi starou Kezií a ďáblem a živil se krví čarodějnice, kterou sál jako upír. Jeho hlas byl jakési hnusné chichotání a uměl mluvit všemi jazyky. Ze všech bizarních zrůdností v Gilmanových snech jej nic nenaplňovalo větší panikou a nevolností než tento rouhavý zakrslý kříženec, jehož obraz mu kmital před očima v podobě tisíckrát hnusnější než cokoliv, co jeho bdělá mysl vyvodila ze starobylých záznamů a novodobých šeptaných historek.

Gilmanovy sny se skládaly převážně z pohybu bezhraničnými propastmi nevysvětlitelně barevného příšeří a nepochopitelně rozrušeného zvuku, propastmi, jejichž hmotné a gravitační vlastnosti ve vztahu ke svému vlastnímu jsoucnu nedokázal ani v nejmenším vysvětlit. Nechodil ani nešplhal, nelétal ani neplaval, neplazil se ani nelezl, přesto vždy zakoušel jakýsi pohyb, zčásti dobrovolný a zčásti nedobrovolný. Svůj vlastní stav nemohl dobře posoudit, protože v pohledu na vlastní paže, nohy a trup mu vždy bránilo jakési podivné znetvoření perspektivy, cítil však, že jeho tělesné uspořádání a schopnosti jsou jaksi úžasně proměněny a šikmo promítnuty – ač ne bez jistého groteskního vztahu k jeho normálním rozměrům a vlastnostem.

Propasti rozhodně nebyly prázdné, byly natěsnané nepopsatelnými zaúhlenými hmotami z cize zbarvené látky, z nichž některé se zdály organické, kdežto jiné neorganické. Několik organických objektů vyvolávalo v hloubi jeho mysli neurčité vzpomínky, ačkoli si nedokázal vědomě vybavit, co pokřiveně připomínají nebo naznačují. V pozdějších snech začal rozlišovat samostatné kategorie, do nichž se zdály organické objekty patřit a jež jako by v každém případě znamenaly radikálně odlišný druh chování a základní motivace. Zdálo se mu, že jedna z těch kategorií obsahuje objekty poněkud méně nelogické a bezcílné ve svých pohybech než ty z ostatních kategorií.

Všechny objekty – organické i neorganické – byly naprosto nepopsatelné, ba nepochopitelné. Gilman někdy přirovnával neorganické hmoty k hranolům, bludištím, seskupením krychlí a rovin a kyklopským budovám, organické věci na něho střídavě působily jako shluky bublin, chobotnice, stonožky, oživlé hinduistické modly a spletité arabesky probuzené k jakémusi hadímu životu. Všechno, co viděl, bylo nevýslovně hrozivé a děsivé, a kdykoli se podle pohybů zdálo, že si ho některé z organických jsoucen všimlo, cítil pronikavý, ohavný děs, který jej obvykle ze spaní vytrhl. O tom, jak se ta organická jsoucna pohybovala, nemohl říci víc než o tom, jak se pohyboval sám. Časem vypozoroval další záhadu – sklon jistých jsoucen náhle se zjevovat z prázdného prostoru, nebo stejně náhle úplně mizet. Vřeštivá, burácející změť zvuků, jež prostupovala propasti, byla úplně nerozebratelná, pokud jde o tóninu, témbr či rytmus, zdála se však synchronická s jakýmisi viditelnými změnami ve všech neurčitých objektech, organických i neorganických. Gilman měl neustálý pocit děsu, že by během toho či onoho ze svých tajemných, neúprosně nevyhnutelných výkyvů mohla dostoupit nějakého nesnesitelného stupně intenzity.

Ale Hnědého Jenkina nevídal v těchto vírech úplného odcizení. Ta otřesná malá hrůza byla vyhrazena jistým lehčím, zřetelnějším snům, které jej přepadaly těsně předtím, než úplně klesl do hlubin spánku. Lehával ve tmě a úporně se snažil zůstat bdělý, když tu jako by se ve staletém pokoji zatetelila slabá, kmitavá záře a ukázala ve fialové mlze sbíhání zaúhlených rovin, které se tak vtíravě zmocňovaly jeho mozku. Jevilo se, že ta hrůza vyskakuje z krysí díry v koutě a ťapká k němu přes proláklou prkennou podlahu se zlým očekáváním ve své vousaté lidské tvářičce – ale tento sen se naštěstí vždy rozplynul dřív, než se objekt dostal tak blízko, aby se k němu přilísal. Měl pekelně dlouhé, ostré psí zuby. Gilman se denně snažil krysí díru ucpat, ale skuteční nájemníci přepážek překážku každou noc prohryzali, ať byla z čehokoli. Jednou přiměl domácího, aby přes otvor přibil kus plechu, ale příští noc vyhlodaly krysy novou díru – přičemž do pokoje vtlačily nebo vtáhly zvláštní štěpinku kosti.

Gilman nešel se svou horečkou k lékaři, protože věděl, že by neudělal zkoušky, kdyby ho poslal do fakultní nemocnice, právě když se nejvíc potřebuje učit. Stejně propadl z infinitesimálního počtu a obecné psychologie pro pokročilé, i když ne bez naděje na to, že do konce semestru zameškanou látku dohoní.

V březnu do jeho lehčích přeběžných snů vstoupil nový prvek, a přízračná podoba Hnědého Jenkina začala být doprovázena mlžnou skvrnou, jež se postupně stále více podobala shrbené stařeně. Tento přírůstek ho znepokojil víc, než si uměl vysvětlit, ale nakonec usoudil, že se podobá jedné babce, kterou dvakrát skutečně potkal v temné spleti uliček opuštěných doků. Obakrát jej téměř roztřásl zlý, sardonický a zdánlivě neodůvodněný upřený pohled té babice – zejména poprvé, když mu přerostlá krysa přebíhající přes stinné ústí sousední uličky nerozumně vybavila v mysli Hnědého Jenkina. Teď, uvažoval, se ta leknutí zrcadlí v jeho rozrušených snech.

Nemohl popřít, že starý dům má nezdravý vliv, stále jej tam však držely pozůstatky jeho počátečního morbidního zájmu. Přesvědčoval se, že za jeho noční fantazie může jen horečka, a až ta přejde, obludných vidin se zbaví. Vidiny však měly odpudivou životnost a přesvědčivost a pokaždé, když se probudil, zůstal v něm neurčitý pocit, že podstoupil víc, než si pamatuje. Byl si ohavně jist, že v nevybavených snech rozmlouval jak s Hnědým Jenkinem, tak se stařenou, a že na něj naléhali, aby s nimi někam šel a seznámil se s třetí bytostí, která má větší moc.

Ke konci března začal matematiku dohánět, ačkoli ostatní studia jej stále více obtěžovala. Získával intuitivní schopnost řešit riemanovské rovnice a omračoval profesora Uphama svým chápání čtyřrozměrných a jiných problémů, které položily celý zbytek třídy na lopatky. Jednoho odpoledne se diskutovalo o možných extrémních zakřiveních prostoru a o teoretických bodech sblížení, či dokonce styku mezi naší částí kosmu a různými jinými končinami, tak odlehlými jako nejvzdálenější hvězdy nebo samy transgalaktické propasti – nebo až tak bájně dalekými jako tušené představitelné kosmické jednotky za hranicí celého Einsteinova časoprostorového kontinua. Gilmanovo pojednání tohoto námětu naplnilo všechny obdivem, přestože některé jeho hypotetické příklady rozhojnily vždy hojné drby o jeho nervní a samotářské výstřednosti. Nad čím však studenti vrtěli hlavou, byla jeho střízlivě předložená teorie, že by člověk mohl – ovšem při matematických znalostech, o nichž vůbec není pravděpodobné, že by byly lidmi dosažitelné – vědomě vykročit ze Země na kterékoli jiné nebeské těleso, které by snad leželo na jednom z nekonečného počtu specifických bodů v kosmickém prostoru.

Takový krok podle něho vyžadoval pouze dvě stadia: za prvé vyjít z trojrozměrné sféry, kterou známe, a za druhé vrátit se zpět do trojrozměrné sféry v jiném bodě, snad nekonečně vzdáleném. Bylo představitelné, že by se toho dalo v mnoha případech dosáhnout bez ztráty života. Jakákoli bytost z jakékoli části trojrozměrného prostoru by pravděpodobně mohla přežít ve čtvrtém rozměru, a její přežití ve druhém stadiu by záviselo na tom, jakou cizí část trojrozměrného prostoru si vybere k opětovnému vstupu. Obyvatelé některých planet by snad mohli žít na některých jiných – dokonce i na planetách patřících do jiných galaxií nebo do podobně utvářených fází jiného časoprostorového kontinua –, ačkoli samozřejmě musí existovat obrovský počet vzájemně neobyvatelných, ač matematicky protistojných těles nebo výsečí prostoru.

Bylo také možné, že by obyvatelé dané rozměrové říše mohli přežít vstup do mnoha neznámých a nepochopitelných říší s ještě dalšími či donekonečna násobenými rozměry – ať již uvnitř nebo vně daného časoprostorového kontinua – a že by také opak byl pravdou. To byla záležitost spekulace, třebaže si člověk mohl být celkem jist, že mutace, k níž by došlo při přechodu z jakékoli dané rozměrové roviny na další, vyšší rovinu, by nerušila biologickou soudržnost, jak ji chápeme. Gilman neuměl jasně říci, jaké důvody má pro svůj poslední předpoklad, ale jeho mlhavost v tomto ohledu byla více než vyvážena jasností jiných složitých myšlenek. Profesoru Uphamovi se zvláště líbila jeho demonstrace spřízněnosti vyšší matematiky s jistými fázemi čarodějného učení jež se předávalo z věku do věku od nevýslovně dávné – lidské či předlidské – minulosti, jejíž poznání kosmu a jeho zákonitostí bylo větší než naše.

Kolem prvního dubna si Gilman dělal značné starosti, protože jeho vleklá horečka nepolevovala. Znepokojovalo jej také to, co někteří z jeho spolunájemníků říkali o jeho náměsíčnosti. Zdálo se, že často nebývá v posteli, a člověk v pokoji pod ním si všiml vrzání jeho podlahy v jistých nočních hodinách. Ten člověk také mluvil o nočních krocích obutých nohou, Gilman si však byl jist, že v tom se musí mýlit, protože boty i ostatní oblečení byly vždy ráno přesně na témže místě. V tomto morbidním starém domě si mohl člověk vypěstovat všelijaké sluchové přeludy – nebyl si snad sám Gilman nyní i za denního světla jistý, že z černých prázden za šikmou stěnou a nad šikmým stropem se ozývá jiný hluk než šramocení krys? Jeho chorobně vnímavé uši začaly naslouchat, zda nezaslechnou tiché kroky po odnepaměti zatlučené půdě nad hlavou, a iluze takových úkazů byla někdy až bolestně reálná.

Věděl však, že se skutečně stal náměsíčníkem: dvakrát byl totiž jeho pokoj v noci shledán prázdný, přestože oblečení bylo všechno na místě. Ujistil jej o tom Frank Elwood, kolega ze studií, kterého chudoba přiměla ubytovat se v tomto špinavém a nepopulárním domě. Elwood studoval hluboko do noci a přišel si pro pomoc s diferenciální rovnicí, jenže Gilmana nenašel. Bylo od něho dost opovážlivé, že otevřel nezamčené dveře, když se nedoklepal, ale potřeboval pomoc velmi naléhavě a doufal, že se hostitel nepohorší, když ho jemným šťouchnutím probudí. Ani jednou však Gilman v pokoji nebyl – a když se tom dozvěděl, divil se, kudy se to mohl toulat bos a jen v nočním oděvu. Rozhodl se, že to prozkoumá, pokud budou zprávy o jeho chození ve spánku pokračovat, a uvažoval, že by posypal podlahu chodby moukou, aby viděl, kam míří jeho kroky. Jediným představitelným východem byly dveře, protože za úzkým oknem si nebylo nač stoupnout.

Během dubna rozčilovaly Gilmanův horečkou zbystřený sluch kňouravé modlitby pověrčivého opraváře stavů Joea Mazurewicze, který měl pokoj v přízemí. Mazurewicz vykládal dlouhé, rozvláčné příběhy o přízraku staré Kezii a toho chlupatého, zubatého lísavého tvora a říkal, že někdy ho straší tak, že mu uleví jen jeho stříbrný křížek – který mu pro ten účel dal Otec Iwanicki z kostela svatého Stanislava. Nyní se modlil, protože se blížil sabat čarodějnic. Noc před prvním májem byla Valpuržina noc, kdy se po zemi toulá nejčernější zlo a všichni Satanovi otroci se shromažďují k bezejmenným obřadům a skutkům. V Arkhamu to vždycky byla špatná doba, třebaže lepší lidé nahoře na Miskatonické třídě a na Hlavní a Saltonstallské ulici předstírali, že o tom nic nevědí. Budou se dít ošklivé věci – a nejspíš se ztratí jedno nebo dvě děti. Joe o takových věcech věděl, protože jeho babička ve staré vlasti slyšela historky od své babičky. V tomto období bylo moudré modlit se růženec. Už tři měsíce se Kezia a Hnědý Jenkin neukázali poblíž Joeova pokoje ani pokoje Paula Choynskiho a také nikde jinde – a když se takhle ztratili, nevěstilo to nic dobrého. Musejí něco chystat.

Šestnáctého zaskočil Gilman do ordinace k lékaři a překvapilo ho, že nemá tak vysokou teplotu, jak se obával. Lékař se ho ostře vyptával a poradil mu, aby navštívil neurologa. Když o tom uvažoval, byl rád, že nešel za ještě zvědavějším univerzitním lékařem. Starý Waldron, který mu už předtím omezoval činnost, by ho přinutil odpočívat a to nebylo možné teď, když byl se svými rovnicemi tak blízko významných výsledků. Jistě byl blízko hranice mezi známým vesmírem a čtvrtým rozměrem, a kdo mohl říci, jak daleko snad ještě dojde?

Ale jak ho ty myšlenky napadaly, divil se, odkud má tu zvláštní sebedůvěru. Pocházel celý tento nebezpečný pocit naléhavosti ze vzorců na papírech, které den co den popisoval? Tiché, kradmé, domnělé kroky na zatlučené půdě nahoře ho rozčilovaly. A nyní v něm také rostl pocit, že ho někdo neustále přesvědčuje, aby udělal něco strašného, co udělat nemohl. A co to náměsíčnictví? Kam to někdy v noci chodí? A co je ten slaboučký náznak zvuku, který jako by čas od času pronikal šílenou změtí rozeznatelných zvuků i za jasného světla, a když byl zcela probuzený? Jeho rytmus neodpovídal ničemu na Zemi, leda snad kadenci jednoho či dvou sabatních zpěvů, o nichž lépe pomlčet, a někdy se bál, že odpovídá jistým vlastnostem neurčitého vřeštění či burácení v oněch naprosto cizích propastech snu.

Sny zatím začínaly být odporné. V lehčí předběžné fázi teď byla stařena ďábelsky zřetelná a Gilman věděl, že je to ta, která ho vyděsila v chudinské čtvrti. Její ohnutá záda, dlouhý nos a svraštělá brada byly nezaměnitelné a její beztvarý hnědý hábit byl jako ten, který si pamatoval. Na tváři měla výraz ohavné zloby a rozjaření, a když se probouzel, vybavoval si skřehotavý hlas, který přesvědčoval a hrozil. Musí se seznámit s Tím černým a jít s nimi k Azathothovu trůnu v nejzazším chaosu – to říkala. Musí vlastní krví podepsat Azathothovu knihu a přijmout nové tajné jméno, když došel tak daleko ve svém nezávislém zkoumání. To, co mu bránilo jít s ní a s Hnědým Jenkinem a tím třetím k trůnu Chaosu, kde nesmyslně piští tenké flétny, bylo, že jméno „Azathoth“ viděl v Necronomiconu a věděl, že značí prabytné zlo příliš hrůzné na to, aby se dalo popsat.

Stařena se vždy zčistajasna objevila blízko kouta, kde se sešikmení dolů stýkalo se sešikmením dovnitř. Zdálo se, že krystalizuje v bodě blíž stropu než podlahy, a každou noc byla o trochu blíž a zřetelnější, než se sen přesunul. Také Hnědý Jenkin byl nakonec vždycky o něco blíž a nažloutlé tesáky se mu otřesně leskly v tom nezemském fialovém fosforeskování. Jeho pronikavé hnusné chichotání utkvívalo Gilmanovi stále více v hlavě a ráno si pamatoval, jak pronášel slova „Azathoth“ a „Nyarlathotep“.

I v hlubších snech bylo všechno zřetelnější a Gilman cítil, že soumračné propasti okolo něho patří čtvrtému rozměru. Ta organická jsoucna, jejichž pohyby se zdály nejméně nesmyslné a neodůvodněné, byly pravděpodobně průměty životních forem z naší vlastní planety, včetně lidských bytostí. Co byly ty druhé ve své vlastní rozměrové sféře nebo sférách, o tom se neodvažoval přemýšlet. Dvě z méně nesmyslně se pohybujících věcí – dosti velký slepenec třpytivých, prolamovaně kulovitých bublin a mnohem menší mnohostěn neznámých barev a rychle se měnících povrchových úhlů – ho zřejmě braly na vědomí a následovaly ho nebo pluly před ním, když měnil polohu mezi obřími hranoly, bludišti, shluky krychlí a rovin a jakoby budov: a neurčité vřeštění a řev mezitím stále sílily, jako by se blížilo nějaké obludné vyvrcholení naprosto nesnesitelné intenzity.

Během noci z 19. na 20. dubna došlo k novému vývoji. Gilman se zpola nedobrovolně pohyboval v soumračných propastech, bublinatá hmota a malý mnohostěn pluly napřed, a tu si všiml zvláštně pravidelných úhlů, jež svíraly hrany některých obrovitých hranolových shluků. V příští vteřině byl z propasti venku a stál roztřeseně na skalnatém úbočí zalitém prudkým rozptýleným zeleným světlem. Byl bos a v nočním oděvu, a když se pokusil jít, zjistil, že sotva zvedá nohy. Vířivá mlha ukrývala vše kromě nejbližšího svažitého terénu a on couval před pomyšlením na zvuky, jež by se z té mlhy mohly ozvat.

Pak spatřil dvě postavy, které se pracně vlekly k němu – stařenu a to malé chlupaté. Babice se namáhavě zvedla na kolena a podařilo se jí zvláštním způsobem zkřížit paže, zatímco Hnědý Jenkin ukázal jistým směrem hrozně lidskou přední tlapkou, kterou zvedl se zjevnou námahou. Hnán puzením, které nevycházelo z něho, vlekl se Gilman kupředu po dráze určené úhlem stařeniných paží a namířením tlapky té malé zrůdy, a než se odšoural tri kroky, byl zpátky v soumračné propasti. Míhaly se kolem něj geometrické tvary a on závratně a nekonečně padal. Nakonec se vzbudil na své posteli v bláznivě zaúhleném podkroví strašidelného starého domu.

To dopoledne do něho nic nebylo a nešel na přednášky. Jakási neznámá přitažlivost mu táhla oči zdánlivě nesmyslným směrem, protože se nemohl ubránit zírání na jisté prázdné místo na podlaze. Jak plynul den, ohnisko jeho nevidoucích očí měnilo polohu, a v poledne již překonal puzení zírat do prázdna. Asi ve dvě šel na oběd, a jak se proplétal úzkými uličkami města, shledával, že se stále obrací na jihovýchod. Jen s úsilím dokázal vytrvat v jídelně v Kostelní ulici a po jídle cítil neznámý tah ještě silněji.

Přece jen bude muset jít za neurologem – třeba to souvisí s jeho náměsíčností –, ale mezitím se může alespoň pokusit zlomit to morbidní kouzlo sám. Jistě ještě dokáže odejít od toho tahu, a tak s velkým odhodláním zamířil přímo proti němu a cílevědomě se vlekl Posádkovou ulicí na sever. Než došel k mostu přes Miskatonic, byl zalit studeným potem, a pevně sevřel železné zábradlí, když zíral proti proudu na zlopověstný ostrůvek, kde se v odpoledním slunci chmuřily pravidelné řady stojících kamenů.

Pak sebou trhl. Na opuštěném ostrově bylo totiž jasně vidět živou postavu a druhý pohled mu řekl, že je to jistě ta podivná stařena, jejíž zlověstný vzhled se tak katastrofálně zamíchal do jeho snů. A vysoká tráva v její blízkosti se pohybovala, jako by u země lezl nějaký jiný živý tvor. Když se stařena začala otáčet k němu, zbrkle utekl z mostu, pod ochranu spletitých poříčních uliček města. I když byl ostrov daleko, cítil, že by ze sardonického pohledu té shrbené, věkovité postavy v hnědém mohlo plynout obludné a neotřesitelné zlo.

Tah k jihovýchodu stále trval a Gilman se jen se strašným odhodláním dokázal dovléci do starého domu a nahoru po rozvrzaných schodech. Celé hodiny bezcílně a mlčky seděl a oči se mu postupně sunuly na západ. Kolem šesté svým zbystřeným sluchem postřehl kňouravé modlitby Joea Mazurewicze dvě patra pod sebou, v zoufalství popadl klobouk a vykročil do ulic zlacených zapadajícím sluncem. Nechal tah, který teď mířil přímo na jih, ať ho vede, kam chce. Za hodinu jej zastihla tma na širých polích za Katovým potokem a vpředu se třpytily jarní hvězdy. Puzení kráčet se postupně měnilo v puzení mysticky vyskočit do prostoru, a náhle si uvědomil, odkud vlastně přichází ten tah.

Byl na obloze. Jistý bod mezi hvězdami měl na něho nárok a volal ho. Zjevně to byl bod někde mezi Hydrou a Lodí Argo a on poznal, že byl k němu puzen od okamžiku, kdy se brzy po rozednění probudil. Ráno byl dole, odpoledne stoupal na jihovýchodě a nyní byl zhruba na jihu, ale stáčel se na západ. Co znamená tahle novinka? Začíná šílet? Jak dlouho to bude trvat? Gilman opět sebral odhodlání, otočil se a odvlekl se zpět do zlověstného starého domu.

Mazurewicz na něho čekal u dveří a zdálo se, že mu zároveň chce a nechce povědět nějaký nový kus pověry. Týkal se čarodějného světla. Joe byl večer předtím oslavovat – v Massachusetts byl Den vlastenců – a domů přišel po půlnoci. Když zvenčí pohlédl nahoru na dům, nejprve se mu zdálo, že je za Gilmanovým oknem tma, ale pak spatřil uvnitř slabou fialovou záři. Chtěl pána varovat před tou září, protože v Arkhamu každý věděl, že to je čarodějné světlo Kezie, které se mihotá kolem Hnědého Jenkina a přízraku samotné ježibaby. Dřív o tom nemluvil, ale teď musí, protože to znamená, že Kezia a její zubatý rarášek obcházejí mladého pána. Někdy se zdávalo jemu, Paulu Choynskimu i domácímu Dombrowskimu, že vidí, jak to světlo proniká štěrbinami v zatlučené půdě nad pokojem mladého pána, ale všichni se dohodli, že o tom nebudou mluvit. Bylo by však lepší, kdyby si pán najal jiný pokoj a opatřil si křížek od nějakého dobrého kněze jako Otec Iwanicki.

Jak chlapík blábolil, Gilman cítil, že mu hrdlo svírá bezejmenný strach. Věděl, že Joe musel být podnapilý, když se v noci vracel domů, ale zmínka o fialovém světle v okně podkroví měla děsivý význam. Právě taková mihotavá záře si vždy pohrávala okolo stařeny a toho malého chlupatého v oněch lehčích, zřetelnějších snech, které předcházely jeho pád do neznámých propastí, a pomyšlení, že jiná bdící osoba mohla vidět snové světlo, byla naprosto mimo zdravý rozum. Ale kde ten člověk přišel na takový divný nápad? Že by Gilman ve snu nejen chodil po domě, ale také mluvil? Ne, Joe říkal, že ne – ale to si musí ověřit. Třeba mu bude moci něco říci Frank Elwood, i když se mu nechtělo se ptát.

Horečka – divoké sny – náměsíčnost – iluze zvuků – tah k místu na obloze – a teď podezření, že ze sna šíleně blábolí! Musí přestat studovat, navštívit neurologa a něco se sebou udělat. Když vystoupil do druhého patra, zastavil se u Elwoodových dveří, ale druhý mladík byl pryč. Zdráhavě pokračoval nahoru do svého podkrovního pokoje a ve tmě se posadil. Jeho pohled byl stále tažen na jihozápad, ale přistihl se, že také napjatě sleduje, zda se něco neozve na zavřené půdě nahoře, a napůl si představuje, že nepatrnou skulinou v nízkém šikmém stropě proniká zlé fialové světlo.

Té noci, když Gilman usnul, vysvitlo na něho fialové světlo se zvýšenou intenzitou a stará čaroděj nice a to malé chlupaté – přiblížily se víc než kdy předtím – se mu pošklebovaly nelidským vřískáním a ďábelskými gesty. Rád se propadl do neurčitě burácejících soumračných propastí, ačkoli pronásledování tím třpytivým slepencem bublin a kaleidoskopickým mnohostěnem bylo hrozivé a rozčilující. Pak nastal posun, když nad ním i pod ním vyvstaly obrovské sbíhající se roviny něčeho kluzkého – posun, který skončil zábleskem delíria a vzplanutím neznámého, cizího světla, v němž se šíleně a nerozpletitelně mísila žlutá, karmínová a indigová.

Napolo ležel na vysoké terase s fantastickou balustrádou nad bezhraničnou džunglí cizokrajných, neuvěřitelných štítů, vyvážených rovin, kopulí, minaretů, vodorovných kotoučů spočívajících na vězících a nesčetných ještě divočejších tvarů – některých z kamene a jiných z kovu – Jež se nádherně blyštěly ve smíšeném, takřka žahavém světle mnohobarevné oblohy. Když vzhlédl, spatřil tři ohromující plamenné kotouče. Každý měl jiný odstín a byl v jiné výši nad nekonečně vzdáleným zvlněným obzorem nízkých hor. Za ním se tyčily vrstvy vyšších teras, až kam dohlédl. Město dole se táhlo do nedohledna a on doufal, že z něho nevystoupí žádný zvuk.

Dlažba, z níž se snadno zvedl, byla z žilkovaného leštěného kamene, jehož totožnost nedokázal určit, a dlaždice byly vytesány v tvarech s bizarními úhly, jež mu nepřipadaly ani tak asymetrické jako spíš založené na nějaké nezemské symetrii, jejíž zákony nemohl pochopit. Balustráda sahala až po prsa, byla jemná a fantasticky tvarovaná a na zábradlí stály nedaleko od sebe figurky groteskního tvaru a skvělé řemeslné práce. Zdálo se, že jsou jako celá balustráda vyrobeny z nějakého lesklého kovu, jehož barvu nebylo v tomto chaosu smíšených září možné uhodnout a jejich povaha byla naprosto nepředstavitelná. Tvořil je jakýsi žlábkovaný soudkovitý předmět s tenkými vodorovnými rameny trčícími z ústředního kruhu jako špice kola a se svislými knoflíky či kuličkami vyčnívajícími z hlavy a spodku soudku. Každý z těchto knoflíků byl středem soustavy pěti dlouhých, plochých, trojúhelníkovitě se zužujících ramen, jež byla okolo něj uspořádána jako ramena mořské hvězdice – téměř vodorovně, ale nepatrně se odklánějíce od ústředního soudku. Spodek dolního knoflíku byl přiletován k dlouhému zábradlí tak maličkým styčným bodem, že několik figurek bylo ulomeno a scházelo. Figurky byly vysoké asi čtyři a půl palce a trčící ramena měla celkem asi dvaapůlpalcový průměr.

