Stín nad Innsmouthem a jiné horory

Howard Phillips Lovecraft

(1994)

Hodnocení:

****

Štítky:

Thrillery, Literatura světová, Horor, Sci-fi

Spisy H. P. Lovecrafta 4

Výbor z povídek amerického autora, který patří nejen k zakladatelům, ale i nejlepším autorům moderně pojatého hororu. Čtenáři jistě ocení působivou atmosféru příběhů, v nichž tajemné síly, nepoznané zlo a kosmické hrůzy vyvolávají mrazení v zádech. Obsahuje povídky:

– Měsíční močál

– Bezejmenné město

– Pes

– On

– Stín nad Innsmouthem

Howard Phillips Lovecraft

Stín nad Innsmouthem

a jiné horory

Měsíční močál (translated Renata Kolářová

úprava Jarmila Emmerová)

Bezejmenné město (translated Stanislava Pošustová)

Pes (translated Stanislava Pošustová)

On (translated Stanislava Pošustová)

Stín nad Innsmouthem (translated Václav Kajdoš)

1990

ISBN 80-85304-06-6

Měsíční močál

Navždy mi zůstane utajeno, v jakých dalekých a hrůzostrašných končinách našel Denys Barry svůj konec. Byl jsem s ním tu poslední noc, kdy byl ještě mezi živými, a slyšel jsem jeho srdceryvné výkřiky, když se mu ta věc stala; venkovanům, ani policii, ani nikomu jinému v hrabství Meath se ho nepodařilo vypátrat, přestože důkladně prohledali celý kraj. Ještě dnes se zachvěji hrůzou, když zaslechnu vřeštění žab v bažinách nebo spatřím měsíc v opuštěné krajině.

Znal jsem Denyse Barryho dobře už v Americe, kde zbohatl, a blahopřál jsem mu ke koupi starého zámku poblíž močálu u ospalého Kilderry. Pocházel odtud jeho otec a Barry si tady, v kraji svých předků, chtěl užívat svého bohatství. Příslušníci jeho rodu, vládnoucí v Kilderry, si tu kdysi vystavěli zámek, který po léta obývali, ale ty časy už byly dávno pryč, zámek zůstával po generace prázdný a chátral. Po svém příjezdu do Irska mi Barry často psal, jak jeho zásluhou zámek opět roste do své bývalé krásy, věžička po věžičce, jak po opravených zdech šplhá břečťan tak jako před staletími a jak mu jsou venkované vděčni za to, že se díky jeho zlatu ze zámoří vrátily staré zlaté časy. Avšak za nějaký čas se objevily jisté potíže, venkované si ho přestali vážit a začali se houfně stěhovat, jako by utíkali před nějakou pohromou. A tehdy mi Barry poslal dopis s prosbou, abych ho navštívil, že je na zámku sám a kromě nových sluhů a dělníků, které si přivezl ze severu, nemá s kým promluvit.

Příčinou všech těch potíží, jak mi Barry po mém příjezdu na zámek sdělil, byl močál. Do Kilderry jsem dorazil na sklonku letního dne, kdy modravý močál a zelené stráně a hájky zářily v zapadajícím slunci a na vzdáleném ostrůvku se jako přelud leskly podivné staré ruiny. Západ slunce byl nádherný, venkované v Ballylough mě však varovali, že Kilderry je prokleté, a tak mi vysoké věže zámku, zalité ohnivým sluncem, začaly nahánět strach. Na nádraží v Ballylough na mě čekalo Barryho auto, protože Kilderry leží mimo železnici. Když venkované viděli auto s řidičem ze severu, tváře jim viditelně pobledly, uhýbali z cesty, a když zjistili, že mám namířeno do Kilderry, začali si něco šeptat. A ještě toho večera, jen jsme se s Barrym opět shledali, jsem se dozvěděl proč.

Venkované opustili Kilderry, protože se Denys Barry rozhodl dát velký močál vysušit. Jakkoli Irsko miloval, Amerika na něm přece jen zanechala své stopy a Barry těžce nesl, že tak rozsáhlá plocha, kde by se dala těžit rašelina a využívat zemědělská půda, leží ladem. Legendy a pověry spjaté s Kilderry nebral vážně a jen se smál, když mu venkované nejdřív odmítli pomoc, a pak ho dokonce prokleli a odešli i se svým skromným majetkem do Ballylough, jakmile zjistili, že je neoblomný. Místo nich najal Barry dělníky ze severu, a když utekli i sluhové, sehnal si stejným způsobem nové. Cítil se však mezi samými cizími lidmi osamělý, a proto mě požádal, abych mu dělal společnost.

Když jsem se dozvěděl, proč lidé Kilderry opustili, pobavilo mě to stejně jako mého přítele; připadalo mi to příliš přehnané, nepravděpodobné a absurdní. Vyhnal je strach z naplnění jakési nesmyslné legendy o močálu a o nelítostném strážném duchovi, sídlícím v podivných prastarých ruinách na vzdáleném ostrůvku, který jsem tehdy spatřil při západu slunce. Mezi lidmi kolovaly pověsti o světlech tančících při zatmění měsíce a o ledových větrech za teplých nocí, o bílých přízracích vznášejících se nad vodami a o bájném kamenném městě hluboko pod hladinou močálu. Tyto výplody fantazie však předčila představa, jediná, na které se shodli absolutně všichni, že kletba nemine toho, kdo se jen odváží vztáhnout ruku na rozlehlé narudlé třasovisko, nebo se ho dokonce pokusí vysušit. Jsou tajemství, říkávali venkované, která nesmějí být nikdy odhalena, tajemství, která leží skryta už od bájných dob, kdy děti Partholanu postihl mor. Podle Knihy dobyvatelů byli všichni tito synové Řeků do jednoho pohřbeni u Tallaght, ale podle vyprávění starých obyvatel Kilderry jedno město bylo ušetřeno a zachráněno svou patronkou, bohyní měsíce. Když se ze Scythie přihnali Nemédové ve třiceti lodích, město pohřbily pouze zalesněné svahy.

Vyslechl jsem báchorky, které přiměly venkovany Kilderry opustit, a vůbec jsem se Denysu Barrymu nedivil, že je odmítl poslouchat. Zajímal se však o historické památky a navrhl, aby byl močál vysušen a pak důkladně prozkoumán. Často navštěvoval bělostné, na první pohled velmi staré ruiny na ostrůvku. Příliš se nelišily od většiny ruin v Irsku a byly tak zchátralé, že bylo velmi obtížné určit dobu jejich vrcholného rozkvětu. Odvodňovací práce měly začít co nejdříve a dělníci ze severu měli hrozný močál zbavit zeleného mechu i rudého vřesu a vysušit drobné pramínky vystlané škeblemi i tiché modravé tůně, lemované rákosím.

Když mi Barry všechno vypověděl, přišlo na mne spaní, neboť celodenní cesta byla únavná a můj hostitel vyprávěl dlouho do noci. Sluha mě zavedl do mého pokoje v odlehlé věži s výhledem na vesnici a pláň s močálem, a tak jsem za měsíčního svitu pozoroval tiché střechy domů, které vesničané opustili a které teď poskytovaly přístřeší dělníkům ze severu, farní kostel se štíhlou věží a v dálce na ostrůvku za přízračným močálem prastaré ruiny, zářící duhovými barvami. Sotva jsem se uložil k spánku, zdálo se mi, že slyším tiché, vzdálené zvuky, fantastické a přitom melodické, naplňující mé sny tajemným vzrušením. Když jsem se ráno probudil, uvědomil jsem si, že to byl všechno jenom sen, protože mé sny byly daleko barvitější a podivuhodnější než divoký zvuk nočních fléten. Ovlivněn tím, co mi Barry vyprávěl, jsem se ve snu vznášel nad majestátním městem v zeleném údolí, jehož mramorové ulice a sochy, vily a chrámy, řezbářské výtvory a nápisy promlouvaly o dávné slávě Řecka. Když jsem svůj sen vyprávěl Barrymu, oba jsme se smáli, i když já o trochu víc, neboť jemu začínali dělat starosti dělníci ze severu. Ráno už šestkrát zaspali, trvalo jim dlouho, než se probrali, byli jako omámení a ploužili se jako mátohy, i když jsme věděli, že předchozí večer šli spát brzy.

To ráno i odpoledne jsem se procházel po sluncem ozářené vesnici sám, protože Barry měl plno práce s dokončováním plánů na zahájení odvodňování, a tu a tam jsem se dal do řeči s dělníky. Nevypadali zrovna moc šťastně; většinu z nich trápil nějaký sen, na který se marně snažili rozpomenout. Vyprávěl jsem jim svůj sen, ale zdálo se, že je to moc nezajímá, ovšem jen do okamžiku, kdy jsem se zmínil o podivných zvucích, které jsem v noci slyšel. Tu se jim oči zvláštně zaleskly a vzpomněli si, že také slyšeli nějaké zvuky.

Při večeři mi Barry oznámil, že nejpozději do dvou dnů chce začít s vysoušením močálu. Ačkoliv se mi představa mizejícího mechu a vřesu, pramínků a tůní moc nezamlouvala, přijal jsem tu zprávu s potěšením, neboť ve mně vzrůstala nedočkavost přijít na kloub dávným tajemstvím skrývajícím se hluboko pod rašeliništěm. Té noci se mi nezdálo o znějících flétnách a mramorových nádvořích, ale o městě postiženém morem a o hrozném sesuvu zalesněných svahů, který pohřbil mrtvá těla v ulicích a ušetřil pouze Artemidin chrám na vrcholu kopce, kde tiše odpočívala stará měsíční kněžka Cleis, chladná a mlčenlivá, s korunou ze slonoviny na stříbrem prokvetlé hlavě.

Probudil jsem se s neblahou předtuchou. Dlouho jsem si nemohl uvědomit, zda spím či bdím, v uších mi stále ještě pronikavě zněly flétny, a teprve když jsem na podlaze spatřil odraz studených měsíčních paprsků a obrysy kružeb gotického okna, uvědomil jsem si, že jsem na zámku v Kilderry. Zaslechl jsem, jak kdesi pode mnou hodiny odbíjejí dvě, a poznal jsem, že jsem vzhůru. Přesto ke mně stále ještě z dálky doléhaly monotónní hlasy fléten; ty fantastické, záhadné zvuky ve mně vyvolávaly představu faunů tančících na dalekém Maenalu. Nemohl jsem spát, a tak jsem netrpělivě vstal a přecházel po pokoji. Náhodou jsem přešel k severnímu oknu a vyhlédl ven na dřímající vesnici a pláň u močálu. Neměl jsem zrovna chuť vyhlížet ven, protože se mi chtělo spát, ale flétny mě znervózňovaly a nemohl jsem zůstat v nečinnosti. Nemohl jsem tušit, co v příštích okamžicích spatřím.

V měsíčním svitu, zaplavujícím rozlehlou pláň, se odehrávalo něco, co žádný smrtelník, který toho byl svědkem, nemůže do smrti zapomenout. Za zvuků rákosových píšťal, rozléhajících se nad močálem, se přede mnou vznášel strašlivý zástup těl zmítajících se v divokém tanci, ne nepodobném hlučným orgiím Siciliánců, když v bájných dobách za úplňku po podzimní rovnodennosti vzdávali hold Démétře u řeky Cyane. Rozlehlá pláň, zlatý měsíční svit, vznášející se přízraky a hlavně pronikavý monotónní hvizd mě ochromily; přes všechnu hrůzu, kterou jsem prožíval, jsem si však stačil všimnout, že polovinu těch neúnavných mechanických tanečníků tvořili dělníci, o kterých jsem se domníval, že dávno spí, zatímco druhou polovinu tvořily podivné bílé éterické bytosti neurčitého původu, nejspíš bledé smyslné najády z tajemných pramenů močálu. Už nevím, jak dlouho jsem z osamělého okénka věže na tu podívanou zíral, než jsem upadl do bezvědomí, a probral jsem se, až když už slunce stálo vysoko na obloze.

První věc, která mě po procitnutí napadla, bylo svěřit se se svým hrozným zážitkem Denysovi Barrymu, ale když jsem východním mřížovaným okénkem spatřil jasně zářící slunce, nabyl jsem jistoty, že to, co jsem viděl, nemohla být skutečnost. Mám sice obrovskou představivost, ale na druhé straně své představy neberu vážně, a tak jsem se spokojil s odpověďmi dělníků, kteří dlouho vyspávali a z předešlé noci si nic nepamatovali, s výjimkou mlhavé vzpomínky na jakési pronikavé zvuky. Ta věc s tajemným pískáním mě velmi znepokojovala, a dokonce jsem uvažoval o tom, zda se letos cvrčkové neobjevili předčasně, aby rušili noční klid a pronikali do spánku lidí. Později jsem v knihovně zastihl Barryho zahloubaného do plánů rozsáhlých prací, které měly být zahájeny následujícího dne, a poprvé jsem ucítil tentýž neklid, který vyhnal venkovany. Z jakéhosi neznámého důvodu mě odstranění starého močálu a odhalení jeho chmurného tajemství děsily a před očima se mi zjevovaly hrozné scény, odehrávající se v temných hlubinách starého rašeliniště. Zdálo se mi nerozumné pokusit se vynést toto tajemství na světlo boží a přál jsem si, abych měl nějakou záminku, pod níž bych mohl zámek a vesnici opustit. Dokonce jsem se o tom letmo zmínil před Barrym, ale neodvážil jsem se myšlenku dokončit, protože se Barry začal halasně smát. A tak jsem mlčel, když slunce zapadalo za vzdálené kopce a Kilderry tonulo v rudé záplavě, která jako by byla předzvěstí zkázy.

Zda události té noci byly skutečností nebo jen klamnou představou, to se mi už nikdy nepodaří zjistit. Je však jisté, že přesahují všechno, o čem v přírodě a vesmíru sníme, nedovedu si totiž rozumně vysvětlit ta zmizení, která vyšla najevo, když všechno skončilo. Šel jsem spát brzy, naplněn obavami, ale v zlověstném tichu věže jsem nemohl dlouho usnout. Přestože obloha byla bez mráčku, byla neproniknutelná tma, protože měsíc ubýval a vycházel až po půlnoci. Ležel jsem, přemýšlel o Denysovi Barrym a o tom, co bude s močálem, až nastane den, a najednou mě posedla šílená touha vyrazit do noci, vzít Barryho auto a zmizet co nejrychleji z těch zlověstných končin do Ballylough. Ale usnul jsem dříve, než mě strach přinutil jednat, a ve snu se mi zjevilo město v údolí, chladné a mrtvé, zahalené černým rubášem.

Probudil mě pravděpodobně pronikavý hvizd píšťal, ale nebyla to první věc, kterou jsem zaznamenal, když jsem otevřel oči. Ležel jsem zády k východnímu oknu s výhledem na močál, nad nímž měl vyjít ubývající měsíc, proto jsem očekával, že jeho svit bude dopadat na protější stěnu přede mnou; zdaleka však jsem nečekal pohled, který se mi vzápětí naskytl. Protější stěnu skutečně ozařovalo světlo, ale nebylo to světlo měsíce. Gotickým oknem pronikala do místnosti ostrá červená záře a zaplavovala ji oslnivým nadpozemským jasem. Moje bezprostřední reakce v té chvíli byla asi dost zvláštní, ale to jen v pohádkách dělá člověk věci obvyklé a předpokládané. Místo abych vyhlédl z okna směrem k močálu, odkud záře vycházela, neodvažoval jsem se k oknu vůbec pohlédnout a posedlý myšlenkou na útěk jsem se rychle oblékl. Vzpomínám si, že jsem popadl revolver a klobouk, ale obě věci jsem ztratil, ještě než to všechno skončilo, aniž bych vystřelil nebo si klobouk nasadil. Červená záře mě však natolik fascinovala, že jsem nakonec přemohl strach, připlížil se k východnímu oknu a vyhlédl ven, zatímco nepřetržitý hvizd dohánějící k šílenství se nesl zámkem a kvílel ozvěnou nad celou vesnicí.

Močál tonul v záplavě chvějícího se zlověstného šarlatového světla, vyzařujícího z podivných starých ruin na vzdáleném ostrůvku. Nejsem schopen popsat podobu ruin – musely mě klamat smysly, protože se mi zdálo, že se tyčí vzhůru majestátní a nedotčené, obehnané nádhernými sloupy, jejichž oslnivý mramor se jako špička chrámu na vrcholu kopce vypíná až do nebes. Píšťaly pronikavě ječely a bubny vyhrávaly, a když jsem s posvátnou hrůzou vzhlédl, měl jsem dojem, že proti žhnoucímu mramoru vidím rýsovat se groteskní temné postavy, jakoby připravené ke skoku. Působilo to na mne mohutným, téměř neuvěřitelným dojmem a snad bych tam stál celou věčnost, kdyby se mi nebylo zdálo, že hvizd fléten nalevo ještě zesílil. Chvěje se hrůzou a zároveň rozčilením, přešel jsem kruhovou místnost k severnímu oknu, z něhož jsem viděl vesnici a pláň na kraji močálu. Oči se mi znovu rozšířily obrovským úžasem, přestože jsem se právě odvrátil od scény překračující zákony přírody: po pláni zalité příšerným červeným svitem se pohyboval průvod jakýchsi bytostí, jaký ještě nikdo nikdy nespatřil, leda snad ve snu.