Když se Gilman postavil, dlaždice ho pálily do bosých nohou. Byl úplně sám a první, co udělal, bylo, že došel k zábradlí a s pocitem závratě se podívat dolů na nekonečné kyklopské město téměř dva tisíce stop pod ním. Jak naslouchal, zdálo se mu, že z úzkých uliček dole stoupá rytmická změť tichého melodického pískání ve velkém tónovém rozsahu, a přál si, aby mohl rozeznat obyvatele tohoto místa. Po chvíli se mu z té podívané zatočila hlava, takže kdyby se instinktivně nechytil lesklé balustrády, byl by se skácel na dlažbu. Pravá ruka mu dopadla na jednu vyčnívající figurku. Dotek ho trochu stabilizoval, ale na exotickou křehkost kovotepeckého díla to bylo příliš a ostnatá figurka se mu v ruce ulomila. Stále napůl omámen ji dál svíral, zatímco se druhou rukou chytil volného místa na hladkém zábradlí.

Nyní však jeho přecitlivělý sluch zachytil cosi vzadu. Ohlédl se na plochou terasu. Tiše, ale ne nějak kradmo se k němu blížilo pět postav. Dvě z nich byly zlověstná stařena a zubatý, chlupatý malý živočich. Z těch ostatních tří ztratil vědomí – byly to totiž živé bytosti vysoké osm stop, tvarované přesně jako ostnaté sošky na balustrádě, a pohybovaly se pavoučím vrtěním dolní sady hvězdicovitých ramen.

Gilman se vzbudil v posteli zalit studeným potem. Obličej, ruce a nohy ho svědily. Seskočil na podlahu, v šíleném spěchu se umyl a oblékl, jako by se potřeboval dostat co nejrychleji z domu. Nevěděl, kam chce jít, ale cítil, že opět musí obětovat přednášky. Podivný tah směrem k tomu bodu na obloze mezi Hydrou a Argem polevil, ale jeho místo zaujal jiný, ještě silnější. Nyní cítil, že musí jít na sever – nekonečně na sever. Děsil se přejít most, z nějž bylo vidět opuštěný ostrůvek v Miskatonicu, a tak šel přes most na Peabody Avenue. Velmi často klopýtal, protože oči i uši měl připoutány k nesmírně vysokému bodu na prázdné modré obloze.

Asi po hodině se trochu ovládl a viděl, že je daleko od města. Kolem dokola se prostírala nehostinná prázdnota slanišť, kdežto úzká silnička před ním vedla do Innsmouthu – toho starobylého, napůl opuštěného městečka, jež se Arkhamští tak podivně zdráhali navštěvovat. Ačkoli tah k severu nezeslábl, začal se mu bránit, jako se bránil tomu druhému tahu, a tak nakonec shledal, že může téměř vyvážit jeden druhým. Dovlekl se zpět do města, vypil v cukrárně trochu kávy, dopotácel se do veřejné knihovny a nazdařbůh listoval v lehčích časopisech. V jednu chvíli potkal několik přátel, kteří se podivili, jak je zvláštně opálený, ale on jim o své vycházce neřekl. Ve tři se v restauraci naobědval a přitom si všiml, že se tah buď zmenšil, nebo rozdělil. Pak zabíjel čas na laciném představení v kině a díval se na přihlouplý film znovu a znovu, aniž mu věnoval pozornost.

Asi v devět večer se odloudal domů a vklopýtal do starobylého domu. Joe Mazurewicz kňoural nesrozumitelné modlitby a Gilman pospíšil do svého podkroví, aniž se podíval, zda je Elwood doma. Šok ho čekal, když rozsvítil mdlé elektrické světlo. Ihned spatřil, že na stole je něco, co tam nepatří, a druhý pohled neponechal žádný prostor pochybám. Na boku ležela – protože sama stát nemohla – ta exotická ostnatá figurka, kterou ve svém obludném snu ulomil z fantastické balustrády. Nechyběla žádná podrobnost. Žlábkovaný soudkovitý střed, tenká, kruhem trčící ramena, knoflíky na obou koncích a plochá hvězdicovitá ramena, mírně se stáčející ven, vyčnívající z těchto knoflíků – všechno bylo na místě. V elektrickém světle se barva zdála zářivě šedá, zeleně žilkovaná, a Gilman ve své hrůze a zmatku viděl, že jeden z knoflíků končí zubatým lomem, který odpovídá jeho bývalému místu napojení na snové zábradlí.

Jen sklon k omámené strnulosti ho uchránil od hlasitého výkřiku. Stále omámen vzal ostnatou věc do ruky a odpotácel se dolů k bytu domácího Dombrowskiho. Plesnivými chodbami se stále rozléhaly kňouravé modlitby pověrčivého opraváře stavů, ale Gilmanovi už nevadily. Domácí byl doma a přívětivě ho pozdravil. Ne, ještě tu věc neviděl a nic o ní neví. Ale jeho manželka říkala, že na jedné posteli našla legrační plechovou věc, když v poledne uklízela. Třeba je to tohle. Dombrowski ji zavolal a ona se přikolébala. Ano, je to ta věc. Našla ji v posteli mladého pána – na straně u zdi. Zdála se jí hrozně divná, ale mladý pán má přece v pokoji spoustu divných věcí – knížek a hračiček a obrázků a čmáranic na papíře. Ona o tom rozhodně nic neví.

A tak se Gilman vrátil nahoru v duševním zmatku, přesvědčen, že buď pořád ještě sní, nebo že jeho náměsíčnost dosáhla neuvěřitelných krajností a vede ho k loupežím na neznámých místech. Kde tu zvláštnost vzal? Nevzpomínal si, že by ji viděl v kterémkoli arkhamském muzeu. Někde ovšem musela být a pohled na ni, když ji ve spánku uchopil, musel vyvolat ten podivný snový obraz terasy s balustrádou. Zítra se opatrně vyptá – a možná navštíví neurologa.

Mezitím se pokusí vystopovat, kam se náměsíčně toulá. Po schodech nahoru a na podlaze chodby v podkroví nasypal trochu mouky vypůjčené od domácího – otevřeně přiznal, nač. Cestou sestavil u Elwoodových dveří, ale vevnitř byla tma. Vešel do pokoje, položil ostnatou věc na stůl a lehl si úplně duševně i fyzicky vyčerpán. Ani se nezdržoval svlékáním. Měl dojem, že ze zatlučené půdy nad šikmým stropem slyší tiché škrábání a ťapání, ale byl tak rozrušen, že mu to ani nevadilo. Ten záhadný tah od severu opět velmi zesílil, třebaže se teď zdálo, že přichází z místa níže na obloze.

V oslnivém snovém fialovém světle přišla stařena a to zubaté, chlupaté opět a zřetelněji než kdy předtím. Tentokrát se skutečně dostali až k němu a on ucítil, jak ho chytají svraskalé pařáty té babice. Byl vytažen z postele do prázdného prostoru a chviličku slyšel rytmické burácení a viděl okolo sebe vřít soumračnou beztvarost neurčitých propastí. Ten okamžik však byl velmi krátký, protože vzápětí byl v hrubém malém prostoru bez oken, s neohoblovanými trámy a prkny, které se mu sbíhaly kousek nad hlavou, a se zvláštní šikmou podlahou pod nohama. Na té podlaze byly podepřeny do roviny nízké skřínky plné knih nejrůznějšího stupně starobylosti a rozkladu a uprostřed byl stůl a lavice, obojí zřejmě přitlučené na místo. Na knihovničkách byly rozloženy malé předměty neznámého tvaru a povahy a Gilmanovi se v planoucím fialovém světle zdálo, že vidí protějšek ostnaté sošky, která ho tak hrozně zarazila. Nalevo podlaha prudce spadala dolů a tvořila černou trojúhelníkovou jámu, z níž po chviličce suchého harašení vylezla ta chlupatá ohavnost se žlutými tesáky a vousatým lidským obličejíkem.

Zle rozšklebená ježibaba ho stále svírala a za stolem stála postava, kterou ještě neviděl – vysoký hubený muž mrtvolně černé barvy, ale bez sebemenší stopy černošských rysů, neměl vlasy ani vousy a jako jediný oděv měl na sobě beztvarý hábit z nějaké těžké černé látky. Nohy nebylo možné za stolem a lavicí rozeznat, musel však být obutý, protože kdykoli změnil polohu, klapalo to. Muž nemluvil a jeho drobné, pravidelné rysy neměly žádný výraz. Jen ukázal na knihu obrovité velikosti, jež ležela otevřená na stole, zatímco ježibaba strčila Gilmanovi do pravé ruky veliký šedý brk. Na všem ležel příkrov šíleného strachu a vyvrcholilo to, když to chlupaté vyběhlo snícímu po šatech na rameno, pak dolů po levé paži, a nakonec ho ostře kouslo do zápěstí těsně pod manžetou. Když z rány vystříkla krev, Gilman omdlel.

Vzbudil se dvaadvacátého ráno s bolestí v levém zápěstí a viděl, že má manžetu hnědou od zaschlé krve. Vzpomínky měl velmi zmatené, ale výjev s černým mužem v neznámém prostoru vyvstával živě. Ve spaní ho musely pokousat krysy a vyvolat tak vyvrcholení toho strašného snu. Otevřel dveře a viděl, že mouka na podlaze chodby je nedotčená, jedině velikými otisky nohou přihlouplého chlapíka, který bydlel na druhé straně podkroví. Tentokrát tedy ve spaní nechodil. Ale s těmi krysami se bude muset něco udělat. Promluví si o nich s domácím. Opět se pokusil ucpat díru dole v šikmé stěně. Vrazil tam svícen, který se zdál mít zhruba správnou velikost. V uších mu hrozně zvonilo, jakoby ozvěnou nějakého hrozného hluku slyšeného ve snu.

Když se koupal a převlékal, snažil se vzpomenout si, co se mu zdálo po výjevu ve fialově osvětleném prostoru, ale nedařilo se mu vybavit si nic určitého. Dějiště výjevu muselo odpovídat zatlučené půdě nahoře, jež útočila tak prudce na jeho obrazotvornost, ale pozdější dojmy byly slabé a mlhavé. Byly to náznaky neurčitých soumračných propastí za nimi – propastí, v nichž se nevyskytovaly žádné pevné náznaky tvarů. Byl tam zaveden bublinatým slepencem a mnohostěnem, které ho vždy pronásledovaly, ale i ty se jako on v tomto vzdálenějším prázdnu nejzazší černoty změnily v chuchvalečky mléčné, nepatrně svítivé mlhy. Cosi jiného šlo napřed – větší chuchvalec, který se tu a tam zhustilv nepojmenovatelné náznaky tvaru – a zdálo se mu, že nepostupují přímou čarou, ale spíše cizokrajnými křivkami a spirálami jakéhosi éterického víru, který se řídil zákony neznámými fyzice a matematice jakéhokoli představitelného kosmu. Nakonec tam byla nápověď obřích poskakujících stínů, obludného, poloslyšitelného tepání a tenkého, jednotvárného pískání neviděné flétny – ale to bylo vše. Gilman usoudil, že tu poslední představu získal z toho, co četl v Necronomiconu o nemyslícím jsoucnu Azathothovi, jež vládne všemu času a prostoru z podivného černého trůnu uprostřed chaosu.

Když smyl krev, ranky na zápěstí byly velmi nepatrné a Gilman se divil umístění dvou droboučkých vpichů. Uvědomil si, že na pokrývce, na níž ležel, nebyla žádná krev – což bylo velmi zvláštní přitom, kolik jí měl na ruce a na manžetě. Chodil ve spaní po svém pokoji a kousla ho krysa, když si sedl na židli nebo strnul v nějaké méně rozumné poloze? Hledal zahnědlé skvrny po všech koutech, ale žádné nenašel. Měl by raději, pomyslel si, posypat podlahu v pokoji i za dveřmi – ačkoli vlastně žádný další důkaz o tom, že ve spaní chodí, nepotřeboval. Věděl, že chodí, a teď šlo o to, aby to zarazil. Toho rána se podivné tahy z prostoru zdály slabší, ačkoli je nahradil jiný, ještě nevysvětlitelnější pocit. Bylo to neurčité naléhavé puzení uprchnout z této situace, ale nebylo v něm ani stopy po určitém směru, jímž by si přál prchat. Když vzal do ruky podivnou ostnatou sošku na stole, zdálo se mu, že starší tah k severu trošku zesílil, ale i tak byl zcela překonán novějším a více zarážejícím puzením.

Odnesl ostnatou sošku dolů do Elwoodova pokoje a obrnil se proti kňourání opraváře stavů, které stoupalo z přízemí. Elwood byl naštěstí doma a zřejmě už vstal. Byl čas chvíli si popovídat, než půjdou na snídani a do školy, a tak Gilman ze sebe chvatně vysypal své nedávné sny a obavy. Hostitel byl velmi vnímavý a souhlasil, že by se s tím mělo něco dělat. Byl otřesen hostovou staženou, vyzáblou tváří a všiml si podivného, nenormálně vypadajícího opálení, o němž se během uplynulého týdne zmínili i jiní. Nemohl ovšem říci mnoho. Gilmana na žádné výpravě ve spánku neviděl a neměl tušení, co by ta kuriózní soška mohla být. Slyšel však jednou večer rozhovor francouzského Kanaďana, který bydlel přímo pod Gilmanem, s Mazurewiczem. Vyprávěli si, jak se bojí nadcházející Valpuržiny noci, do které zbývá už jen několik dní, a litovali nešťastného mladého pána, kterému už není pomoci. Desrochers, člověk z pokoje pod Gilmanem, mluvil o krocích obutých i neobutých nohou v noci a o fialovém světle, které viděl, když se jednou v noci se strachem vyplížil nahoru, aby se ke Gilmanovi podíval klíčovou dírkou. Když štěrbinami okolo dveří zahlédl to světlo, už se neodvážil podívat. Ozýval se tam také tichý hovor – a když jej začal líčit, jeho hlas poklesl v neslyšitelný šepot.

Elwood si neuměl představit, co přivedlo ty pověrčivce k tlachání, ale soudil, že jejich obrazotvornost na jedné straně podnítilo Gilmanovo noční vysedávání a chození a mluvení ve spánku, a na druhé straně blízkost tradičně obávané noci před prvním májem. Bylo jasné, že Gilman ze spaní mluví, a pomýlená představa fialového snového světla určitě vznikla z Desrochersova naslouchání u klíčové dírky. Tihle prosťáčci si snadno představí, že viděli kdejakou podivnost, o které slyšeli. A co dělat? Gilman by se měl raději přestěhovat dolů k Elwoodovi a nespat sám. Pokud bude Elwood vzhůru, probudí ho, vždycky když začne ze spaní mluvit nebo vstávat. Co nejdříve také musí k odborníkovi. Mezitím obejdou s ostnatou soškou různá muzea a některé profesory, budou se ptát, co to je, a řeknou, že to našli v městské popelnici. A Dombrowski musí otrávit ty krysy ve zdech.

Povzbuzen Elwoodovou podporou šel Gilman toho dne na přednášky. Stále jím zmítala podivná puzení, ale vcelku se mu dařilo jim uhýbat. Ve chvíli volna ukázal podivnou sošku několika profesorům. Všechny silně zaujala, ale žádný nemohl vrhnout světlo na její povahu nebo původ. Té noci spal na lůžku, které nechal Elwood domácím donést do pokoje ve druhém patře, a poprvé za několik týdnů se úplně zbavil zneklidňujících snů. Ale horečka trvala a kňourání opraváře stavů ho rozčilovalo.

Několik dalších dní se Gilman těšil z takřka dokonalé imunity vůči morbidním jevům. Jak říkal Elwood, nejevil žádný sklon mluvit ze spaní nebo vstávat, a domácí mezitím všude nakladl jed na krysy. Jediný zneklidňující prvek byly řeči pověrčivých cizinců, jejichž obrazotvornost byla velmi vzrušena. Mazurewicz ho stále přemlouval, aby si opatřil křížek, a nakonec mu vnutil jeden, který prý byl posvěcen dobrým Otcem Iwanickim. I Desrochers povídal – ano, tvrdil, že první a druhou noc Gilmanovy nepřítomnosti se v prázdném pokoji ozývaly opatrné kroky. Paul Choynski měl dojem, že tu noc slyšel zvuky na chodbách a na schodech, a tvrdil, že někdo tiše zkoušel kliku jeho dveří, kdežto paní Dombrowská přísahala, že poprvé od Všech svatých viděla Hnědého Jenkina. Ale takové naivní historky nemohly nic znamenat a Gilman nechal laciný kovový křížek nečinně viset na knoflíku dvířek hostitelova prádelníku.

Gilman a Elwood tři dny obcházeli místní muzea a snažili se identifikovat podivnou ostnatou sošku, ale vždy neúspěšně. Všude však vzbouzeli silný zájem, protože naprostá cizokrajnost té věci byla rukavicí hozenou vědecké zvídavosti. Jedno z malých trčících ramen bylo ulomeno a podrobeno chemickému rozboru a o výsledcích se v univerzitních kruzích ještě nepřestalo mluvit. Profesor Ellery našel v té podivné slitině platinu, železo a telurium, ale byly k nim přimíšeny nejméně tři další zjevné prvky vysoké atomové váhy, které chemie vůbec neuměla zařadit. Nejenže neodpovídaly žádnému známému prvku, ale nezapadaly ani do prázdných míst vyhrazených pro pravděpodobné prvky v periodické tabulce. Záhada zůstává dodnes nerozřešena, ačkoli soška je vystavena v muzeu Miskatonické univerzity.

Ráno sedmadvacátého dubna se v pokoji, kde byl Gilman hostem, objevila čerstvá krysí díra, ale Dombrowski ji během dne zatloukl plechem. Jed příliš neúčinkoval, protože škrábání a šramot ve stěnách prakticky nezeslábly.

Elwood byl toho večera pryč do pozdních hodin a Gilman na něho čekal. Nechtěl v tom pokoji usnout sám – zvlášť proto, že měl dojem, že ve večerním šeru zahlédl odpudivou stařenu, jejíž obraz se tak hrůzně přenesl do jeho snů. Rád by byl věděl, kdo to je a co bylo to, co v její blízkosti harašilo plechovkou v hromadě odpadků v ústí špinavého dvorku. Babice si ho zřejmě všimla a zle se na něho ušklíbla – i když to si možná jen představoval.

Druhý den byli oba mladíci velmi unavení a věděli, že v noci budou spát jako dřevo. Večer ospale probírali matematická studia, která Gilmana tak plně a snad škodlivě zaujala, a dohadovali se o spojitosti se starobylou magií a lidovými pověstmi, která se zdála tak temně pravděpodobná. Mluvili o staré Kezii Masonové a Elwood souhlasil, že Gilman má dobré vědecké podklady pro názor, že snad náhodou přišla k zvláštním a významným informacím. Tajné kulty, k nimž tyto čarodějnice náležely, často střežily a předávaly překvapující tajemství ze starších, zapomenutých aeonů, a nebylo nijak nemožné, že Kezia skutečně zvládla umění procházet branami dimenzí. Tradice zdůrazňuje zbytečnost hmotných překážek pohybu čarodějnice, a kdo může říci, co je podkladem starých pohádek o nočních projížďkách na koštěti?

Zda může moderní badatel někdy dosáhnout stejných schopností pouhým matematickým bádáním, to se teprve ukáže. Úspěch by podle Gilmana mohl vést k nebezpečným a nemyslitelným situacím, kdo totiž může předpovědět, jaké podmínky budou v přilehlém, ač normálně nedosažitelném rozměru? Pestrost možností byla naproti tomu obrovská. V jistých pásech prostoru nemůže existovat čas, a vstoupí-li někdo do takového pásu a zůstane v něm, může si na neurčito uchovat svůj život a mládí, nikdy netrpět látkovou výměnou ani stárnutím, leda v malých dávkách, když navštíví svou vlastní rovinu nebo nějakou podobnou. Člověk by například mohl přejít do bezčasého rozměru a v nějakém vzdáleném období dějin Země by se mohl vynořit stejně mladý jako předtím.

Těžko se dalo nějak opodstatněně hádat, zda se to někdy někomu podařilo. Staré pověsti jsou mlhavé a mnohoznačné a v historických dobách se zdají všechny pokusy o překonání zakázaných mezer komplikovány zvláštními a strašlivými svazky s bytostmi a posly zvenčí. Od nepaměti existovala postava posla či vyslance skrytých strašných sil – „Ten černý“ z čarodějnického kultu a „Nyarlathotep“ z Necronomiconu. Byl tu také matoucí problém menších poslů nebo zprostředkovatelů – pseudozvířat a podivných kříženců, které pověsti popisují jako rarášky čarodějnic. Když Gilman a Elwood uléhali, tak ospalí, že se už nemohli dohadovat dál, slyšeli, jak se do domu vpotácel podnapilý Joe Mazurewicz, a otřásli se nad zoufalou prudkostí jeho kňouravých modliteb.

Té noci viděl Gilman opět fialové světlo. Slyšel ve snu hlodání a škrabání v přepážkách a měl dojem, že někdo nemotorně zápasí se závorou. Pak spatřil stařenu a to malé chlupaté, jak se k němu blíží po koberci. Tvář čarodějnice zářila nelidským rozjařením a malá žlutozubá morbidnost se posměšně chichotala, když ukazovala na tvrdě spící postavu Elwooda na lůžku na druhé straně pokoje. Strachem způsobená strnulost potlačila veškeré pokusy vykřiknout. Jako už jednou uchopila ohavná babice Gilmana za ramena a strhla ho s postele do prázdna. Opět se kolem něj mihlo nekonečno vřískajících soumračných propastí, ale v příštím okamžiku měl dojem, že je v neznámé tmavé, blátivé, zapáchající uličce a kolem dokola se tyčí trouchnivějící zdi prastarých domů.

Vpředu byl černý muž v hábitu, kterého již viděl ve sbíhavém prostoru předešlého snu, zatímco z menší vzdálenosti kývala a pánovitě se šklebila stařena. Hnědý Jenkin se přítulně a hravě otíral o kotníky černého muže, mizející z větší části v hlubokém bahně. Vpravo byl temný otevřený vchod, k němuž mlčky ukazoval černý muž. Rozšklebená babice se do něj vrhla a vtáhla za sebou Gilmana za rukáv pyžama. Byly tam hrozivě vrzající, zle páchnoucí schody, na nichž se stařena zdála vyzařovat slaboučké fialové světlo, a posléze dveře na jednom poschodí. Stařena zašátrala po závoře a pak do dveří strčila, až se rozevřely, pokynula Gilmanovi, aby počkal, a zmizela v černém otvoru.

Mladíkovy přecitlivělé uši postřehly ohavný dušený výkřik, a čarodějnice vzápětí vyšla s malou bezvědomou postavičkou v náručí a strkala ji snícímu, jako by mu velela ji nést. Pohled na tu postavičku a výraz jejího obličeje zrušil kouzlo. Stále příliš omámený na to, aby dokázal vykřiknout, vrhl se bezhlavě dolů po páchnoucím schodišti do bláta venku a zastavil se, teprve když ho uchopil čekající černý muž a začal ho rdousit. Když ztrácel vědomí, slyšel slabé, ostré chichotání zubaté krysí nenormálnosti.

Ráno devětadvacátého se Gilman probudil do víru hrůzy. Jakmile otevřel oči, věděl, že je něco strašně v nepořádku, protože byl zpátky ve svém starém podkrovním pokoji se šikmou stěnou a stropem a válel se na nyní nepovlečené posteli. Nevysvětlitelně ho bolel krk, a když se namáhavě posadil, s rostoucím úlekem viděl, že má nohy a manžety pyžama hnědé od zaschlého bláta. Chviličku měl paměť beznadějně zamlženou, ale věděl přinejmenším, že musel chodit ve spaní. Elwood spal tak hluboce, že ho neslyšel a nezastavil. Na podlaze byly zmatené blátivé stopy, ale divné bylo, že se netáhly až ke dveřím. Čím víc na ně Gilman hleděl, tím zvláštnější se zdály: vedle těch, které poznával jako svoje, byly totiž nějaké menší, téměř kulaté otisky – jaké by mohly nadělat nohy velké židle nebo stolu, až na to, že většina jich byla jakoby rozpůlená. Byly tam také podivné blátivé krysí stopy vedoucí z čerstvé díry a zpátky do ní. Gilmanem zacloumal naprostý zmatek a strach ze šílenství, když se dopotácel ke dveřím a viděl, že venku žádné stopy bláta nejsou. Čím víc si na svůj ohavný sen vzpomínal, tím víc se děsil, a k jeho zoufalství ještě přispělo, že slyšel Joea Mazurewicze, jak o dvě patra níž truchlivě prozpěvuje.

Sešel do Elwoodova pokoje, vzbudil dosud spícího hostitele a začal vyprávět, v jakém stavu se našel, ale Elwood si neuměl představit, co se doopravdy mohlo stát. Kde mohl Gilman být, jak se dostal zpátky do svého pokoje, aniž zanechal stopy na chodbě, a jak se v podkrovním pokoji mezi jeho stopy zamíchaly ty blátivé otisky jako od nábytku, to bylo naprosto nevytušitelné. A pak ty tmavé, sinavé otisky na jeho hrdle, jako by se pokoušel sám sebe uškrtit. Přiložil si k nim ruce, ale zjistil, že ani přibližně neodpovídají. Zatímco rozmlouvali, přišel Desrochers, aby jim sdělil, že po půlnoci slyšel nahoře strašný rachot. Ne, na schodech nebyl po půlnoci nikdo – ačkoli těsně před půlnocí slyšel v podkroví tiché přecházení a opatrně sestupující kroky, které se mu nelíbily. Řekl, že je to pro Arkham velmi špatná roční doba. Mladý pán by měl rozhodně raději nosit křížek, který mu dal Joe Mazurewicz. Ani za dne není bezpečno, protože po rozednění se v domě ozývaly divné zvuky – zejména rychle zdušený tenký dětský pláč.

Gilman šel toho rána mechanicky na přednášky, ale vůbec se nemohl soustředit. Zmocnilo se ho ohavné zlé tušení a očekávání, jako by na něj měla dopadnout nějaká drtivá rána. V poledne poobědval v univerzitním bufetu a při čekání na moučník sebral ze sousední židle noviny. Moučník však už nesnědl: jedna zprávička na první straně ho totiž omráčila tak, že dokázal sotva zaplatit účet a s vytřeštěnýma očima se dopotácel do Elwoodova pokoje.

Předešlé noci došlo v Orneově uličce k podivnému únosu a dvouleté dítě tupé pradleny Anastazie Wolejkové úplně zmizelo. Jak vysvitlo, matka se takové věci již nějakou dobu obávala, ale důvody, které uváděla, byly tak groteskní, že je nikdo nebral vážně. Říkala, že od března vídala okolo domu Hnědého Jenkina a podle jeho úšklebků a chichotání usoudila, že malý Ladislas musí být označen jako oběť pro strašný sabat o Valpuržině noci. Prosila svou sousedku Mary Czankovou, aby spala v pokoji a pokusila se dítě ochránit, ale Mary se neodvážila. Policii to říci nemohla, protože ta takovým řečem nikdy nevěří. Děti byly takhle unášeny, kam jí paměť sahá. A její přítel Pete Stowacki jí pomoci nechtěl, protože by se děcka stejně rád zbavil.

Co však zalilo Gilmana studeným potem, byla výpověď dvojice ochmelků, kteří míjeli ústí uličky těsně po půlnoci. Přiznávali, že byli opilí, ale oba přísahali, že viděli do tmavého vchodu kradmo vcházet bláznivě vystrojenou trojici. Byl tam podle nich veliký černoch v dlouhém hávu, drobná stařena v hadrech a mladý běloch v nočním oděvu. Stařena mladíka vlekla, kdežto černochovi se v hnědém blátě kolem nohou motala ochočená krysa.

Gilman seděl celé odpoledne jako omámený. Tak ho po příchodu domů zastihl Elwood, který si mezitím přečetl noviny a vytvořil si na jejich základě strašlivé dohady. Tentokrát jeden ani druhý nemohli pochybovat, že se kolem nich svírá cosi ohavně vážného. Krystalizoval tu obludný a nemyslitelný vztah mezi výplody noční můry a skutečnostmi objektivního světa a jen obrovská bdělost mohla odvrátit ještě příšernější vývoj událostí. Gilman musí dříve nebo později k neurologovi, ale ne právě teď, když jsou noviny plné toho únosu.

Co se vlastně stalo, bylo k zešílení nejasné, a Gilman s Elwoodem si chvilku šeptem vyměňovali ty nejdivočejší teorie. Bylo snad Gilmanovo studium prostoru a jeho rozměrů úspěšnější, než sám věděl? Vyklouzl skutečně z naší sféry na netušená a nepředstavitelná místa? Kde – pokud vůbec někde – byl za oněch nocí démonického odcizení? Burácející soumračné propasti – zelené úbočí – palčivá terasa – tah z hvězd – nejzazší černý vír – černý muž – blátivá ulička a schody – stará čarodějnice a zubatá, chlupatá hrůza – bublinatý slepenec a malý mnohostěn – zvláštní opálení – rána na zápěstí – nevysvětlená soška – zablácené nohy – stopy na hrdle – historky a obavy pověrčivých cizinců – co to všechno značí? Do jaké míry se dají na takový případ uplatnit zákony zdravého rozumu?

Tu noc jeden ani druhý nespali, ale příští den oba vynechali školu a podřimovali. Bylo 30. dubna a se soumrakem přijde pekelný čas sabatu, jehož se bojí všichni cizinci a pověrčiví staří lidé. Mazurewicz přišel domů v šest a říkal, že lidé v továrně si šeptají, že se Valpuržiny radovánky budou konat v tmavé rokli za Luční horou, kde na místě podivně opuštěném rostlinami stojí starý bílý kámen. Někteří to dokonce říkali policii a radili, aby tam hledala ztracené děcko Wolejkové, ale nevěřili, že se něco podnikne. Joe naléhal, aby si nebohý mladý pán vzal jeho křížek na niklovém řetízku, a Gilman si jej navlékl a schoval pod košili, aby mu vyhověl.

Pozdě večer oba mladíci podřimovali na židli, ukolébáni rytmickým modlením opraváře stavů pod sebou. Gilman při podřimování naslouchal, jeho nadpřirozeně zostřený sluch jako by se napínal po nějakém tichém, obávaném ševelu na pozadí hluků ve starobylém domě. Vybavovaly se mu chorobné vzpomínky na slova v Necronomiconu a v Černé knize a shledal, že se pohupuje v hanebných rytmech, které údajně patří k nejčernějším sabatním obřadům a které prý mají původ mimo čas a prostor, jaké chápeme.

Vzápětí si uvědomil, na co čeká – na pekelné zpěvy účastníků obřadu v dalekém černém údolí. Jak to, že toho tolik ví o tom, co očekávají? Jak zná čas, kdy mají Nahab a její učeň přinést plnou misku, která bude následovat po černém kohoutovi a černém kozlu? Viděl, že Elwood usnul, a pokoušel se na něj zavolat a vzbudit ho. Něco mu však svíralo hrdlo. Nebyl svým vlastním pánem. Upsal se tedy přece černému muži do té knihy?

Pak jeho horečný, nenormální sluch zachytil vzdálené tóny nesené větrem. Přicházely přes míle kopců a polí a uliček, a přece je poznával. Ohně už zřejmě hoří a tanečníci začínají. Jak se ubránit a nejít? Co ho to lapilo do sítě? Matematika – lidové tradice – dům – stará Kezia – Hnědý Jenkin… a tu spatřil, že je ve stěně vedle jeho lůžka nová krysí díra. Nad vzdáleným prozpěvováním a bližším modlením Joea Mazurewicze se ozval jiný zvuk – kradmé, cílevědomé škrábání v přepážkách. Doufal, že nezhasne elektrické světlo. Pak spatřil v krysí díře zubatou, vousatou tvářičku – prokletou tvářičku, o níž si konečně uvědomil, že se otřesně a pokřiveně podobá staré Kezii – a zaslechl tiché šátrání u dveří.

Vyšlehly před ním vřeštivé soumračné propasti a cítil se bezmocný v beztvarém sevření bublinatého slepence. Před ním se řítil malý kaleidoskopický mnohostěn a v celém vířícím prázdnu se zvyšoval a zrychloval neurčitý tónový vzorec, který jako by předstiňoval jakési nevyslovené a nesnesitelné vyvrcholení. Zdálo se mu, že ví, co přijde – obludný výtrysk Valpuržina rytmu, v jehož kosmické tónině se soustředí všechno prabytné nejzazší časoprostorové vření, které leží za shluklými sférami hmoty a někdy propuká rytmickými ozvěnami, jež slabě pronikají do každé vrstvy jsoucna a ve všech světech dodávají ohavného významu jistým obávaným obdobím.

To vše ale ve vteřině zmizelo. Byl opět ve stísněném fialově nasvětleném skoseném prostoru s šikmou podlahou, nízkými skřínkami plnými starobylých knih, lavicí a stolem, podivnými předměty a trojúhelníkovou jámou na jedné straně. Na stole ležela malá bílá postavička – neoblečený bezvědomý chlapeček – kdežto na druhé straně stála zrůdná, rozšklebená stařena s lesklým nožem s groteskní střenkou v pravé ruce a s divně tvarovanou světlou kovovou miskou, pokrytou zvláštními rytými vzory a s křehkými držadly po stranách, v levé ruce. Prozpěvovala nějaký krákoravý obřad jazykem, jemuž Gilman nerozuměl, ale zdál se podobný něčemu, co bylo opatrně citováno v Necronomiconu.

Jakmile se scéna vyjasnila, viděl babici, jak se předklání a podává mu přes stůl prázdnou misku – a neschopen ovládat vlastní pohyby se po ní natáhl a vzal ji do obou rukou a přitom si všiml, že je poměrně lehká. V témže okamžiku se přes okraj trojúhelníkové černé jámy nalevo od něho vyškrábala hnusná podoba Hnědého Jenkina. Babice mu teď pokynula, aby držel misku v určité poloze, zatímco zvedla veliký a groteskní nůž nad malou bílou oběť, kam až pravou rukou dosáhla. To zubaté, chlupaté se začalo chichotat pokračování neznámého obřadu, zatímco čarodějnice krákorala hnusné odpovědi. Gilman pocítil, jak jeho duševní a citovou ochromeností projíždí hlodavý, palčivý odpor, a světlá kovová miska se mu v ruce roztřásla. O vteřinu později pohyb nože dolů úplně zrušil kouzlo, a on s hlasitým zvonivým zařinčením upustil misku a rukama zběsile vyrazil vpřed, aby zabránil zrůdnému činu.

V mžiku oběhl po šikmé podlaze stůl, vyrval stařeně nůž z drápů a s třeskem jej hodil přes okraj úzké trojúhelníkové jámy. Vzápětí se však situace obrátila, protože ty vražedné drápy se těsně sevřely okolo jeho hrdla, zatímco vrásčitá tvář se křivila nepříčetnou zuřivostí. Cítil, jak ho do krku dře řetízek laciného křížku, a pomyslel ve svém nebezpečí, jak by asi pohled na něj zapůsobil na toho zlého tvora. Její síla byla zcela nadlidská, ale když jej škrtila dál, zesláble si sáhl do záňadří, nahmatal kovový symbol, přetrhl řetízek a vytáhl jej ven.

Zdálo se, že při pohledu na tu věc čarodějnice propadla panice, a její sevření povolilo natolik, že Gilman dostal možnost zcela se vyprostit. Strhl si s krku ocelové pařáty a byl by ježibabu odvlekl přes hranu jámy, kdyby její spáry opět nenabraly sílu a nesevřely se. Tentokrát se rozhodl odpovědět stejnou a vlastníma rukama se napřáhl po jejím hrdle. Než postřehla, co dělá, omotal jí kolem krku řetízek křížku a vzápětí jej utáhl tak, že nemohla dýchat. Během jejího posledního zápasu ucítil, že ho něco hryzlo do kotníku, a viděl, že jí přišel na pomoc Hnědý Jenkin. Jedním surovým kopnutím poslal tu morbidnost přes hranu jámy a slyšel, jak fňuká někde hluboko dole.

Nevěděl, zda babicí zabil, ale nechal ji ležet na podlaze, kam dopadla. Pak, když se odvrátil, spatřil na stole podívanou, z níž málem přišel o poslední zbytek rozumu. Houževnatý Hnědý Jenkin se čtyřmi démonsky obratnými ručičkami se činil, a zatímco ho čarodějnice rdousila, zmařil jeho úsilí. To, v čem zabránil noži namířenému na prsa, dokázaly žluté tesáky chlupaté rouhavosti udělat se zápěstím – a miska tak nedávno spadlá na podlahu stála plná vedle neživého tělíčka.

Ve svém snovém delíriu slyšel Gilman z nekonečné dálky pekelný zpěv v cizokrajném rytmu a věděl, že černý muž musí být tam, na sabatu. Do matematiky se mu pletly zmatené vzpomínky, a věřil, že jeho podvědomí obsahuje úhly, které potřebuje, aby se dostal zpět do normálního světa – poprvé sám a bez pomoci. Cítil jistotu, že je na odnepaměti zatlučené půdě nad svým pokojem, ale velmi pochyboval, že by se mu někdy podařilo uniknout šikmou podlahou nebo dávno uzavřeným východem. A nepřivedl by ho únik ze snové půdy jen do snového domu – nenormálního průmětu skutečného místa, které hledal? Byl naprosto zmaten vztahy mezi snem a skutečností ve všech svých zážitcích.

Cesta neurčitými propastmi bude strašná, protože bude vibrovat Valpuržin rytmus a on bude muset konečně slyšet doposud zahalené kosmické pulsování, jehož se tak smrtelně děsí. I teď byl schopen rozpoznat tiché, obludné chvění, jehož tempo až příliš dobře tušil. O sabatu vždy zesílí a dolehne do světů, aby povolalo zasvěcence k bezejmenným obřadům. Polovina sabatních zpěvů byla založena na tomto slabě slyšeném pulsování, jež žádné pozemské ucho nemohlo snést v jeho nezahalené prostorové plnosti. Gilman také uvažoval, zda může důvěřovat svému instinktu, že jej dovede zpět do správné části prostoru. Jak si může být jist, že nepřistane na tom zeleném úbočí daleké planety, na zdobené terase nad městem příšer s chapadly někde mimo galaxii, nebo ve spirálových černých vírech toho nejzazšího prázdna chaosu, kde panuje nemyslící démonsky sultán Azathoth?

Těsně předtím, než se vrhl do neznáma, zhaslo fialové světlo a zanechalo ho v černočerné tmě. Čaroděj nice – stará Kezia – Nahab – muselo to znamenat její smrt. A do vzdáleného sabatního zpěvu a fňukání Hnědého Jenkina v jámě dole se vmísilo jiné a divočejší kvílení z neznámých hlubin. Joe Mazurewicz – modlitby proti Hemživému chaosu se teď proměňovaly v nevysvětlitelně vítězoslavný výkřik – světy sardonické skutečnosti dotýkající se vírů horečného snu – Iä! Shub-Niggurath! Koza s tisíci kůzlaty…

Gilmana našli na podlaze jeho divně zaúhleného starého podkrovního pokoje dlouho před svítáním, protože strašný výkřik hned přilákal Desrocherse, Choynskiho, Dombrowskiho a Mazurewicze a vzbudil i tvrdě spícího Elwooda na jeho židli. Byl živ, měl oči otevřené dokořán, ale zdálo se, že je více méně v bezvědomí. Na hrdle měl stopy vražedných rukou a na levém kotníku ošklivé krysí kousnutí. Šaty měl zle pomačkané a Joeův křížek byl pryč. Elwood se třásl, bál se i pomyslet na to, jaké nové podoby nabylo přítelovo chození ve spánku. Mazurewicz se zdál přiomámený kvůli „znamení“, které prý dostal v odpověď na své modlitby, a zběsile se křižoval, když se za šikmou přepážkou ozvalo pištění a fňukání krysy.

Když položili snícího na lůžko v Elwoodově pokoji, poslali pro doktora Malkowskiho – místního lékaře, který nebude vykládat nic tam, kde by to mohlo vyvolat rozpaky – a ten dal Gilmanovi dvě podkožní injekce, díky nimž se uvolnil v něco podobného normálnímu spánku. Během dne se pacientovi chvílemi vracelo vědomí a nesouvisle popsal svůj nejnovější sen Elwoodovi. Byl to bolestný proces a hned na počátku vysvitlo cosi nového a znepokojivého.

Gilman – jehož uši byly nedávno abnormálně citlivé – byl nyní hluchý jako pařez. Dr. Malkowski, kterého spěšně povolali znovu, řekl Elwoodovi, že oba ušní bubínky jsou prasklé jakoby nárazem nějakého drtivého zvuku, tak intenzivního, že je pro člověka naprosto nesnesitelný. Jak mohl být slyšen takový zvuk během několika posledních hodin, aniž to vzburcovalo celé údolí Miskatonicu, to nedokázal počestný lékař říci.

Elwood psal své otázky a odpovědi na papír, takže se jim dařilo obstojně se dorozumět. Ani jeden nevěděl, co si z celé té zmatené záležitosti vybrat, a rozhodli se, že bude lepší, když na ni budou myslet co nejméně. Oba se však shodli na tom, že musí opustit ten starobylý a prokletý dům, jakmile to půjde zařídit. Večerní noviny psaly o policejním přepadu účastníků nějaké podivné slavnosti v rokli za Luční horou těsně před svítáním a zmiňovaly se, že tamní bílý kámen byl už po věky předmětem pověrčivé bázně. Nikdo nebyl chycen, ale mezi prchajícími byl spatřen mohutný černoch. V jiném sloupci se uvádělo, že po zmizelém dítěti Ladislasi Wolejkovi se nenašla ani stopa.

Vyvrcholení hrůzy přišlo ještě té noci. Elwood na to nikdy nezapomene a pro následné nervové zhroucení musel na celý zbytek semestru opustit školu. Celý večer se mu zdálo, že slyší v přepážkách krysy, ale nevěnoval jim pozornost. Pak, dlouho po tom, co si s Gilmanem lehli, začaly ty hrozné skřeky. Elwood vyskočil, rozsvítil a vrhl se k hostovu lůžku. Ležící na něm vydával vpravdě nelidské zvuky, jako by podstupoval zcela nepopsatelná muka. Zmítal se pod pokrývkami a vzápětí na nich začala vyvstávat veliká rudá skvrna.

Elwood se ho stěží odvažoval dotknout, ale skřeky a zmítání postupně ustávaly. To už se do dveří tlačili Dombrowski, Choynski, Desrochers, Mazurewicz a nájemník z horního patra a domácí poslal manželku telefonovat doktoru Malkowskimu. Všichni vyjekli, když zpod zkrvavených pokrývek náhle vyskočilo cosi podobného veliké kryse a přeběhlo přes podlahu k nedaleké nově prohlodané díře. Když lékař dorazil a začal stahovat ty strašné pokrývky, byl Walter Gilman mrtev.

Bylo by barbarské neomezit se jen na náznak toho, co Gilmana zabilo. V jeho těle byl doslova prohryzán tunel – cosi mu vyžralo srdce. Dombrowski, zoufalý nad nezdarem svých stálých pokusů o trávení krys, zavrhl každé pomyšlení na pronájem a do týdne se se všemi svými staršími nájemníky přestěhoval do zatuchlého, ale méně starobylého domu v Kaštanové ulici. Nejhorší bylo po nějakou dobu udržet Joea Mazurewicze potichu: zádumčivý opravář stavů totiž nikdy nezůstával střízlivý a ustavičně kňoural a mumlal o přízračných a strašných věcech.

Té poslední ohavné noci se totiž Joe zřejmě shýbl a podíval na rudé krysí stopy, jež vedly od Gilmanova lůžka k blízké díře. Na koberci byly nezřetelné, ale mezi ostěním a krajem koberce byl kus holé podlahy. Tam našel Mazurewicz něco obludného – nebo si to aspoň myslel, protože nikdo jiný s ním plně nesouhlasil, přestože byly stopy nepopiratelně divné. Otisky na podlaze byly rozhodně nepodobné obvyklým stopám krysy, ale ani Choynski ani Desrochers nechtěli připustit, že se podobaly stopám čtyř maličkých lidských ručiček.

Dům už nikdy nebyl pronajat. Jakmile jej opustil Dombrowski, snesl se na něj příkrov konečného zpustnutí, protože lidé se mu vyhýbali jednak pro jeho starou pověst, jednak pro nový dusivý puch. Snad jed bývalého domácího přece zapůsobil, protože nedlouho po jeho odchodu se z místa stalo veřejné pohoršení. Zdravotníci vystopovali, že zdroj zápachu je v uzavřených prostorách nad východním podkrovním pokojem a vedle něho, a shodli se, že počet mrtvých krys musí být obrovský. Rozhodli však, že nestojí za to prosekávat se do dávno zatlučených prostor a dezinfikovat je: puch brzy přejde a okolí není takové, aby trvalo na štítivé čistotnosti. Vždy přece kolovaly neurčité místní pověsti o nevysvětlitelném puchu v podstřeší čarodějnického domu těsně po prvním máji a po dušičkách. Sousedé bručeli, ale smířili se s tou netečností – ale nicméně zápach ještě přispěl k nepopularitě místa. Nakonec byl dům domovním inspektorem prohlášen za neobyvatelný.

Gilmanovy sny a jejich průvodní okolnosti nebyly nikdy objasněny. Elwood, jehož myšlenky o celé epizodě jsou někdy téměř k zešílení, se vrátil na školu příští podzim a v červnu pak studium ukončil. Zjistil, že řeči o strašidlech v městě značně utichly, a také je pravda, že – kromě jistých zpráv o přízračném chichotání v opuštěném domě, které trvalo téměř tak dlouho jako budova sama – se po Gilmanově smrti nešeptalo o žádném dalším zjevení staré Kezie ani Hnědého Jenkina. Je velké štěstí, že Elwood nebyl v Arkhamu v onom pozdějším roce, kdy jisté události rázem obnovily místní povídačky o prastarých hrůzách. Později se o tom samozřejmě doslechl a protrpěl nevýslovná muka černých a zmatených dohadů, ale to nebylo tak zlé, jako by bývala osobní přítomnost a možná některé pohledy.

V březnu 1931 vichřice pobořila střechu a velký komín prázdného čarodějnického domu, takže se na půdu zřítila změť drolících se cihel, zčernalých mechovatých šindelů a trouchnivých prken a trámů a probořila se její podlahou.

Celé podkroví bylo zavaleno troskami shora, ale nikdo se nenamáhal té spouště dotknout před nevyhnutelným stržením celé zvetšelé stavby. K tomu konečnému kroku došlo v prosinci, a právě když neochotní, bázliví dělníci vyklízeli bývalý Gilmanův pokoj, začaly řeči.

Mezi změtí, která propadla starobylým šikmým stropem, bylo několik věcí, jež přiměly dělníky přerušit práci a zavolat policii. Policie zase později povolala koronera a několik profesorů z univerzity. Byly tam kosti – silně zpřelámané a roztříštěné, ale zřetelně lidské – Jejichž zjevně čerstvé datum zaráželo a neodpovídalo dávné době, kdy bylo to jediné místo, kde se daly utajit, ta nízká půda se šikmou podlahou nahoře, podle mínění všech zcela znepřístupněno lidem. Koronerův lékař usoudil, že některé kosti patří malému dítěti, kdežto jisté jiné – obalené cáry plesnivé hnědavé látky – patřily dosti podměrečné shrbené osobě ženského pohlaví a pokročilého věku. Pečlivé prosévání trosek odhalilo také mnoho kůstek krys zastižených zborcením a také starších krysích kostí, ohlodaných malými tesáky způsobem, který tu a tam vyvolával nemálo polemik a úvah.

K jiným nalezeným předmětům patřily smíšené fragmenty mnoha knih a papírů spolu se zažloutlým prachem zbylým po úplném rozpadu ještě starších knih a papírů. Všechny bez výjimky se zdály pojednávat o černé magii v jejích nejpokročilejších a nejhroznějších formách: zjevně nedávný původ jistých předmětů je dosud záhadou stejně nerozřešenou jako záhada novodobých lidských kostí. Ještě větší záhadou je naprostá stejnorodost kostrbatého starobylého písma nalezeného na množství papírů, jejichž stav a vodotisk svědčí o časovém rozmezí nejméně 150 až 200 let. Pro některé je však ze všeho největší záhadou spousta naprosto nevysvětlitelných předmětů – předmětů, jejichž tvar, materiál, zpracování a účel jsou naprosto nevytušitelné – a které se, očividně různou měrou poškozené, našly roztroušené v troskách. Jedna z těch věcí – jež hluboce vzrušila několik profesorů z Miskatonické univezity – je hodně poškozená obludnost zjevně podobná zvláštní sošce, kterou věnoval Gilman univerzitnímu muzeu, až na to, že je větší, je vyrobena z nějakého zvláštního namodralého kamene a ne z kovu a má podivně mnohoúhelný podstavec s nerozluštitelnými hieroglyfy.

Archeologové a antropologové se dosud snaží vysvětlit bizarní vzory vyryté na pomačkané misce z lehkého kovu, jejíž vnitřek měl na sobě při nálezu zlověstné hnědé skvrny. Cizinci a lehkověrné stařenky také hodně vykládají o moderním niklovém křížku s přetrženým řetízkem, který se našel v troskách a který roztřeseně identifikoval Joe Mazurewicz jako ten, jejž dal před mnoha lety nebohému Gilmanovi. Někteří věří, že byl tento křížek zatažen na zatlučenou půdu krysami, kdežto jiní si myslí, že musel být po celý čas někde v koutě na podlaze Gilmanova bývalého pokoje. Ještě jiní, včetně samotného Joea, mají teorie příliš divoké a fantastické na to, aby se jim dalo střízlivě věřit.

Když byla vytrhána šikmá stěna Gilmanova pokoje, v dříve uzavřeném trojúhelníkovém prostoru mezi přepážkou a severní zdí domu se našlo mnohem méně trosek ze střechy v poměru k jeho velikosti než v samotném pokoji: byla tam však příšerná vrstva staršího materiálu, nad nímž bourací četa strnula hrůzou. Krátce: byla to hotová kostnice kostřiček malých dětí – některé byly poměrně novodobé, ale jiné pocházely z dob stále starších, ba tak vzdálených, že se již téměř rozpadly. Na této hluboké vrstvě kostí spočíval veliký, zjevně starobylý nůž groteskního, zdobného a exotického zpracování – a nad ním kupa trosek.

Uprostřed těchto trosek, uvízlý mezi spadlým prknem a slepencem cihel ze starého komína, byl předmět, který způsobil v Arkhamu víc zmatku, zahaleného děsu a nepokrytých pověrčivých řečí než cokoli jiného, co se našlo ve strašidelné a prokleté budově.

Tento předmět byl zčásti rozdrcená kostra obrovské chorobné krysy, jejíž tvarové abnormality jsou dosud předmětem sporu a příčinou pozoruhodné mlčenlivosti mezi členy Miskatonické katedry srovnávací anatomie. O této kostře proniklo na veřejnost jen málo, ale dělníci, kteří ji našli, šeptají otřeseně o dlouhých hnědých chlupech, které s ní byly spojeny.

Povídá se, že kůstky maličkých tlapek mají chápavé rysy příznačnější pro zakrslou opici než pro krysu, kdežto malá lebka se žlutými dravčími tesáky je naprosto anomální a z jistých úhlů se jeví jako zmenšená, obludně pokleslá parodie na lidskou lebku. Dělníci se v úleku křižovali, když na tu rouhavost přišli, později však vděčně zapálili svíčky v kostele svatého Stanislava, protože soudili, že už nikdy neuslyší pronikavé, přízračné chichotání.

Věc na prahu

Nemohu sice popřít, že jsem prohnal šest kulek hlavou svého nejlepšího přítele, ale přesto doufám, že touto výpovědí dokážu, že nejsem vrah. Nejprve si všichni řeknou, že jsem zešílel – že jsem šílenější než muž, kterého jsem zastřelil v cele arkhamského sanatoria. Pak někteří moji čtenáři zváží všechna tvrzení, srovnají je se známými fakty a uznají, že jsem ani nemohl jinak, poté co jsem stanul tváří v tvář tomu hrůznému důkazu – té věci na prahu dveří.

Do té doby jsem i já považoval děsuplné příběhy, v nichž jsem účinkoval, za pouhé šílenství. Ještě teď se sám sebe ptám, zda jsem se nemýlil – či zda přece jen nejsem blázen. Nevím – i jiní však mohou vyprávět o Edwardovi a Asenath Derbyových podivné věci, a dokonce ani chladnokrevní policisté si s objasněním té poslední děsivé návštěvy nevědí rady. Pokusili se vymyslet chabou teorii o příšerném žertu či výstraze ze strany propuštěného služebnictva, i když v hloubi srdce cítí, že pravda je nekonečně strašnější a neuvěřitelnější.

A proto tvrdím, že jsem Edwarda Derbyho nezabil. Spíše jsem ho pomstil a zbavil tím Zemi děsu, jehož přetrvávání by mohlo napáchat nevýslovné zločiny na celém lidstvu. Hned vedle cest, po nichž dennodenně chodíme, se nacházejí černé zóny stínu a občas se přihodí, že některá zlovolná duše si k nám prorazí cestu. Když se tak stane, člověk, který ví, oč běží, musí zasáhnout, aniž předem zváží důsledky.

Znal jsem Edwarda Pickmana Derbyho po celý jeho život. Přestože byl o osm let mladší než já, byl tak vyspělý, že jsem si od chvíle, kdy mu bylo osm a mně šestnáct, výborně rozuměli. Byl to nejfenomenálnější malý učenec, jakého jsem kdy poznal; v sedmi letech psal ponuré, fantastické a téměř morbidní verše, jež uváděly v úžas jeho vychovatele. Edwardova předčasná vyspělost byla snad způsobena tím, že ho vychovávali soukromě a v ústraní, jako ve vatičce. Byl to jedináček slabé tělesné konstituce, což silně znepokojovalo jeho milující rodiče a mělo za následek, že si jej k sobě pevně připoutali. Nesměl nikdy ven bez doprovodu chůvy a málokdy měl příležitost jen tak si pohrát s jinými dětmi. To vše nepochybně způsobilo, že chlapec vedl podivný tajnůstkářský vnitřní život a jedinou cestou ke svobodě mu byla vlastní představivost.

Edwardova mladická učenost byla zkrátka úžasná a prapodivná; přestože jsem byl starší, jeho lehce napsané literární práce mne upoutávaly. V té době jsem nacházel zálibu v umění poněkud bizarního rázu a v tomto dítěti jsem objevil výjimečně spřízněného ducha. V pozadí naší společné lásky ke stínům a zázrakům stálo bezpochyby starobylé, polorozpadlé a poněkud hrůzostrašné město, v němž jsme žili – začarovaný, prokletý a pověstmi opředený Arkham, jehož stísněné, prohýbající se mansardové střechy a rozpadající se georgiánské balustrády se po staletí krčí podél temně hučícího Miskatonicu.

Jak plynul čas, začal jsem se zabývat architekturou a vzdal se záměru ilustrovat knihu Edwardových démonických básní, a přesto tím naše přátelství nijak neutrpělo. Podivná genialita mladého Derbyho se pozoruhodně rozvíjela, a když mu bylo osmnáct let, jeho sebrané hrůzostrašné básně, vydané pod názvem Azathoth a jiné hrůzy, způsobily skutečnou senzaci. Stal se blízkým protějškem smutně proslulého baudelairovského básníka Justina Geoffreye, jenž napsal Lidi z monolitu, a roku 1926, poté co navštívil jistou pochmurnou maďarskou vesnici neblahé pověsti, zemřel s křikem na rtech v blázinci.

Avšak pokud šlo o sebedůvěru a praktické záležitosti, Derby byl ve vývoji velice zpožděn, neboť si žil jako v bavlnce. Zdraví se mu upevnilo, avšak přepečliví rodiče nepřestávali podporovat jeho dětinskou nesamostatnost, takže Edward nikdy sám necestoval, samostatně se nerozhodoval ani na sebe nebral odpovědnost. Brzy bylo zřejmé, že nebude schopen prosadit se na obchodním či pracovním kolbišti, ale rodinné jmění bylo tak rozsáhlé, že to nebyla žádná tragédie. Dorůstal do mužných let a stále si uchovával klamně chlapecké vzezření. Byl plavovlasý a modrooký, s jemnou pletí dítěte; jeho pokusy nechat si narůst knír byly velice těžko postřehnutelné. Měl měkký a jemný hlas a díky životní nezkušenosti vypadal spíše jako baculatý jinoch než jako obézní, předčasně vyspělý mladý muž. Byl dost vysoký a měl hezkou tvář, takže by z něj mohl být pozoruhodný elegán, kdyby se díky stydlivosti nedržel v ústraní a pouze u studií.