Napůl se plížící a napůl se vznášející bílé přízraky táhly k tichým vodám močálu a k ruinám na ostrůvku ve fantastických seskupeních, připomínajících starý obřadní tanec. Jejich průsvitné paže se vlnily v rytmu ječících píšťal a dávaly znamení zástupu potácejících se dělníků, kteří je následovali se slepou oddaností, jako by byli puzeni neodolatelnou, tajemnou silou. Mezitím co se přízraky přímočaře blížily k močálu, vyvalil se ze zámeckých vrat pode mnou další zástup klopýtajících opozdilců, kteří se jako opilí potáceli přes nádvoří a přes vesnici a nakonec se připojili ke zmítajícímu se zástupu dělníků na pláni. Přes vzdálenost, která mě od nich oddělovala, jsem si uvědomil, že to jsou sluhové přivezení ze severu, protože jsem mezi nimi poznal ošklivou a neforemnou postavu kuchaře, jehož absurdita mně teď připadala obzvláště tragická. Píšťaly pronikavě ječely a od ruin na ostrůvku jsem znovu slyšel znít bubny. Pak najády dotančily s tichým půvabem k vodě a jedna po druhé se začaly nořit do starého močálu; zástup jejich následovníků, aniž zmírnil rychlost, nemotorně naskákal za nimi a zmizel ve vření odporných bublin, které jsem v šarlatovém svitu sotva rozeznal. Jakmile se temná tůň uzavřela za posledním žalostným opozdilcem, tlustým kuchařem, píšťaly i bubny náhle utichly, oslnivě rudé paprsky šířící se z ruin pohasly a nad ztichlou a opuštěnou vesnici odsouzenou k záhubě se vyhoupl bledý měsíc.

Zmocnil se mě nepopsatelný zmatek. Nevěděl jsem, zda jsem při smyslech, nebo blouzním, zda bdím, nebo je to všechno jen zlý sen, až jsem nakonec upadl do stavu milosrdné otupělosti. Vím, že jsem se choval pošetile, když jsem se například modlil k Artemidě, Latoně, Démétře, Persephoně a Plutonovi. Příšerná situace probudila nejskrytější pověry a mé rty šeptaly všechno, co jsem si vybavil ze svého klasického mládí. Cítil jsem, že jsem se stal svědkem zániku celé vesnice, a věděl jsem, že jsem na zámku sám s Denysem Barrym, jehož odvaha a smělost celé to neštěstí způsobily. Jak jsem si na něho vzpomněl, zachvátila mě nová vlna děsu a skácel jsem se na zem, nikoliv v mdlobách, ale fyzicky naprosto vyčerpán. Ucítil jsem závan ledového větru od východního okna, za nímž vyšel měsíc, a z dolní části zámku ke mně dolehly výkřiky. Brzy nabyly takové podoby, že se to nedá ani popsat, a ještě teď se o mne pokoušejí mdloby, když si na to vzpomenu. Mohu říci jen to, že výkřiky patřily čemusi, co jsem znával jako svého přítele.

Studený vítr a zoufalý křik mě zřejmě vyprovokovaly k tomu, že jsem se jako šílenec vyřítil tmavými komnatami a chodbami ven na nádvoří do odporné noci. Našli mě za svítání, jak duchem nepřítomen bloudím poblíž Ballylough, ale to, co mě naprosto vyvedlo z rovnováhy, nebyla žádná z hrůz, které jsem předtím viděl nebo slyšel. To, co jsem blekotal, když jsem se vzpamatoval, byly dvě neuvěřitelné věci, které se staly během mého útěku. Nejsou to snad věci příliš významné, ale nepřestávají mě děsit, kdykoliv se octnu sám v bažinatém místě anebo když na nebi září měsíc.

Jak jsem prchal z toho prokletého zámku kolem močálu, zaslechl jsem zvláštní zvuk, který se nedal přirovnat k ničemu, co jsem předtím v Kilderry slyšel. Stojaté vody, do nedávná bez známky života, se hemžily spoustou hnusných žab, které bez přestání pronikavě skřehotaly, až uši zaléhaly. Jejich nafouklá zelená těla se leskla ve svitu měsíce a oči upíraly k místu, odkud světlo zářilo. Sledoval jsem pohled jedné mimořádně tlusté a odporné žáby a vtom jsem spatřil druhou věc, která mě zbavila smyslů.

Jak jsem přejížděl zrakem od podivných ruin na vzdáleném ostrůvku k ubývajícímu měsíci, mé oči zachytily paprsek slabé mihotavé záře, tak matné, že se ani neodrážela ve vodách močálu. A nahoře v tom bledém pruhu světla se mé horečnaté fantazii zjevil pomalu se zmítající štíhlý stín; vypadalo to, jako by se mlhavý pokroucený stín pokoušel vyrvat ze zajetí neviditelných démonů, kteří ho unášeli. Byl jsem tak poblouzněn, že jsem v tom strašném stínu spatřil nestvůrnou podobu – neuvěřitelně odpornou karikaturu – blasfemický obraz toho, kdo býval Denysem Barrym.

Bezejmenné město

Když jsem se přiblížil k bezejmennému městu, věděl jsem, že je prokleté. Cestoval jsem vyprahlým a strašným údolím v měsíčním světle a z dálky jsem je spatřil strašidelně trčet nad pískem, jako trčí kusy mrtvoly z nedbale vykopaného hrobu. Z věkovitých kamenů tohoto omšelého pamětníka potopy, této prabáby nejstarších pyramid, promlouval strach, a neviditelná aura mě odpuzovala a vyzývala mě k ústupu před prastarými a zlověstnými tajemstvími, která by neměl spatřit žádný člověk, a která se nikdy žádný jiný člověk spatřit neodvážil.

Hluboko v arabské poušti leží bezejmenné město, drolící se, němé, nízké zdi téměř zakryté písky nepočítaných věků. Muselo již být takové předtím, než byly položeny první kameny Memphisu a než byly vypáleny cihly Babylóna. Neexistuje pověst tak stará, aby mu dávala jméno nebo aby připomínala, že bylo někdy živé; hovoří se však o něm šeptem okolo táborových ohňů a mumlají o něm stařeny ve stanech šejků, takže se mu všechny kmeny vyhýbají, ač vlastně nevědí proč. O tomto místě snil šílený básník Abdul Alhazred v noci předtím, než zazpíval své nevysvětlitelné dvojverší:

„Ne, nezemřelo to, co věčně odpočívá,

a dlouhý věků běh i smrtí smrti bývá.“

Měl jsem vědět, že Arabové měli dobrý důvod vyhýbat se bezejmennému městu, městu, o němž se vypráví v podivných příbězích, ale jež nikdo živý neviděl, a přece jsem na ně nedal a vypravil se se svým velbloudem do pustiny, kam nikdo nechodí. Já jediný jsem je viděl, a jen proto žádnou jinou tvář nehyzdí takové vrásky strachu, jen proto se nikdo jiný tak hrozně neroztřese, když noční vítr zaharaší okny. Když jsem na ně narazil v příšerné strnulosti nekonečného spánku, hledělo na mne, zmraženo paprsky studeného měsíce uprostřed žáru pouště. A když jsem mu pohled oplácel, zapomněl jsem na svou vítězoslávu nad tím, že jsem je našel, zůstal jsem s velbloudem stát a čekal na úsvit.

Čekal jsem hodiny, až východ zešedl a hvězdy zbledly a šeď se proměnila v růžové světlo se zlatými okraji. Zaslechl jsem sténání a spatřil písečnou bouři, jak se pohybuje mezi prastarými kameny, ačkoli obloha byla jasná a obrovské rozlohy pouště klidné. Pak náhle nad vzdáleným obzorem pouště vystoupil planoucí okraj slunce, který jsem viděl skrze tu maličkou písečnou bouři, jež doznívala, a ve svém horečném rozpoložení jsem si představoval, že z nějaké daleké hlubiny se na pozdrav ohnivému kotouči ozval třesk znějícího kovu, jako jej zdraví Memnon z břehů Nilu. V uších mi zvonilo a v obraznosti se rojily nápady, když jsem pomalu vedl svého velblouda k onomu bezhlasému místu, tomu místu, které jsem viděl jen já ze všech živých.

Toulal jsem se mezi beztvarými základy domů a jiných míst a nenacházel žádný vlys ani nápis, který by něco pověděl o lidech, pokud to byli lidé, kteří město vystavěli a kdysi tu žili. Starobylost toho místa byla ohavná a toužil jsem nalézt nějaké znamení nebo důkaz, že město skutečně zbudoval člověk. Zříceniny měly určité proporce a rozměry, které se mi nelíbily. Měl jsem s sebou mnoho nástrojů a hodně jsem kopal uvnitř zdí pobořených budov, ale práce pokračovaly pomalu a neobjevilo se nic významného. Když se vrátila noc a měsíc, ucítil jsem studený vítr, jenž přinesl nový strach, takže jsem se neodvážil zůstat. Když jsem vycházel z věkovitých zdí, abych někde přespal, zvedla se za mnou malá vzdychající písečná bouře a zavála nad šedými kameny, přestože měsíc byl jasný a většina pouště klidná.

Přesně za svítání jsem se probudil z hrůzných a barvitých snů a v uších mi zněl jakoby kovový třesk. Viděl jsem slunce, jak rudě prosvítá posledními závany malé písečné bouře, která se tetelila nad bezejmenným městem, a povšiml jsem si klidu ostatní krajiny. Ještě jednou jsem se odvážil do těch pochmurných trosek, jež se vzdouvaly pod pískem jako obr pod pokrývkou, a opět jsem marně kopal a hledal památky na zapomenuté plemeno. V poledne jsem si odpočal a odpoledne jsem strávil mnoho času sledováním zdí a některých ulic a obrysů téměř zaniklých budov. Viděl jsem, že město bývalo vskutku mohutné, a divil jsem se, odkud se vzala ta velikost. Představoval jsem si všechnu nádheru věku vzdáleného tak, že se naň Chaldea nemohla pamatovat, a myslel jsem na odsouzený Sarnath, který stával v zemi Mnar, když bylo lidstvo mladé, a na Ib, jež byl vytesán z šedého kamene dříve, než lidstvo vzniklo.

Tu jsem narazil na místo, kde se skalní podloží zvedalo nad písek a tvořilo nízké skalisko. Zde jsem s radostí spatřil to, co slibovalo další stopy předpotopních lidí. Ve stěně skaliska byla vytesána nezaměnitelná průčelí několika malých, přikrčených skalních domů nebo chrámů, jejichž nitro možná uchovávalo mnohá tajemství věků tak vzdálených, že se vymykaly výpočtu, přestože písečné bouře dávno setřely jakékoli ozdoby, jež snad bývaly vytesány zvenku.

Všechny temné vchody v mé blízkosti byly velmi nízké a zaváté pískem, ale jeden jsem vyčistil rýčem a prolezl jsem jím s pochodní, abych odhalil tajemství, která by mohl skrývat. Uvnitř jsem viděl, že jsem skutečně v chrámu, a viděl jsem zřetelné stopy plemene, které žilo a uctívalo své bohy, než se poušť stala pouští. Nechyběly tam primitivní oltáře, sloupy a výklenky, všechny zvláštně nízké; a třebaže jsem neviděl žádné sochy ani fresky, bylo tam mnoho nápadných kamenů, zjevně uměle opracovaných do symbolických podob. Velmi zvláštní byla nízkost tesané komnaty, vždyť jsem tam stěží mohl vzpřímeně klečet, ale plocha byla tak velká, že mi ji pochodeň ukazovala jen zčásti. V některých vzdálených koutech jsem se podivně chvěl, protože jisté oltáře a kameny naznačovaly zapomenuté rituály strašné, odpudivé a nevysvětlitelné povahy, a já se ptal, jací lidé mohli vytvořit a navštěvovat takový chrám. Když jsem prohlédl vše, co to místo obsahovalo, vyplazil jsem se ven, dychtivý zjistit, co ještě se dá v chrámech objevit.

Už se přiblížila noc, ale hmatatelné věci, které jsem spatřil, způsobily, že zvědavost převážila nad strachem, takže jsem neuprchl před dlouhými měsíčními stíny, které mě odradily, když jsem bezejmenné město spatřil poprvé. V šeru jsem vyčistil jiný otvor a s novou pochodní jsem se proplazil dovnitř. Nalezl jsem další neurčité kameny a symboly, ale nic zřetelnějšího, než co obsahoval první chrám. Síň byla stejně nízká, ale mnohem méně široká, a končila velmi úzkou chodbou se stěsnanými šerými a záhadnými svatyněmi. Pátral jsem kolem těchto svatyní, když ticho prolomily zvuky větru a mého velblouda venku, a já se vrátil ven, abych zjistil, čeho se mohlo zvíře polekat.

Měsíc jasně svítil nad prastarými ruinami a ozařoval hustý oblak písku, který se zdál hnán silným, ale utichajícím větrem z nějakého místa podél skály přede mnou. Pochopil jsem, že velblouda rozrušil tento studený písečný vítr, a chtěl jsem jej odvést někam do závětří, když tu jsem náhodou vzhlédl a viděl, že nahoře na skále žádný vítr není. To mě ohromilo a znovu jsem dostal strach, ale ihned jsem si vzpomněl na náhlé místní větry, které jsem viděl a slyšel již předtím při východu a západu slunce, a usoudil jsem, že je to normální. Odhadl jsem, že vychází z nějaké skalní pukliny vedoucí do jeskyně, a sledoval jsem rozvířený písek k jeho zdroji; brzy jsem postřehl, že vychází z černého ústí chrámu daleko na jih ode mne, téměř mimo dohled. Plahočil jsem se proti dusivému oblaku písku k tomuto chrámu, který se po přiblížení jevil jako větší než ostatní a vchod měl mnohem méně zanesený spečeným pískem. Byl bych vešel, nebýt toho, že strašlivá síla ledového větru téměř uhasila mou pochodeň. Vál zběsile z temných dveří, strašidelně vzdychal, když rozviřoval písek, a šířil se mezi podivnými troskami. Brzy zeslábl a písek se postupně uklidňoval, až posléze všechno zase spočinulo, avšak mezi přízračnými kameny města jako by cosi kráčelo, a když jsem vzhlédl k měsíci, zdálo se, že se chvěje, jako by se zrcadlil v neklidných vodách. Bál jsem se víc, než jsem mohl vysvětlit, ale ne tolik, aby to otupilo mou žízeň po poznání; a tak jakmile vítr zcela utichl, vkročil jsem do temné síně, odkud přivál.

Tento chrám, jak jsem si zvenčí představoval, byl větší než oba, které jsem navštívil předtím, a byla to pravděpodobně přírodní dutina, protože přiváděla vítr z nějaké končiny vzadu. Mohl jsem tu stát zcela vzpřímen, ale viděl jsem, že kameny a oltáře jsou stejně nízké jako v druhých chrámech. Na stěnách a klenbě jsem poprvé spatřil nějaké stopy výtvarného umění pradávného plemene, zvláštní zkroucené pruhy barvy, jež téměř vybledly nebo opadaly, a na dvou z oltářů jsem s rostoucím vzrušením spatřil spleť kvalitních ornamentálních reliéfů. Když jsem zvedl pochodeň, zdálo se mi, že tvar klenby je příliš pravidelný na to, aby byl přirozený, a ptal jsem se, na čem ti prehistoričtí kameníci pracovali nejdříve. Museli mít ohromnou technickou zručnost.

Potom mi jasnější zášleh komíhavého světla plamene ukázal to, co jsem hledal: otvor do oněch vzdálenějších propastí, odkud přivál ten náhlý vítr; a udělalo se mi mdlo, když jsem viděl, že jsou to malé a zjevně umělé dveře vytesané v rostlé skále. Vsunul jsem dovnitř svou pochodeň a spatřil černý tunel, jehož strop se klenul nízko nad hrubým schodištěm z velmi malých, četných a prudce klesajících stupňů. Ty stupně nikdy nepřestanu vidět ve snech, neboť jsem přišel na to, co znamenají. Tehdy jsem vlastně nevěděl, zda jim mám říkat schody, nebo jen výstupky ve srázném spádu. V hlavě mi vířily šílené myšlenky, a slova výstrahy arabských proroků jako by vanula přes poušť ze zemí, jež lidé znají, k bezejmennému městu, které se lidé neodvažují znát. Přesto jsem váhal jen okamžik, než jsem se protáhl portálem a začal opatrně slézat dolů strmou chodbou, nohama napřed jako po žebříku.