Rodiče s ním každé léto jezdili do ciziny a Edward si velice rychle osvojil vnější aspekty evropského myšlení a vyjadřování. Jeho poeovský talent jej vedl čím dál více k dekadenci a částečně se v něm probudily další umělecké sklony a tužby. Vedli jsme tehdy spolu sáhodlouhé debaty. Ukončil jsem studia na Harvardově univerzitě, praktikoval u jednoho architekta v Bostonu, oženil jsem se a nakonec se vrátil do Arkhamu, abych začal provozovat své povolání. Usadil jsem se v rodinném sídle v Saltonstall Street, neboť můj otec se ze zdravotních důvodů přestěhoval na Floridu. Edward mne téměř každý večer navštěvoval, takže jsem ho začal považovat za člena domácnosti. Zvonil či klepal charakteristickým způsobem, jenž se časem stal zakódovaným signálem, takže jsem vždy po večeři čekal, až uslyším ony tři důvěrné energické údery následované po malé pauze dvěma dalšími. Občas jsem zavítal také já k němu a závistivě si prohlížel tajemné svazky v jeho stále se rozrůstající knihovně.

Derby vystudoval Miskatonickou univerzitu v Arkhamu, neboť jeho rodiče nechtěli, aby bydlel někde v koleji. Začal v šestnácti a po třech letech absolvoval; jeho hlavním oborem byla anglická a francouzská literatura – dosahoval vynikajících známek ve všech předmětech kromě matematiky a přírodních věd. S ostatními studenty se stýkal velmi zřídka, ačkoli závistivě pokukoval po „odvážlivcích“ či „bohémech“, jejichž povrchně „světácký“ jazyk a nesmyslně ironickou pózu papouškoval, a přál si najít odvahu k tomu, aby si osvojil jejich pochybné chování.

Ve skutečnosti se však stal téměř fanatickým vyznavačem magických učení, jejichž sbírkou byla Miskatonická knihovna proslulou. Edward se vždy kolébal na hladině fantazie a neobyčejnosti, nyní se však hluboce ponořil do opravdových magických znaků a záhad z bájné minulosti, zanechaných zde pro poučení či zmatení příštích generací. Četl takové spisy jako hrůzyplnou Book of Eibon, od von Junzta Die unaussprechlichen Kulten a zakázaný Necronomicon bláznivého Araba Abdula Alhazreda, i když rodičům o tom neřekl ani slovo. Když mu bylo dvacet let, narodil se mi syn, jedináček, a Edward měl zřejmou radost, když jsem toho nového človíčka pojmenoval Edward Derby Upton – po něm.

Ve svých pětadvaceti letech byl Edward Derby fenomenálním učencem a poměrně známým básníkem a fantastou, i když nedostatek kontaktů a závazků zpomaloval jeho literární růst, neboť jeho práce byly odvozené a přespříliš knižní. Byl jsem patrně jeho nejbližší přítel – nacházel jsem v něm nevyčerpatelný zdroj zásadně důležitých teoretických námětů a Edward se spoléhal na mé rady ve všech záležitostech, o nichž se nechtěl zmiňovat rodičům. Neoženil se – spíše díky stydlivosti, neschopnosti a ochranné péči rodičů, než že by k tomu měl sklon – a do společnosti chodil co nejméně a pouze na skok. Když začala válka, zůstal doma, jednak kvůli zdraví, jednak kvůli hluboce zakořeněné plachosti. Já jsem byl povolán do Plattsburgu, ale nakonec jsem se za moře vůbec nedostal.

Léta ubíhala. Když bylo Edwardovi třicet čtyři, zemřela mu matka, a jakási podivná psychická choroba jej učinila na mnoho měsíců neschopným. Otec ho však odvezl do Evropy a Edwardovi se podařilo zbavit se letargie bez viditelných následků. Po návratu jako by pocítil jisté absurdní veselí, jako by se částečně vymanil z nějakého neviditelného područí. Nehledě na to, že již dosáhl středního věku, začal se stýkat s „nejradikálnější“ skupinou na univerzitě a zúčastňoval se jistých neobyčejně bouřlivých podniků – jednou musel zaplatit nějakému vyděrači značnou sumu (kterou si vypůjčil ode mne), aby se otec nedověděl o jeho účasti v jisté aféře. O bezuzdné Miskatonické skupině se mnoho povídalo a některé pověsti byly zvlášť podivné. Hovořilo se dokonce o černé magii a o naprosto neuvěřitelných událostech.

II.

Když bylo Edwardovi třicet osm let, poznal Asenath Waiteovou. Bylo jí tenkrát podle mého soudu asi třiadvacet a navštěvovala odborný seminář středověké metafyziky na Miskatonické univerzitě. Dcera jednoho mého přítele ji znala už z dřívějška – z Hall Schoul v Kingsportu – a raději se jí kvůli její divné pověsti vyhýbala. Asenath byla tmavovlasá, menší postavy a velice pohledná až na to, že měla příliš vypoulené oči; zvlášť citlivé lidi však něco v jejím vzezření odrazovalo. A průměrní lidé se jí vyhýbali zejména kvůli jejímu původu a způsobu vyjadřování. Pocházela z rodu innsmouthských Waiteů a kolem rozpadajícího se, napůl opuštěného Innsmouthu a jeho obyvatel se po generace hromadily ponuré pověsti. Kolují strašlivé příběhy o událostech z poloviny minulého století a o něčem velmi podivném, „ne zcela lidském“, týkajícím se starobylých rodin ze zchátralého rybářského přístavu – příběhy, které si dokážou vymyslet a opravdu děsivě vyprávět pouze staří obyvatelé Nové Anglie.

Pokud šlo o Asenath, situace byla o to horší, že byla dcerou Efraima Waitea – pozdním dítětem, které měl s neznámou ženou, jež neustále nosila závoj. Efraim bydlel v Innsmouthu ve zchátralém domě na Washington Street a lidé, kteří jeho dům viděli (obyvatelé Arkhamu do Innsmouthu raději nejezdí, pokud se tomu mohou vyhnout), prohlašovali, že podkrovní okna byla vždy zabedněna a že se z nich občas v podvečer linuly prapodivné zvuky. Stařec býval svého času zázračně nadaným studentem magie a vyprávělo se, že byl schopen jen tak z rozmaru rozpoutat či utišit mořskou bouři. Jako chlapec jsem ho jednou nebo dvakrát viděl, když se objevil v Arkhamu, aby nahlédl do zakázaných svazků v univerzitní knihovně, a jeho ďábelský vlčí obličej s rozcuchanými ocelově šedými vousy ve mně vzbuzoval odpor. Zemřel ve stavu nepříčetnosti – za poněkud zvláštních okolností – těsně předtím, než jeho dcera (podle jeho poslední vůle univerzální dědička celého majetku) začala chodit do Hall School; byla však jeho chorobně dychtivou žačkou a vypadala stejně ďábelsky jako kdysi on.

Přítel, jehož dcera chodila s Asenath Waiteovou do školy, mi o ní vyprávěl mnoho podivných historek, jakmile se začalo proslýchat, že Asenath navázala známost s Edwardem. Ve škole vystupovala Asenath podle všeho v roli jakési čarodějky a byla zřejmě doopravdy schopna konat velice záhadné zázraky. Zdokonalovala se v umění rozpoutávat bouře, třebaže její zdánlivé úspěchy byly obvykle přičítány jejím zvláštním předpovídacím schopnostem. Všechna zvířata k ní cítila zřetelný odpor a Asenath dovedla několika pohyby pravé ruky donutit kteréhokoli psa, aby začal výt. Čas od času projevila velice ojedinělé – a na tak mladou dívku velice šokující – útržky vědomostí a jazykových výrazů. Děsila spolužačky nevysvětlitelným pošilháváním a pomrkáváním a zdálo se, že se jim v této situaci odporně a s radostí vysmívá.

Nejzvláštnější však byly řádně doložené případy jejího vlivu na jiné lidi. Byla nade vši pochybnost skutečnou hypnotizérkou. Pouhým pohledem dovedla často vzbudit v nejedné spolužačce zřetelný pocit změny osobnosti – jako by se médium přestěhovalo na okamžik do těla čarodějky a zíralo přes půl místnosti na své vlastní tělo, jehož oči zářily, rozšiřovaly se a nabývaly cizího výrazu. Asenath často vzrušeně hovořila o povaze vědomí a o jeho nezávislosti na fyzické schránce – nebo alespoň na životních pochodech fyzické schránky. Do nepříčetné zuřivosti ji však uvádělo to, že není muž; byla totiž přesvědčena, že mužský rozum má jisté jedinečné a dalekosáhlé kosmické schopnosti. Mít tak mužský rozum, prohlašovala, nejen že by se vyrovnala, nýbrž by dokonce i předčila svého otce v ovládání neznámých sil.

Edward poznal Asenath na setkání „inteligence“, jež se konalo v jednom studentském pokoji, a když mne příštího dne navštívil, nebyl schopen mluvit o nikom jiném. Zjistil, že Asenath je erudovaná a velice se zajímá o tytéž věci, jimž sám nejvíce propadl, a navíc ho fascinovala svým vzhledem. Nikdy jsem tu mladou ženu neviděl a z letmých zmínek o ní jsem si ji dokázal vybavit pouze matně, avšak věděl jsem, co je zač. Bylo k politování, jak se do ní Derby zbláznil; přesto jsem neřekl nic, čím bych jej odradil, poněvadž zaslepenosti vždy nejlépe prospěje pravý opak. Svému otci se prý o Asenath ani slůvkem nezmínil.

V několika příštích týdnech mi mladý Derby nevyprávěl skoro o ničem jiném než o Asenath. Tou dobou si i jiní lidé povšimli jeho pozdní galantnosti, ačkoli se shodli na tom, že Edward ani zdaleka nevypadá na svůj skutečný věk a ani se jim nezdál být nevhodný coby protějšek svého bizarního božstva. Přestože byl líný a rád si pohověl, byl pouze mírně obézní a v obličeji neměl jedinou vrásku. Naproti tomu Asenath už měla kolem očí předčasné vějířky způsobené cvičením pevné vůle.

Tehdy Edward přivedl svoji dívku ke mně na návštěvu a já jsem okamžitě poznal, že jeho zájem není v žádném případě jednostranný. Neustále ho sledovala očima téměř jako dravec, a já jsem si uvědomil, že jejich důvěrný vztah se již velice upevnil. Krátce nato mne navštívil starý pan Derby, jehož jsem vždy obdivoval a ctil. Doslechl se, co se povídá o nové známosti jeho syna, a vydoloval z „chlapce“ celou pravdu. Edward se chtěl s Asenath oženit, a byl si již dokonce prohlédnout pár domů na kraji města. Otec věděl, že obvykle mám na jeho syna velký vliv, a požádal mne, abych se pokusil celou tu neuváženou záležitost skoncovat; s politováním jsem však vyjádřil své pochyby. Tentokrát to nebyla otázka Edwardovy slabé vůle, nýbrž otázka pevné vůle té ženy. Věčné dítě přeneslo svou závislost z rodičů na novou, silnější osobnost a nedalo se s tím nic dělat.

Svatba se konala měsíc nato – oddával je smírčí soudce, jak si přála nevěsta. Pan Derby se držel mé rady a nic nenamítal. Krátkého obřadu se zúčastnila rovněž moje žena, můj syn a já – a dále neukáznění mladí lidé z univerzity. Asenath zakoupila staré crowninshieldské venkovské sídlo na konci High Street a oba manželé se zde zamýšleli usadit, jen co zajedou do Innsmouthu a přivezou odtud tři sluhy, pár knih a zařízení pro domácnost. Asenath přiměly trvale se odstěhovat z domova ani ne tak ohledy vůči Edwardovi a jeho otci jako spíš osobní přání být blízko univerzity, její knihovny a zástupu „kultivovaných lidí“.

Když mne po skončení líbánek Edward navštívil, zdálo se mi, že se trochu změnil. Asenath ho přesvědčila, aby si oholil řídce rašící knírek, ale to nebylo zdaleka všechno. Vypadal rozvážněji a zamyšleněji, jeho obvyklou dětinskou trucovitost vystřídal téměř ryzí smutek. Byl jsem na vážkách, zda se mi Edwardova proměna líbí, či ne. Rozhodně vypadal nyní dospěleji než předtím. Snad mu též prospělo, že se oženil – cožpak by změna závislosti nemohla být začátkem vlastní vyváženosti, jež by nakonec vedla k odpovědné nezávislosti? Přišel sám, neboť Asenath měla napilno. Přivezla z Innsmouthu (Derbymu při vyslovení tohoto jména přeběhl mráz po zádech) obrovské množství knih a přístrojů a dokončovala renovaci crowninshieldského sídla a okolí.

Její innsmouthský domov byl téměř odporný, avšak díky jistým předmětům se tam Edward naučil několik překvapivých věcí. Pod vedením Asenath dělal nyní rychlé pokroky v esoterických naukách. Některé pokusy, jež zamýšlela provést, byly velice odvážné a radikální – Edward měl pocit, že je nesmí ani popsat – ale jejím schopnostem a záměrům, důvěřoval. Také všichni tři sluhové byli velmi zvláštní – neuvěřitelně obstarožní manželský pár, který sloužil už starému Efraimovi a občas v tajuplných narážkách vzpomínal na Efraima a Asenathinu matku a snědá mladá dívka abnormálního vzezření, jež byla neustále cítit rybinou.

III.

V následujících dvou letech jsem se vídával s Derbym stále méně a méně. Někdy se stalo, že uplynulo celých čtrnáct dní, aniž se ozvalo ono důvěrné trojité a dvojité zaklepání na dveře, a když už mne přišel navštívit – anebo, a to se stávalo čím dál řidčeji, jsem navštívil já jeho – byl pramálo ochoten hovořit o důležitých věcech. Pokud šlo o studium okultismu, o němž se kdysi tak zevrubně vyjadřoval a o němž diskutoval, stal se velice uzavřený, a vyhýbal se i rozhovorům o své ženě. Ta od svatby nesmírně zestárla – a kupodivu vypadala, jako by byla starší než on. Ve tváři měla ten nejzarytější výraz, jaký jsem kdy viděl, a celý její vzhled vzbuzoval neurčitý, nedefinovatelný odpor. Moje žena a syn si toho všimli stejně jako já a všichni jsme ji časem přestali navštěvovat, za což – jak Edward přiznal v jedné ze svých klukovsky netaktních chvilek – nám byla neskonale vděčná. Derbyovi čas od času odjížděli na daleké cesty – údajně do Evropy, ačkoli Edward se někdy v narážkách zmiňoval o odlehlejších místech.

Po roce se mezi lidmi začaly šířit řeči, že se Edward Derby změnil. Avšak hovořilo se o tom jen tak mimochodem, protože šlo o čistě duševní změnu; přesto vyvolala několik zajímavých otázek. Občas se zdálo, že Edwardův výraz a skutky jsou zcela neslučitelné s jeho obvyklou nemastnou neslanou povahou. Tak třeba: přestože dříve neuměl řídit, nyní ho občas někdo zahlédl, jak se řítí v Asenathině silném packardu domů nebo ven z crowninshieldského sídla, přičemž řídil mistrně a složité dopravní situace řešil s přehledem a rozhodností, jež byla jeho přirozené povaze naprosto cizí. V takových případech jako by se vždy právě vrátil z nějaké cesty nebo se někam chystal – kam, to nikdo nedokázal uhádnout, ačkoli nejčastěji si vybíral silnici vedoucí do Innsmouthu.

Tato metamorfóza se kupodivu nezdála být nijak příjemná. Povídalo se, že Edward se v takových okamžicích příliš podobá své ženě či samotnému starému Efraimu Waiteovi – je však docela možné, že ty okamžiky působily nepřirozeně proto, že nastávaly tak zřídka. Někdy – mnoho hodin poté, co takhle vyrazil – se vracel apaticky rozvalený na zadním sedadle vozu, který zřejmě řídil najatý řidič či mechanik. V době, kdy se zmenšoval okruh Edwardových společenských styků (mohu říci, že včetně jeho návštěv u mne), začal za volantem převládat jeho nerozhodný výraz ze starých časů – jeho nezodpovědná dětinskost byla dokonce ještě výraznější než v minulosti. Zatímco Asenathin obličej stárl, Edwardova tvář – kromě oněch výjimečných příležitostí – se ve skutečnosti rozjasňovala do jakési nadmíru zdůrazněné nezralosti, až na okamžiky, kdy jí probleskl stín nového smutku či poznání. Bylo to opravdu velice záhadné. Derbyovi se mezitím téměř rozešli s bláznivým univerzitním kroužkem – prý nikoli proto, že by oni sami byli znechuceni, nýbrž proto, že něco z jejich nynějšího předmětu bádání šokovalo dokonce i ty nejotrlejší z ostatních dekadentů.

Ve třetím roce manželství mi Edward začal otevřeně naznačovat, že pociťuje strach a nespokojenost. Trousil poznámky o tom, že to „zachází příliš daleko“, a temně hovořil o potřebě „nabýt své identity“. Zpočátku jsem si takových narážek nevšímal, ale časem jsem se ho začal opatrně vyptávat; vzpomněl jsem si, co říkala dcera mého přítele o Asenathině hypnotickém vlivu na ostatní dívky ve škole – na situace, kdy si studentky myslely, že jsou v jejím těle, a dívaly se přes celou třídu samy na sebe. Toto vyptávání Edwarda očividně vyplašilo, ale zároveň byl za ně vděčný, a jednou zamumlal něco v tom smyslu, že si se mnou později vážně pohovoří.

Někdy v té době zemřel starý pan Derby; později jsem tomu byl velice rád. Edward byl hluboce rozrušen, avšak rozhodně žalu ze ztráty otce úplně nepodlehl. Po svatbě se s otcem vídával překvapivě málo, neboť Asenath soustředila veškerý jeho základní smysl pro rodinné svazky na svou osobu. Někteří lidé mu vyčítali, že je k otcově smrti lhostejný – zvláště proto, že se při jízdě autem choval povýšeně a sebejistě stále častěji. Nyní si přál, aby se mohl přestěhovat zpět do starého rodinného sídla, avšak Asenath trvala na tom, že zůstanou v crowninshieldském domě, kde se již dobře zabydlela.

Zanedlouho poté se moje žena dověděla od své přítelkyně – jedné z těch mála, které nepřerušily s Derbyovými styky – podivnou věc. Přítelkyně se vydala navštívit manžele na konec High Street a zahlédla, jak se z výjezdu prudce vyřítilo auto s Edwardovým podivně sebejistým a téměř výsměšným obličejem za volantem. Zazvonila a protivná služka jí chladně sdělila, že ani Asenath není doma; přítelkyně si však při odchodu ještě jednou dům prohlédla. A v jednom okně Edwardovy knihovny zahlédla tvář, která se rychle stáhla zpět – tvář, jejíž bolestný, přemožený a nostalgicky beznadějný výraz nepopsatelně svíral u srdce. Byla to Asenathina tvář, čemuž se vzhledem k jejímu obvykle despotickému výrazu stěží dalo uvěřit; návštěvnice však přesto přísahala, že v té chvíli z ní hleděly smutné, otupělé oči ubohého Edwarda.

Edward mne nyní navštěvoval poněkud častěji a jeho narážky byly tu a tam konkrétnější. Tomu, co říkal, se nedalo věřit – dokonce ani ve starobylém, pověstmi opředeném Arkhamu; podával však své temné učení tak upřímně a přesvědčivě, že jsem se začal obávat o jeho duševní zdraví. Hovořil o děsivých schůzkách na osamělých místech, o obřích zříceninách v srdci maineských lesů, z nichž vedou široká schodiště dolů do propastí nocí zahalených tajemství, spletitých zákoutí vedoucích skrze neviditelné zdi do jiných oblastí prostoru a času, odporných proměn osobností, jež umožňovaly bádání na vzdálených a zakázaných místech, v jiných světech a v různých spojitých časoprostorech.

Edward občas podepřel některé ze svých potřeštěných tvrzení tím, že mi ukazoval předměty, které mne dočista vyvedly z míry – nedefinovatelně zbarvené a nemožně tvarované, neslýchané předměty, jejichž bláznivé křivky a plochy neodpovídaly žádnému záměru a nepodléhaly žádné představitelné geometrii. Tyto věci, říkal, pocházejí „zvenčí“; jeho žena věděla, jak je získat. Někdy – avšak pokaždé vystrašeným a nejasným šeptem – narážel na něco, co se týkalo starého Efraima Waitea, kterého náhodou kdysi zahlédl v univerzitní knihovně. Tyto narážky byly vždy neurčité, ale zdálo se, že vzbuzují zvlášť hrozivé pochyby, zda ten starý čaroděj doopravdy zemřel – v duchovním i hmotném smyslu.

Chvílemi se Derby ve svém vytržení zarazil a já jsem začal uvažovat o tom, že Asenath zřejmě dokáže jeho řeč vnímat na velkou vzdálenost a pomocí nějakého neznámého druhu telepatického mesmerismu jej umlčet – pomocí téže síly, jakou předváděla ve škole. Jistě ho podezírala, že mi prozradil mnoho věcí, neboť po několika týdnech se pokusila pomocí nevysvětlitelně důrazných slov a pohledů jeho návštěvy ukončit. Dostával se ke mně velice obtížně; ačkoli předstíral, že jde někam jinam, jakási neviditelná síla obvykle omezovala jeho pohyb nebo způsobila, že zapomínal, kam chtěl jít. Navštěvoval mne většinou tehdy, když byla Asenath pryč – „pryč ve svém vlastním těle“, jak se jednou podivně vyjádřil. Vždy na to později přišla – sluhové sledovali jeho odchody a příchody – avšak patrně považovala za bezúčelné učinit jakékoli drastické opatření.

IV.

Když jsem jednoho srpnového dne dostal ten telegram ze státu Maine, byl Derby ženat již více než tři roky. Už dva měsíce jsem ho neviděl, ale slyšel jsem, že je pryč „kvůli obchodu“. Mělo se za to, že Asenath je s ním, i když zlé jazyky tvrdily, že za dvojitými záclonami horních oken domu se někdo skrývá. Lidé sledovali, co sluhové nakupují. A nyní mi policejní šéf města Chesuncooku poslal telegram, že z lesů se vypotácel zablácený šílenec, blouznící v deliriu a hystericky se dovolávající mé ochrany. Byl to Edward – a byl schopen vzpomenout si pouze na své vlastní jméno a adresu.

Chesuncook leží v těsné blízkosti nejrozlehlejšího, nejhlubšího a nejméně probádaného lesního pásma ve státě Maine a cesta autem mi zabrala celý den horečného kodrcání neskutečnou, odpudivou krajinou. Derby byl zavřen v jedné cele městského útulku a zmítal se mezi záchvaty zuřivosti a apatií. Okamžitě mě poznal a začal na mne chrlit téměř nesouvislý příval slov, postrádajících smyslu.

„Dane – proboha! Jeskyně shaggothů! Šest tisíc schodů pod zemí… nejodpornější hnus… nikdy bych nedovolil, aby mneš sebou vzala, a najednou jsem se tam octl… Iä! Shub-Niggurath! Z oltáře se zvedl přízrak a pět set hrdel kvílelo – ta Zakuklená věc mečela: ‘Kamog! Kamog!’ – to bylo na tom sabatu tajné jméno starého Efraima – byl jsem tam, kam mne podle svého vlastního slibu neměla brát… Chvilku předtím jsem byl zamčen v knihovně a pak jsem se octl tam, kam odešla ona s mým tělem – na místě naprostého rouhání, v ďábelské jeskyni, kde začíná říše temnoty a jejíž bránu hlídá strážce… viděl jsem jednoho shaggotha – měnil tvar – já už to dál nevydržím – zabiju ji, jestli mě tam ještě někdy pošle – zabiju podstatu toho všeho – ji, jeho, to – zabiju to! Svýma vlastníma rukama to zabiju!“

Trvalo mi hodinu, než jsem ho uklidnil, ale nakonec si dal říct. Příští den jsem mu ve vesnici sehnal slušné šaty a vyrazili jsme do Arkhamu. Hysterický záchvat ho již přešel a nyní spíše mlčel, avšak když jsme projížděli Augustou, začal si něco nejasně mumlat – jako by v něm pohled na město vyvolával nepříjemné vzpomínky. Bylo zřejmé, že si nepřeje jet domů; když jsem uvážil neuvěřitelné bludy, jež podle všeho měl o své ženě – bludy pramenící nepochybně ze skutečného hypnotického utrpení, které prodělal – usoudil jsem, že to tak bude lepší. Rozhodl jsem se, že ho na čas ubytuji ve svém domě, bez ohledu na nepříjemnosti, které budu mít s Asenath. Později mu pomůžu, aby se mohl nechat rozvést, neboť zde nepochybně působily duševní podněty, díky nimž se manželství stalo pro Edwarda sebevraždou. Když jsme se opět dostali do otevřené krajiny, Derby přestal mumlat; nechal jsem ho klímat a usnout na vedlejším sedadle a pokračoval jsem v jízdě.

Když jsme se při západu slunce řítili Portlandem, mumlání opět začalo, o něco zřetelněji než předtím; uslyšel jsem příval zcela nepříčetného blábolení o Asenath. Bylo očividné, jak týrá Edwardovy nervy, neboť v jeho hlavě vznikla ve spojitosti s ní celá řada halucinací. Nynější kritická situace, mumlal si pokradmu, je pouze jednou z dlouhé řady dalších. Asenath se ho postupně zmocňuje a on ví, že jednoho dne jej už nepropustí. I nyní ho zřejmě propouští pouze tehdy, když musí, protože se nedokáže delší dobu udržet. Neustále si půjčuje jeho tělo a odchází na bezejmenná místa, kde se konají neznámé obřady; zanechává jej přitom ve svém těle a zamyká nahoře – někdy se však již nedokáže udržet a Edward se náhle ocitne zpátky ve svém těle na nějakém vzdáleném, strašlivém a možná úplně neznámém místě. Někdy se jí podaří opět se ho zmocnit, někdy ne. Často zůstane někde na holičkách, přesně tak, jak jsem ho našel – pokaždé se musí nějakým způsobem dostat z té děsné dálky domů; jakmile najde vůz, vždy si najme nějakého řidiče, který jej odveze.

Nejhorší je, že se ho začíná zmocňovat stále na delší a delší dobu. Chce být mužem – aby byla úplným člověkem – proto se ho zmocňuje. Vycítila v něm směsici jemně fungujícího mozku a slabé vůle. Jednoho dne jej vytlačí úplně a zmizí s jeho tělem – zmizí, aby se stala velkým mágem jako její otec – a ponechá jej osudu, v ženské schránce, jež ani není úplně lidská. Ano, nyní už ví, co to je innsmouthská krev. Prováděli nekalé obchody se zámořským zbožím – bylo to otřesné… A starý Efraim – ten znal jejich tajemství, a když zestárl, provedl odpornou věc, aby zůstal naživu – chtěl žít věčně – Asenath to dokáže – jednu úspěšnou ukázku již předvedla.

Derby mumlal dál a já se k němu otočil, abych si ho blíže prohlédl; jeho proměna na mne působila stejným dojmem jako dříve. Zdálo se, což bylo paradoxní, že vypadá lépe než obvykle – zdatnější, normálněji vyvinutý a beze stopy po neduživé ochablosti způsobené pohodlím. Jako by byl poprvé ve svém změkčilém životě opravdu aktivní a jaksepatří pohyblivý; usoudil jsem, že k nezvyklé činorodosti a čilosti jej určitě přiměla Asenathina duševní síla. Zato jeho vlastní mysl se nacházela v politováníhodném stavu, neboť blábolil šílené ztřeštěnosti o své ženě, o černé magii, o starém Efraimovi a o jakémsi zjevení, jež by přesvědčilo i mne. Opakoval jména, která jsem znal z dávného listování zakázanými knihami, a chvílemi jsem se zachvěl díky jisté nitce mytologické soudržnosti – či přesvědčivé spojitosti – jež se vinula jeho drmolením. Občas se na chvíli odmlčel, jako by sbíral odvahu k nějakému úplnému a hrůzostrašnému odhalení.

„Dane, Dane, cožpak si na něho nevzpomínáš – na ty divoké oči a rozcuchané vousy, jež nikdy nezešedivěly? Jen jednou se na mne podíval a já jsem na to nikdy nezapomněl. Nyní se takhle dívá ona. A já vím proč! Našel to v Necronomiconu – to zaklínadlo. Ještě se ti neodvažuji říct stránku, ale až ti ji řeknu, můžeš si to přečíst a pak pochopíš. Dozvíš se, co mne zachvátilo. Stále dál a dál a dál – z těla do těla a z těla do těla – on nemíní nikdy zemřít. Plamen života – on ví, jak přerušit pouto… může ještě chvíli plápolat, i když tělo již nežije. Naznačím ti několik věcí a snad to uhádneš. Poslyš, Dane – víš, proč si moje žena dává vždycky tak záležet na tom svém hloupém rukopise se sklonem vlevo? Viděl jsi někdy písmo starého Efraima? Chceš vědět, proč mi přeběhl mráz po zádech, když jsem zahlédl pár řádek, které si Asenath ve spěchu poznamenala?

Asenath – existuje vůbec taková osoba? Proč měli všichni částečné podezření, že starý Efraim měl v žaludku jed? Proč si Gilmanovi šuškají o tom, jak křičel – jako vyděšené dítě – když se zbláznil a Asenath ho zamkla ve vyčalouněném pokoji v podkroví, kde byla předtím? Byla tam zamčena duše starého Efraima? Kdo koho vlastně zamkl? Proč po mnoho měsíců hledal někoho s jemnou myslí a slabou vůlí? – Proč neustále proklínal svoji dceru za to, že není syn? Pověz mi, Danieli Uptone – jaká ďábelská proměna byla spáchána v tom domě hrůzy, kde bylo oné bezbožné zrůdě vydáno na milost její důvěřivé dítě, ten človíček se slabou vůlí? A neprovedl to náhodou nastálo – tak, jak to nakonec udělá ona se mnou? Řekni mi, proč ta věc, která si říká Asenath, píše jinak, když si nedává pozor, takže její rukopis je k nerozeznání od – “

V tom se to stalo. Jak Derby blouznil, křičel neustále vyšší a tenčí fistulí, a tu byl jeho hlas náhle přerušen jakýmsi téměř mechanickým cvaknutím. Vzpomněl jsem si na všechny případy u mne doma, kdy se mi pokaždé zničehonic přestal svěřovat – a vytušil jsem, že zasáhla nějaká tajemná telepatická vlna Asenathiny mentální síly, aby jej umlčela. Tentokrát to však bylo něco naprosto jiného – a měl jsem pocit, že je to daleko strašnější. Obličej vedle mne se na okamžik téměř neznatelně zkroutil a celým tělem projel záchvěv – jako by se všechny kosti, orgány, svaly, nervy a žlázy přizpůsobovaly radikálně odlišné postavě, napětí, tlakům a celkové osobnosti.

Za nic na světě bych nedokázal říci, v čem přesně spočívala největší hrůza; přesto mnou projela taková mokvavá vlna hnusu a odporu – takový ledově zkoprnělý pocit naprostého odcizení a abnormálnosti – že jsem najednou držel volant chabě a nejistě. Postava vedle mne nevypadala vůbec jako přítel, s nímž jsem se znal po celý život, nýbrž spíše jako nějaký nestvůrný vetřelec z kosmu – jakési prokleté, nanejvýš zavrženíhodné ohnisko neznámých, zhoubných kosmických sil.

Ochabl jsem pouze na okamžik, ale hned v následující chvíli můj spolucestující uchopil volant a přinutil mne, abych si s ním vyměnil místo. Tma nyní velice zhoustla a světla Portlandu zůstala daleko za námi, a tak jsem mu skoro vůbec neviděl do obličeje. Jeho oči však neobyčejně zářily a já jsem si uvědomil, že je nyní zcela určitě v tom podivném excitovaném stavu – tak nepodobném jeho obvyklému já – kterého si povšimlo tolik lidí. Zdálo se neuvěřitelně podivné, že by mi apatický Edward Derby – který se sám nikdy neuměl prosadit a který se nikdy nenaučil řídit – něco nařizoval, a dokonce si sedl za volant mého vozu, a přesto se přesně tohle stalo. Nějakou dobu mlčel a já jsem tomu byl díky nevysvětlitelnému děsu ve svém nitru rád.

Ve světlech Biddefordu a Saca jsem spatřil jeho pevně sevřená ústa a z žáru jeho očí mne zamrazilo v zádech. Lidé měli pravdu – v tomto stavu se zatraceně podobal své ženě a starému Efraimovi. Vůbec se nedivím, že se to nikomu nelíbilo – bylo v tom zcela jistě něco nepřirozeného a já jsem pociťoval zlověstnou podstatu jeho stavu tím víc, že jsem o onom šíleném deliriu již slyšel. Ačkoli jsem Edwarda Pickmana Derbyho znal po celý svůj život, tohle byl někdo jiný – nezvaný host z černé propasti.

Začal hovořit až na temném úseku silnice, a když promluvil, jeho hlas zněl naprosto cize. Byl hlubší, pevnější a rozhodnější, než jak jsem ho znal; měl úplně jiný přízvuk a výslovnost – ačkoli mi nejasně, vzdáleně a dost znepokojivě připomínal něco, co jsem nedokázal přesně zařadit. Zdálo se mi, že v jeho tónu zaznívá prvek velmi hluboké a velice ryzí ironie – nikoli laciná, nesmyslně okázalá pseudoironie povrchního „světáka“, již Derby obvykle stavěl na odiv, nýbrž něco ponurého, základního, všeprostupujícího a potenciálně zlého. Žasnul jsem nad duchapřítomností, jež tak brzy vystřídala záchvat zděšeného blábolení.

„Doufám, že zapomeneš na to, jak jsem před chvílí na tebe vyjel, Uptone,“ řekl. „Víš, v jakém stavu mám nervy, tak mi to snad odpustíš. Jsem ti samozřejmě nesmírně zavázán za svezení domů.

A musíš taky pustit z hlavy všechny ty nesmysly, které jsem ti zřejmě napovídal o své ženě – vůbec o všem. Takhle to dopadá, když člověk příliš dlouho studuje takové věci jako já. Moje filozofie je plná bizarních pojmů, a když se vědomí příliš unaví, vymýšlí si všechny možné pomyslné konkrétní aplikace. Nyní si potřebuji odpočinout – nějakou dobu se se mnou pravděpodobně neuvidíš a nemusíš z toho obviňovat Asenath.

Tento výlet byl poněkud zvláštní, ale vysvětlení je opravdu velmi prosté. V lesích na severu se nacházejí některé indiánské památky – menhiry a podobné věci – které mají značnou folklórní hodnotu, a my se s Asenath tímto materiálem zabýváme. Bylo to náročné bádání, proto se může zdát, že jsem se zbláznil. Až přijedu domů, musím někoho poslat pro auto. Měsíční odpočinek mě postaví na nohy.“

Nedovedu si vybavit svoji vlastní účast na rozhovoru, neboť záhadné odcizení mého partnera mi zaplnilo veškeré vědomí. Každou chvílí ve mně narůstal pocit nedefinovatelné kosmické hrůzy, až jsem nakonec dosáhl skutečného deliria touhy po ukončení této jízdy. Derby neměl v úmyslu předat mi řízení a já jsem měl radost, jak rychle jsme minuli Portsmouth a Newburyport.

Trochu jsem se obával, že na křižovatce, ze které vede hlavní silnice do vnitrozemí a míjí Innsmouth, odbočí můj řidič na pustou pobřežní cestu vedoucí přes to prokleté místo. Avšak nestalo se tak a řítili jsme se přes Rowley a Ipswich směrem k našemu cíli. Do Arkhamu jsme dorazili před půlnocí a ve starém crowninshieldském domě se ještě svítilo. Derby vystoupil, ve spěchu opakoval své díky a já jsem odjel se zvláštním pocitem úlevy domů. Byla to příšerná jízda – o to příšernější, že jsem nebyl schopen říci proč – a vůbec jsem nelitoval toho, že se s Derbym podle jeho vlastních slov dlouhou dobu neuvidím.

V následujících dvou měsících začaly kolovat různé pověsti. Lidé tvrdili, že Derby se stále častěji objevuje ve svém novém excitovaném stavu, a když přišel někdo navštívit Asenath, byla sotva kdy doma. Edward se u mne zastavil pouze jednou a jen na okamžik; přijel v Asenathině autě – právě se v pořádku vrátil odněkud ze státu Maine, kde vůz naposledy nechal, a chtěl si vzít několik knih, které mi kdysi půjčil. Byl ve svém novém stavu a zdržel se pouze tak dlouho, aby mohl prohodit pár neurčitých zdvořilých slov. Bylo zřejmé, že když byl v tomto stavu, neměl si se mnou co říci – a všiml jsem si, že se dokonce ani neobtěžoval použít starý trojitý a dvojitý signál, když zvonil. A stejně jako onoho večera ve voze jsem nyní pociťoval nejasnou, nekonečnou hrůzu, již jsem nebyl schopen vysvětlit; jeho rychlý odjezd byl tudíž pro mne obrovskou úlevou.

V polovině září Derby na týden odjel a někteří členové dekadentní skupiny z univerzity o tom zasvěceně hovořili – činili narážky na setkání s nechvalně známým vůdcem nějaké sekty, který byl nedávno vyhoštěn z Anglie a který si zřídil hlavní stan v New Yorku. Pokud jde o mne, stále jsem nemohl zapomenout na onu podivnou jízdu ze státu Maine. Proměna, jíž jsem byl svědkem, na mne hluboce zapůsobila a už několikrát jsem se přistihl, jak se ji snažím objasnit – a stejně tak se snažím vysvětlit si nejzazší děs, který ve mně vyvolala.

Avšak nejpodivnější byly pověsti o tom, že ze starého crowninshieldského domu se ozývá něčí vzlykot. Zdálo se, že je to ženský hlas, a někteří mladí lidé soudili, že zní jako hlas Asenath. Bylo jej slyšet jen zřídka a někdy býval jakoby násilím umlčen. Hovořilo se o tom, že celá záležitost by měla být prošetřena, avšak pochyby byly zaplašeny jednoho dne, kdy se Asenath objevila na ulici a živě rozprávěla se spoustou svých známých – omlouvala se za to, že poslední dobou vůbec nechodila ven, a uváděla to do souvislosti s nervovým zhroucením a záchvatem hysterie jedné své přítelkyně z Bostonu. Přítelkyni sice nikdo neviděl, avšak všichni viděli Asenath a k tomu nebylo co dodat. A pak kdosi celou záležitost zkomplikoval tím, že prý jednou či dvakrát bylo slyšet vzlykat mužský hlas.

Jednoho večera v půli října jsem uslyšel důvěrně známé trojí a dvojí zazvonění. Šel jsem sám otevřít a spatřil na schodech Edwarda; ihned jsem si uvědomil, že je to jeho původní osobnost, se kterou jsem se setkal naposledy při jeho záchvatech během oné strašné jízdy z Chesuncooku. Ve tváři mu cukalo a zdálo se, že ve směsici podivných emocí převládá strach spolu s vítězoslavným pocitem, a když jsem za ním zavíral dveře, kradmo se ohlédl.

Nemotorně mne následoval do mé pracovny a požádal o trochu whisky na uklidnění. Na nic jsem se ho nevyptával, jen jsem čekal, až bude sám chtít začít, ať už jde o cokoli. Konečně se rozechvělým hlasem odvážil říci, co se stalo.

„Asenath odjela, Dane. Když byli sluhové včera večer pryč, měli jsme spolu dlouhý rozhovor a Asenath mi musela slíbit, že mě přestane pronásledovat. Mám samozřejmě jisté – jisté okultní obranné schopnosti, o nichž jsem se ti nikdy nezmínil. Musela se poddat, ale hrozně se rozzuřila. Okamžitě si sbalila věci a vyrazila do New Yorku – odešla přesně včas, aby chytila vlak ve 20.20 do Bostonu. Zřejmě vzniknou řeči, ale nemohu s tím nic dělat. Nemusíš nikomu vykládat, že mezi námi k něčemu došlo – řekni jen, že odjela na dlouhou výzkumnou cestu.

Hodlá zřejmě navštívit některý z těch svých hrozných vyznavačských spolků. Doufám, že odjede na západ a požádá o rozvod – v každém případě jsem si na ní vynutil slib, že mě nechá na pokoji. Bylo to strašné, Dane – kradla mi tělo – vyháněla mě ven – dělala ze mne zajatce. Držel jsem se a předstíral, že mi to nevadí, ale musel jsem se mít na pozoru. Mohl jsem se opatrně připravovat, neboť Asenath nedokáže číst úplně a dopodrobna všechny mé myšlenky. Z mých plánů mohla pochytit nanejvýš celkově vzpurnou náladu – a Asenath byla vždy přesvědčena, že jsem zcela bezmocný. Nikdy ji ani nenapadlo, že bych nad ní mohl zvítězit…, ale já jsem použil několika kouzelných formulí, které zapůsobily.“

Derby se ohlédl a dolil si whisky.

„Když se dnes ráno vrátili ti proklatí sluhové, propustil jsem je. Hádali se se mnou a nepříjemně se vyptávali, ale nakonec odešli. Byli jako ona – z Innsmouthu – a byli s ní jedna ruka. Doufám, že mě nechají na pokoji – vůbec se mi nelíbilo, jak se usmívali, když odcházeli. Musím sehnat pokud možno co nejvíc starých sloužících mého otce. Vrátím se teď domů.

Zřejmě si o mně myslíš, že jsem blázen, Dane, ale v historii Arkhamu existují věci, které dokazují vše, co jsem ti řekl a co ti ještě chci říct. Jednu z těch proměn jsi viděl na vlastní oči – když jsme se tenkrát vraceli tvým vozem domů ze státu Maine a já ti vyprávěl o Asenath. Tehdy mě dostala – vyhnala mě z mého těla. Nevzpomínám si na víc, než že jsem se ti v rozrušení snažil vysvětlit, jaká je to čarodějnice. Pak mě dostala a v mžiku jsem byl zpátky v domě – v knihovně, kde mě ti zpropadení sluhové drželi pod zámkem – a v tom prokletém satanském těle…, které ani nepatří člověku… Abys věděl, byla to ona, s kým jsi tenkrát musel jet domů – ta dravá vlčice v mém těle – měl sis ten rozdíl uvědomit!“

Derby se odmlčel a mně přejel mráz po zádech. Jistě, uvědomil jsem si ten rozdíl – ale copak jsem mohl přijmout tak šílené vysvětlení? Avšak můj silně rozrušený host pokračoval dál.

„Musel jsem se zachránit – musel jsem, Dane! Byla by mě nadobro dostala o Všech svatých – pořádali poblíž Chesuncooku sabat a vše mělo být stvrzeno obětí. Byla by mě nadobro dostala – ona by byla já a já bych byl ona – navždy – příliš pozdě… Mé tělo by bylo navždy její… Stala by se mužem a úplným člověkem, přesně tak, jak chtěla – myslím, že by mě odstranila – zabila by své vlastní bývalé tělo se mnou uvnitř, čert ji vem! přesně tak, jak to udělala již dřív – přesně tak, jak to ona, on či to udělalo již dřív – “ Edward měl nyní ohavně znetvořený obličej a nepříjemně jej přiblížil k mé tváři, přičemž hlasem klesl až do šepotu.

„Musím ti dopovědět, co jsem naznačoval ve voze – že to ve skutečnosti vůbec není Asenath, nýbrž sám starý Efraim. Rok a půl jsem to tušil, teď to vím bezpečně. Dokazuje to její rukopis, když si nedává pozor – občas si něco poznamená rukopisem, který jako by z oka vypadl rukopisu jejího otce, písmeno po písmenu – a někdy říká věci, které by nemohl říct nikdo jiný než stařec jako Efraim. Vyměnil si s ní podobu, když vycítil, že se blíží smrt – byla jediným člověkem s vhodným mozkem a dostatečně slabou vůlí, jakého mohl najít – vzal si její tělo nastálo, přesně tak, jak si ona téměř vzala moje, a pak to staré tělo, do kterého ji vložil, otrávil. Cožpak jsi nesčíslněkrát neviděl zářit z očí toho ďábla v ženské podobě duši starého Efraima – a stejně tak z mých, když ovládl moje tělo?“

Zalapal po dechu a na chvíli se odmlčel. Neodpověděl jsem; když znovu začal, měl hlas téměř normální. Byl podle mého soudu zralý po blázinec, ale já sám bych ho tam nikdy neposlal. Čas a nezávislost na Asenath snad vykonají své. Bylo mi jasné, že se již nikdy více nechce zabývat morbidním okultismem.

„Později ti řeknu víc – nyní si musím na delší dobu odpočinout. Budu ti vyprávět o některých zakázaných hrůzách, do kterých mě uvedla – o některých prastarých hrůzách, jež dokonce ještě dnes zahnívají v různých zapomenutých zákoutích díky několika zrůdným kněžím, kteří je udržují při životě. Někteří lidé znají takové věci o vesmíru, jež by neměl znát nikdo, a dovedou dělat takové věci, jež by nikdo neměl být schopen dělat. Vězel jsem v tom až po uši, ale nyní je všemu konec. Kdybych byl knihovníkem na Miskatonické univerzitě, ještě dnes bych spálil ten prokletý Necronomicon a všechno ostatní.

Ale ona mě teď nemůže dostat. Musím co nejdříve odejít pryč z toho proklatého domu a usadit se doma. Vím, že mi pomůžeš, když budu potřebovat pomoc. To pekelné služebnictvo, chápeš – a jestli lidé začnou být příliš zvědaví, pokud jde o Asenath. Nemohu jim přece dát její adresu… A pak jsou tady jisté skupiny badatelů – jisté kulty, chápeš – jež by mohly náš rozchod špatně pochopit… někteří z nich mají zatraceně podivné nápady a způsoby. Vím, že ať se stane cokoli, budeš stát při mně – i když ti budu muset říct mnoho věcí, které tě budou šokovat…“

Přesvědčil jsem Edwarda, aby tu noc přespal v jednom z pokojů pro hosty; ráno vypadal o něco klidněji. Probírali jsme všechny možné záležitosti týkající se jeho přestěhování zpět do derbyovského sídla a já jsem jen doufal, že nebude ztrácet Čas a učiní tak ihned. Druhý den večer nepřišel, ale během následujících týdnů jsme se často scházeli. Hovořili jsme o podivných a nepříjemných věcech co nejméně, ale zato jsme diskutovali o opravě starého domu Derby a o cestě, kterou měl Edward – jak slíbil – podniknout se mnou a mým synem příští léto.

O Asenath jsme téměř nemluvili, neboť jsem věděl, že tohle téma Edwarda zvlášť rozrušuje. Objevilo se samozřejmě množství klepů; avšak ve spojitosti s podivnou domácností ve starém crowninshieldském domě to nebylo nic nového. Nelíbilo se mi, že Derbyův bankéř přemrštěně velkorysým způsobem finančně přispívá Miskatonickému klubu, a šlo mi rovněž o šeky, které Edward pravidelně posílal jakémusi Mosesovi a Abigail Sargentovým a jisté Eunice Babsonové do Innsmouthu. Vypadalo to, jako by si ti zlovolní sluhové na něm vynutili nějakou penzi – i když se mi o celé záležitosti ani slovem nezmínil.

Přál jsem si, aby už přišlo léto – a prázdniny mého syna, který studoval na Harvardově univerzitě – abychom mohli vzít Edwarda do Evropy. Brzy jsem si uvědomil, že se nezotavuje tak rychle, jak jsem si přál, neboť v jeho občasném veselí bylo něco trochu hysterického a až příliš často upadal do vystrašené a depresivní nálady. V prosinci byl starý derbyovský dům připraven k obývání, ale Edward přesto stěhování neustále odkládal. Ačkoli crowninshieldské sídlo nenáviděl a zdálo se, že v něm budí hrůzu, byl zároveň záhadným způsobem jeho otrokem. Nevypadalo to, že začne vyklízet své věci, a všemožným způsobem se vymlouval, jen aby mohl celou záležitost odložit. Když jsem mu to vytkl, vyděsil se, aniž jsem věděl proč. Starý komorník jeho otce – jenž byl v domě spolu s dalšími znovu přijatými sluhy – se mi jednoho dne svěřil, že Edwardovo občasné chození sem a tam po domě a zvlášť do sklepa mu připadá divné a nenormální. Zajímalo mne, zda mu Asenath nepsala dopisy, jež by ho vyváděly z rovnováhy, ale komorník prohlásil, že od ní žádná pošta nepřišla.

Jednoho večera kolem Vánoc se Derby během návštěvy u mne duševně zhroutil. Snažil jsem se hovořit o cestování, které jsme chtěli podniknout příští léto, když vtom Edward náhle vykřikl a vyskočil z křesla, s výrazem příšerného, neovladatelného zděšení – takové kosmické hrůzy a hnusu, jež by někomu zdravému mohly přijít na mysl pouze za přispění podsvětních propastí děsu.

„Můj mozek! Můj mozek! Bože, Dane – táhne mě to – odtamtud – tluče – škrábe – ta ďáblice – a teď dokonce – Efraim – Kampy! Kamog! Jeskyně shaggothů – Iä! Shub-Niggurath! Koza s tisícem kůzlat!…

Plamen – plamen – mimo tělo, mimo život – na Zemi – ach, Bože! …“

Jakmile se záchvat změnil v tupou netečnost, posadil jsem ho zpět do křesla a nalil mu do úst trochu vína. Nekladl odpor, avšak i nadále pohyboval rty, jako by si mluvil pro sebe. V tom okamžiku jsem si uvědomil, že se mi snaží něco říci, a přiblížil jsem ucho k jeho ústům, abych ta sotva znatelná slova zachytil.

„ – Zase, zase – to zkouší – měl jsem to vědět – tu sílu nemůže nic zastavit: ani vzdálenost, ani zaklínání, ani smrt – stále to přichází, většinou v noci – nemohu odejít – je to příšerné – ach Bože, Dane, kdybys jen věděl, jak je to příšerné…“

Když upadl do letargie, obložil jsem ho polštáři, aby mohl normálně usnout. Nezavolal jsem lékaře, protože jsem věděl, jak by se vyjádřil o jeho duševním zdraví, a chtěl jsem nechat působit přírodu, pokud to vůbec ještě bylo možné. O půlnoci se probudil a já jsem ho uložil nahoře do postele, ale do rána byl pryč. Tichounce opustil dům, a když jsem zatelefonoval jeho komorníkovi, sdělil mi, že je doma a přechází po knihovně.

Od té chvíle se Edwardova osobnost začala rychle rozkládat. Už mne nenavštěvoval, ale já jsem za ním denně chodil. Neustále vysedával v knihovně, hleděl do prázdna a vypadal, jako by velice intenzívně naslouchal. Občas mluvil rozumně, ale vždycky o banálních záležitostech. Jakákoli zmínka o jeho nesnázích, plánech do budoucna či o Asenath ho nesmírně rozrušovala. Komorník mi řekl, že v noci mívá strašné záchvaty, při kterých by si mohl i ublížit.

Měl jsem dlouhý rozhovor s Edwardovým lékařem, bankéřem a právníkem, a nakonec jsem doktora spolu s dvěma jeho kolegy specialisty přivedl, aby ho prohlédli. Hned první dotazy vyvolaly u Edwarda prudké a žalostné křeče – a uzavřený vůz odvezl toho včera jeho ubohé zápasící tělo do arkhamského sanatoria. Prohlásili mne jeho opatrovníkem a já jsem ho dvakrát týdně navštěvoval – skoro jsem plakal, když jsem slyšel jeho ostré výkřiky, bázlivý šepot a děsivé, monotónní opakování vět jako: „Musel jsem to udělat – musel jsem to udělat – dostane mě to – dostane mě to – tam dole – tam dole ve tmě… Maminko! Maminko! Dane! Zachraňte mě – zachraňte mě – .“

Jaká byla naděje na uzdravení, to nikdo nevěděl, ale já jsem se ze všech sil snažil pohlížet na věc optimisticky. Kdyby se z toho Edward dostal, musí mít domov; přestěhoval jsem tedy jeho služebnictvo do sídla Derbyů, do kterého by se určitě za normálních okolností vrátil. Nemohl jsem se rozhodnout, co udělat s crowninshieldským domem, vším jeho zařízením a sbírkami zcela nevysvětlitelných předmětů, a tak jsem dům zatím nechal nedotčený – a derbyovskému služebnictvu jsem nařídil, aby tam jednou týdně zašli, setřeli prach v hlavních pokojích a topič aby v těch dnech zatopil.

Největší děs se však dostavil před Hromnicemi – krutou ironií ohlášen zábleskem falešné naděje. Jednoho rána koncem ledna telefonovali ze sanatoria a oznámili, že Edwardovi se náhle vrátil rozum. Jeho souvislá paměť je prý těžce poškozena; je však jisté, že je příčetný. Samozřejmě tam bude muset nějakou dobu zůstat na pozorování, ale o výsledku není třeba pochybovat. Když všechno půjde dobře, za týden ho určitě propustí.

V záplavě radosti jsem přispěchal do sanatoria, ale když mne ošetřovatelka uvedla do Edwardova pokoje, zůstal jsem zmateně stát. Pacient vstal a se zdvořilým úsměvem mne přivítal podáním ruky; okamžitě jsem si uvědomil, že mám co do činění s onou podivně excitovanou osobností, která se zdála být tak cizí jeho vlastní povaze – s onou aktivní osobností, z níž jsem měl pocit nedefinovatelné hrůzy a o které sám Edward jednou odpřisáhl, že to je neodbytná duše jeho ženy. Tentýž planoucí pohled jako měla Asenath a starý Efraim a tatáž pevně sevřená ústa; když promluvil, cítil jsem v jeho hlase tutéž zlověstnou, pronikavou ironii – hlubokou ironii, tak zavánějící potenciálním zlem. Tohle byla ta osoba, která před pěti měsíci řídila v noci můj vůz – člověk, kterého jsem neviděl od oné krátké návštěvy, kdy zapomněl na dávný signál při zvonění a vzbudil ve mně neurčitý strach – a nyní mne naplňoval týmž matným pocitem rouhačského odcizení a nevýslovného kosmického hnusu.

Přátelsky hovořil o opatřeních týkajících se jeho propuštění – a já jsem nemohl udělat nic jiného než mu dát za pravdu, navzdory několika pozoruhodným mezerám v jeho vzpomínkách z poslední doby. Přesto jsem cítil, že se zde děje něco otřesného, nevysvětlitelně chybného a nenormálního. Skrýval se v tom děs, jenž jsem nebyl s to obsáhnout. Byl to duševně zdravý člověk – ale byl to skutečně ten Edward Derby, kterého jsem znal? Pokud ne, kdo nebo co to tedy je – a kde je Edward? Má to být na svobodě nebo pod zámkem – nebo by to mělo být vyhlazeno z povrchu Země? Ve všem, co ta stvůra řekla, byl náznak bezedného cynismu – její jakoby Asenathiny oči se zvláštním a záhadným způsobem vysmívaly slovům o brzké svobodě, vyzískané díky zvláštní samovazbě! Určitě jsem se choval velmi nepatřičně a byl jsem rád, když jsem měl návštěvu za sebou.

Po celý zbytek dne a den následující jsem si nad tím problémem lámal hlavu. Co se stalo? Čí duše to vlastně hleděla těma cizíma očima v Edwardově obličeji? Neměl jsem pomyšlení na nic jiného než na tuhle mlžnou, strašlivou záhadu a vzdal jsem se všeho úsilí věnovat se své obvyklé práci. Druhý den ráno volali ze sanatoria, že stav uzdraveného pacienta se nezměnil, a já jsem byl večer blízek nervovému zhroucení – což přiznávám, i když všichni kolem budou místopřísežně prohlašovat, že to ovlivnilo moji pozdější představivost. Nemám k tomu co dodat kromě toho, že mému vlastnímu šílenství nelze přičíst na vrub veškerá fakta.