Jen ve strašlivých fantaziích vyvolaných drogami nebo deliriem mohl kdy někdo jiný vykonat takový sestup jako já. Úzká chodba mířila nekonečně dolů jako do nějaké ohavné strašidelné studny a pochodeň, kterou jsem třímal nad hlavou, nemohla osvětlit neznámé hlubiny, k nimž jsem se plazil. Přestal jsem sledovat čas a zapomněl jsem se dívat na hodinky, přestože jsem se lekal pomyšlení na vzdálenost, kterou zřejmě překonávám. Měnil jsem směr i spád, a jednou jsem se dostal do dlouhé, nízké rovné chodby, kde jsem se musel plazit nohama napřed po skalnaté podlaze a držet pochodeň na délku paže za svou hlavou. Nebylo to tam dost vysoké, abych si mohl kleknout. Pak byly další strmé schody, a stále jsem se bez konce škrábal dolů, když má skomírající pochodeň zhasla. Myslím, že jsem si toho hned nevšiml; když jsem to totiž konečně zaznamenal, pořád ještě jsem ji držel zdviženou, jako by planula. Byl jsem zcela vyveden z rovnováhy instinktivní touhou po všem neznámém a cizím, která ze mě udělala poutníka po zemi a návštěvníka dalekých pradávných a zapověděných míst.

Ve tmě mi v mysli vysvítaly zlomky z mého pokladu démonologie; věty ze šíleného Araba Alhazreda, odstavce z apokryfních příšerností Damasciových a hanebné řádky z deliriózního Image du Monde od Gauthiera de Metz. Opakoval jsem si podivné útržky a mumlal o Afrasiabovi a démonech, kteří ho snesli do Oxu; později jsem si znovu a znovu prozpěvoval frázi z jednoho příběhu od Lorda Dunsanyho – „bezhlasá čerň propasti“. Jednou, když byl sestup úžasně strmý, jsem si zpěvavě recitoval cosi z Thomase Moora, až jsem dostal strach recitovat více:

„Jezero temnoty, tak černé,

jak čarodějný kotel plný býlí,

jež při zatmění měsíce tam vlili.

Sklonil jsem se, bych viděl, kde má noha stane,

zda projdu. Pode mnou, kam oko dohlédlo,

černé jak smola, hladké jako sklo,

stěny té propasti, jak čerstvě nablýskané

tou temnou živicí, již Smrti trůn

na břeh svůj vrhá navzdor nebesům.“

Čas již zcela přestal existovat, když mé nohy opět ucítily rovnou půdu a zjistil jsem, že jsem v prostoru o maličko vyšším než síně oněch dvou menších chrámů, nyní tak nezjistitelně vysoko nad mou hlavou. Postavit jsem se úplně nemohl, ale mohl jsem klečet zpříma a ve tmě jsem se šoural a plazil naslepo sem a tam. Brzy jsem poznal, že jsem v úzké chodbě, jejíž stěny jsou lemované dřevěnými skříněmi s prosklenými předními stěnami. Když jsem v té paleozoické a propastné končině nahmatal něco takového jako leštěné dřevo a sklo, otřásl jsem se nad možnými souvislostmi, o nichž to svědčilo. Schránky byly zřejmě srovnané po obou stranách chodby v pravidelných rozestupech, byly obdélné a ležaté a tvarem i velikostí se odporně podobaly rakvím. Když jsem se dvěma či třemi pokusil pohnout, abych je blíže prozkoumal, zjistil jsem, že sedí pevně.

Viděl jsem, že je chodba dlouhá, a tak jsem se rychle potácel kupředu plazivým během, který by se zdál hrůzný, kdyby mě nějaké oko v té temnotě pozorovalo; chvílemi jsem křižoval ze strany na stranu, abych se dotkl svého okolí a ujistil se, že stěny a řady schrán se táhnou dál. Člověk je tak zvyklý myslet vizuálně, že jsem téměř zapomněl na tmu, a představoval si nekonečnou chodbu ze dřeva a skla v její nízké jednotvárnosti, jako bych ji viděl. A pak jsem ji v okamžiku nepopsatelného pohnutí opravdu uviděl.

Nevím, kdy přesně se má představa prolnula se skutečným pohledem, ale přede mnou se postupně rozsvětlovalo a náhle jsem věděl, že vidím šeré obrysy chodby a schrán, jak se rýsují v jakémsi neznámém podzemním světélkování. Chvíli bylo vše přesně tak, jak jsem si to představoval, protože zář byla velmi slabá, ale jak jsem dál mechanicky klopýtal kupředu do silnějšího světla, uvědomil jsem si, že mé představy byly jen chabé. Tato síň nebyla žádným pozůstatkem primitivnosti jako chrámy ve městě nahoře, ale památníkem nejvelkolepějšího cizokrajného umění. Bohaté, živé a odvážně fantastické útvary a obrazy tvořily souvislý sled nástěnných maleb, jejichž čáry a barvy nelze popsat. Schrány byly ze zvláštního zlatého dřeva s přední stěnou ze skvělého skla a obsahovaly mumifikované podoby tvorů, groteskností přesahujících nejzmatenější lidské sny.

Zprostředkovat jakoukoli představu těchto obludností prostě nelze. Byli to plazi, tvarem těla připomínající někdy krokodýly, někdy tuleně, ale ještě častěji nepřipomínali vůbec nic, o čem kdy slyšeli přírodovědci nebo paleontologové. Velikostí se blížili malému člověku a přední nohy měly jemné a zřetelné tlapky pozoruhodně podobné lidským rukám a prstům. Ale nejpodivnější byly jejich hlavy, které svým obrysem odporovaly všem biologickým zásadám. Nedají se prostě přirovnat k ničemu – v jediném mžiku mě napadaly příměry tak odlišné jako kočka, buldok, bájný satyr a člověk. Ani Jupiter sám neměl tak kolosální a vypouklé čelo, ale rohy, neexistence nosu a aligátoří tlama vyčleňovala ty bytosti ze všech známých kategorií. Chvíli jsem přemítal, zda jsou ty mumie skutečné, a měl jsem tak trochu podezření, že jsou to umělé modly; brzy jsem však usoudil, že je to opravdu jakýsi prazemský druh, který žil, když žilo to bezejmenné město. Jejich grotesknost korunovalo to, že většina byla velkolepě oděna nákladnými látkami a bohatě okrášlena ozdobami ze zlata, drahokamů a neznámých lesklých kovů.

Tito plazovití tvorové museli mít velkou důležitost, protože měli první místo v podivných malbách na stěnách a na stropě. Umělec je s nedostižnou zručností zobrazil v jejich vlastním světě, kde měli města a zahrady přizpůsobené svým rozměrům, a já se neubránil domněnce, že jejich obrazové dějiny jsou alegorické; snad ukazují vývoj plemene, které je uctívalo. Tito tvorové, říkal jsem si, byli pro lidi z bezejmenného města tím, čím byla vlčice pro Řím nebo čím je nějaká totemová šelma indiánskému kmenu.

Když jsem se držel tohoto náhledu, mohl jsem zhruba sledovat pozoruhodný epos o bezejmenném městě; příběh mocné přímořské metropole, jež panovala světu, dříve než se Afrika vynořila z vln, a jejích zápasů, když moře ustupovalo a poušť se plížila do úrodného údolí, kde město stálo. Viděl jsem jeho války a triumfy, jeho těžkosti a porážky a potom jeho strašlivý boj s pouští, když tisíce jeho lidí – zde alegoricky znázorněných groteskními plazy – byly dohnány k tomu, aby si jakýmsi zázračným způsobem protesaly cestu dolů skalami do jiného světa, o němž jim pověděli jejich proroci. Bylo to všechno živé, podivné a realistické a souvislost se strašlivým sestupem, který jsem podnikl, byla nepochybná. Poznával jsem i chodby.

Jak jsem se plížil průchodem k jasnějšímu světlu, viděl jsem pozdější fáze malovaného eposu – loučení plemene, jež bydlívalo v bezejmenném městě a okolním údolí po deset miliónů let; plemene, jehož duše se svíraly, že mají opustit scénu, kterou jejich těla znala tak dlouho, když se v mládí země usadili jako kočovníci a tesali v panenské skále ty prastaré svatyně, v nichž nikdy nepřestali uctívat své bohy. Světlo teď bylo lepší, takže jsem studoval obrazy bedlivěji, a s vědomím, že podivní plazi musí představovat neznámé lidi, jsem hloubal nad obyčeji bezejmenného města. Mnohé bylo zvláštní a nevysvětlitelné. Civilizace, jež znala i písmo, vystoupila, jak se zdálo, na vyšší úroveň než nezměrně pozdější civilizace Egypta a Chaldeje, a přece tu byly zvláštní mezery. Nemohl jsem například najít žádné obrazy představující smrt nebo pohřební obřady, leda ve spojitosti s válkami, násilím a epidemiemi, a divil jsem se mlčenlivosti ohledně přirozené smrti. Zdálo se, že se tu jako povzbuzující iluze pěstoval ideál nesmrtelnosti.

Ještě blíž ke konci chodby byly vymalovány scény té největší malebnosti a výstřednosti: stály tu proti sobě pohledy na bezejmenné město v jeho opuštěnosti a postupném rozpadu a pohledy na podivnou novou rajskou říši, kam si plemeno protesalo cestu kamenem. V těchto pohledech se město a opuštěné údolí ukazovaly vždy v měsíčním světle a nad zhroucenými zdmi se chvěl zlatý opar, jenž napůl zjevoval skvělou dokonalost dřívějších dob, přízračně a nepostižitelně znázorněnou umělcem. Rajské scény byly až příliš výstřední na to, aby jim bylo možno věřit; zobrazovaly skrytý svět věčného dne, plný skvělých měst a éterických pahorků a údolí. Na samém konci jsem měl dojem, že vidím známky uměleckého úpadku. Malby byly méně zručné a mnohem bizarnější než ty nejdivočejší z dřívějších výjevů. Zdály se zaznamenávat pomalý úpadek pradávného rodu, spojený s rostoucí zuřivostí vůči vnějšímu světu, odkud byl vyhnán pouští. Podoby lidí – vždy představované posvátnými plazy – se zdály postupně chřadnout, ačkoli jejich duch, znázorněný, jak se vznáší při měsíci nad zříceninami, co do velikosti narůstal. Vychrtlí knězi zobrazení jako plazi ve zdobném rouše proklínali ovzduší nahoře a všechny, kdo je dýchají, a jeden strašný závěrečný výjev ukazoval na pohled primitivního člověka, snad průzkumníka ze starověkého Iremu, Sloupového města, jak je sápán na kusy příslušníky staršího plemene. Vzpomněl jsem si, jak se Arabové bojí bezejmenného města, a byl jsem rád, že za tímto místem byly šedivé stěny a strop holé.

Při prohlížení nástěnné malované historie jsem se přiblížil až těsně ke konci nízké síně a uvědomil jsem si bránu, z níž vycházelo celé to světélkování. Připlazil jsem se k ní a hlasitě jsem vykřikl nadskutečným ohromením z toho, co leželo za ní; místo dalších a jasnějších komnat tam totiž bylo jen bezhraničné prázdno jednolité záře, jaké by si člověk mohl představovat při pohledu z vrcholku Mount Everestu na moře prosluněné mlhy. Za mnou byla chodba tak těsná, že jsem se v ní nemohl postavit, přede mnou bylo nekonečno podzemního světla.

Z chodby do propasti se táhlo strmé schodiště – malé četné stupínky jako v těch černých chodbách, jimiž jsem prolézal – ale po několika stopách vše mizelo v řeřavějících parách. K levé stěně byly přiraženy otevřené masivní mosazné dveře, neuvěřitelně silné a zdobené fantastickými reliéfy, jež mohly po zavření oddělit celý vnitřní svět světla od skalních dutin a chodeb. Hleděl jsem na schody a pojednou jsem se neodvažoval na ně vstoupit. Dotkl jsem se otevřených mosazných dveří a nemohl jsem jimi hnout. Potom jsem klesl tváří na kamennou podlahu, mysl rozplameněnou velikými myšlenkami, jež nemohlo zaplašit ani smrtelné vyčerpání.

Jak jsem nehybně ležel se zavřenýma očima a dával myšlenkám volnost, mnohé, čeho jsem si na freskách jen lehce povšiml, se mi vracelo s novým a strašlivým významem – výjevy představující bezejmenné město v jeho rozkvětu – rostlinstvo v údolí kolem a daleké země, s nimiž obchodovali jeho kupci. Alegorie plazících tvorů mě mátla svou všeobsáhlostí, a divil jsem se, že se jí ta důležitá obrazová historie tak těsně držela. Bezejmenné město bylo na freskách vždy zobrazeno v proporcích odpovídajících plazům. Dumal jsem, jaké byly jeho skutečné proporce a nádhera, a na okamžik jsem se zamyslel nad jistými zvláštnostmi, jichž jsem si všiml v troskách. Zvědavě jsem se pozastavil nad nízkostí prastarých chrámů a podzemní chodby, jež byly bezpochyby takto vytesány z úcty k plazím božstvům, která tam byla ctěna, přestože nutily vyznavače plazit se. Možná, že lezení v nápodobě těch tvorů žádal sám zdejší rituál. Žádná náboženská teorie však nemohla snadno vysvětlit, proč byly rovné úseky v tom děsivém sestupu stejně nízké jako chrámy, ba ještě nižší, protože se v nich nedalo ani pokleknout. Když jsem pomyslel na lezoucí tvory, jejichž ohyzdné mumifikované podoby byly tak blízko, pocítil jsem nový svíravý strach. Myšlenkové asociace jsou zvláštní, a uhýbal jsem před pomyšlením, že kromě toho nebohého primitivního člověka rozsápaného na kusy, na poslední malbě jsem jediný lidský tvor uprostřed mnoha památek a symbolů praživota.

Ale jako vždycky v mém podivném a toulavém bytí zvědavost brzy zahnala strach; svítivá propast a to, co snad obsahuje, totiž nabízelo problém hodný největšího objevitele. Nepochyboval jsem, že v hlubině dole pod tím schodištěm leží podivný svět tajemství, a doufal jsem, že tam najdu ty lidské památky, které mi nedaly malované chodby. Fresky vyobrazily v této podzemní říši neuvěřitelná města a údolí a má fantazie prodlévala u bohatých a obrovitých zřícenin, které na mne čekaly.

Můj strach vlastně platil spíš minulosti než budoucnosti. Ani tělesná hrůza z mého postavení v tom těsném průchodu s mrtvými plazy a předpotopními freskami, míle pod světem, který jsem znal, a s jiným světem přízračného světla a mlhy před sebou, se nemohly vyrovnat smrtelnému děsu, který jsem cítil před propastnou starobylostí svého okolí a jeho duše. Starobylost tak obrovská, že se nedostává míry, jako by se šklebila z pravěkých kamenů a skalních chrámů bezejmenného města, zatímco ty nejposlednější z úžasných nástěnných map ukazovaly oceány a pevniny, jež člověk zapomněl, jen tu a tam s nějakým trochu povědomým obrysem. Co se mohlo dít během geologických věků od doby, kdy malby skončily a plemeno nenávidící smrt s odporem podlehlo rozkladu, to nemůže nikdo říci. V těchto jeskyních a v zářivé říši za nimi kdysi kvetl život; nyní jsem byl sám s životnými památkami a chvěl jsem se při pomyšlení na nespočetné věky, během nichž tyto památky držely mlčenlivou opuštěnou stráž.

Náhle přišel další záchvat toho pronikavého strachu, který se mě střídavě zmocňoval od prvního pohledu na strašlivé údolí a bezejmenné město pod studeným měsícem, a přes své vyčerpání jsem se podvědomě zprudka posadil a zahleděl se zpátky do černého průchodu k tunelům, jež stoupaly ke světu venku. Mé pocity byly stejné jako ty, které mě přiměly nevstoupit do bezejmenného města za noci, a byly stejně nevysvětlitelné jako pronikavé. V následujícím okamžiku mě však čekal ještě větší otřes v podobě zřetelného zvuku – prvního, který porušil naprosté ticho těchto hrobových hlubin. Bylo to hluboké, tiché sténání, jakoby vzdáleného zástupu zatracených duchů, a přicházelo ze směru, kam jsem právě hleděl. Jeho síla rychle rostla a brzy se strašlivě rozléhalo nízkou chodbou, a současně jsem si uvědomil sílící vanutí studeného vzduchu, rovněž proudící z tunelů a města nahoře. Dotek toho vzduchu jako by obnovil mou rovnováhu, protože jsem si okamžitě vybavil náhlé závany, které se zvedaly okolo ústí propasti pokaždé při západu a východu slunce. Jeden z nich mi přece odhalil skryté tunely. Podíval jsem se na hodinky a viděl jsem, že se blíží východ slunce, a tak jsem se vzepřel, abych se ubránil vichru, který se hnal dolů do svého jeskynního domova, jako se s večerem hnal ven. Můj strach opět ustoupil, protože přírodní úkaz zpravidla zažene hloubání o neznámu.