V.

V noci – po onom druhém večeru – mne přepadla naprostá, absolutní hrůza a obtížila mého ducha černou svíravou panikou, kterou už nikdy nedokážu setřást. Začalo to zazvoněním telefonu krátce před půlnocí. Byl jsem jediný, kdo byl vzhůru, a ospale jsem v knihovně zvedl sluchátko. Zdálo se, že na drátě nikdo není, a už jsem se chystal zavěsit a jít spát, když jsem na druhém konci linky zaslechl slabounký náznak zvuku. Snaží se někdo s velikými obtížemi hovořit? Poslouchal jsem a zdálo se mi, že slyším jakýsi mokvavý, bublavý zvuk – „glo… glo… glo“ – který budil podivný dojem neartikulovaných, nesrozumitelných částí slov a slabik. Zvolal jsem: „Kdo je to?“ Ale jedinou odpovědí bylo: „glo – glo – glo – glo“. Nenapadlo mě nic jiného, než že zvuk je mechanického původu; a protože jsem měl podezření, že telefonní aparát je porouchaný, schopný přijímat, avšak nikoli vysílat, ještě jsem dodal: „Neslyším vás. Nejlépe uděláte, když zavěsíte a zavoláte na informace.“ Okamžitě jsem uslyšel, jak sluchátko na druhém konci zapadá do vidlice.

To bylo, jak říkám, kolem půlnoci. Při pozdějším pátrání vyšlo najevo, že hovor přišel ze starého crowninshieldského domu, ačkoli už uplynulo několik dní od chvíle, kdy tam naposled byla uklízečka. Naznačím pouze, co bylo v domě nalezeno – nepořádek v odlehlém sklepním skladišti, něčí stopy, špína, ve spěchu vyházený šatník, záhadné šmouhy na telefonu, neobratně použité psací potřeby a všude kolem vtíravý odporný zápach. Policisté, chudáci zabednění, mají své uhlazené miniteorie a stále ještě pátrají po onom podezřelém propuštěném služebnictvu, které v nastalém zmatku zmizelo ze scény. Hovoří o zvrhlé pomstě za spáchané činy, jež prý se týká také mne, neboť jsem byl Edwardův nejlepší přítel a rádce.

Hlupáci! Cožpak si myslí, že ti primitivní šaškové mohli padělat ten rukopis? Cožpak si myslí, že mohli způsobit to, co přišlo později? Jsou snad slepí ke změnám v těle, jež patřilo Edwardovi? Pokud jde o mne, věřím nyní všemu, co mi Edward Derby kdy řekl. Za hranicí života existují hrůzy, o kterých nic netušíme, a jednou za čas je nešťastná lidská všetečnost přivolá na dosah. Efraim – Asenath – ten ďábel je přivolal a ony zachvátily Edwarda, jako teď zachvacují mne.

Mohu si být jist, že jsem v bezpečí? Tyto síly přežívají tělesnou formu. Příští den – odpoledne, když jsem překonal šok a byl schopen chodit a souvisle mluvit – jsem šel do blázince a zastřelil ho, v zájmu Edwarda a všeho světa, ale copak si mohu být jist, dokud nebude zpopelněn? Nechávají si jeho tělo, aby na něm doktoři mohli provádět nesmyslné pitvy – já však tvrdím, že musí být zpopelněn. Musí být zpopelněn – ten, jenž nebyl Edward Derby, když jsem ho zastřelil. Zblázním se, jestli to neudělají, protože já mohu být ten příští. Já však nemám slabou vůli – a nenechám si ji podkopat hrůzami, vířícími všude kolem. Jeden život – Efraim, Asenath a Edward – kdo to bude teď? Já nechci být vyvlečen ze svého těla… nechci si vyměnit duši s tou kulkami provrtanou mrtvolou v blázinci!

Ale nechte mne, ať se pokusím vyprávět o té poslední hrůze souvisle. Vynechám to, co policie vytrvale ignorovala – historky o zakrslé, bizarní, odporně páchnoucí věci, kterou potkali přinejmenším tři chodci těsně před druhou hodinou na High Street – a nebudu se zmiňovat ani o povaze jednotlivých šlépějí na některých místech. Řeknu jen tolik, že právě okolo druhé hodiny mne probudilo zvonění a klepání na dveře – zvonek a klepátko se v jakémsi chabém zoufalství nejistě střídaly, a v obou případech byla patrna snaha o starý Edwardův signál – tři a dva údery.

V mé mysli, probuzené z hlubokého spánku, nastal zmatek. Derby u dveří – a pamatuje si starý kód! Ta nová osobnost si ho nepamatovala… že by byl Edward náhle zpět ve svém patřičném stavu? Proč sem v takovém stresu přispěchal? Byl předčasně propuštěn, nebo utekl? Hodil jsem na sebe župan a hnal se po schodech dolů; pomyslel jsem si, že jeho návrat k vlastnímu já možná vyústil v zuřivost a násilí, takže odvolali jeho propuštění a dohnali ho k zoufalé honbě za svobodou. Ať se stalo cokoliv, je to opět starý dobrý Edward a já mu pomohu.

Když jsem otevřel dveře do jilmy vroubené temnoty, prudký závan nesnesitelného puchu mne téměř srazil k zemi. Dusil jsem se hnusem a chvíli jsem jen stěží rozeznával zakrslou hrbatou postavu na schodech. Zvonil a klepal Edward, ale kdo byla tato smrdutá, zakrslá karikatura? Kam mohl Edward tak rychle zmizet? Zvonil ještě chvilku předtím, než jsem otevřel dveře.

Návštěvník měl na sobě jeden z Edwardových převlečníků – jeho okraj se téměř dotýkal země a rukávy byly vyhrnuté, ale přesto zakrývaly ruce. Na hlavě měl hluboko naražený klobouk s klopenou střechou a obličej měl zakrytý černým hedvábným šálem. Nejistě jsem vykročil kupředu a vtom ze sebe postava vydala mokvavý zvuk, jaký jsem slyšel už v telefonu – „glo… glo…“ – a strčila mi pod nos velký, hustě popsaný list papíru, napíchnutý na konci dlouhé tužky. Stále ještě jsem se třásl nevysvětlitelným, morbidním puchem, když jsem papír uchopil a pokusil se ho ve světle pootevřených dveří přečíst.

Byl to Edwardův rukopis, o tom není pochyb. Ale proč psal, když byl tak blízko, že zazvonil – a proč měl tak nemotorné, hrubé a roztřesené písmo? V temném pološeru jsem nemohl rozluštit ani slovo, a tak jsem ustoupil zpět do předsíně; zakrslá postava se automaticky vlekla za mnou, ale na prahu dveří se zastavila. Zápach tohoto zvláštního posla byl vskutku úděsný a já jen doufal, díky Bohu nikoli nadarmo, že se nevzbudí moje žena a nesetká se s ním.

Jakmile jsem ten list papíru začal číst, cítil jsem, jak mi podklesávají kolena, a zatmělo se mi před očima. Když jsem se probral, ležel jsem na podlaze a v rukou ztuhlých strachem jsem stále svíral ten prokletý list. Stálo v něm toto:

„Dane – běž do sanatoria a zab to. Zlikviduj to. Už to není Edward Derby. Dostala mne – je to Asenath – a je už tři a půl měsíce mrtvá. Lhal jsem, když jsem tvrdil, že odjela. Zabil jsem ji. Musel jsem. Stalo se to náhle, ale byli jsme sami a já jsem byl ve svém pravém těle. Roztříštil jsem jí hlavu svícnem. Byla by mne navždy dostala o Všech svatých.

Pohřbil jsem ji v zadním sklepním skladišti pod několika starými bednami a zahladil všechny stopy. Druhý den ráno sluhové něco tušili, ale sami byli natolik zasvěceni do takových tajemství, že se neodvážili policii nic říct. Poslal jsem je pryč, ale Bůhví, co oni – a ostatní z té sekty – udělají.

Nějakou dobu jsem si myslel, že je všechno v pořádku, ale pak jsem začal pociťovat cukání v mozku. Věděl jsem, co to je – neměl jsem na to zapomenout. Taková duše, jakou má ona – nebo Efraim –, existuje zčásti sama o sobě a přetrvává po smrti tak dlouho, dokud se nerozpadne tělo. Pomalu a jistě mne dostávala – nutila mne, abych si s ní vyměnil tělo – vzala si mé tělo a mne nacpala do toho svého, pohřbeného ve sklepě.

Věděl jsem, co přijde – proto jsem se zhroutil a musel jsem jít do blázince. Pak to přišlo – najednou jsem se dusil v temnotě – v Asenathině hnijící mrtvole tam dole ve sklepě pod bednami, kam jsem ji pochoval. A věděl jsem, že ona je zcela jistě v mém těle v sanatoriu – nastálo, protože již bylo po Všech svatých a oběť zapůsobila i bez její přítomnosti – duševně zdravá a připravená odejít na svobodu jako hrozba světu. Byl jsem zoufalý a navzdory všemu jsem se vydrápal ven.

Již příliš dlouho se rozkládám, než abych mohl mluvit – nebyl jsem schopen ani zatelefonovat – ale stále ještě dokážu psát. Nějak se dám dohromady a sdělím ti tato poslední slova a varování. Zabij toho ďábla, pokud si vážíš klidu a míru ve světě. Dohlédni, aby to zpopelnili. Jestli to neuděláš, bude to žít dál a dál, navždy, od těla k tělu, a nemohu ti říct, co všechno to napáchá. Varuj se černé magie, Dane, je to dílo ďáblovo. Sbohem – byl jsi skvělý přítel. Policii řekni cokoliv, čemu bude věřit – je mi zatraceně líto, že jsem tě do toho všeho zatáhl. Zanedlouho budu mít klid – tohle už nebude dlouho držet pohromadě. Doufám, že to přečteš. A zabij tu věc – zab ji.

Tvůj Ed

Druhou polovinu listu jsem dočetl až později, protože na konci třetího odstavce jsem omdlel. Omdlel jsem znovu, když jsem spatřil a v závanu teplého vzduchu ucítil tu věc, která zaneřádila práh. Posel se už nehýbal a nebyl při vědomí.

Komorník, otrlejší než já, neomdlel, když na tu věc ráno v hale narazil. Místo toho zatelefonoval na policii. Když dorazila, odnesli mne nahoru a uložili do postele, ale ta druhá hromada zůstala ležet tam, kde se v noci zhroutila. Muži si přitiskli k nosu kapesníky.

To, co nakonec našli pod Edwardovými prazvláštními šaty, byl většinou rosolovitý hnus. Byly tam také kosti – a roztříštěná lebka. Podle chrupu byla lebka bezpečně identifikována jako Asenathina.

Přízrak temnoty

(Připsáno Robertu Blochovi)

Viděl jsem zející vesmír černý,bezcílně v něm krouží hvězdy temné,otáčí se v děsu neskrývaném,bez vědění, lesku, bezejmenné.

Nemesis

Ti, kteří se zabývají vyšetřováním tohoto případu, budou sotva vyvracet všeobecné přesvědčení, že Robert Blake byl zabit bleskem nebo že zemřel následkem elektrickým výbojem způsobeného těžkého nervového šoku. Okno, k němuž měl obrácenou tvář, sice nebylo rozbité, ale což příroda už často neukázala, čeho všeho je schopna? Výraz jeho obličeje mohl snadno být výsledkem nějaké svalové křeče, aniž by souvisel s čímkoli, co Blake spatřil, zatímco zápisky v jeho deníku jsou očividně plodem jeho úžasné představivosti, rozjitřené jistými místními pověrami a starými záležitostmi, které odhalil. Pokud jde o nezvyklé události v opuštěném kostele na Federal Hill – bystrý badatel je bez váhání přičte na vrub vědomému či nevědomému šarlatánství, do kterého byl určitě alespoň částečně Blake tajně zapleten.

Koneckonců – obětí se stal spisovatel a malíř, zcela pohroužený do světa mýtů, snů, hrůz a pověr a dychtící po bizarních, přízračných scénách a efektech. Jeho předchozí pobyt ve městě, spojený s návštěvou podivného starce, stejně hluboce jako on sám oddaného okultismu a zakázanému učení, skončil smrtí a plameny, a musil to být nějaký chorobný pud, který jej sem znovu přivedl z jeho domova v Milwaukee. Možná, že navzdory tomu, co si psal do deníku, ty staré příběhy znal, a jeho smrtí byl snad v zárodku zmařen nějaký povedený žertík, který měl být literárně zpracován.

Avšak mezi těmi, kdo prozkoumali a porovnali všechna svědectví, zůstává několik lidí, kteří se přidržují méně racionálních, obecnějších teorií. Mají sklon brát většinu toho, co se píše v Blakeově deníku, doslova, a významně poukazují na jistá fakta, jako například na nepochybnou autentičnost starého zápisu nalezeného v kostele, na ověřenou existenci nenáviděné neortodoxní sekty Hvězdná moudrost už před rokem 1877, na zaznamenané zmizení jednoho zvídavého reportéra jménem Edwin M. Lillibridge roku 1893 a – a to zejména – na výraz příšerného, znetvořujícího děsu na tváři mladého spisovatele v okamžiku jeho smrti. Jeden z těch, kteří všemu uvěřili, zašel do fanatické krajnosti a vhodil do zálivu kámen podivného tvaru spolu s jeho neobvykle zdobenou kovovou schránkou, které byly nalezeny ve špici věže starého kostela – v temné špici bez oken, a ne ve věži samé, kde se podle Blakeova deníku měly tyto věci původně nacházet. I když za to byl veřejně i neveřejně přísně odsuzován, tento muž – vážený lékař se zálibou ve zvláštním folklóru – tvrdil, že zbavil svět něčeho, co bylo příliš nebezpečné, než aby to na něm mohlo zůstat.

Čtenář si musí na základě těchto dvou stanovisek udělat závěr sám. Zápisy deníku uvádím s konkrétními detaily z pohledu skeptika a nechávám na každém, aby si dokreslil výjev do té podoby, jak ho viděl sám Blake – nebo si myslil, že vidí – nebo předstíral, že vidí. Teď, když můžeme zkoumat deník podrobně, nezaujatě a beze spěchu, shrňme temný řetěz událostí z hlediska jejich hlavního aktéra.

Mladý Blake se vrátil do Providence na přelomu let 1934 a 1935 a pronajal si horní patro starobylého domu v trávou zarostlé úzké College Street na hřebenu rozlehlého, na východ položeného pahorku, poblíž areálu Brownovy univerzity a za mramorovou budovou knihovny Johna Haye. Bylo to útulné, okouzlující místo v malé, venkovsky starodávně vyhlížející zahradní oáze: ohromné přítulné kočky se tam slunily na střechách příhodných přístřešků. Čtverhranný georgiánský dům s oknem ve střeše, klasicistním vchodem s vějířovým vyřezáváním a okny s malými tabulkami jevil všechny známky řemeslnické dovednosti začátku devatenáctého století. Dveře měly šestidílné výplně, podlahy byly ze širokých prken, bylo tam točité koloniální schodiště, bílé adamovské krbové římsy a zadní pokoje tři schody pod úrovní domu.

Blakeova pracovna, prostorná místnost v jihozápadní části domu, nabízela na jedné straně výhled do přední zahrady, zatímco okna vedoucí na západ – před jedním z nich měl psací stůl – shlížela s vrcholu kopce a poskytovala nádherný pohled na rozprostírající se střechy dolního města a na mystické západy slunce, planoucí za nimi. Daleko na obzoru byly vidět purpurové svahy otevřené krajiny. Proti nim se asi ve vzdálenosti tří kilometrů tyčil přízračný Federal Hill, ježící se změtí střech a věžiček, jehož vzdálený obrys se tajemně míhal a fantasticky měnil tvar, jak se kolem něho ovíjel kouř města a zahaloval jej. Blake měl zvláštní pocit, že hledí na nějaký neznámý, éterický svět, který se může a nemusí rozplynout jako sen, když by se jej pokusil vyhledat a osobně do něho vstoupit.

Poté, co si dal poslat z domova většinu svých knih a zakoupil vhodný starožitný nábytek, usadil se ve svém obydlí, aby tam psal a maloval. Žil sám a sám si obstarával i svou prostou domácnost. Ateliér si zařídil v mansardě v severní části domu, jejíž prosklená střecha poskytovala obdivuhodné světlo. Během této první zimy vytvořil pět ze svých nejznámějších povídek – Podzemní doupě, Schody v kryptě, Shaggai, V údolí Pnathu a Hodovník z hvězd a namaloval sedm pláten: byly to studie nepopsatelných, nelidských příšer a úplně neznámých, mimozemských krajin.

Při západu slunce sedával často u svého psacího stolu a zasněně hleděl na krajinu rozprostírající se na západě – na tmavé věže Memoriál Hall hned pod sebou, na georgiánskou zvonici soudní budovy, na vznosné vížky středu města a na chvějivou, věžičkami korunovanou vyvýšeninu na obzoru, jejíž nepoznané ulice a spleť štítů tak mohutně provokovaly jeho představivost. Od několika svých místních známých se dozvěděl, že na tom vzdáleném pahorku se rozkládá italská čtvrť, i když většina domů je pozůstatkem ze starších dob, kdy tam žili Yankeeové a Irové. Čas od času na ten přízračný, nedosažitelný svět za svíjivým dýmem zaměřil svůj dalekohled. Vybíral si jednotlivé střechy, komíny a věžičky a uvažoval o bizarních, podivných tajemstvích, která mohly skrývat. Dokonce i skrze optickou pomůcku vypadal Federal Hill poněkud nepřístupně, napůl pohádkově, jako by souvisel s neskutečným, nepostižitelným kouzlem Blakeových vlastních povídek a obrazů. Pocit přetrvával ještě dlouho poté, co se pahorek rozplynul do fialového, lampami prozářeného soumraku, soudní budovu ozářily reflektory a vzplál rudý maják Průmyslového trustu, dodávaje tak noci na grotesknosti.

Ze všech vzdálených objektů na Federal Hill Blakea nejvíce fascinoval jistý obrovský, temný kostel. V určitých denních hodinách byl vidět obzvlášť jasně a při západu slunce se velká věž s ostrou špicí zvonice černě rýsovala proti planoucí obloze. Zdálo se, že spočívá na neobvykle vysokém základě, protože zašlé průčelí a zkoseně vyhlížející severní strana se svažující se střechou a hroty ohromných gotických oken odvážně převyšovaly změť hřebenů okolních střech a komínových stříšek. Podivně pochmurný a strohý, byl zřejmě postaven z kamene a poznamenaný a zašlý kouřem a bouřkami více než jednoho století. Byl vybudován, pokud to šlo dalekohledem rozeznat, v nejranější experimentální formě novogotického stylu, která předcházela důstojnému upjohnovskému období a převzala některé linie a proporce georgiánské éry. Pocházel zřejmě z rozmezí let 1810 až 1815.

Jak ubíhaly měsíce, Blake nepřestával pozorovat vzdálenou odpudivou stavbu s podivně vzrůstajícím zájmem. Protože veliká okna nebyla nikdy osvětlena, usoudil, že kostel musí být opuštěný. Čím déle jej pozoroval, tím více pracovala jeho fantazie a posléze si začal představovat prazvláštní věci. Věřil, že nad tím místem se vznáší neurčitá, zvláštní aura zkázy, takže i holubi a vlaštovky se vyhýbají jeho začouzeným okapům. Kolem ostatních věží a zvonic dalekohledem odhalil velká hejna ptáků, ale na tomto kostele nikdy neodpočívala. Aspoň si to tak myslel a zapsal do deníku. Ukázal místo několika přátelům, ale žádný z nich nikdy na Federal Hill nebyl, aniž cokoli věděl o kostelu, jeho minulosti a přítomnosti.

Na jaře byl Blake zachvácen hlubokým neklidem. Měl rozepsaný román, který už dlouho připravoval – jeho námětem bylo předpokládané přežívání čarodějnictví ve státě Maine – ale nějakým záhadným způsobem nebyl schopen v psaní pokračovat. Stále častěji vysedával u západního okna a zíral na vzdálený pahorek a na černou, zachmuřenou věž, které se vyhýbali ptáci. Když na větvích v zahradě vyrašily něžné lístky, svět byl naplněn novou krásou, jen Blake byl ještě neklidnější. Tehdy poprvé pomyslil na to, že projde městem a vystoupí sám na ten neskutečný pahorek, do kouřem ověnčeného světa snů.

Koncem dubna, právě před po aeóny věků temnými pověstmi opřádanou Valpuržinou nocí, se Blake poprvé vydal na výlet do neznáma. Plahočil se nekonečnými ulicemi do středu města a temnými, neudržovanými náměstími, až konečně narazil na stoupající ulici se staletými prošlapanými schody, prohnutými portály v dórském slohu a věžičkami s kalnými skleněnými tabulkami. Cítil, že tudy se dostane k dávno známému nedosažitelnému světu za mlhami. Byly tam zašlé modrobílé tabule s názvy ulic, které mu nic neříkaly, a současně si povšiml podivných tmavých tváří v proudícím davu a cizojazyčných označení nad nezvyklými krámky v hnědých, po desetiletí neudržovaných zpustošených domech. Nikde nenalézal žádné z objektů, které z dálky pozoroval, a tak se stále víc nechával unášet představou, Že Federal Hill z toho vzdáleného pohledu je snovým světem, do kterého nikdy nesmí vkročit lidská noha.

Občas zahlédl otlučenou fasádu kostela nebo polorozpadlou věžičku, ale nikdy to nebyla ta černající se masa, kterou hledal. Když se zeptal jednoho prodavače na velký kamenný kostel, muž se usmál a zavrtěl hlavou, i když mluvil dobře anglicky. Jak Blake stoupal výše, okolí, zmatené bludiště přízračných hnědých uliček vedoucích nekonečně pryč na jih, bylo podivnější a podivnější. Přešel dvě nebo tři široké ulice a jednu chvíli se mu zdálo, že spatřil povědomou věž. Zeptal se znovu kupce na obrovský kamenný kostel a tentokrát mohl přísahat, že muž jen předstírá, že nic neví. Na jeho snědé tváři se objevil ustrašený výraz; pokusil se ho zastřít a Blake si všiml, že dělá pravou rukou podivné znamení.

Pak se náhle vynořila vlevo nad řadami hnědých střech, lemujících spletité jižní uličky, proti zamračenému nebi černá věž. Blake ji poznal okamžitě, a blížil se k ní zaneřáděnými nedlážděnými uličkami, které stoupaly z hlavní ulice. Dvakrát se ztratil, ale nějak neměl dost odvahy, aby se zeptal na cestu někoho ze starců nebo hospodyň, sedících na zápraží, nebo některého z dětí, které si s povykováním hrály v blátě tmavých uliček.

Konečně spatřil věž jasně na jihozápadě a na konci ulice temně vyvstal ohromný kamenný trup. A pak se ocitl na větrném, otevřeném náměstí, bizarně dlážděném kočičími hlavami a s vysokým náspem za opěrnou zdí na vzdálenějším konci. Byl u cíle svého pátrání: na rozlehlé, železným plotem obehnané a plevelem zarostlé plošině náspu, který podepírala opěrná zeď – v odděleném, menším světě, vyvýšeném plných šest stop nad okolní ulice – stál temný, titánský masív, o jehož totožnosti, navzdory nové perspektivě, nebyla nejmenší pochybnost.

Opuštěný kostel byl nesmírně zchátralý. Některé vysoké kamenné opěrné pilíře se zhroutily a půvabné fialy se povalovaly napůl ztracené mezi hnědým, přerostlým plevelem a trávou. Začernalá gotická okna většinou nebyla rozbitá, i když mnohé kamenné sloupky v nich chyběly. Blake se divil, jak mohly tajemně pomalované okenní tabulky bez úhony přežít a nestat se terčem klukovských zábav, stejných, jak známo, po celém světě. Masivní dveře byly nedotčené a pevně uzavřené. Po vrcholu opěrné zdi vedl kolem celého pozemku železný zrezivělý plot, jehož branka nad schodištěm vedoucím z náměstí byla viditelně zajištěna visacím zámkem. Pěšinka od branky k budově byla úplně zarostlá. Pustota a rozklad se vznášely jako příkrov nad celým tím místem, a při pohledu na okapy bez ptáků a černé zdi bez břečťanu Blake ucítil dotek temných chmur, které nebyl s to definovat.

Na náměstí bylo velice málo lidí, ale na severním konci spatřil Blake policistu a zamířil k němu, aby se něco dověděl o kostele. Byl to velký, podsaditý Ir. Kupodivu se jen pokřižoval a zabručel, že o té budově se nemluví. Když Blake naléhal, velice spěšně mu prozradil, že italští kněží každého před tím kostelem varují a tvrdí, že v něm kdysi přebývalo strašlivé zlo a zanechalo v něm svou stopu. On sám o tom slýchal temné narážky od svého otce, který slyšel jisté zvuky a pamatoval si pověsti, které slýchal za svého dětství.

Kdysi dávno se v kostele usadila zločinná sekta – sekta vyvrhelů, kteří vyvolávali strašlivé věci z neznámé propasti noci. Museli povolat kněze, aby vymítal to, co se objevilo, ale našli se i takoví, kteří tvrdili, že nadobro vyhnat se to dá jen světlem. Kdyby byl ještě naživu otec O’Malley, ten by mohl vyprávět. Ale teď už se ta věc musí nechat na pokoji. Už nikomu neubližuje a ti, kteří ji vyvolali, jsou mrtvi nebo daleko odtud. Rozprchli se jako krysy po varování, které dostali v roce 1877. Tehdy místním lidem začalo vadit, že v okolí tu a tam někdo zmizí. Jednoho dne se do věci vloží město a převezme majetek, protože není žádných dědiců, ale tomu, kdo se kostela dotkne, z toho nevzejde nic dobrého. Nejlepší by bylo nechat ho, dokud sám nespadne, než rušit věci, které mají navěky ležet v černé propasti.

Když policista odešel, Blake se zadíval na chmurný kolos svěží. Vědomí, že stavba připadá ostatním stejně zlověstná jako jemu, ho vzrušovalo, a uvažoval, kolik je na těch starých povídačkách, které mu policista opakoval, pravdy. Zřejmě to byly pouhé pověsti, evokované zlou atmosférou tohoto místa, ale i tak mu připadalo, jako by podivným způsobem oživla jedna z jeho vlastních povídek.

Odpolední slunce vyhlédlo zpoza protrhávajících se mraků, ale nebylo s to rozzářit špinavé, začouzené zdi starého chrámu, který se tyčil na své plošině. Hnědému, uvadlému porostu na vyvýšeném prostranství za železným plotem se jarní zeleň jakoby nějakým záhadným způsobem vyhnula. Blake se přiblížil k vyvýšenině a zkoumal, zda by nemohl proniknout dovnitř přes násep a skrze rezavý plot.

Strašnému vábení černého chrámu nemohl odolat. V okolí schodů nebyla v plotě žádná mezera, ale na severní straně chybělo pár tyčí. Mohl by vystoupit po schodech a obejít plot z vnější strany po úzkém parapetu až tam. Když se lidé toho místa tak strašně bojí, určitě mu nebude nic stát v cestě.

Byl už skoro za plotem, než si ho někdo všiml. Podíval se dolů a spatřil na náměstí několik lidí, kteří se vzdalovali a pravou rukou dělali totéž znamení jako předtím obchodník na hlavní ulici. Přibouchlo se několik oken a na ulici vyběhla tlustá žena a vtáhla pár malých dětí do křivého, neomítnutého domku. Dírou v plotě se dalo snadno prolézt a zanedlouho se Blake brodil zahnívajícím spletitým porostem zpustlého nádvoří. Tu a tam ležící zašlé úlomky náhrobních kamenů mu říkaly, že se tu kdysi pohřbívalo, ale viděl, že to muselo být velice dávno. Teď, když se přiblížil k strmé mase kostela, skličovala ho ještě víc, ale potlačil v sobě ten pocit a přistoupil ke třem velkým dveřím v průčelí, aby je prozkoumal. Všechny byly pevně zamčeny, a tak se vydal kolem kyklopské stavby v naději, že snad najde nějaký menší otvor, kterým bude možné prolézt. Ani teď si nebyl jist, zda chce vstoupit do tohoto doupěte samoty a stínu, ale jeho podivnost ho bezděčně přitahovala.