Zběsileji a zběsileji se valil ten ječící, sténající noční vítr do propasti v nitru země. Opět jsem padl na tvář a marně se chytal podlahy ve strachu, že budu smeten otevřenou branou do světélkující propasti. Takové běsnění jsem neočekával, a jak jsem si začal uvědomovat, že mé tělo skutečně klouže směrem k propasti, obklíčilo mě tisíc nových hrůzných předtuch a představ. Zlovůle toho vanutí vyvolávala neuvěřitelné obrazy; znovu jsem se roztřeseně srovnával s jediným lidským obrazem v té strašné chodbě, s mužem rozsápaným oním bezejmenným plemenem, neboť v ďábelských spárech vířících proudů se zdála žít mstivá zloba tím silnější, že byla vlastně bezmocná. Myslím, že ke konci jsem zuřivě křičel – byl jsem téměř šílený –, ale jestliže ano, mé výkřiky se ztratily v pekelném bábelu vyjících větrných přízraků. Snažil jsem se lézt proti vražednému neviditelnému proudu, ale neudržel jsem se ani na místě a byl jsem pomalu a neodvratně tlačen k neznámému světu. Nakonec musel rozum úplně podlehnout, protože jsem začal donekonečna drmolit to nevysvětlitelné dvojverší šíleného Araba Alhazreda, který snil o bezejmenném městě:

„Ne, nezemřelo to, co věčně odpočívá,

a dlouhý věků běh i smrtí smrti bývá.“

Jen pochmurní zádumčiví bozi pouště vědí, co se skutečně stalo – jaké nepopsatelné zápasy a tápání ve tmě jsem vytrpěl nebo jaký Abaddon mě vyvedl zpátky do života, kde musím stále vzpomínat a třást se v nočním větru, dokud si mě nevyžádá zapomnění – anebo něco horšího. Obludná, nepřirozená, obrovitá byla ta věc – a příliš přesahovala veškeré lidské představy, aby se jí dalo věřit jindy než v tichých prokletých hodinách před jitrem, kdy člověk nemůže spát.

Řekl jsem, že zuřivost toho vanutí byla pekelná – kakodémonická – a že jeho hlasy byly ohyzdné spoutanou zlobou zborcených věčností. Vzápětí se mému pulsujícímu mozku zdálo, že tyto hlasy, přede mnou chaotické, za mnou nabývají artikulované podoby; a tam dole, v hrobě nespočetných po věky mrtvých pradávností, míle a míle pod svítajícím světem lidí, jsem slyšel obludné kletby a vrčení ďáblů v cizím jazyku. Otočil jsem se a proti svítivému éteru propasti jsem spatřil obrys toho, co nebylo vidět proti šeru v průchodu – příšernou tlupu chvátajících běsů, poloprůhledných, groteskně shluklých ďáblů zkřivených nenávistí, plemene, které si nikdo nemohl splést – lezoucích plazů z bezejmenného města.

A jak vítr utichl, ponořil jsem se do upíří tmy útrob země; vždyť za posledním z tvorů řinkly veliké mosazné dveře s ohlušujícím zaduněním kovové hudby, jejíž ozvuky se vyvalily do dalekého světa, aby pozdravily vycházející slunce, jako je zdraví Memnon od břehů Nilu.

Pes

V mých zmučených uších bez přestání zní přízračné třepetání a pleskání a vzdálený tichý štěkot jakoby nějakého obrovského psa. Není to sen – není to, obávám se, ani šílenství; stalo se už totiž příliš mnoho na to, abych ještě měl tyto milosrdné pochybnosti.

St. John je zohavená mrtvola; jen já vím proč, a mé poznání je takové, že se chystám vystřelit si mozek, jen abych nebyl zohaven také tak. Neosvětlenými, nekonečnými chodbami příšerné fantazie se nese černá beztvará Nemesis, která mě dohání k sebezničení.

Kéž nebe odpustí pošetilost a morbidnost, jež nás oba dovedly k tak obludnému osudu! Omrzela nás všednost prozaického světa, kde brzy zvětrávají i radosti romantiky a dobrodružství, a tak jsme se St. Johnem s nadšením přijímali kdekteré estetické a intelektuální hnutí, jež slibovalo úlevu od zničující nudy. Hádanky symbolistů a extáze praeraffaelitů, to vše nám ve svém čase patřilo, ale každé nové naladění příliš brzy vyčerpalo svou rozptylující novost a přitažlivost.

Jen ponurá filozofie dekadentů nám mohla pomoci, a v ní jsme nacházeli sílu pouze tím, že jsme postupně zvětšovali hloubku a ďábelskost svých pátrání. Baudelaire i Huysmans nás brzy přestaly vzrušovat, a nakonec nám zůstaly jen přímé stimuly nepřirozených osobních zážitků a dobrodružství. Právě tato strašlivá emocionální potřeba nás nakonec dovedla na onu odpornou dráhu, o níž se i ve svém současném stavu zmiňuji ostýchavě a plaše – k té ohavné krajnosti lidské nehoráznosti, odpuzujícímu vylupování hrobů.

Nemohu odhalit podrobnosti našich otřesných výprav, ba ani zčásti vypočíst nejhorší trofeje, jež zdobily bezejmenné muzeum, které jsme zbudovali ve velkém kamenném domě, kde jsme spolu bydleli sami a bez služebnictva. Naše muzeum bylo rouhavé, nepředstavitelné místo, kde jsme se satanským vkusem neurotických labužníků shromáždili celý vesmír hrůzy a rozkladu, aby vzrušoval naše omrzelé smysly. Byla to tajná místnost hluboko, hluboko pod zemí, kde obrovští okřídlení démoni tesaní z bazaltu a onyxu vyvrhovali z rozšklebených tlam příšerné zelené a oranžové světlo a skryté vzdušné trubky čeřily obrysy chorovodu červených mrtvolných zjevů vetkaných do bohatých černých závěsů v kaleidoskopický tanec smrti. Těmito trubkami podle libosti přicházely vůně, po nichž naše nálady nejvíc prahly; někdy vůně bledých pohřebních lilií, někdy narkotické kadidlo vysněných východních svatyní zemřelých králů, a někdy – třesu se, když na to vzpomenu! – strašný, duši převracející puch rozkopaného hrobu.

Okolo stěn této odpudivé komnaty byly střídavě vitríny s prastarými mumiemi a pohlednými jako živými těly, dokonale vycpanými a vydělanými balzamovačským uměním, a s pomníky ukradenými na nejstarších hřbitovech světa. Roztroušené výklenky obsahovaly lebky všech tvarů a hlavy zachované v různých stadiích rozkladu. Daly se tam najít hnijící lysé hlavy starých šlechticů a svěží zářivé zlaté hlavičky pohřbených dětí.

Byly tam sochy a obrazy, všechny na ďábelské náměty, a některé byly dílem St. Johnovým a mým. Zamčené desky svázané ve vydělané lidské kůži obsahovaly jisté neznámé a nepojmenovatelné kresby, jež podle pověsti zhotovil Goya, ale neodvážil se k nim přiznat. Byly tam nechutné hudební nástroje, smyčcové, plechové i dřevěné dechové, na nichž jsme se St. Johnem někdy vytvářeli disonance skvěle morbidní a kakodémonicky příšerné; zatímco v mnoha vykládaných ebenových skříňkách spočívala nejneuvěřitelnější a nejnepředstavitelnější pestrá směs věcí vyloupených z hrobek, jakou kdy shromáždilo lidské šílenství a zvrhlost. Právě o této kořisti zejména nesmím mluvit – díky Bohu, že jsem měl odvahu ji zničit dlouho předtím, než jsem pomyslel na zničení sebe sama!

Loupežné výpravy, na nichž jsme shromáždili své nevýslovné poklady, byly vždy umělecky pamětihodné události. Nebyli jsme žádní sprostí vykrádači hrobů, ale pracovali jsme jen za určitých podmínek – nálady, krajiny, prostředí, počasí, noční doby a měsíčního světla. Tyto kratochvíle byly pro nás nejvybranější formou estetického výrazu a věnovali jsme puntičkářskou technickou péči podrobnostem. Nevhodná krajina, rušivý světelný efekt nebo neobratné zacházení s vlhkou hlínou by pro nás téměř úplně zmařily to extatické vzrušení, jež následovalo po exhumaci nějakého zlověstného, šklebivého tajemství země. Naše pátrání po nových scénách a pikantnostech bylo horečné a nenasytné. St. John byl vždy vůdcem a on nás také nakonec dovedl na to výsměšné, prokleté místo, které na nás přivedlo naši ohavnou a nevyhnutelnou sudbu.

Jaký zlý osud nás vylákal na onen strašný holandský hřbitov? Myslím, že temná pověst a legendy, vyprávění o komsi pohřbeném již pět století, kdo sám býval ve své době vykrádačem hrobů a ukradl mocný předmět z jednoho vznešeného hrobu. Vidím ten výjev v těchto posledních okamžicích – bledý podzimní měsíc nad hroby vrhá dlouhé, hrůzné stíny; groteskní stromy zachmuřeně splývají vstříc zanedbané trávě a drolícím se deskám; veliká hejna podivně obrovských netopýrů létají přes kotouč měsíce; starobylý břečťanem zarostlý kostel ukazuje mohutným přízračným prstem k sinavé obloze; světélkující hmyz tančí jako smrtné ohníčky pod tisy ve vzdáleném zákoutí; vůně humusu, rostlinstva a méně vysvětlitelných věcí se mdle mísí s nočním větrem, který vane přes bažiny a moře; a nejhorší ze všeho, tichý, hluboký štěkot nějakého obrovského psa, kterého jsme neviděli, ani nemohli přesně určit, odkud se ozývá. Když jsme slyšeli ten náznak štěkotu, otřásli jsme se, protože se nám vybavilo vyprávění venkovanů, neboť ten, koho jsme hledali, byl před staletími nalezen právě na tomto místě, potrhán a zohaven drápy a zuby nějaké nepopsatelné šelmy.

Vzpomínám si, jak jsme kopali ve vykrádačově hrobě svými rýči a jak nás vzrušoval obraz nás samých, hrobu, bledého přihlížejícího měsíce, hrozných stínů, groteskních stromů, titánských netopýrů, starobylého kostela, tančících smrtných ohníčků, nechutných pachů, jemně sténajícího nočního větru a podivného, zpola slyšeného štěkotu odnikud, jehož objektivní existencí jsme si stěží mohli být jisti.

Potom jsme narazili na hmotu tvrdší než vlhký humus a spatřili trouchnivějící obdélnou truhlu s nánosem minerálních usazenin z dlouho nenarušené půdy. Byla neuvěřitelně tvrdá a silná, ale tak stará, že jsme ji nakonec vypáčili a popásli se očima na tom, co bylo uvnitř.

Mnoho – podivuhodně mnoho – zůstalo z objektu, přestože uplynulo pět set let. Kostra, sice místy rozdrcená čelistmi tvora, který ji usmrtil, držela pohromadě překvapivě pevně a my jsme požitkářsky prohlíželi čistou bílou lebku a její dlouhé pevné zuby a prázdné důlky, jež kdysi planuly stejným hřbitovním zápalem jako náš. V rakvi ležel amulet zvláštní a exotické práce, který spáč zřejmě nosíval na krku. Byla to podivně stylizovaná postava nahrbeného okřídleného psa nebo sfingy s polopsím obličejem a byla skvěle vyřezána starobylým orientálním způsobem z kousku zeleného nefritu. Její výraz byl krajně odpudivý; vyzařovala z něho smrt, zvířeckost a zloba současně. Okolo podstavce byl nápis písmem, jež nepoznal ani St. John ani já, a vespod byla jako značka výrobce vyryta groteskní a hrozivá lebka.

Jakmile jsme tento amulet spatřili, věděli jsme, že jej musíme mít, že jedině tento poklad je naše logická kořist ze staletého hrobu. I kdyby byly jeho obrysy neznámé, bývali bychom po něm zatoužili, ale když jsme se podívali blíže, viděli jsme, že docela neznámý není. Jistě, byl cizí všemu umění a literatuře, které znají duševně zdraví a vyrovnaní čtenáři, ale poznali jsme v něm věc, na kterou v zapovězeném Necronomiconu naráží šílený Arab Abdul Alhazred; příšerný symbol duše kultu požíračů mrtvol z nedostupného Lengu ve Střední Asii. Až příliš dobře jsme pozorovali zlověstné linie popsané starým arabským démonologem, rysy, jak napsal, převzaté z jakéhosi tajemného nadpřirozeného zjevení duší těch, kteří znepokojovali a ohlodávali mrtvé.

Uchopili jsme zelený nefritový předmět, naposledy jsme pohlédli na vybělenou tvář jeho majitele s jámami místo očí a zavřeli hrob tak, jak jsme jej našli. Jak jsme spěchali z ohavného místa s ukradeným amuletem v St. Johnově kapse, měli jsme dojem, že se netopýři houfně snášejí k zemi, kterou jsme tak nedávno rozhrabali, jako by hledali nějakou prokletou a nesvatou potravu. Ale podzimní měsíc svítil slabě a bledě a jistotu jsme neměli.

Právě tak jsme měli dojem, když jsme nazítří vypluli z Holandska k domovu, že v pozadí slyšíme slabý vzdálený štěkot nějakého obrovského psa. Ale podzimní vítr sténal smutně a mdle a jistotu jsme neměli.

Ani ne za týden po našem návratu do Anglie se začaly dít divné věci. Žili jsme jako poustevníci, bez přátel, sami a bez služebnictva v několika pokojích starobylého venkovského sídla na pustém vřesovišti, kam nikdo nechodíval, takže na naše dveře jen málokdy zaklepal host.

Nyní nás však v noci často znepokojovalo nějaké šátrání nejen okolo dveří, ale i kolem oken, a to v poschodí stejně jako v přízemí. Jednou se nám zdálo, že veliké neprůhledné tělo zastřelo okno knihovny, když do něho svítil měsíc, a jindy jsme měli dojem, že slyšíme nedaleko třepotaní či pleskání. Pátrání nikdy nic neodhalilo, a tu jsme ty jevy začali připisovat obrazotvornosti, která v našich uších stále oživovala ten slabý vzdálený štěkot, který jsme se domnívali slyšet na holandském hřbitově. Nefritový amulet odpočíval ve výklenku v našem muzeu a někdy jsme před ním zapalovali zvláštně navoněnou svíci. V Alhazredově Necronomiconu jsme se dočetli mnohé o jeho vlastnostech a o vztahu duší a přízraků k předmětům, jež symbolizoval; a co jsme četli nás zneklidňovalo.

Pak přišla hrůza.

Jedné noci, 24. září 19-, jsem uslyšel zaklepání na dveře své komnaty. Domníval jsem se, že je to St. John, a pozval jsem klepajícího dál, ale odpověděl mi jen ostrý smích. Na chodbě nebyl nikdo. Když jsem vzbudil St. Johna ze spánku, prohlásil, že o ničem neví, a dostal stejný strach jako já. Té noci se pro nás slabý, vzdálený štěkot psa nad vřesovištěm stal jistou a děsivou skutečností.

Čtyři dny na to, když jsme byli oba ve skrytém muzeu, ozvalo se tiché, opatrné zaškrabání na jednoduché dveře, jež vedly na tajné schodiště do knihovny. Náš úlek se nyní rozdělil, protože kromě strachu z neznáma jsme se vždy děsili, že by naše hrůzná sbírka mohla být odhalena. Zhasili jsme všechna světla, připlížili se ke dveřím a prudce je otevřeli; nato jsme pocítili nevysvětlitelný závan vzduchu a slyšeli něco jako vzdalující se směs ševelení, chichotání a artikulovaného blábolení. Šíleli jsme, snili jsme, nebo jsme byli při zdravém rozumu? Nepokoušeli jsme se to rozhodnout. Uvědomili jsme si pouze s nejčernějšími obavami, že to zřejmě netělesné blábolení bylo nade všechnu pochybnost v holandštině.