Zející, nechráněné sklepní okénko na zadní straně poskytovalo dostatečně široký průlez. Nahlédnuv dovnitř, spatřil Blake podzemní propast, plnou pavučin a prachu, slabě osvětlenou tlumenými paprsky zapadajícího slunce. Viděl suť, staré sudy, rozbité bedny a nábytek nejrůznějšího druhu, přestože na všem ležela vrstva prachu, zjemňující veškeré ostré obrysy. Zrezivělé pozůstatky kotle ústředního vytápění dokládaly, že budova byla používána a udržována ještě v polovině viktoriánské éry.

Téměř bez rozvažování se Blake protáhl oknem a spustil se na betonovou podlahu, pokrytou kobercem prachu a vrstvou suti. Ocitl se v rozlehlém klenutém sklepě bez přepážek: a vpravo vzadu v koutě, v hustém stínu, spatřil temnou klenutou chodbu, vedoucí zcela určitě nahoru. Dolehla na něho zvláštní stísněnost, když si uvědomil, že je vlastně uvnitř té ohromné přízračné budovy, ale ovládl se a opatrně pátral kolem sebe; našel v prachu dosud nerozbity sud a dovalil ho k otevřenému okénku, aby si zajistil cestu zpátky. Pak si dodal odvahy a zamířil přes rozlehlý, pavučinami ověnčený prostor k chodbě. Poloudušen všudypřítomným prachem a pokryt odpornými vlákny pavučin tam došel a začal stoupat po prošlapaných kamenných schodech, vinoucích se do tmy. Neměl světlo, a tak kolem sebe opatrně tápal rukama. Chodba prudce zahnula, nahmatal před sebou zavřené dveře a po chvilce zápolení otevřel starodávnou petlici. Dveře se otevřely dovnitř a za nimi se objevila matně osvětlená chodba, lemovaná červotočivým obložením.

Jakmile byl v přízemí, postupoval Blake rychle. Všechny vnitřní dveře byly odemčené, takže mohl volně procházet z místnosti do místnosti. Kolos chrámové lodi působil dosti tajuplně; závěje a hory prachu pokrývaly kostelní lavice, oltář, kazatelnu ve tvaru přesýpacích hodin s ozvučnou rezonanční deskou a titánská lana pavučin, táhnoucí se mezi špičatými oblouky kůru a ovíjející složené gotické sloupy. Nad touto tichou zkázou se míhal děsivý olověný přísvit, jak klesající odpolední slunce pronikalo svými paprsky skrze podivné, napůl zčernalé tabulky ohromných oken v apsidě.

Malby na oknech byly tak zaneseny sazemi, že Blake jen stěží rozluštil, co představují, ale i to málo stačilo k tomu, aby se mu nelíbily. Představovaly většinou konvenční výjevy a Blake díky své znalosti tajemného symbolismu rozpoznal některé starodávné vzory. Výrazy tváří několika zobrazených světců se mohly snadno stát terčem kritiky; na jednom z oken byl vymalován pouze temný prostor s roztroušenými, podivně světélkujícími spirálami. Blake se odvrátil od oken a všiml si, že pavučinami opředený kříž nad oltářem není jen tak obyčejný, ale připomíná primitivní ankh nebo crux ansata tajemného Egypta.

Vzadu v sakristii, sousedící s apsidou, nalezl Blake trouchnivějící stůl a police až do stropu, plné plesnivých, rozpadajících se knih. Zde byl poprvé zachvácen skutečným děsem, protože tituly knih vypovídaly o mnohém. Byly to temné, zapovězené tituly, o kterých většina normálních lidí nikdy neslyšela, nebo jen zaslechla prchavý, ustrašený šepot; byly to zakázané a obávané schrány neurčitých tajemství a prastarých formulí, které se řinuly proudem času, když bylo lidstvo mladé, i v temných, bájných dobách, kdy lidstvo ještě neexistovalo. Mnohé z nich četl – latinskou verzi děsuplného Necronomiconu, neblahou Liber Ivonis, hrůzné Cultes des Goules od hraběte d‘Erlette, von Junztovy Unaussprechlichen Kulten a pekelné De Vermis Mysteriis starého Ludwiga Prinna. Ale byly tam i jiné knihy, které znal jen z doslechu nebo vůbec ne – Pnakotické rukopisy, Kniha Dzyan a rozpadající se svazek psaný zcela nerozluštitelnými znaky, avšak s jistými symboly a diagramy, hrůzně povědomými badateli okultismu. Místní staré pověsti očividně nelhaly. Toto místo bývalo kdysi sídlem zla staršího než lidstvo a rozlehlejšího než nám známý vesmír.

V rozbitém stole byl malý, v kůži vázaný zápisník, plný záznamů psaných ve formě podivného kryptogramu. Rukopis sestával z obvyklých tradičních symbolů, dodnes užívaných v astronomii a za dávných dob v alchymii, astrologii a jiných podezřelých vědách – byly tam symboly slunce, měsíce, planet, aspektů a znamení zvěrokruhu, natlačené na hustě popsaných stránkách, členěné a rozdělené do odstavců způsobem vzbuzujícím dojem, že každý symbol odpovídá určitému písmenu abecedy.

V naději, že kryptogram později rozluští, si Blake zastrčil svazeček do kapsy. Mnohé z objemných svazků na policích jej nevýslovně fascinovaly; tušil, že neodolá a někdy později si je vypůjčí. Uvažoval, jak je možné, že zůstaly tak dlouho nedotčené. Je snad on první, kdo překonal svíravý, pronikavý strach, který skoro šedesát let chránil toto opuštěné místo před návštěvníky?

Když důkladně prozkoumal přízemí, plahočil se Blake dál prachem přízračné lodi do chrámové předsíně, kde spatřil dveře a schodiště, zřejmě vedoucí vzhůru do zčernalé věže a zvonice, které tak dlouho znal na dálku. Při výstupu se málem zadusil, protože všude ležela tlustá vrstva prachu a pavouci úzkou chodbu křížem krážem protkali sítěmi. Na točitém schodišti s vysokými a úzkými dřevěnými stupni Blake občas minul zakalené okno a se závratí shlédl na město. I když dole neviděl žádné provazy, očekával, že ve věži, jejíž úzká, žaluziemi zakrytá lomená gotická okna často pozoroval svým dalekohledem, najde jeden či více zvonů. Byl však odsouzen ke zklamání; když vystoupal po schodech až nahoru, ve věžní místnosti nebylo po zvonech ani stopy. Očividně byla zasvěcena hodně odlišným účelům.

Místnost, mající patnáct na patnáct stop, byla slabě osvětlena čtyřmi lomenými okny, z každé strany jedním, která byla zasklena mezi zbytky rozpadlých žaluzií; okna byla ještě utěsněna matnými deskami, ale ty už byly z větší části ohnilé. Uprostřed prachem pokryté podlahy se tyčil kamenný sloup podivného tvaru víc než čtyři stopy vysoký a přes dvě stopy široký, celý pokrytý bizarními, nahrubo vytesanými a zcela nerozluštitelnými hieroglyfy. Na sloupu spočívala kovová schránka podivně asymetrického tvaru;

víko bylo odklopené a uvnitř leželo něco, co pod nánosem desetiletí usedajícího prachu vypadalo jako vejčitý nebo nepravidelně kulovitý předmět o průměru as čtyř palců. Kolem sloupu stálo v přibližném kruhu sedm gotických židlí s vysokými opěradly, povětšině zachovalých, a za nimi bylo podél tmavě obložených zdí seřazeno sedm ohromných soch z drolící se, černě natřené sádry, které více než cokoliv jiného připomínaly kryptické tesané megality z tajemného Velikonočního ostrova. V rohu pavučinami opředené místnosti byl do zdi vestavěn žebřík, vedoucí vzhůru k uzavřeným padacím dveřím do špice věže bez oken.

Když Blake přivykl chabému osvětlení, povšiml si podivných basreliéfů na té zvláštní otevřené schránce ze žlutavého kovu. Přistoupil blíže a pokusil se oprášit ji rukama a kapesníkem; tvorové, kteří na ní byli zobrazeni, byli zrůdného a naprosto neznámého druhu: entity, které, i když očividně živé, nepřipomínaly žádnou známou formu života, která se kdy vyvinula na této planetě. Ukázalo se, že zdánlivá čtyřpalcová kouleje skoro černým, rudě žilkovaným mnohostěnem s mnoha nepravidelnými ploškami: byl to buď pozoruhodný krystal, nebo nějaký uměle vytvořený útvar, vybroušený z minerálu a vyleštěný. Kámen se nedotýkal dna schránky, ale byl upevněn kovovým páskem obepínajícím ho po obvodu k sedmi zvláštně tvarovaným úchytkám, které byly vodorovně zapuštěny do vnitřní stěny schránky poblíž jejího horního okraje. Jakmile na kámen dopadlo světlo, zapůsobil na Blakea zarážejícím kouzlem. Stěží od něho mohl odtrhnout zrak, a při pohledu na lesklý povrch kámen v jeho představách zprůhledněl a vynořovaly se v něm napůl utvářené, divuplné světy. Jeho myslí plynuly obrazy neznámých planet s ohromnými kamennými věžemi, jiných planet s titánskými pohořími bez známek života a ještě vzdálenějších světů, kde jen pohyb v nezřetelné temnotě vypovídal o přítomnosti vědomí a vůle.

Když konečně od kamene odtrhl zrak, povšiml si poněkud zvláštní hromady prachu v rohu, poblíž žebříku vedoucího do špice věže. Nevěděl, proč ho tak upoutala, ale něco na jejích obrysech upozornilo jeho podvědomí. Odhrnuv visící pavučiny stranou, přistoupil k ní: zdálo se mu, že působí zlověstně. Rukama a kapesníkem brzy odkryl skutečnost a zalkl se překvapivou směsicí pocitů. Byla to lidská kostra a ležela tam určitě už velice dlouho. Z oděvu zbyly jen cáry, ale pár knoflíků a útržky látky prozrazovaly, že muž měl šedý oblek. Byly tam i další důkazy: boty, kovové přezky, velké manžetové knoflíky, staromódní jehlice do kravaty, novinářský odznak s nápisem Providence Telegram a rozpadlá kožená náprsní taška. Blake ji pečlivě prozkoumal a nalezl v ní několik účtů s dávným datem, celuloidový reklamní kalendářík na rok 1892, vizitky se jménem Edwin M. Lillibridge a papír pokrytý tužkou psanými záznamy.

Obsah papíru byl velice zvláštní povahy a Blake jej pozorně přečetl u matného západního okna. Nesouvislý text obsahoval následující věty:

Prof. Enoch Bowen zpět z Egypta v květnu 1844 – v červenci kupuje starý kostel Svobodné vůle – jeho archeologická činnost a okultní studie všeobecně známy.

Dr. Drowne ze Čtvrté baptistické v kázání 29. prosince 1844 varuje před Hvězdnou moudrostí.

Společenství 97 koncem roku 1845.

1846 – 3 zmizení – první zmínka o Zářícím různostěnu.

7 zmizení 1848 – začíná se mluvit o krvavých obětinách.

1853 vyšetřování nikam nevede – mluví se o zvucích.

P. O’Malley vypráví o vzývání ďábla pomocí schránky nalezené ve staroegyptských ruinách – říká, že vyvolávají něco, co nesnese světlo. Před slabým světlem to prchá a silným světlem se to zahubí. Pak se to musí znovu vyvolat. Dozvěděl se to zřejmě z předsmrtné zpovědi Francise X. Feeneye, který se stal členem Hvězdné moudrosti roku 1849. Ti lidé tvrdí, že Zářící různostěn jim ukazuje nebesa a další světy a že Přízrak temnoty jim nějakým způsobem sděluje tajemství.

Vyprávění Orrina B. Eddyho 1857. Vyvolávají to tím, že zírají do krystalu, a mají vlastní tajný jazyk.

1863. Společenství už má přes 200 členů, kromě těch, co jsou na frontě.

Irští výrostci rabují kostel 1869 po zmizení Patricka Regana.

Zastřený článek v J. 14. března 1872, ale lidé o tom nemluví.

6 zmizení 1876 – tajný výbor navštěvuje starostu Doyla.

Akce přislíbena únor 1877 – v dubnu kostel uzavřen.

Gang – Hoši z Federal Hill – v květnu vyhrožuje dr. –ovi a církevním starším.

Do konce roku 1877 opustilo město 181 osob – žádná jména.

Kolem roku 1880 se začínají šířit duchařské historky – pokusit se prokázat pravdivost tvrzení, že od roku 1877 do kostela nevkročila lidská bytost.

Požádat Lanigana o fotografii toho místa z roku 1851.

Blake vrátil papír do zápisníku, zápisník schoval do kapsy, otočil se a pohlédl na zaprášeného kostlivce. Smysl poznámek byl jasný a nebylo pochyb, že tento muž přišel do opuštěné stavby před dvaačtyřiceti lety, hledaje novinářskou senzaci, kterou se nikdo jiný neodvážil zabývat. Snad o jeho plánu nikdo nevěděl – kdo ví? Ale ke svým novinám se už nevrátil. Přemohl ho snad statečně potlačovaný děs a přivodil mu náhlý srdeční kolaps? Blake se sklonil nad lesklými kostmi a povšiml si, že jsou v podivném stavu. Některé z nich byly rozházené kolem a pár jich bylo na konci jakoby roztaveno. Další byly neobvykle zažloutlé a částečně zuhelnatělé. Zuhelnatělé byly i některé části oděvu. Lebka byla ve velice zvláštním stavu – posetá žlutými skvrnami a s ožehlým otvorem na temeni, jako by byla tvrdá kost proleptána nějakou silnou kyselinou. Co se s kostrou dělo během čtyř desetiletí, kdy tu byla tiše pohřbena, si Blake nedokázal představit.

Než si to stačil uvědomit, hleděl znovu na kámen a jeho podivným vlivem spatřil před očima mlhavou podívanou. Viděl procesí postav v rouchách a kápích, které neměly lidské obrysy, a hleděl na nekonečné pouště, lemované tesanými nebetyčnými monolity. Viděl věže a zdi v temných podmořských hlubinách a vesmírné víry, v nichž před nezřetelným odrazem chladného purpurového oparu pluly chomáče černé mlhy. A za tím vším zahlédl nekonečnou propast tmy, ve které byly pevné a polopevné formy rozeznatelné jen podle větrného chvění a mračné silové vzorce snad nastolovaly řád v chaosu a nabízely klíč ke všem paradoxům a tajemstvím světů, které známe.

Pak kouzlo náhle pominulo a Blakea se zmocnil hlodavý, neurčitý panický strach. Zajíkl se a odvrátil zrak od kamene. Uvědomoval si přítomnost něčeho cizího, beztvarého, co bylo v jeho blízkosti a s příšernou zaujatostí jej pozorovalo. Cítil, že ho něco opřádá, něco, co nebylo uvnitř kamene, ale nepřetržitě ho sledovalo skrze kámen nějakým smyslem, ale ne fyzickým zrakem. Místo ho zřejmě rozrušovalo, mohl na tom mít podíl i hrůzný nález. Valem se stmívalo, a protože s sebou neměl žádné světlo, věděl, že bude muset brzy odejít.

Tehdy se mu v padajícím soumraku zazdálo, že zahlédl v bláznivě tvarovaném kameni slabý záblesk světla. Chtěl se od něho odvrátit, ale tajemné nutkání přitáhlo jeho pohled zpět. Nevycházelo z té věci slabé radioaktivní záření? Co si to ten nebožtík poznamenal o Zářícím různostěnu! Jaký smysl má vůbec tohle doupě kosmického zla? Co se tu odehrávalo a co snad dosud číhá ve stínech, kterým se vyhýbají ptáci? Zdálo se mu, že odněkud z jeho okolí vychází slabý zápach, ale nevěděl, odkud. Blake sáhl po víku dlouho otevřené schránky a prudce ho zaklapl. Pohybovalo se lehce ve svých podivných pantech a těsně uzavřelo zjevně zářící kámen.

Víko ostře klaplo a ve věčné temnotě špice věže nad padacími dveřmi něco zašelestilo. Nepochybně krysy – jediní živí tvorové, kterých si v téhle proklaté budově všiml od chvíle, co do ní vstoupil. A přesto jej ten pohyb ve špici věže strašlivě vyděsil: divoce se vrhl dolů po točitých schodech, přes příšernou loď do klenutého sklepa a ven, prachem opuštěného náměstí a dolů přecpanými, děsivými třídami a ulicemi Federal Hill směrem k normálním ulicím středu města a důvěrně známým cihlovým chodníkům univerzitní čtvrti.

V následujících dnech Blake nikomu o své výpravě neřekl. Namísto toho četl množství jistých knih, zkoumal ve městě staré ročníky novin a horečně luštil kryptogram v koženém svazečku z pavučinami opředené sakristie. Brzy zjistil, že nejde o žádnou jednoduchou šifru, a po dlouhém snažení si byl jist, že není psána ani anglicky, ani latinsky, řecky, francouzsky, španělsky, italsky nebo německy. Zřejmě bude muset čerpat z nejhlubších studnic svého podivného vzdělání.

Každý večer se mu vracelo staré nutkání zírat západním směrem a jako kdysi vídal černou špici věže mezi zježenými střechami nějakého vzdáleného, bájného světa. Ale ten teď pro něho obsahoval nový hrůzný tón. Poznal dědictví ďábelských nauk, které se v něm skrývalo, a u vědomí toho přestal ovládat svou představivost, která se rozběhla po podivných nových stezkách. Jarní ptactvo se vracelo, a když pozoroval, jak ptáci létají při západu slunce, připadalo mu, že se ponuré, osamělé věži vyhýbají jako nikdy předtím. Když se k ní přiblížilo hejno, zdálo se mu, že krouží a rozlétá se v panickém zmatku – a on v duchu slyšel divoké štěbetání, které k němu z té dálky nedoléhalo.

V červnu Blake zanesl do svého deníku zprávu o vítězství nad kryptogramem. Zjistil, že text je psán v temném jazyce Aklo, užívaném jistými dávnými zločinnými kulty: znal tento jazyk jen částečně ze svých předchozích výzkumů. Deník kupodivu mlčí o tom, co vlastně Blake rozluštil, ale on sám tím byl očividně zděšen a vyveden z míry. Jsou tam zmínky o Přízraku temnoty, probuzeném pohledem do Zářícího různostěnu, a šílené úvahy o černých propastech chaosu, ze kterých byl vyvolán. Bytost prý disponuje veškerým věděním a vyžaduje strašlivé obětiny. Z některých Blakeových zápisů vyplývá, že se bál, že ta vyvolaná věc obchází kolem; dodává však, že pouliční osvětlení tvoříval, který bytost není schopna překročit.

Často se zmiňuje i o Zářícím různostěnu, nazývá jej oknem do veškerého času a prostoru a sleduje jeho historii od dob, kdy byl vybroušen v temném Yuggothu, dávno před tím, než jej Staří přinesli na Zem. Byl bedlivě střežen a umístěn do své podivné schránky krinoidními bytostmi z Antarktidy, zachráněn z jejích trosek hadími muži z Valusie a první lidské bytosti do něho zíraly o aeóny později v Lemurii. Procestoval podivné země a ještě podivnější moře, potopil se s Atlantidou, pak ho minojský rybář ulovil do sítě a prodal jej snědým kupcům z nočního Khemu. Faraón Nefren-Ka nad ním vystavěl chrám s kryptou bez oken a způsobil, že jeho jméno bylo vymazáno ze všech pomníků a zápisů. Pak kámen spal v troskách toho zlolajného doupěte, zničeného kněžími a novým faraónem, až do chvíle, kdy ho rýč kopáče vynesl na světlo ke zkáze lidstva.

Začátkem července tisk kupodivu doplňuje Blakeovy záznamy, i když tak stručně a zběžně, že jen deník příspěvku věnoval pozornost. Zdá se, že na Federal Hill znovu narůstá strach, protože nějaký cizinec vstoupil do obávaného kostela. Italové si šuškají o nezvyklých pohybech, úderech a škrábání v temné, okny neopatřené špici zvonice, a přivolali své kněze, aby zapudili onu entitu, jež se jim stala noční můrou. Tvrdí, že něco neustále číhá u dveří, až bude dostatečná tma, aby se to mohlo odvážit ven. Tisk se zmiňoval o přetrvávajících místních pověrách, ale osvětlit dřívější pozadí té hrůzné události se mu nepodařilo. Bylo zřejmé, že dnešní mladí reportéři nenacházejí zálibu v historickém bádání. V zápisech do deníku Blake vyjadřuje podivný druh lítosti a hovoří o povinnosti pohřbít Zářící různostěn a zapudit bytost, kterou přivolal, když vpustil denní světlo do té příšerné špičaté věže. Současně však popisuje nebezpečný rozsah svého okouzlení a přiznává morbidní touhu – pronásledující jej dokonce i ve snu – navštívit proklatou věž a popatřit znovu do kosmických tajemství zářivého kamene.

Článek v ranním vydání Journalu ze 17. července uvrhl pisatele deníku do vpravdě horečného děsu. Byla to jen obměna položertovných článků o neklidu na Federal Hill, ale pro Blakea to znamenalo něco opravdu příšerného. V noci způsobila bouřka na celou hodinu výpadek veřejného osvětlení a v nastalé tmě Italové téměř zešíleli hrůzou. Ti, kteří bydleli poblíž hrozivého kostela, se dušovali, že věc z věže využila výpadku elektrického proudu a sestoupila dolů do kostela, házela sebou a bouchala a vydávala příšerně mlaskavé zvuky. Než vše skončilo, vyhlomozila nahoru do věže, odkud se ozvalo tříštění skla. Mohla se dostat všude, kam dosahovala temnota, ale před světlem prchala.

Když světla znovu vzplála, ve věži nastal děsivý pohyb, protože i chabé světlo, pronikající skrze zčernalá, žaluziemi zakrytá okna, bylo pro tu věc příliš. Vydupala a vyvrávorala do své příšerné věžičky právě včas – dlouhá dávka světla by ji poslala zpátky do propasti, odkud ji ten bláznivý cizinec přivolal. Dokud byla tma, modlící se davy v dešti obklopily kostel, v rukou se zapálenými svíčkami a lampami, jakžtakž zastíněnými složenými papíry a deštníky – světelná stráž, která měla zachránit město před příšerou, obcházející v temnotě. Ti, co stáli nejblíže kostela, prohlašovali, že venkovní dveře jednou děsivě zarachotily.

Ale to ještě nebylo to nejhorší. Ten večer se Blake dočetl v Bulletinu, co objevili reportéři. Vyburcováni konečně nevyzpytatelnou hodnotou děsivé zprávy, dva z nich se probojovali šílícím davem Italů a vlezli sklepním okénkem do kostela, když se předtím marně pokoušeli vejít dveřmi. Zjistili, že prach v chrámové předsíni a v příšerné lodi je zvláštním způsobem porušený: všude kolem ležely kusy zteřelých polštářů a saténového potahu lavic. Všude byl cítit ohavný zápach, tu a tam byly žluté skvrny a místa, která vypadala jako sežehlá. Když otevřeli dveře do věže a na okamžik se zastavili, protože se jim zdálo, že nahoře něco šramotí, zjistili, že točité schody jsou nahrubo zametené.

Věž samotná byla podobně napůl zametená. Zmiňovali se o sedmihranném kamenném sloupu, převrácených gotických židlích a o bizarních sádrových sochách; kupodivu však nepadla zmínka o kovové schránce a o staré zohavené kostře. Co rozrušilo Blakea nejvíce – kromě zmínek o skvrnách, sežehnutých místech a zápachu – byl závěrečný detail, kde se mluvilo o rozbitém skle. Všechna gotická věžní okna byla rozbitá a dvě z nich byla hrubě a spěšně zatemněna saténovými potahy lavic a žíněmi z polštářů, nacpanými do mezer mezi uvolněnými venkovními žaluziemi. Další cáry saténu a chomáče žíní ležely roztroušeny kolem na čerstvě zametené podlaze, jako kdyby byl někdo vyrušen při uvádění věže do původního stavu naprosté temnoty za zataženými žaluziemi.

Žlutavé skvrny a sežehnutá místa byla nalezena i na žebříku vedoucímu k věžičce bez oken, ale když reportér vylezl nahoru, otevřel vodorovné padací dveře a namířil slabý paprsek baterky do černého, podivně zapáchajícího prostoru, nespatřil nic než tmu a všelijaké odpadky a beztvaré úlomky poblíž vchodu. Verdikt samozřejmě zněl: šarlatánství. Někdo si vystřelil z pověrčivých obyvatelů pahorku, nebo se nějaký fanatik pokusil posílit jejich bázeň pro jejich vlastní předpokládané dobro. Nebo snad někteří mladší a rafinovanější obyvatelé předvedli okolnímu světu dokonalý žertík. Věc měla zábavnou dohru, když policie vyslala strážníka, aby celou věc ověřil. Tři muži po sobě našli způsob, jak se úkolu vyhnout, a čtvrtý souhlasil jen velmi zdráhavě a vrátil se velice brzy, aniž by cokoli dodal ke zprávě reportérů.

Od tohoto místa nadále Blakeův deník vykazuje rostoucí příliv vnitřního děsu a nervózních předtuch. Přemáhá se, aby něco neudělal, a divoce spekuluje o následcích dalšího výpadku proudu. Bylo ověřeno, že třikrát – vždy za bouřky – telefonoval skoro šílený do elektrárny a žádal, aby byla učiněna všechna možná opatření proti výpadku proudu. Občas se ve svých zápiscích soustřeďuje na skutečnost, že reportéři nenašli kovovou schránku, ani kámen a podivně poznamenanou starou kostru, když prohledávali šerou věžní místnost. Předpokládal, že ty předměty byly odstraněny – kam a kým nebo čím, mohl jen hádat. Ale nejhorší obavy se týkaly jeho samého a nesvatého spojení, které cítil, že existuje mezi jeho myslí a tou číhající hrůznou věcí ve vzdálené kostelní věži – tou příšernou noční bytostí, kterou svou nezodpovědností vyvolal z černočerných prostorů. Cítil, že něco neustále nahlodává jeho vůli, a lidé, kteří ho tehdy navštěvovali, si pamatují, jak seděl nepřítomně u svého psacího stolu a zíral ven západním oknem na vzdálený, věžemi se ježící vrcholek za vířícím kouřem města. Píše neustále o jistých hrůzyplných snech a o tom, jak se nesvaté spojení ve spánku upevňuje. Je tam zmínka o jedné noci, kdy se probudil a zjistil, že je, úplně oblečen, na ulici a směřuje automaticky z College Hill k západu. Znovu a znovu se zmiňuje o skutečnosti, že ta věc ve věži ví, kde ho má hledat.

V týdnu, který následoval po 30. červenci, se Blake téměř zhroutil. Neoblékal se a všechno jídlo si objednával telefonicky. Návštěvníci si povšimli šňůr, které měl u postele; vysvětlil jim, že je náměsíčný, a proto si musí každý večer svazovat kotníky: buď jej pouta zadrží, anebo se vzbudí, když je bude rozvazovat.

V deníku vypráví o strašlivém zážitku, který přivodil jeho zhroucení. Třicátého v noci se odebral na lůžko a náhle zjistil, že se potácí v téměř černém prostoru. Jediné, co viděl, byly krátké, prchavé vodorovné záblesky modravého světla, ale cítil omračující zápach a slyšel podivnou směsici slabých, kradmých zvuků nad sebou. Jakmile se pohnul, tak o něco zakopl, a na každý zvuk se ozvala jakási odpověď seshora – neurčitý neklid, spojený s opatrným šoupáním dřeva po dřevě.