Od té doby jsme žili v rostoucí hrůze a obluzení. Lpěli jsme na myšlence, že nás život v nepřirozeném vzrušení společně dohání k šílenství, ale někdy se nám víc líbilo dramatizovat se jako oběti jakési plíživé a úděsné sudby. Bizarní jevy již byly tak časté, že jsme je přestali počítat. Náš osamělý dům se zdál ožívat přítomností nějaké zlovolné bytosti, jejíž povahu jsme nemohli uhodnout, a každou noc se přes větrné vřesoviště nesl ten démonický štěkot, vždy hlasitěji a hlasitěji. 29. října jsme našli v měkké hlíně pod oknem knihovny řadu stop, jaké vůbec nelze popsat. Mátly nás stejně jako hordy velikých netopýrů, kteří obletovali staré sídlo v nebývalém a rostoucím počtu.

Hrůza vyvrcholila 18. listopadu, když se St. John po setmění vracel z ponurého nádraží a vrhl se na něj jakýsi strašný masožravý tvor a rozsápal jej na cáry. Jeho výkřiky dolehly až do domu a já přispěchal k strašlivému výjevu právě včas, abych zaslechl třepetání křídel a zahlédl jakýsi neurčitý černý oblak, rýsující se proti měsíci.

Můj přítel umíral, a když jsem ho oslovil, nebyl už schopen souvislého slova. Dokázal jen zašeptat: ‚Ten amulet – ta prokletá věc –.“

Potom se zhroutil, netečná hromádka rozsápaného masa.

Druhý den o půlnoci jsem jej pohřbil v jedné z našich zanedbaných zahrad a nad jeho tělem jsem zamumlal jeden z ďábelských obřadů, které miloval, dokud byl živ. Když jsem pronesl poslední démonickou větu, z dálky jsem zaslechl na vřesovišti tichý štěkot nějakého obřího psa. Měsíc zářil, ale neodvážil jsem se na něj pohlédnout. A když jsem na šerosvitném vřesovišti spatřil široký mlhavý stín, jak se nese od pahorku k pahorku, zavřel jsem oči a vrhl se tváří k zemi. Když jsem, nevím za jak dlouho, roztřeseně vstal, dopotácel jsem se do domu a vykonal otřesný obřad poddanosti před schránou se zeleným nefritovým amuletem.

Bál jsem se dál bydlet sám ve starobylém domě na vřesovišti a nazítří jsem odjel do Londýna. Amulet jsem vzal s sebou, ale nejdřív jsem spálil a zakopal všechny ostatní bezbožné sbírky v muzeu. Ale po třech nocích jsem opět uslyšel štěkot a do týdne jsem cítil, jak se na mě upírají cizí oči, kdykoli se setmělo. Jednou večer, když jsem se procházel po Victoriině nábřeží a lačně nabíral vzduch, viděl jsem, jak odraz jedné lampy ve vodě zamžilo cosi černého. Přehnal se kolem vítr, silnější než noční vítr, a já věděl, že to, co postihlo St. Johna, musí brzy postihnout i mne.

Druhý den jsem pečlivě zabalil zelený nefritový amulet a vyplul do Holandska. Nevěděl jsem, jaké smilování čekám od toho, když tu věc vrátím jejímu tichému, spícímu majiteli, ale cítil jsem, že se musím pokusit o jakýkoli myslitelný logický krok. Co je ten pes a proč mě pronásledoval, bylo doposud nejasné; avšak poprvé jsem ten štěkot uslyšel na onom starobylém hřbitově a všechny následující události včetně posledních šeptaných slov St. Johnových potvrzovaly souvislost kletby s krádeží amuletu. Proto jsem propadl nejhlubšímu zoufalství, když jsem v hostinci v Rotterdamu zjistil, že mě o tento jediný prostředek záchrany připravili zloději.

Toho večera byl štěkot hlasitý a ráno jsem se dočetl o nevýslovném skutku v nejhnusnější části města. Luza byla zděšena, neboť na zlý činžovní dům dopadla rudá smrt, překonávající nejohavnější dosavadní zločiny v okolí. V mrzké zlodějské špeluňce byla celá rodina rozsápána čímsi neznámým, co nezanechalo stopy, a lidé v okolí slyšeli celou noc tiché, hluboké, naléhavé lání jakoby obrovského psa.

A tak jsem konečně opět stál na nekalém hřbitově, kde bledý zimní měsíc vrhal ohavné stíny, a stromy bez listí se chmurně skláněly ke zmrzlé uschlé trávě a popraskaným deskám, a kostel obrostlý břečťanem ukazoval výsměšně prstem k nepřátelské obloze, a noční vítr vyl jako šílenec přes zamrzlé bažiny a zimavá moře. Štěkot byl nyní velmi tichý a zcela ustal, když jsem se přiblížil k prastarému hrobu, jejž jsem kdysi zneuctil, a zaplašil jsem abnormálně velký chumel netopýrů, který okolo něj podivně poletoval. Nevím, proč jsem tam šel – jedině snad se modlit nebo blekotat šílené prosby a omluvy k té klidné bílé věci, jež ležela uvnitř; ale ať byl můj důvod jakýkoli, zaútočil jsem na promrzlý drn se zoufalým odhodláním, jež zčásti vyvěralo ze mne a zčásti z jakési panovačné vůle mimo mne. Kopání bylo mnohem snazší, než jsem čekal, ačkoli jednu chvíli jsem zažil zvláštní vyrušení, když se ze studené oblohy vrhl střemhlav dolů hubený sup a zběsile kloval do hrobové hlíny, dokud jsem ho nesrazil rýčem. Konečně jsem se dostal k hnijící obdélné truhle a sňal vlhký zkamenělý příkrov. To byl poslední racionální skutek, jaký jsem kdy udělal.

V té staleté rakvi totiž ležela v těsném objetí chumáče velikých šlachovitých spících netopýrů schoulená ta kostnatá věc, kterou jsme s přítelem oloupili; ne čistá a pokojná, jako jsme ji viděli tenkrát, ale pokrytá spečenou krví a cáry cizího masa a vlasů a vědoucně po mně mžourala světélkujícími očními důlky a ostré zkrvavené tesáky pokřiveně zívaly na posměch mému nevyhnutelnému údělu. A když z těch rozšklebených čelistí vyšlo hluboké, sardonické zaštěknutí jakoby nějakého obrovského psa, a já viděl, že to ve svém zkrvaveném nečistém pařátu svírá ztracený osudný amulet ze zeleného nefritu, jen jsem vyvřískl a utíkal jako pominutý, až se můj jekot rozplynul v záchvatech hysterického smíchu.

Šílenství sedlá hvězdný vítr… drápy a zuby broušené staletími mrtvol… kanoucí smrt na bakchanáliích netopýrů z noční tmy v troskách pohřbených chrámů Beliálových… A teď, když štěkot té mrtvé bezmasé příšernosti sílí a sílí a kradmé třepetání a pleskání prokletých blanitých křídel krouží blíž a blíž, s revolverem v ruce vyhledám zapomnění, jež je mým jediným útočištěm před nepojmenovaným a nepoj menovatelným.

On

Viděl jsem ho za bezesné noci, když jsem zoufale obcházel, abych si zachránil duši a obraznost. Můj příchod do New Yorku byl omylem; vždyť kde jsem hledal pronikavý úžas a inspiraci v hemživých bludištích starobylých uliček, které se do nekonečna proplétají od zapomenutých dvorů a náměstíček a nábřeží k stejně zapomenutým jiným dvorům a náměstíčkům a nábřežím, a v kyklopských moderních věžích a věžičkách, jež černě babylónsky čnějí pod ubývajícím měsícem, našel jsem jen pocit děsu a tísně, jež hrozily, že mě přemohou, ochromí a zničí.

Deziluze byla postupná. Když jsem poprvé přišel k městu, viděl jsem je při západu slunce z mostu, jak se majestátně vznášelo nad vodami, jeho neuvěřitelné čnělky a pyramidy se zvedaly křehce jako květy z jezírek fialové mlhy, aby si hrály s planoucími oblaky a prvními večerními hvězdami. Pak se rozsvěcelo okno po okně nad mihotavým přílivem, kde se houpaly a klouzaly lucerny a hluboké sirény vyly v podivné harmonii, a příliv sám se stal snovou hvězdnou klenbou, prostoupenou pohádkovou hudbou, vyrovnalo se divům Carcassonu, Samarkandu, Eldoráda a všech starých napůl pohádkových měst. Zanedlouho mě vedli těmi starobylými cestami, tak drahými mé fantazii – úzkými točitými uličkami a průchody, kde v řadách červených cihlových domů z doby krále Jiřího mrkaly malými tabulkami světlíky nad vchody se sloupy, jež kdysi hledívaly na pozlacená nosítka a kryté kočáry – a v prvním návalu dojmů ze setkání s těmito vytouženými věcmi jsem si myslel, že jsem skutečně nalezl poklady, jež ze mě jednou udělají básníka.

Úspěch a štěstí však být neměly. Křiklavé denní světlo ukázalo jen špínu a cizotu a odpudivou elefantiázu šplhavého, rozlézavého kamene tam, kde měsíc nasliboval líbeznost a stará kouzla; a davy lidí, které vřely stokami ulic, tvořili samí sražení, snědí cizinci se zatvrzelou tváří a úzkýma očima, chytří cizinci beze snů a bez spřízněnosti se svým okolím, kteří nikdy nemohli nic znamenat pro modrookého muže ze starého rodu, s láskou k čistým zeleným pěšinkám a bílým vížkám novoanglických vesnických kostelů v srdci.

A tak místo kýžených básní přišla jen mrazivá temnota a nevýslovná osamělost, a nakonec jsem uviděl strašlivou pravdu, kterou se nikdo před tím neodvážil ani zašeptat – to nevýslovné tajemství všech tajů – že toto město kamene a spěchu není vědomým pokračovatelem starého New Yorku, jako je Londýn pokračováním starého Londýna a Paříž staré Paříže, ale že je ve skutečnosti úplně mrtvé – jeho rozvalené tělo je nedokonale balzamované a prolezlé podivnými živými bytostmi, jež nemají nic společného s jeho někdejším životem. Po tomto odhalení jsem ztratil klidný spánek; ačkoli se mi vrátilo trochu rezignovaného klidu, když jsem si postupně vytvořil návyk odvažovat se ven jen v noci, kdy tma vyvolá poslední přízračné stopy minulosti a staré bílé dveře si vzpomínají na statné postavy, jež jimi kdysi procházely. Při této možnosti úlevy jsem dokonce napsal několik básní a zdržel jsem se prozatím návratu domů k rodině, aby to nevypadalo, že se nedůstojně plížím zpátky jako poražený.

Potom jsem v jedné bezesné noci na procházce potkal toho muže. Bylo to v groteskním utajeném dvoře někde v Greenwichi, protože tam jsem se z nevědomosti usadil, když jsem slyšel, že je to přirozený domov básníků a umělců. Prastaré uličky a domy a nečekaná náměstíčka a dvorky mě skutečně okouzlily, takže i když jsem shledal, že básníci a umělci jsou hluční podvodníci, jejichž výjimečnost je pozlátko a jejichž život popírá všechnu tu čistou krásu, která je poezií a uměním, zůstal jsem tam dál z lásky k těmto velebným věcem. Představoval jsem si je, jaké bývaly za svého rozkvětu, kdy byl Grenwich poklidná vesnička nepohlcená městem; a v hodinách před svítáním, kdy zalezli všichni rozmařilci, jsem bloudíval sám v jejich záhadných zákoutích a dumal o podivných tajích, které tam jistě uložily generace. To udržovalo mou duši při životě a dalo mi to pár těch snů a vidění, po nichž volal básník v mém nitru.

Muž na mne narazil kolem druhé jedné oblačné srpnové noci, jak jsem se proplétal řadou oddělených dvorů, nyní přístupných jen neosvětlenými průchody v domech nastavěných mezi nimi, kdysi však tvořivších souvislou síť malebných uliček. Slyšel jsem o nich neurčité pověsti a uvědomil jsem si, že nemohou být na žádné dnešní mapě, ale tím, že byly zapomenuté, mi byly ještě dražší, takže jsem je hledal s dvojnásobnou horlivostí. Teď, když jsem je našel, má dychtivost se opět zdvojnásobila, neboť něco v jejich rozložení neurčitě naznačovalo, že to je možná jen několik z mnoha podobných, a temné, němé protějšky jsou tajně vklíněny mezi vysokými slepými zdmi a opuštěnými zastrčenými činžáky nebo neosvětleně zejí za klenutými vchody, neprozrazeny zástupy mluvícími cizí řečí, anebo střeženy tajnůstkářskými a nesdílnými umělci, jejichž zvyky nevítají publicitu a denní světlo.

Oslovil mě bez vyzvání, když si povšiml mého rozpoložení a pohledů, jimiž jsem studoval jisté vchody s klepadly nad schůdky se železným zábradlím, a bledý svit z leptaných nadedveřních světlíků mi slabě ozařoval tvář. Jeho vlastní tvář byla ve stínu a měl na hlavě klobouk se širokou střechou, který dokonale ladil s nemoderním pláštěm, v němž se mu zlíbilo chodit; pocítil jsem však záhadný neklid, ještě než mě oslovil. Postavu měl velmi křehkou, až mrtvolně hubenou, a hlas měl pozoruhodně dutý a tichý, třebaže ne zvláště hluboký. Prý už si mě nejednou povšiml na mých toulkách a vyvodil z toho, že jako on miluji památky minulých let. Nepřál bych si za průvodce někoho za dlouhý čas zběhlého v takovém bádání a znalého místních pozoruhodností, jež zjevný nováček v těchto končinách nemohl ještě poznat?

Když mluvil, zahlédl jsem ve žlutém paprsku z osamělého podkrovního okna jeho obličej. Byla to ušlechtilá, dokonce sličná stařecká tvář a zračila se v ní vybranost nezvyklá v tomto věku a na tomto místě. Ale něco mě na ní znepokojovalo téměř stejně silně, jako se mi líbily její rysy – snad byla příliš bílá nebo příliš bezvýrazná, nebo snad příliš nepatřičná v té končině, takže jsem byl jaksi nesvůj. Přesto jsem s ním šel; vždyť hledat starobylou krásu a tajemnost v těch pustých dnech bylo to jediné, co udržovalo mou duši při životě, a považoval jsem za zvláštní přízeň osudu, že jsem narazil na někoho, kdo v příbuzném bádání dospěl o tolik dál než já.

Cosi v té noci nutilo muže v plášti k zamlklosti, a celou hodinu mě vedl kupředu bez zbytečných slov; jen kratičce se zmiňoval o starodávných jménech, datech a změnách a vedl mě převážně gesty, jak jsme se prodírali škvírami, po špičkách procházeli chodbami, přelézali cihlové zídky a jednou po čtyřech lezli nízkým klenutým kamenným průchodem, jehož nezměrná délka a klikatost mě nakonec připravila o poslední zbytek představy, kde jsme. Viděli jsme věci velmi staré a podivuhodné, nebo mi tak alespoň připadaly v bludných paprscích světla, při nichž jsem si je prohlížel, a nikdy nezapomenu na vratké jónské sloupy a žlábkované pilastry, železné ploty s urnovými hlavicemi, půlkruhová okna a malebné nadedveřní světlíky, jež se zdály tím půvabnější a zvláštnější, čím hlouběji jsme zacházeli do tohoto nevyčerpatelného bludiště neznámé starobylosti.

Nikoho jsme nepotkali a během času bylo osvětlených oken stále méně. Pouliční svítilny, na něž jsme naráželi, zpočátku byly petrolejové, ve starobylém kosočtvercovém stylu. Později jsem si všiml svítilen se svíčkami a nakonec, když jsme přešli hrozný neosvětlený dvůr, kde mě musel můj průvodce vést svou rukou v rukavici čirou tmou k úzké dřevěné brance ve vysoké zdi, jsme narazili na kousek uličky osvětlené jen lucernami před každým sedmým domem – neuvěřitelně koloniálními plechovými lucernami s kuželovitým vrškem a kulatými dírkami po délce. Ulička vedla strmě do kopce – strměji, než bych považoval v této části New Yorku za možné – a na horním konci ji přehrazovala břečťanem obrostlá zeď soukromého pozemku, nad nímž jsem proti neurčitému světlu na obloze viděl bledou okrouhlou věžičku a rozhoupané koruny stromů. V této zdi byla nízká klenutá branka z černého dubu pobitá hřeby, kterou muž odemkl masivním klíčem. Vzal mě dovnitř a vedl mě naprostou temnotou po zřejmě štěrkové cestičce a konečně po kamenných schodech ke dveřím domu, které odemkl a otevřel mi je.