Jednu chvíli nahmatal tápajícíma rukama kamenný sloup s prázdným vrcholem a o chvíli později zjistil, že svírá příčle žebříku, vestavěného do zdi, a nejistě se potácí vzhůru, do oblasti silnějšího zápachu, kde proti němu vyrazil horký, palčivý závan. Před očima mu hrál kaleidoskop fantasmat a všechno se chvílemi rozplynulo v obraz ohromné, bezedné propasti noci, ve které kroužily ještě mnohem temnější světy a slunce. Vzpomněl si na dávné legendy o absolutním chaosu, v jehož středu se plazí slepý slabomyslný bůh Azathoth, Pán všech věcí, obklopen poskakující hordou bezduchých a beztvarých tanečníků a ukolébáván tenkým monotónním pískáním démonické flétny, kterou svírají nepopsatelné pazoury.

Pak jej ostrý podnět z okolního světa vytrhl z omámení a vzbudil v něm nevyslovitelnou hrůzu ze situace, ve které se ocitl. Nevěděl, co to bylo – snad nějaký opožděný výkřik nadšení nad ohňostrojem, které se konají celé léto na Federal Hill a kterými obyvatelé uctívají různé své patrony nebo světce rodných vesnic v Itálii. V každém případě hlasitě vykřikl, divoce seskočil se žebříku a slepě vrávoral přes nerovnou podlahu téměř neosvětlené místnosti, v níž se nacházel.

Okamžitě si uvědomil, kde je, a hnal se bezhlavě dolů po úzkém točitém schodišti: zakopával a zraňoval se v každém ohybu. Pak následoval příšerný úprk pavučinami opředenou chrámovou lodí, jejíž strašlivé oblouky sahaly až do říší číhavých stínů; naslepo se prodral zaneřáděným sklepem, vyšplhal se na vzduch k pouličním svítilnám a nepříčetně se řítil z přízračného vršku s převislými štíty, přes temné, tiché město s vysokými černými věžemi a příkrým východním srázem až k vlastním starobylým dveřím.

Když ráno přišel k sobě, ležel na podlaze své pracovny úplně oblečen. Oblek měl pokryt špínou a pavučinami a celé tělo měl bolavé a odřené. V zrcadle uviděl, že má ošklivě sežehnuté vlasy, a na jeho svrchním oděvu lpěl odporný zápach. Tehdy se nervově zhroutil. Pak už se jen vyčerpaně vlekl po bytě v županu, nedělal skoro nic, jen zíral ze západního okna, třásl se, když se schylovalo k bouřce, a psal nesouvislé záznamy do deníku.

Osmého srpna těsně před půlnocí se rozpoutala strašlivá bouře. Nad všemi částmi města se neustále blýskalo a byly zaznamenány dva úžasné kulové blesky. Nebesa dštila proudy deště a ustavičné hromobití mnohým nedalo spát. Blake byl skoro šílený strachy, že dojde k výpadku proudu, a kolem jedné hodiny se pokoušel volat do elektrárny, telefonní linka však byla tou dobou v zájmu bezpečnosti vypnuta. Všechno zaznamenával do deníku – velké, nervózní a často nerozluštitelné hieroglyfy samy o sobě vypovídají o jeho vzrůstajícím napětí a zoufalství a o tom, jak poslepu čmáral do deníku.

Musel udržovat dům v temnotě, aby viděl z okna; většinu času zřejmě strávil u svého psacího stolu a dychtivě zíral deštěm přes lesknoucí se kilometry městských střech na soustavu vzdálených světel, která označovala Federal Hill. Občas si tápavě něco zapsal do deníku, takže na dvou stránkách jsou rozesety jednotlivé věty jako „Světla nesmí zhasnout“, „Ví, kde jsem“, „Musím to zničit“ a „Volá mne, ale tentokrát se mi možná nic nestane“.

Pak v celém městě zhasla světla. Podle záznamu z elektrárny se to stalo v 2.12 po půlnoci, ale Blakeův deník se o době nezmiňuje. Zapsal si jen: „Světla zhasla – pomáhej mi Bůh.“ Na Federal Hill lidé sledovali kostel stejně dychtivě jako on a deštěm promáčené hloučky se procházely po náměstí a uličkách v okolí ďábelského chrámu se svíčkami zakrytými deštníky, s elektrickými lampami, olejovými svítilnami, krucifixy a nejrůznějšími tajemnými amulety, běžnými v jižní Itálii. Žehnali každému zablesknutí a dělali kryptická znamení strachu pravou rukou, když bouře polevila a blesků ubývalo, až nakonec přestaly úplně. Zvedl se vítr a sfoukl většinu svíček, takže na scéně se rozhostila hrozivá tma. Někdo probudil otce Merluzza z kostela Spirito Santo a on přispěchal na ponuré náměstí, aby vyslovil všechna slova, která mohla pomoci a která znal. O podivných neklidných zvucích v černavé věži se už nedalo pochybovat.

O tom, co se stalo ve 2.35, nám podává svědectví kněz, mladý, inteligentní, vzdělaný muž, dále pochůzkář William J. Monohan z hlavní policejní stanice, velice spolehlivý strážník, který se zde zastavil během obchůzky, aby zjistil, proč se tu srotil takový dav, a většina z osmasedmdesáti mužů, kteří se shromáždili pod vysokým kostelním náspem – zejména ti, kteří stáli na náměstí, odkud je vidět východní fasáda. Samozřejmě nedošlo k ničemu, co by bylo prokazatelným porušením přírodních zákonů. Možných příčin té události je mnoho. Nikdo nemůže s jistotou říci, jaké chemické procesy probíhají v rozlehlé, starodávné, špatně větrané a dlouho opuštěné budově s různorodým obsahem. Smrduté výpary – samovznícení – tlak plynů vzniklých dlouhodobým rozkladem – příčinou může být kterýkoli z nesčetných jevů. A pak samozřejmě nelze vyloučit ani faktor vědomého šarlatánství. Věc byla skutečně sama o sobě velice jednoduchá a netrvala ani tři minuty. Otec Merluzzo, velice precizní člověk, několikrát se díval na hodinky.

Začalo to tím, že v temné věži zesílily tupé, neohrabané zvuky. Už po nějakou dobu se z kostela šířil podivný odporný zápach a ten se nyní stal výraznějším, pronikavějším. Pak zapraskalo dřevo a na nádvoří pod chmurnou východní fasádou se zřítil velký, těžký předmět. Věž nebyla vidět, protože svíčky nehořely, ale když předmět dopadl na zem, lidé v něm poznali začouzenou žaluziovou okenici z východního věžního okna.

Okamžitě potom se z neviditelných výšin vyvalil absolutně nesnesitelný zápach: roztřesení pozorovatelé se začali dusit a zvedal se jim žaludek, a ti, kteří stáli na náměstí, se málem zadusili. Současně se vzduch zachvěl jakoby mávajícími křídly a náhlý poryv východního větru, silnější než všechny předtím, shodil lidem v davu klobouky a vyvrátil jim promočené deštníky. V temné noci nebylo vidět nic určitého, ale někteří diváci se domnívali, že vidí ohromnou, rozlévající se skvrnu, temnější než inkoustová obloha – něco jako beztvarý mrak nebo kouř, který vyrazil rychlostí meteoru k východu.

To bylo vše. Přihlížející byli napůl ochromeni strachem, hrůzou a neklidem a nevěděli, co dělat a zda vůbec něco dělat. Neměli tušení, co se přihodilo, a tak pokračovali ve vigilii: a okamžik poté, co vyslali k nebesům modlitbu, opožděný ostrý záblesk a ohlušuj ící úder rozťaly déšť dštící oblohu. Za půl hodiny přestalo pršet a za další čtvrthodinu se rozsvítily lampy a propustily vyčerpané, zmáčené diváky zpět do jejich domovů.

Noviny druhý den věnovaly těmto událostem jen menší pozornost s ohledem na celkové zpravodajství o bouřce. Ohromný záblesk a ohlušující exploze, které následovaly po příhodě na Federal Hill, byly zřejmě ještě příšernější dále na východ, kde byl také zaznamenán i příval zvláštního zápachu. Jev byl nejnápadnější nad College Hill, kde rána vzbudila spící obyvatele a stala se podnětem zmatených úvah. Z těch, kteří už byli vzhůru, jen několik spatřilo nepřirozenou záři poblíž vrcholku kopce nebo si povšimlo nevysvětlitelného poryvu větru směrem vzhůru, který skoro serval listí se stromů a polámal rostliny v zahradách. Všichni se shodli na tom, že ten opožděný náhlý blesk musel udeřit někde v okolí, přestože později nebyly nalezeny nikde žádné stopy. Mladík v domě bratrstva Tau Omega měl dojem, že viděl v okamžiku, kdy se zablesklo, groteskní, příšernou masu kouře, jak letí vzduchem, ale jeho tvrzení nebylo ověřeno. Těch několik svědků však shodně tvrdilo, že ze západu se přihnal prudký vichr a příval nesnesitelného puchu, které předcházely opožděnému úderu, a všichni také potvrzují, že po úderu se krátkodobě rozšířil zápach spáleniny.

Tyto okolnosti byly pečlivě zkoumány, protože pravděpodobně souvisí se smrtí Roberta Blakea. Studenti z domu Psí Delta, z prvního patra jehož zadního traktu je vidět do Blakeovy pracovny, si ráno devátého povšimli nejasné bledé tváře u západního okna, a něco na jejím výrazu se jim nelíbilo. Když večer zjistili, že tvář je stále na témž místě, dostali strach a čekali, až se v bytě rozsvítí světlo. Později u dveří temného bytu zazvonili a nakonec přivolali policistu, aby vyrazil dveře.

Ztuhlé tělo sedělo vzpřímeně u okna u psacího stolu, a když vetřelci spatřili skelné, vyvalené oči a známky strnulého, křečovitého děsu na zkřivených rysech, odvrátili se pocítivše nevolnost. Krátce poté soudní lékař prozkoumal tělo a navzdory tomu, že okno nebylo rozbité, určil jako příčinu smrti elektrický šok nebo nervové napětí vyvolané elektrickým výbojem. Zcela ignoroval příšerný výraz na tváři nebožtíka – považoval jej za ne nepravděpodobný následek strašlivého šoku, kterým byla zasažena osoba s tak abnormální představivostí a nevyrovnanými emocemi. Tyto vlastnosti lékař vyvodil z knih, obrazů a rukopisů nalezených v bytě a z poslepu čmáraných záznamů v deníku ležícím na psacím stole. Blake psal své šílené poznámky až do samého konce a v křečovitě sevřené pravici svíral zlomenou tužku.

Záznamy psané po výpadku proudu byly velice nesouvislé a čitelné jenom částečně. Jistí vyšetřovatelé z nich vyvodili závěry, silně se odlišující od materialistických oficiálních závěrů, ale takové spekulace mají jen malou naději, že jim konzervativní povahy uvěří. Argumentům těchto fantastů nepomohl ani čin pověrčivého doktora Dextera, který vhodil podivnou schránku a tvarovaný kámen – světélkující předmět, nalezený v černé věžičce bez oken – do nejhlubšího průplavu v Narragansettském zálivu. Rozbujelá představivost a neurotická vyšinutost Roberta Blakea, zesílená vědomím o existenci dávného zločinného kultu, jehož znepokojující stopy odhalil, jsou dominantní interpretací jeho závěrečných nepříčetných poznámek. Zde jsou zápisy – nebo to, co se z nich dalo rozluštit.

„Světla stále nesvítí – už to trvá pět minut. Všechno závisí na blescích. Yaddithu, dej, ať to vydrží!… Zdá se, že něco tím proniká… Déšť, hrom a vítr mne ohlušují.

Potíže s pamětí. Vidím nevídané věci. Jiné světy, jiné galaxie… Tma… Blesky vypadají černě a tma je světlá…

To, co vidím v temnotě, nemůže být skutečný pahorek a kostel. Musí to být odraz na sítnici, způsobený záblesky. Dej Bůh, ať Italové zůstanou venku se svíčkami, až se přestane blýskat!

Čeho se bojím? Není to Nyarlathotepův avatár, který v dávném stinném Khemu dokonce přijal podobu člověka? Vzpomínám si na Yuggoth, a ještě vzdálenější Shaggai, a na nekonečnou prázdnotu černých planet…

Dlouhý okřídlený let prázdnotou… nemohu překročit vesmír světla… znovustvořen myšlenkami zachycenými v Zářícím různostěnu… poslal je strašlivými propastmi záře…

Jsem Blake – Robert Harrison Blake z East Knapp Street 620 v Milwaukee ve státě Wisconsin… na této planetě…

Azathothe, smiluj se! – přestalo se blýskat – to je hrůza – všechno vidím nějakým strašlivým smyslem, ale zrak to není – světlo je tma a tma je světlo… ti lidé na kopci… drží stráž… svíčky a amulety… jejich kněží…

Pojem vzdálenosti ztratil smysl – daleko je blízko a blízko je daleko. Žádné světlo – žádné sklo – vidím věžičku – tu věž – okno – slyším – Roderick Usher – jsem šílený nebo zešílím – ta věc se pohybuje a tápe ve věži. Já jsem jí a ona je mnou – chci ven… musím se dostat ven a sebrat síly… Ví, kde jsem…

Jsem Robert Blake, ale vidím věž ve tmě. Je v ní strašlivý zápach… převrácení smyslů… okenice na věžním okně praská a povoluje… Iä… ngai… ygg…

Vidím to – letí to sem – pekelný vítr – titánská modročerná křídla – Yog-Sothothe zachraň mne – trojlaločné žhnoucí oko…“

Zvíře v jeskyni

Hrozný závěr, který se postupně vnucoval mé zmatené a neochotné mysli, se nyní stal strašnou jistotou. Byl jsem ztracen, úplně, beznadějně ztracen v obrovitém bludišti Mamutí jeskyně. Ať jsem se obrátil kamkoli, v žádném směru nemohl můj namáhaný zrak zachytit žádný předmět, který by mi mohl posloužit jako orientační bod a navést mě na cestu ven. Můj rozum již nemohl chovat sebemenší pochybnost, že nikdy víc nespatřím požehnané denní světlo ani se nezadívám na milé vršky a údolí krásného světa venku. Naděje odešla. Díky svému filozofickému školení jsem však s nemalým uspokojením sledoval své nevzrušené chování; ačkoli jsem totiž často četl o divoké pomatenosti, jíž propadaly oběti podobné situace, nic takového jsem nezakoušel, ale jakmile jsem si jasně uvědomil, že jsem ztratil orientaci, zůstal jsem klidně stát.

Ba ani myšlenka, že jsem se nejspíš zatoulal za nejzazší hranice běžného pátrání, mě ani na okamžik nezbavila sebevlády. Musím-li zemřít, uvažoval jsem, potom je tato strašlivá, a přece velkolepá podzemní dutina stejně vítaným místem posledního odpočinku, jako jakákoliv jiná hrobka. Ta myšlenka s sebou nesla spíš uklidnění než zoufalství.

Mým konečným osudem bude smrt hladem, tím jsem si byl jist. Věděl jsem, že někteří v takových podmínkách zešíleli, ale já cítil, že mě takový konec nečeká. Mé neštěstí bylo důsledkem jedině mé vlastní chyby, protože jsem se bez vědomí průvodce oddělil od skupiny návštěvníků, a když jsem déle než hodinu bloudil chodbami nezpřístupněno části jeskyně, shledal jsem, že nejsem schopen se vrátit spletitými zákruty, jimiž jsem se ubíral poté, co jsem opustil své společníky.

Má baterka již dohasínala; brzy mě zahalí naprostá a takřka hmatatelná čerň útrob země. Jak jsem stál v slábnoucím, nejistém světle, šlo mi hlavou, jak asi vlastně skončím. Vzpomínal jsem na vyprávění o kolonii souchotinářů, o níž jsem slyšel, že se v této obrovité jeskyni usídlila, aby nalezla zdraví v údajně blahodárném vzduchu podzemního světa s jeho stálou, neměnnou teplotou, čistým vzduchem a pokojným tichem, a místo toho nalezla smrt v podivné a hrůzné podobě. Viděl jsem smutné pozůstatky jejich chatrných chýší, když jsme je s výpravou míjeli, a napadlo mě, jaký nepřirozený vliv by asi dlouhý pobyt v této nezměrné a tiché podzemní dutině měl na někoho tak zdravého a silného, jako jsem já. Teď tedy, řekl jsem si drsně, mám příležitost ověřit si to, pokud mě ovšem nedostatek jídla nezbaví života příliš rychle.

Když se poslední paprsky mé baterky propadly do tmy, rozhodl jsem se vyzkoušet všechny možnosti, všechny prostředky, jak se odtud dostat, a tak jsem se vzchopil a z plných plic jsem vyrazil několik hlasitých výkřiků v marné naději, že svým halasením upoutám pozornost průvodce. Přesto, když jsem volal, v srdci jsem pokládal své výkřiky za marné a myslil, že můj hlas, zveličelý a odrážený nespočetnými stěnami černého bludiště okolo mne, nepadá do ničích jiných uší kromě mých vlastních.

Náhle jsem však sebou trhl. Mou pozornost upoutalo cosi, co znělo jako tiché kroky, blížící se po skalnaté počvě jeskyně.

Budu vysvobozen tak záhy? Byly snad všechny mé hrůzné obavy zbytečné a průvodce, který si všiml mé nevysvětlitelné nepřítomnosti ve skupině, sledoval mou dráhu a vyhledal mě v tomto vápencovém bludišti? Zatímco mi v mysli tanuly tyto radostné otázky, chystal jsem se znovu zakřičet, abych byl objeven o to dříve, ale tu se má radost v mžiku změnila v hrůzu: můj odjakživa bystrý sluch, nyní ještě ve větším stupni zostřený naprostým tichem jeskyně, totiž předal mému strnulému vědomí nečekaný a děsivý poznatek, že se tyto kroky nepodobají krokům žádného smrtelného člověka. V nezemském tichu této hlubinné končiny by průvodcovy boty zněly jako sled ostrých, rázných zvuků. Tyto kroky však byly měkké a kradmé jako tlapy kočkovité šelmy. Navíc, když jsem bedlivě naslouchal, zdálo se mi, že slyším došlapování čtyř a ne dvou nohou.

Byl jsem nyní přesvědčen, že jsem svým křikem vyrušil a upozornil na sebe nějakou šelmu, snad pumu, která se náhodou zatoulala do jeskyně. Snad pro mě Všemohoucí vyvolil rychlejší a milosrdnější smrt než smrt hladem, pomyslel jsem si; přesto se v mých prsou pohnul pud sebezáchovy, který nikdy zcela nespí, a třebaže mě únik před přicházejícím nebezpečím mohl leda ušetřit pro drsnější a vleklejší konec, rozhodl jsem se, že prodám svůj život co nejdráže. Zdá se to možná zvláštní, ale vůbec mě nenapadlo, že by návštěvník mohl mít jiné než nepřátelské úmysly. Velice jsem se tedy ztišil a doufal jsem, že neznámé zvíře jako já ztratí směr, když nic neuslyší, a mine mě. Tato naděje se však ukázala lichá, neboť podivné kroky se vytrvale blížily, tvor zřejmě zachytil můj pach, který v ovzduší prostém rušivých vlivů bylo nepochybně možno sledovat na velkou dálku.

Viděl jsem tedy, že se musím ozbrojit na obranu před strašidelným neviditelným útokem, a hmatal jsem kolem sebe po co největších úlomcích kamene, které byly kolem roztroušené po počvě jeskyně. Vzal jsem do každé ruky jeden pro okamžitou potřebu a rezignovaně jsem čekal na nevyhnutelný závěr. Ohavné ťapkání se zatím blížilo. Tvor se rozhodně choval neobyčejně zvláštně. Většinu času se zdálo, že jde o čtyrnožce, který kráčí s pozoruhodným nedostatkem souhry pohybu zadních a předních nohou, ale v krátkých a řídkých chvílích mi připadalo, že se pohybu účastní jen dvě nohy. Zajímalo mě, jaký druh zvířete se to přede mnou objeví, říkal jsem si: musí to být nějaké nešťastné zvíře, které zaplatilo za zvědavost, s níž zkoumalo některý vchod do strašné jeskyně, doživotním uvězněním v jejích nekonečných zákoutích. Nepochybně se živí slepými jeskynními rybami, netopýry a krysami, a také obyčejnými rybami, které se sem dostávají každým pramínkem Green River, jež má jakési tajuplné spojení s vodami jeskyně. Své strašné očekávání jsem si krátil groteskními dohady, jaké proměny tělesné stavby mohl zvířeti přivodit jeskynní život, a připomínal jsem si strašný vzhled připisovaný místní tradicí souchotinářům, kteří pomřeli po dlouhém pobytu v jeskyni. Pak jsem sebou trhl, když jsem si uvědomil, že i kdybych svého protivníka skolil, nikdy nespatřím jeho podobu, protože má baterka dávno zhasla a neměl jsem s sebou ani zápalku. Napětí doléhající na můj mozek bylo strašné. Má rozrušená fantazie vyčarovávala ohavné a strašné mátohy ze strašidelné tmy, jež mě obklopovala, a které jakoby se tiskly k mému tělu. Strašlivé kroky šly blíž a blíž. Zdálo se mi, že ze sebe musím vydat pronikavý výkřik; i kdybych však byl tak nerozumný, abych to udělal, nejspíše by mě neposlechl hlas. Byl jsem zkamenělý, přikovaný na místo. Pochyboval jsem, že mi pravá ruka dovolí mrštit svou zbraní po blížícím se tvorovi, až nastane kritická chvíle. Vytrvalé ťap, ťap teď bylo blízko, teď velmi blízko. Slyšel jsem namáhavý dech živočicha a i ve své strnulosti jsem si uvědomil, že musel přijít ze značné vzdálenosti a je úměrně tomu unaven. Náhle se kouzlo zlomilo. Má pravice, vedená vždy spolehlivým sluchem, vší silou mrštila ostrohranný kus vápence, který svírala, směrem k místu ve tmě, odkud se ozýval dech a krůčky. Úžasné je, že téměř zasáhla cíl, protože jsem slyšel, jak tvor odskočil a dopadl o kus dál. Tam zřejmě zůstal stát.

Znovu jsem zamířil a vrhl druhý kámen. Tentokrát velmi účinně, neboť jsem s návalem radosti uslyšel, jak tvor padá. Znělo to, jako když se úplně zhroutil a zřejmě zůstal ležet nehnutě. Téměř překonán velikou úlevou, jež mě zaplavila, jsem se zapotácel a opřel o stěnu. Dech pokračoval těžkými, trhanými vdechy a výdechy, takže jsem si uvědomil, že jsem tvora jen zranil. A nyní mě přešla všechna touha to cosi prozkoumat. Konečně mi do mozku proniklo cosi příbuzného neopodstatněnému, pověrčivému strachu, a nešel jsem k tělu ani jsem na ně dál neházel kameny, abych je dobil. Místo toho jsem se ze všech sil rozběhl směrem, který jsem ve svém pomatení pokládal za nejbližší tomu, jímž jsem přišel. Náhle jsem zaslechl zvuk, vlastně pravidelný sled zvuků. V příštím okamžiku se proměnily v ostrý, kovový klapot. Tentokrát nebylo pochyb. Byl to průvodce. A tu jsem volal, křičel, vřískal, ba ječel radostí, když jsem na klenutých obloucích nahoře zahlédl slabou a mihotavou záři, v níž jsem poznal odlesk blížící se svítilny. Rozběhl jsem se světlu vstříc, a než jsem úplně pochopil, co se stalo, ležel jsem na zemi průvodci u nohou, objímal jsem mu boty a přes svou hrdou zdrženlivost jsem blábolil krajně nesmyslným a idiotským způsobem, sypal ze sebe svůj strašný příběh a přitom zahrnoval svého posluchače ujišťováním o své vděčnosti. Posléze jsem se probral k přibližně normálnímu vědomí. Průvodce postřehl mou nepřítomnost, když výprava došla ke vchodu jeskyně, a dík vlastnímu intuitivnímu smyslu pro směr důkladně propátral odbočky hned za místem, kde se mnou mluvil naposled, až mě asi po čtyřhodinovém pátrání nalezl.

Než mi to vyložil, osmělila mě jeho svítilna a jeho společnost tak, že jsem začal přemítat o podivném zvířeti, které jsem poranil jen kousek odtud ve tmě, a navrhl jsem, abychom s pomocí baterky zjistili, jaký tvor se stal mou obětí. Vydal jsem se tudíž zpátky ve svých stopách – tentokrát s odvahou zrozenou ze společenství – na místo svého strašného zážitku. Brzy jsme zahlédli na podlaze bílý předmět, předmět bělejší než lesknoucí se vápenec. Opatrně jsme přistoupili a oba zároveň vyjekli úžasem, protože ze všech nepřirozených příšer, které kdy kdo z nás viděl, byla tato daleko nejpodivnější. Zdálo se, že to je antropoidní opice velkých rozměrů, snad uprchlá z nějaké kočovné menažerie. Srst měla sněhobílou, bezpochyby vybělenou dlouhým pobytem v inkoustových prostorách jeskyně, a také překvapivě řídkou, protože se vyskytovala prakticky jen na hlavě, kde byla tak dlouhá a hojná, že mohutnou hřívou spadala na ramena. Tvář byla od nás odvrácena, protože tvor ležel téměř přímo na ní. Sklon končetin byl velmi zvláštní, ale vysvětloval jejich střídavé používání, jehož jsem si předtím všiml – to, že zvíře chvílemi chodilo po čtyřech a jindy po dvou. Z konečků prstů vyčnívaly dlouhé, jakoby krysí drápy. Ruce ani nohy nebyly chápavé. To jsem připsal dlouhému pobytu v jeskyni, který, jak jsem se již zmínil, se zdál vyplývat z celkové takřka nezemské bělosti, tak příznačné pro celou anatomii. Ocas se zřejmě nevyskytoval.

Dech již velmi zeslábl a průvodce vytáhl pistoli se zřejmým záměrem tvora dobít, když tu náhlý zvuk, který tvor vydal, způsobil, že zbraň klesla nepoužita. Zvuk bylo těžké popsat. Nepodobal se normálnímu hlasu žádného druhu opice, a napadlo mě, zda tento nepřirozený projev není důsledkem dlouhotrvajícího naprostého mlčení, přerušeného dojmy vyvolanými příchodem světla, čehosi, co zvíře nemohlo spatřit od chvíle, kdy prvně vešlo do jeskyně. Zvuk, který bych se mohl chabě pokusit popsat jako jakési hluboké blábolení, slaboučce pokračoval.

Náhle jak by zvířetem projel kratičký záchvěv energie. Tlapy se křečovitě zazmítaly a údy se stáhly. Bílé tělo se trhnutím převalilo, takže se jeho obličej obrátil směrem k nám. Na okamžik jsem byl tak omráčen hrůzou z očí, jež se takto zjevily, že jsem si ničeho jiného nevšímal. Ty oči byly černé, hluboce, uhlově černé, v ohavném kontrastu se sněhobílou srstí a tělem. Jako oči jiných obyvatel jeskyní byly hluboko zapadlé a zcela jim chyběla duhovka. Když jsem se zadíval upřeněji, viděl jsem, že jsou zasazeny ve tváři s čelistmi méně vyčnělými, než má průměrná opice, a neskonale méně chlupaté. Nos byl zcela zřetelný. Jak jsme zírali na tu strašidelnou podívanou, silné rty se otevřely, vyšlo z nich několik zvuků a pak se to zhroutilo mrtvo.

Průvodce mě chytil za rukáv kabátu a roztřásl se tak prudce, že se světlo rozkomíhalo a vrhalo po stěnách podivné pohyblivé stíny.

Já jsem se nepohnul, ale stál jsem strnule, zděšené oči upřené na podlahu před sebou.

Strach mě opustil a na jeho místo nastoupily pochybnosti, bázeň, soucit a úcta, protože zvuky, jež vydal raněný tvor, který ležel natažen na vápenci, nám sdělily úděsnou pravdu. Tvor, kterého jsem zabil, to podivné zvíře z neprobádané jeskyně, bylo, nebo kdysi bývalo, ČLOVĚKEM!!!