Vstoupili jsme a mně se udělalo mdlo pachem nezměrné zatuchliny, který se nám vyvalil vstříc a který musel být plodem staletí nezdravého rozkladu. Hostitel jako by to nevnímal, a tak jsem ze zdvořilosti mlčel, když mě vedl po točitých schodech, přes halu a do pokoje, jehož dveře za námi zamkl, jak jsem slyšel. Pak jsem viděl, jak zatahuje závěsy na třech oknech s malými tabulkami, která se stěží rýsovala proti světlající obloze; pak přešel ke krbu, zakřesal, rozsvítil dvě svíčky na dvanáctiramenném svícnu a gestem naznačil, že máme mluvit tiše.

V tomto slabém osvětlení jsem viděl, že jsme v prostorné, pěkně zařízené, dřevem obložené knihovně z první čtvrtiny osmnáctého století se skvostnými ozdobami nade dveřmi, líbeznou dórskou římsou a velkolepě vyřezávaným obložením krbu s motivy svitků a uren. Nad nabitými policemi knih byly na stěnách rozvěšeny dobře provedené rodinné portréty, všechny zašlé v hádankovitou ztemnělost a zjevně příbuzné s mužem, který mi nyní pokynul na židli u půvabného chippendalovského stolu. Než se posadil za stůl proti mně, na okamžik se jako v rozpacích zarazil, pak pomalu sňal rukavice, širák a plášť a stál teatrálně odhalen v úplném kostýmu z doby krále Jiřího od copu a krejzlíku po kalhoty ke kolenům, hedvábné punčochy a boty s přezkami, jichž jsem si do té doby nevšiml. Pomalu se spustil na židli s lyrovitým opěradlem a začal si mě bedlivě prohlížet.

Bez klobouku se jevil prastarý, což předtím nebylo tak vidět, a mne napadlo, zda jednou z příčin mého znepokojení nebyly tyto nepostřehnutelné známky jedinečné dlouhověkosti. Když posléze promluvil, jeho měkký, dutý a starostlivě tlumený hlas se najednou třásl, a tu a tam jsem ho sledoval jen s velkými obtížemi, když jsem naslouchal rozechvělý úžasem a zpola nepřiznanými obavami, které každým okamžikem rostly.

„Vidíte, pane,“ začal můj hostitel, „muže velmi výstředních zvyků, který se za svůj kostým nepotřebuje omlouvat osobě vaší bystrosti a sklonů. Vzpomínaje lepších časů, neváhal jsem chopiti se jejich způsobů a přijmouti jejich odění a vystupování; taková libůstka nikoho neuráží, nestaví-li se na odiv. Mým šťastným údělem bylo, že jsem si zachoval venkovské sídlo svých předků, třebaže bylo pohlceno dvěma městy, nejprve Greenwichem, který dostavěli až sem po roce 1800, pak New Yorkem, který kolem roku 1830 navázal. Bylo mnoho důvodů držet toto místo v rodině a nezanedbával jsem plnění takových závazků. Farmář, který dům zdědil v roce 1768, studoval jistá umění a učinil jisté objevy v souvislosti s vlivy, jimiž se vyznačoval právě tento kousek půdy a velice si zasloužil nejsilnějšího střežení. Hodlám vám v nejpřísnější tajnosti ukázati některých zvláštních účinků těch umění a objevů, a věřím, že mohu dáti na svůj úsudek a spolehnouti na váš zájem i důvěryhodnost.“

Odmlčel se, ale já dokázal jen přikývnout. Už jsem řekl, že jsem měl obavy, avšak pro mou duši nebylo nic zhoubnější než hmotařský denní svět Nového Yorku, a ať už byl tento muž neškodný výstředník, nebo vládl nebezpečným uměním, neměl jsem na vybranou; musel jsem za ním, abych ukojil svou zvídavost na čemkoli, co mohl nabídnout. Naslouchal jsem tedy.

„Mému – předkovi,“ pokračoval tiše, „se zdálo, že ve vůli lidstva přebývají jisté velmi pozoruhodné vlastnosti, vlastnosti netušené ovládající netoliko skutky vlastní i cizí, ale každý druh síly a látky v přírodě, a nad mnohými živly a rozměry se zdají vševládnějšími než sama Příroda. Smím říci, že nedbal na svatost věcí tak velkých jako prostor a čas a podivně využil obřadů jistých indiánských míšenců, kteří kdysi tábořili na tomto pahorku? Ti Indiáni se vztekali, když se dům stavěl, a dotěrně až běda chtěli navštěvovat zdejší prostory za úplňku. Roky se měsíc co měsíc přikrádali před zeď, kdykoli to šlo, a tajně konali jisté obřady. A tu je v osmašedesátém nový farmář přistihl a ustrnul nad tím, co viděl. Pak s nimi vyjednával a vyměnil svobodný přístup na svou půdu za přesné poznání toho, co činili; vypověděliť, že jejich dědové získali část svých obyčejů od rudošských předků a část od jednoho starého Holanďana v čase provincií. Mor na ně! Bojím se, že jim farmář dal prašpatný rum – zda úmyslně, kdož ví – neb týden na to byl jediným živým, kterýž znal tajemství, jež vyzvěděl. Vy, pane, jste prvním cizincem, kterýž se doslechl, že je zde tajemství, a hrom mě bac, nebyl bych si troufal plést se těm – mocnostem – do cesty, nebýt vy sám tak dychtiv zašlých věcí.“

Otřásl jsem se, když se ten muž rozpovídal – a dialektem jiné doby. Pokračoval.

„Musíte však věděti, pane, že to, co – farmář – od těch divošských zmetků vyzvěděl, byla jen částka učenosti, kterouž získal. Nebyl pronic zanic v Oxfordu a nemluvilť naprázdno s jistým dávným alchymistou a astrologem v Paříži. Poučilť se konečně, že celý svět je toliko dým našeho rozumu; pro sprostý dav nepolapitelný, leč pro moudré cosi, co mohou vdechovat a vydechovat jako obláček prvotřídního virginského tabáku. Můžeme si okolo sebe vytvořit, co chceme; co nechceme, to můžeme odvanout. Neříkám, že je to plně tělesně pravdivé, je to však dostatečně pravdivé na to, abychom si občas posloužili roztomilou podívanou. Hádám, že by vás pobavilo spatřiti nějaká jiná léta lépe, než vám dopřává fantazie; proto prosím, zadržte úlek z toho, co vám hodlám ukázati. Postupte k oknu a buďte zticha.“

Hostitel mě nyní vzal za ruku, aby mě odtáhl k jednomu ze dvou oken v dlouhé stěně nelibovonného pokoje, a při prvním doteku jeho prstů bez rukavic mě zamrazilo. Jeho tělo, sice suché a pevné, bylo jako led, a málem jsem ucukl. Opět jsem však pomyslel na prázdnotu a hrůzu skutečnosti a směle jsem se připravil následovat jej, kamkoli mě povede. Sotva jsme došli k oknu, roztáhl žluté hedvábné záclony a ukázal mi černou tmu venku. Pak jako v odpověď na vemlouvavý pohyb hostitelovy ruky prošlehl krajinou horký blesk a já spatřil moře bujného listí – neposkvrněného listí, ne moře střech, které by očekávala každá střízlivá mysl. Napravo ode mne se zlomyslně zaleskl Hudson a v dálce jsem spatřil nezdravý třpyt obrovského slaného močálu se souhvězdími neklidných světlušek. Blesk pohasl a voskovou tvář letitého čarodějníka ozářil zlý úsměv.

„To bylo před mým časem – před časem nového farmáře. Zkusme to prosím znovu.“

Bylo mi mdlo, ještě více mdlo než po styku s odpornou moderností toho prokletého velkoměsta.

„Dobrý Bože!“ zašeptal jsem, „můžete tohle udělat s každou dobou?“ A když přikývl a odhalil černé pahýly někdejších žlutých tesáků, chytil jsem se křečovitě záclon, abych neupadl. Podržel mě však tím strašným ledovým pařátem a znovu udělal to vemlouvavé gesto.

A zase šlehl blesk – tentokrát však ukázal výjev ne zcela cizí. Byl to Greenwich, ten starý Greenwich, tu a tam střecha nebo řada domů, jak je známe dnes, ale s krásnými zelenými pěšinami a poli a kusy travnatých pastvin. Vzadu se dosud třpytil močál, ale ještě dále jsem viděl věže toho, co tehdy bylo celým New Yorkem; Trojice, Svatý Pavel a Cihlový kostel dominovaly svým bratrům a nad celým výjevem se vznášel lehký opar dýmu z hořícího dříví. Těžce jsem dýchal, ani ne tak nad tou podívanou jako nad možnostmi, jichž se s děsem domýšlela má obraznost.

„Můžete – odvažujete se – jít daleko?“ řekl jsem s bázní, a myslím, že ji na okamžik sdílel, ale zlý úšklebek se vrátil.

„Daleko? Z toho, co já jsem viděl, byste vy na místě zešílel a zkameněl! Zpět, zpět – vpřed, vpřed – tak koukej, ty nedomrlá nicko!“

A jak nehlasně zavrčel ta slova, zopakoval své gesto a na obloze vyvolal blesk oslepivější než oba předešlé. Plné tři vteřiny jsem viděl to pandemonium a podívaná těch vteřin mě bude nadosmrti mučit ve snách. Viděl jsem nebe prolezlé podivnými létavými tvory a pod nimi pekelně černé město obřích kamenných teras s bezbožnými pyramidami surově vrhanými proti měsíci a ďábelskými světly hořícími z nesčíslných oken. A na vzdušných ochozech jsem viděl hnusné hemžení žlutých, šikmookých obyvatel města v hrozně rudých a oranžových šatech, jak pomateně tančí za horečného bubnování tympánů, chřestění oplzlých kastanět a maniakálního kvílení zdušených rohů, jejichž neutuchající žalozpěvy se vlnivě zvedaly a klesaly jako příboj nesvatého asfaltového oceánu.

Viděl jsem tuto podívanou, říkám, a jako v mysli slyšel rouhavé burácení průvodní kakofonie. Bylo to vřeštivé naplnění veškeré hrůzy, kterou kdy ono mrtvolné město probudilo v mé duši, a já zapomněl na všechno nabádání, abych mlčel, a křičel jsem a křičel a křičel, jak mi povolily nervy, a stěny kolem mne se otřásly.

Když blesk dohasl, viděl jsem, že se chvěje i můj hostitel; otřesný výraz strachu napůl smazal hadí zrůznění vztekem, jež vyvolaly mé výkřiky. Zapotácel se, chytil se záclon jako já před chvílí a divoce kroutil hlavou jako štvané zvíře. Bůh ví, že měl proč, neboť jakmile dozněly mé výkřiky, ozval se jiný zvuk, tak pekelně sugestivní, že mě jen otupělost citů zachovala při rozumu a vědomí. Bylo to pravidelné, pokradmé skřípání schodů za zamčenými dveřmi, jako když po nich stoupá zástup bosý, anebo na kožených podešvích, a konečně opatrné, cílevědomé zaharašení mosazné závory, jež se leskla v mdlém světle svíček. Stařec se po mně sápal a plival v tom zatuchlém vzduchu, hrdelně vykřikoval a kymácel se i se žlutou záclonou, kterou svíral.

„Úplněk – proklatě – ty… ty kňouravý pse – ty jsi je přivolal, a oni si pro mne přišli! Nohy v mokasínech – mrtví – Bůh vás zatrať, rudí ďábli, já vám neotrávil rum – cožpak jsem neuchránil vaše morová kouzla? – vy jste se uchlastali, proklatci, a chcete vinit farmáře – pusťte! Nesahejte na tu závoru – nic pro vás nemám –.“

Tu dveřními panely zatřáslo trojí pomalé a uvážlivé zaklepání a šílenému mágovi vystoupila z úst bílá pěna. Jeho úlek se změnil v zocelené zoufalství a ponechal mu prostor k novému vzepětí vzteku proti mně; připotácel se o krok blíž ke stolu, o jehož hranu jsem se opíral. Záclony, jež stále svíral pravou rukou, zatímco se levou sápal po mně, se napjaly a konečně se zřítily z vysoké konzoly. Tak vpustily do pokoje záplavu světla toho měsíce v úplňku, jejž předtím věštila projasňující se obloha. V zelenkavých paprscích světlo svíček zbledlo a plesnivým pokojem se rozlézalo zdání ještě hlubšího rozkladu, s tím červotočivým obložením, pronesenou podlahou, otlučenou krbovou římsou, vratkým nábytkem a potrhanými závěsy. Rozšířilo se to i na starce, buď z téhož zdroje, nebo z jeho strachu a rozčilení, a viděl jsem, jak se scvrkává a černá, zatímco se potácel blíž a snažil se mě rozsápat supími pařáty. Jen oči mu zůstaly celé a plály šlehající, rozšklebenou září, jež rostla tím víc, jak tvář kolem nich černala a menšila se.

Klepání se ozývalo s větší naléhavostí a tentokrát se v něm ozval náznak kovu. Černá věc naproti mně se stala pouhou hlavou s očima, jež se bezmocně snažila připlazit se přes propadlou podlahu ke mně a chvilkami vyplivovala chabé sliny nesmrtelné zášti. Na chatrnou výplň zaútočily rychlé a drtivé rány a spatřil jsem lesk tomahawku, když rozpoltil tříštící se dřevo. Nepohnul jsem se, protože jsem nemohl, ale omámeně jsem přihlížel, jak se dveře rozpadly a vpustily mohutný beztvarý příliv černé hmoty s hvězdičkami svítících zlostných očí. Tekl hustě, jako když nafta protrhne shnilou hráz, překotil židli, jak se rozléval, a nakonec vtekl pod stůl a přes pokoj tam, kde na mě dosud planoucím zrakem pohlížela zčernalá hlava. Zavřel se nad tou hlavou, zcela ji pohltil a v příštím okamžiku začal ustupovat; vlekl své neviditelné břímě, mne se ani nedotkl a valil se zpátky černým vchodem a po schodech, jež vrzaly jako předtím, ale v opačném pořadí.

Pak podlaha konečně povolila a já jsem se zatajeným dechem sklouzl do noční komnaty dole, ústa plná pavučin, napůl omdlelý děsem. Zelený měsíc svítící rozbitými okny dovnitř mi ukázal pootevřené dveře haly; a když jsem vstával z podlahy zasypané omítkou a vyprošťoval se z propadlého stropu, viděl jsem, jak se kolem nich přehnala strašná černá řeka s desítkami svítících zlověstných očí. Hledala dveře do sklepa, a když je našla, zmizela v nich. Ucítil jsem, že podlaha této dolní místnosti povoluje jako ta hořejší, a tu nahoře něco zapraštělo a kolem okna cosi padalo; zřejmě věžička. Pro tuto chvíli osvobozen z trosek jsem se vyřítil halou k přednímu vchodu, a když jsem jej nedokázal otevřít, uchopil jsem židli, rozbil okno a chvatně vylezl na zanedbaný trávník, kde měsíční světlo tančilo po metr vysoké trávě a plevelu. Zeď byla vysoká a všechny brány zamčené. S pomocí hromady beden v rohu se mi však podařilo na ni vylézt a přitiskl jsem se k veliké kamenné urně, jež tam byla zasazena.

Ve svém vyčerpání jsem okolo sebe viděl jen neznámé zdi a okna staré valbové střechy. Strmou ulici, kudy jsem přišel, nebylo nikde vidět a to málo, co jsem viděl, rychle zmizelo v mlze, která se valila od řeky navzdory jasnému měsíčnímu světlu. Náhle se urna, jíž jsem se držel, roztřásla, jako by sdílela mou smrtelnou závrať; v příštím okamžiku se mé tělo řítilo dolů vstříc neznámému osudu.

Muž, který mne našel, říkal, že jsem se musel doplazit daleko, přestože jsem měl zpřelámané kosti, protože krvavá stopa se táhla, kam až se odvážil pohlédnout. Sbírající se déšť brzy zahladil tento spojovací článek s dějištěm mého hrůzného zážitku a zprávy nemohly uvést nic víc, než že jsem se neznámo odkud objevil u branky malého tmavého dvorku v Perry Street.

Nikdy jsem se nepokoušel o návrat do těch temných bludišť, a ani bych tam nikomu neukázal cestu, kdybych mohl. Kdo nebo co byl ten prastarý tvor, to nemám zdání, ale opakuji, že město je mrtvé a plné netušených hrůz. Kam se poděl on, nevím; já jsem se však vrátil domů k čistým novoanglickým pěšinkám, kde zvečera vane vítr vonící mořem.

Stín nad Innsmouthem

Během zimy 1927-28 prováděli pověření úředníci federální vlády nezvyklé a tajné vyšetřování určitých poměrů ve starém massachusettském přístavu Innsmouthu. Veřejnost se o tom poprvé dozvěděla v únoru, kdy proběhla řada razií a zatčení, následovaná záměrnou likvidací pomocí ohně a trhavin – za přiměřených bezpečnostních opatření – velkého množství rozpadlých, červy prožraných a údajně prázdných domů podél zpustlého nábřeží. Nezvídavé duše přehlédly tuto událost jako jednu z větších šarvátek nepravidelné prohibiční války.

Bystřejší čtenáři zpráv byli nicméně překvapeni obrovským množstvím zatčení, mimořádně velkým počtem nasazených mužů a mlčenlivostí, obklopující osud vězňů. Neproběhla žádná veřejná soudní líčení ani nebyla vynesena jasná obvinění a ani potom nebyl kdokoli ze zatčených spatřen v obyčejném státním vězení. Vyskytly se zmatené zprávy o nemoci a koncentračních táborech a později o rozdělení do různých námořních a vojenských věznic, ale nic z toho nebylo potvrzeno. Innsmouth se téměř vylidnil a teprve nyní se začínají objevovat známky pomalu se obnovujícího života.

Stížnosti četných liberálních organizací se setkaly s dlouhými důvěrnými rozhovory a jejich představitelé navštívili některé tábory a věznice. Výsledek toho byl, že tyto společnosti se staly překvapivě pasivními a mlčenlivými. S novináři to bylo těžší, ale nakonec se zdálo, že převážně spolupracovali s vládou. Jen jedny noviny – bulvární plátek, jemuž nikdo nepřikládal váhu pro jeho zdiskreditovanost – se zmínily o ponorce, která odpalovala torpéda hluboko do mořské propasti hned za Ďáblovým útesem. Tato zpráva, náhodně získaná v brlozích námořníků, se zdála dost přitažená za vlasy, neboť nízký, černý útes je vzdálen celou míli a půl od innsmouthského přístavu.

Lidé z okolí a blízkých měst hodně o tom mezi sebou povídali, ale jen málo proniklo do vnějšího světa. Mluvili o sto let vymírajícím a poloopuštěném Innsmouthu, ale nic nového nemohlo být divočejší a ohavnější, než co si šeptali a na co naráželi před lety. Mnohé věci je naučily tajnůstkářství a nyní již nemělo smysl na ně naléhat. Krom toho věděli opravdu velmi málo, neboť široké solné bažiny, pusté a neobydlené, oddělovaly sousedy z vnitrozemí od Innsmouthu.

Ale nakonec se mi snad podaří překonat jejich strach mluvit o této věci. Jsem si jist, že výsledky jsou tak jasné, že krom šoku z odporu, vůbec nemůže veřejnosti ublížit zmínka o tom, co bylo v Innsmouthu nalezeno těmito zděšenými členy přepadového oddílu. Na druhé straně, to, co se našlo, mohlo mít jistě víc než jedno vysvětlení. Nevím, kolik z celé historky bylo řečeno právě mně, a mám dosti důvodů, abych si nepřál hlouběji pátrat. Neboť můj kontakt s touto záležitostí byl užší než kteréhokoliv jiného nezasvěcence a já potlačil dojmy, které by mě mohly vést k drastickým krokům.

Byl jsem to já, kdo šíleně zděšen uprchl z Innsmouthu v časných ranních hodinách onoho 16. července 1927 a jehož poplašné výzvy k vládě o vyšetření a zásah vyvolaly celou tu akci. Byl jsem ochoten mlčet, pokud byla věc čerstvá a nejistá, ale nyní, kdy to je stará událost, která nevzbuzuje veřejný zájem ani zvědavost, cítím podivné nutkání svěřit se někomu s tím, co jsem prožil v těch několika děsivých hodinách v tomto zlopověstném a zlem zastíněném přístavu smrti a bezbožné zrůdnosti. I jen rozhovor mi napomáhá obnovit důvěru v mé schopnosti: přesvědčil sama sebe, že jsem prostě nebyl ten první, kdo podlehl nakažlivé halucinaci noční můry. Také mi pomáhá rozhodnout se ohledně určitého děsivého kroku, který mám před sebou.

O Innsmouthu jsem nikdy neslyšel až do dne, kdy jsem ho viděl poprvé a – zatím – naposled. Oslavoval jsem svou plnoletost cestou do Nové Anglie, na níž jsem se věnoval pamětihodnostem, archeologii a genealogii – plánoval jsem jet přímo ze starodávného Newburyportu do Arkhamu, odkud pocházela rodina mé matky. Neměl jsem auto, cestoval jsem drahou, tramvají i autokarem, hledaje vždy co nejlevnější dopravu. V Newburyportu mně poradili, že do Arkhamu by se mělo jet parní lokomotivou; a bylo to právě u pokladny této stanice, když jsem váhal nad vysokým jízdným, kde jsem se poprvé dozvěděl o Innsmouthu. Statný pokladník s bystrou tváří, jehož řeč prozrazovala, že není místní, zřejmě schvaloval mou šetrnost a navrhl mi, co ještě nikdo z ostatních informátorů nenabídl.

„Domnívám se, že byste mohl jet starým autobusem,“ pravil s jistým váháním, „ale není zde v okolí moc oblíbený. Projíždí Innsmouthem – možná, že jste o něm slyšel – a proto se to lidem nelíbí. Řídí ho člověk z Innsmouthu – Joe Sargent – myslím ale, že nikdy neveze žádného zákazníka odtud nebo z Arkhamu. Je kupodivu, že vůbec jezdí. Myslím, že je dosti levný, ale nikdy jsem v něm neviděl víc než dva tři lidi – nikoho jiného než ty z Innsmouthu. Odjíždí z náměstí – od Hammondova dragstóru – v 10 hodin dopoledne a v sedm večer, pokud to nebylo nějak změněno. Je to ale strašná rachotina, – nikdy jsem v něm nejel.“

To bylo poprvé, co jsem se doslechl o pochmurném Innsmouthu. V běžných mapách ani nových průvodcích nebyla uvedena o městě jediná zmínka, která by mohla vzbudit můj zájem, a pokladníkův způsob narážek na město skutečně vzbudil mou zvědavost. Myslel jsem si, že město, které je schopno vyvolat v sousedství takovou nevůli, musí být přinejmenším podivné a zasluhuje si pozornost turisty. Je-li na cestě do Arkhamu, mohl bych se tam zastavit – a tak jsem pokladníka požádal, aby mi o něm něco řekl. Byl velmi opatrný a mluvil s pocitem mírného nadhledu o tom, co říkal.

„Innsmouth? Inu, je to svým způsobem zvláštní město dole při ústí řeky Manuxet. Bývalo to téměř významné město, skutečný přístav před válkou 1812 – ale vše se rozpadlo v posledních sto letech. Nyní tam neprojíždí žádná železnice – B. & M. jím nikdy neprojížděla a odbočka z Rowley zanikla před lety.

Myslím, že je tam víc prázdných domů než lidí a o podnikatelské činnosti se nedá mluvit, kromě lovu ryb a humrů. Všichni jezdí převážně sem nebo do Arkhamu nebo do Ipswiche. Kdysi tam měli několik podniků, ale nic se nezachovalo, jen jedna rafinerie zlata s hubeným provozem, která nepracuje naplno.

Ta rafinerie bývala ale ohromná věc a starý Marsh, kterému patří, musí být bohatší než Kresus. Je to jaksi podivný patron a drží se většinou blízko svého domu. Zdá se, že ve starším věku trpí nějakou kožní chorobou nebo deformitou, a proto se straní lidí. Je to vnuk kapitána Obeda Marshe, zakladatele podniku. Jeho matka prý byla cizinkou, říká se z ostrovů Jižních moří – a když se před padesáti lety oženil s dívkou z Ipswiche, všichni ztropili povyk. Vždy se tak chovají k občanům z Innsmouthu a lidé zde v okolí se snaží zapřít, že mají také trochu innsmouthské krve. Ale pokud vím, Marshovy děti a vnoučata vypadají stejně jako kdokoliv jiný. Všímal jsem si jich tady – ale jak na to teď myslím, nezdá se mi, že by ty děti se tu v okolí později, když byly starší, vyskytovaly. A nikdy jsem tu neviděl starého člověka.

A proč má každý tak spadeno na Innsmouth? Inu, mládenče, nemusíte příliš věřit tomu, co zdejší lidé říkají. Těžko se dávají do řeči, ale když jednou začnou, nikdy nepřestanou. Domnívám se, že za posledních sto let navyprávěli hodně historek o Innsmouthu – většinou šeptem – a soudím, že jsou spíš vyděšeni než cokoliv jiného. Některé z těch historek se vám budou zdát směšné – o starém kapitánovi Marshovi, který uzavřel smlouvu s ďáblem a přinesl z pekla rarášky do Innsmouthu, nebo o jakémsi uctívání ďábla a strašlivých obětech v místě blízko přístavu, o čemž lidé tlachají asi od roku 1845, ale já pocházím z Pantonu ve Vermontu, a takové historky mi nic neříkají.

Ale měl byste slyšet vyprávění pamětníků o černém útesu daleko od břehu – říkají mu Ďáblův útes. Je většinu času dost nad vodou a nikdy příliš hluboko pod ní, ale těžko byste jej mohl nazvat ostrovem. Vypráví se, že je někdy na útesu vidět mnoho ďáblů – kteří se povalují okolo nebo se vrhají do jakýchsi dutin blízko vrcholu a zase z nich vyskakují. Je to hrubý a nerovný útes, vzdálený dobře jednu míli, a ke konci plavby se mu námořníci navykli vyhýbat velkým obloukem.

To je – námořníci, kteří nejsou z Innsmouthu. Jedna z věcí, kterou měli proti starému kapitánu Marshovi bylo podezření, že se za příznivého přílivu – někdy v noci – vylodil na útesu. Možná, že se vylodil, neboť i já připouštím, že skalní útvar je zajímavý a že je přímo jisté, že hledal kořist pirátů a možná ji i nalezl; ale povídalo se, že se tam spolčoval s démony. Když na to vše myslím, je pravda, že to byl skutečně kapitán Marsh, kdo zavinil špatnou pověst útesu.

Bylo to před velkou epidemií v roce 1846, která si vyžádala životy víc než poloviny obyvatel Innsmouthu. Nikdy se nepřišlo na to, co to bylo za nemoc, ale pravděpodobně to byla nějaká cizí choroba, zanesená loďmi z Číny nebo odněkud jinud. Bylo to jistě dosti zlé – vyvolalo to výtržnosti, ale nevěřím, že by kdy zprávy o všech těch strašlivých událostech pronikly mimo hranice města – a zanechalo to to místo v zuboženém stavu. Nikdy se nevzpamatovalo – nemůže tam nyní žít víc než tři sta, čtyři sta lidí.

Skutečnost, která vězí za tím, jak lidé cítí, je prostě rasový předsudek – neříkám, že jim to mám za zlé. Já sám ty lidi z Innsmouthu nemám rád a nemám zájem jít do jejich města. Předpokládám, že víte – poznám podle řeči, že jste ze Západu – kolik našich novoanglických lodí má co do činění s podivnými přístavy v Africe, Asii, v jižních mořích a kde ještě všude, a co za podivné lidi s sebou někdy přivážejí zpět. Pravděpodobně jste slyšel o muži ze Salemu, který se vrátil s čínskou manželkou, a možná víte, že zde je stále skupina ostrovanů z Fiji někde v okolí Cape Cod.

Víte, musí být něco takového v minulosti lidí z Innsmouthu. Místo bylo vždy ošklivě odříznuto od ostatního kraje bažinami a zálivy, a proto si nemůžeme být jisti podrobnostmi; je ale zcela jasné, že starý kapitán Marsh si musel přivést ve dvacátých a třicátých letech nějaká divná individua, když se vracel se svými třemi loďmi z obchodních cest. V dnešních lidech v Innsmouthu je určitě nějaký divný povahový rys – nevím, jak to vysvětlit, ale nahání mi husí kůži. Uvidíte to trochu na Sargentovi, pojedete-li s ním autobusem. Někteří z nich mají podivně úzké hlavy s plochými nosy a vypoulené, strnulé oči, které se snad nikdy nezavřou, a jejich kůže také není, jak by měla. Hrubá a strupovitá – a jejich krk je po stranách zcela vrásčitý a svraštělý. A taky jsou moc brzo plešatí. Nejhůř vypadají ti starší – fakt je, že jsem mezi nimi nikdy neviděl opravdu starého chlapa. – Myslím, že při pohledu do zrcadla musí umřít! Zvířata je nenávidí – než přišla auta, mívali hodně potíží s koňmi.

Nikdo zde v okolí nebo v Arkhamu či Ipswichi nechce s nimi nic mít, a oni sami se chovají poněkud odmítavě, když přijdou do města nebo když se někdo pokusí rybařit v jejich vodách. Je podivné, co ryb je všude v innsmouthském přístavu, když nejsou nikde jinde v okolí –ale zkuste tam rybařit a uvidíte, jak vás poženou! Lidé odtamtud sem jezdívali vlakem – když byla odbočka zrušena, chodívali pěšky na vlak do Rowley – nyní jezdí autobusem.

Ano, v Innsmouthu je též hotel – nazývá se Gilmanův dům – ale nevěřím, že stojí za moc. Nedoporučoval bych to vyzkoušet. Raději zůstaňte zde a jeďte tím autobusem zítra ráno v deset; pak můžete odjet v osm hodin večerním autobusem do Arkhamu. Před několika lety se u Gilmanů zastavil nějaký inspektor z továrny a utrousil pak o tom místě mnoho nepříjemných narážek. Zdálo se, že tam byla spousta divných lidí, protože ten chlapík slyšel hlasy v druhých pokojích – ač většina z nich byla prázdná – a to jím otřáslo. Myslel si, že to byl hovor v cizí řeči, ale říkal, že to, co na tom bylo zlé, byl jeden hlas, který někdy promluvil. Zněl tak nepřirozeně – jako rozčvachtaně, říkal – že se neodvážil svléknout a jít spát. Zůstal vzhůru a hned ráno zmizel. Hovor trval skoro celou noc.

Ten chlapík, jmenoval se Casey, toho hodně napovídal o tom, jak ho lidé v Innsmouthu pozorovali, jako by ho hlídali. Považoval Marshovu rafinerii za podivné místo – je ve staré tovární budově na dolních vodopádech řeky Manuxet. To, co říkal, se shodovalo s tím, co jsem už dříve slyšel. Obchodní knihy byly ve špatném stavu a žádné jasné záznamy o nějakém obchodování. Víte, byla to vždy trochu záhada, kde Marshovi brali to zlato, které rafinují. Nezdá se, že by ho přímo moc nakupovali, ale před lety odeslali lodí velké množství zlatých prutů.

Povídá se o podivných cizokrajných špercích, které námořníci a muži z rafinerie někdy tajně prodávali, nebo které bylo možno vidět jednou dvakrát na některých ženách Marshovy rodiny. Lidé připouštěli, že možná starý kapitán Obed kšeftoval v nějakém pohanském přístavu, zvlášť od doby, kdy objednával hromadu skleněných korálků a tretek, jaké mořeplavci obyčejně vozí pro obchod s domorodci. Jiní mysleli a stále si myslí, že našel na Ďábelském útesu starou pirátskou skrýš. Je tu ale jedna zvláštní věc. Starý kapitán byl již šedesát let mrtev a od občanské války nevyjela odtud žádná velká loď; ale říkali mi, že Marshovi stejně dál nakupují něco málo těch tretek pro domorodce – většinou sklo a gumové hračičky. Možná, že lidi z Innsmouthu se sami rádi na ně dívají – pánbu ví, stali se skoro tak odporní jako kanibalové jižních moří a guinejštší divoši.

Ten mor v roce čtyřicet šest zničil nejlepší krev města. Každopádně mají tamější lidé nyní pochybnou pověst a Marshovi a druzí boháči jsou stejně špatní jako všichni ostatní. Jak jsem vám řekl, v celém městě pravděpodobně není víc než čtyři sta lidí – přes všechny ty ulice, jak říkají, že tam jsou. Myslím si, že je to „bílá spodina“ – jak se říká dole na Jihu – zločinná a úskočná a plná tajností. Mají tam hodně ryb a humrů a rozvážejí je nákladními vozy. Je divné, že se to rybami hemží právě tam a nikde jinde.

Nikdo nemůže zjistit, co ti lidé vlastně dělají, a lidi ze školské správy a od sčítání lidu s nimi mají čertovské potíže. Můžete se vsadit, že v okolí Innsmouthu zvědaví cizinci nejsou vítáni. Já slyšel o více než jednom obchodníkovi či vládním úředníkovi, který tam zmizel, a také se povídá o jednom, který se zbláznil a je teď zavřený v Denversu. Museli toho chlapa strašně vyděsit.

Proto být vámi, bych tam na noc nešel. Nikdy jsem tam nebyl a jet tam nechci, ale myslím si, že cesta za dne vám nemůže ublížit – i když zdejší lidé by vám nedoporučili ani tu. Jestli ale opravdu chcete prohlížet pamětihodnosti a starodávné věci, Innsmouth by měl být to pravé místo pro vás.“

A tak jsem strávil část tohoto večera ve veřejné knihovně v Newburyportu a sháněl informace o Innsmouthu. Když jsem se snažil ptát starousedlíků v obchodech, restauraci, garážích a na hasičské zbrojnici, shledal jsem, že je přiměji k řeči ještě nesnadněji, než předpovídal pokladník. Uvědomil jsem si, že nemohu ztrácet čas překonáváním jejich instinktivní mlčenlivosti. Měli v sobě jakési nejasné podezřívání, jako by tu bylo něco nesprávného s každým, kdo se příliš zajímá o Innsmouth. Zastavil jsem se v YMCE a úředník mě skoro odradil od návštěvy tak bezútěšného a dekadentního místa a stejný postoj k tomu měli i lidé v knihovně. Jasně, v očích vzdělanců byl Innsmouth pouze zdůrazňovaný případ místní degenerace.

Historie essexského okresu v policích knihovny mnoho neřekla kromě informace, že město bylo založeno r. 1643, před revolucí bylo významné stavbou lodí a místem velké námořní prosperity na počátku 19. století a později menším centrem průmyslu, který využíval vodní energii řeky Manuxet. Velmi málo zde bylo uvedeno o epidemiích a vzpourách r. 1846, jako kdyby diskreditovaly okres.

Zpráv o úpadku bylo málo, ačkoli význam pozdějších zápisů byl zřejmý. Po občanské válce byl veškerý průmyslový život omezen na Marshovu refinerii a marketink se zlatými pruty byl jediný zbytek většího obchodu krom věčného rybolovu. Lov ryb vynášel stále méně a méně, jak klesala cena suroviny a velkovýrobní společnosti znamenaly konkurenci, ale nikdy v okolí innsmouthského přístavu nebyla nouze o ryby. Cizinci se tam zřídkakdy usazovali a existuje jakýsi diskrétně zastřený důkaz, že několik Poláků a Portugalců, kteří se o to snažili, bylo zvlášť drastickým způsobem rozehnáno.

Nejzajímavější ze všeho byla letmá zpráva o podivných špercích, neurčitě spojovaných s Innsmouthem. Zřejmě udělaly značný dojem na lidi v celém okolí, protože byla zmínka o exemplářích v muzeu Miskatonické university v Arkhamu a ve výstavní síni Newburyportské historické společnosti. Kusé popisy těchto věcí byly střízlivé a prozaické, ale podvědomě ve mně vzbuzovaly zvláštní dojem neobvyklosti. Zřejmě na nich bylo něco tak divného a provokativního, že jsem na ně musel stále myslet a bez ohledu na poměrně pozdní hodinu jsem se rozhodl podívat se na místní exponát – měl to být velký a divně tvarovaný předmět, zřejmě zamyšlený jako jakási tiara, pokud by byl upraven určitým způsobem.

Knihovník mi dal pár doporučujících řádek pro správce společnosti slečnu Annu Tiltonovou, která bydlela nedaleko, a po krátkém vysvětlení tato laskavá stará dáma mě uvedla do uzavřené budovy – nebylo ještě příliš pozdě. Sbírka byla skutečně pozoruhodná, ale při mém současném rozpoložení jsem měl oči jen pro onen bizarní předmět, který se leskl v elektrickém světle v rohové skříni.

Nebylo potřebí zvláštního smyslu pro krásu, aby mně doslova nevyrazila dech ta nadpozemská nádhera cizokrajné fantazie, která zde spočívala na rudé sametové podložce. I teď ztěží mohu popsat, co jsem viděl, i když to dosti jasně byl druh tiary, jak stálo v popisu. Vpředu byla vysoká s velice širokým a podivně nepravidelným okrajem, jako by byla určena pro hlavu téměř zrůdně oválného obrysu. Zdálo se, že je převážně ze zlata, i když podivný svítivý třpyt naznačoval, že jde o nějakou zvláštní slitinu se stejně nádherným, stěží určitelným kovem. Její stav byl téměř perfektní a člověk by strávil hodiny prohlížením okouzlujících a překvapivě netradičních dekoračních motivů – někdy jednoduše geometrických, jindy jasně mořských – na povrchu tepaných nebo vylisovaných do vysokého reliéfu technikou neuvěřitelné obratnosti a půvabu.

Čím déle jsem se díval, tím víc mě ten předmět fascinoval, ale v tom okouzlení byl zvláštní rušivý moment, který jsem sotva mohl objasnit nebo zhodnotit. Nejdříve jsem usoudil, že to byla podivná, nezemská kvalita umění, co mě stísňovalo. Všechny ostatní umělecké předměty, které jsem kdy viděl, patřily k některému známému rasovému nebo národnímu proudu nebo jinak byly vědomě modernistické v rozporu s každým poznaným proudem. Nic z toho nebyla tato tiara. Náležela jasně k nějaké ustálené technice nekonečné zralosti a dokonalosti, přestože byla tato technika niterně vzdálená všemu jak východnímu, tak západnímu, starému nebo modernímu – všemu, o čem jsem kdy slyšel či co jsem kdy viděl. Jako by to bylo dílo z jiné planety.

Nicméně, brzy jsem poznal, že můj nepříjemný pocit má druhý, možná stejně mocný zdroj v obrazovém a matematickém námětu podivného reliéfu. Všechny obrazce svědčily o pradávných tajemstvích a nepředstavitelných propastech času a prostoru a jednotvárně vodní charakter reliéfu se stával téměř zlověstný. Mezi těmito reliéfy byly bájné, příšery odpudivé grotesknosti a zlověstnosti –polorybí a položabí v námětu, které člověk nemohl oddělit od jistého znepokojujícího a nepříjemného pocitu pseudopaměti, jako by vyvolávaly obraz z hlubiny buněk a tkání, jejichž reteční funkce byly plně prvopočáteční a děsivě jedinečné. Občas jsem měl dojem, že každý obrys těchto rouhačských „rybožab“ byl obestřen prapůvodní podstatou jakéhosi neznámého a nadpřirozeného zla.

Ve zvláštním protikladu ke vzhledu tiary byla její krátká a nudná historie, jak ji líčila slečna Tiltonová. V roce 1873 ji za směšnou cenu zastavil v obchodu na St. Street jeden opilý muž z Innsmouthu a krátce na to byl zabit ve rvačce. Společnost ji získala rovnou od majitele zastavárny a okamžitě ji vystavila tak, aby to odpovídalo její hodnotě. Byla opatřena štítkem jako pravděpodobně východoindického nebo indočínského původu, i když tato atribuce byla opravdu nezávazná.

Slečna Tiltonová porovnávala všechny hypotézy o jejím původu a výskytu v Nové Anglii a přikláněla se k názoru, že je součástí nějakého exotického pirátského pokladu, který objevil starý kapitán Obed Marsh. Tento názor jistě neoslabily vytrvalé nabídky k odkoupení za vysokou cenu, které začala rodina Marshova nabízet, jakmile se dověděla o její přítomnosti v muzeu, a až dodnes je opakuje, bez ohledu na neměnné rozhodnutí společnosti neprodat.

Když mě tato dobrá dáma vyprovázela z budovy, dala mi najevo, že teorie o pirátském původu bohatství Marshových je velmi populární mezi rozumnými lidmi v kraji. Její osobní postoj k stínem zahalenému Innsmouthu – ve kterém nikdy nebyla – byl znechucení ke společnosti, která tak hluboce klesla v kulturní úrovni, a ujistila mě, že pověsti o uctívání ďábla jsou částečně opodstatněné u zvláštního tajného kultu, který tam získal moc a pohltil všechny pravověrné církve.

Říkala, že se nazývá „Esoterický řád Dagona“ a byl nepochybně zvulgarizovaným, quasipohanským kultem dovezeným před stoletím z východu, v době, kdy rybolov v Innsmouthu se zdál nevýnosný. Jeho trvání mezi prostým lidem bylo celkem přirozené vzhledem k náhlému a trvalému návratu bohatého rybolovu a brzy se ukázalo, že má ohromný vliv na město a plně nahradil svobodné zednářství a měl své hlavní sídlo v bývalé zednářské loži na New Church Green.

Pro zbožnou slečnu Tiltonovou to byl vynikající důvod, aby se úmyslně vyhýbala starému městu zkázy a rozpadu; pro mne to však byl spíš čerstvý popud. K mému zájmu o architekturu a historii přibyl nyní nadšený zápal antropologa a téměř jsem celou noc nemohl spát ve své malé místnosti v YMCE.

II.

Příští ráno krátce před desátou hodinou jsem stál se svým malým zavazadlem před Hammondovým dragstórem na starém Tržišti a čekal na innsmouthský autobus. Jak se blížila hodina jeho příjezdu, všiml jsem si všeobecného odchodu povalečů na druhou stranu ulice nebo k bufetu Ideál Lunch naproti na náměstí. Pokladník zřejmě nepřeháněl nechuť, kterou místní lidé cítili vůči Innsmouthu a jeho obyvatelům. V několika okamžicích přirachotilo dolů po State Street velice zchátralé motorové vozidlo, špinavě šedé barvy, otočilo se a zastavilo u obrubníku vedle mne. Domyslel jsem si hned, že je to můj spoj, což brzo potvrdilo poločitelné označení „Arkham – Innsmouth – Newb’port“ na předním skle. Cestující byli jen tři – tmaví neupravení muži nevlídných tváří a celkem mladistvého vzhledu – a když se vůz zastavil, těžkopádně vyklopýtali a šli vzhůru State Street, mlčky a téměř kradmo. Řidič vystoupil také a já ho pozoroval, jak jde do dragstóru, aby něco nakoupil. Tohle, uvažoval jsem, musí být Joe Sargent, o němž se zmínil pokladník; a ještě než jsem cokoliv postřehl, zaplavila mě vlna spontánního odporu, které jsem nemohl čelit ani ji vysvětlit. Náhle mě napadlo, jak velmi je přirozené, že místní lidé nechtějí jezdit autobusem, který vlastní a řídí tento muž, nebo navštěvovat častěji, než je nutno, místo, kde žije takový muž a jeho spoluobčané.

Když řidič vyšel z obchodu, prohlédl jsem si ho pozorněji a snažil se zjistit příčinu svého špatného dojmu. Byl to hubený člověk se svislými rameny, vysoký málo pod šest stop, oblečený v obnošený modrý oblek, a na hlavě měl šedou otřepanou golfovou čapku. Mohlo mu být pětatřicet, ale podivné hluboké rýhy po stranách krku ho dělaly starším, když si člověk nevšímal jeho otupělé, bezvýrazné tváře. Měl úzkou hlavu, vystouplé, vodově modré oči, které jakoby nemrkaly, plochý nos, ustupující čelo a bradu a podivné nevyvinuté uši. Jeho široké silné rty a dolíčkované šedé tváře byly skoro bezvousé, na temeni pár řídkých, žlutých vlasů, které byly rozcuchané a kroutily se v nepravidelných chomáčích; povrch kůže se zdál místy podivně narušený, jakoby loupající se kožní chorobou. Jeho ruce byly velké a značně žilnaté a měly velmi nezvyklý nádech šedomodré barvy. Prsty byly v poměru k ostatní stavbě těla překvapivě krátké a zdály se stáčet do ohromné dlaně. Když šel k autobusu, sledoval jsem jeho podivně šouravou chůzi a všiml jsem si, že jeho nohy jsou neobyčejně velké. Čím více jsem se na ně díval, tím více jsem se divil, jak si vůbec může koupit boty, aby mu padly.

Jakási kluzkost u toho chlapíka zvyšovala mou nechuť. Zcela jistě pracoval nebo se potuloval okolo rybích skladišť a přinášel s sebou jejich charakteristický pach. Ale kolik v něm bylo opravdu cizí krve, nemohl jsem uhodnout. Jeho podivný zjev určitě nevypadal asijsky, polynézsky, levantsky nebo negroidně, ale bylo mi jasné, proč se lidem zdál nepříjemný. Já bych spíš uvažoval o biologické degeneraci než o příslušnosti k cizí rase.

Nepříjemně mě zarazilo, když jsem viděl, že v autobusu nejsou jiní cestující. Jaksi se mi nelíbila myšlenka, že pojedu sám s tímto řidičem. Když se jasně blížil čas odjezdu, ovládl jsem své pochyby a následoval toho člověka do autobusu, podal mu dolarovou bankovku a zamumlal jediné slovo „Innsmouth“. Na zlomek vteřiny se na mě zvědavě podíval a beze slova mi vrátil čtyřicet centů. Sedl jsem si daleko za něj, ale na stejnou stranu autobusu, protože jsem chtěl během jízdy pozorovat pobřeží.

Konečně se rozvrzané vozidlo skokem rozjelo a hlasitě rachotilo v oblaku výfukového kouře kolem starých cihlových domů State Street. Díval jsem se na lidi na chodnících a měl jsem dojem, že jsem u nich zjistil zvláštní přání vyhnout se pohledu na autobus – nebo při nejmenším vyhnout se zdání, že se na něj dívají. Pak jsme projeli kolem impozantních starých obytných domů ze začátku republiky a ještě starších koloniálních farmářských stavení, minuli jsme Lower Green a řeku Parker a konečně se vynořili na dlouhé jednotvárné rovině otevřené pobřežní krajiny.

Den byl teplý a slunný, ale jak jsme pokračovali v jízdě, písčitá krajina, plná ostřice a zakrslých křovisek, se stávala stále víc a víc pustá. Viděl jsem oknem modrou vodu a písečnou hranici Plum Islandu a právě jsme se dostali blízko pláže, když se naše úzká cesta stočila od hlavní státní silnice k Rowley a Ipswich. Nebyly zde vidět žádné domy a podle stavu silnice bych řekl, že zde byl velmi slabý provoz. Nízké, větrem ošlehané telefonní sloupky měly jen dva dráty. Tu a tam jsme přejeli hrubé dřevěné mosty přes přílivové zátoky, které se zařezávaly hluboko do vnitrozemí a zvyšovaly celkovou osamělost kraje.

Čas od času jsem zpozoroval mrtvé pahýly stromů a rozpadlé základové zdi nad sypkým pískem, které připomínaly minulost, v níž, jak se zmiňovala jedna dějepisná kniha, kterou jsem kdysi četl, zde byla úrodná a hustě osídlená krajina. Změna přišla, jak se psalo, současně s epidemií v roce 1846 a prostí lidé si mysleli, že to má temnou souvislost se skrytými silami zla. Popravdě bylo její příčinou nemoudré kácení lesů blízko pobřeží, což oloupilo půdu o její přirozenou ochranu a otevřelo cestu vlnám větrem hnaného písku.

Konečně se nám Plum Island ztratil z dohledu a vlevo jsme viděli širou rozlohu otevřeného Atlantiku. Naše úzká cesta začala příkře stoupat a já měl mimořádný pocit zneklidnění z osamělého vrcholu před námi, kde rozrytá vozovka mizela za obzorem. Bylo to, jako by se autobus chtěl vznést do výše, zcela opustit zemi a splynout s neznámým tajemstvím vyšších sfér a záhadného nebe. Pach moře vyvolával zlověstné asociace a strnule sehnutá záda a úzká hlava tichého řidiče se stávaly stále záštiplnější. Jak jsem se na něj díval, viděl jsem, že temeno jeho hlavy bylo skoro stejně holé jako jeho tvář a měl jen málo rozcuchaných žlutých pramenů vlasů na šedé strupovité pokožce.

Pak jsme dojeli na vrchol a spatřili za ním rozevřené údolí, kde se Manuxet vléval do moře přímo severně od dlouhé řady útesů, jejichž nejvyšším bodem byl Kingsport Head, a které se táhnuly až ke Cape Ann. Na dalekém mlhavém obzoru jsem mohl rozeznat matný obrys Kingsport Headu, na jehož vrcholu stál podivný starý dům, o němž se vyprávělo tolik legend; ale v této chvíli byla má pozornost upoutána blízkou panoramou přímo pode mnou. Uvědomil jsem si, že jsem tváří v tvář pověstmi zahalenému Innsmouthu.

Bylo to město široce rozložené a hustě zastavěné, avšak s ohromující absencí viditelného života. Ze změti komínových cylindrů nestoupal téměř ani obláček kouře, a tři vysoké věže se tyčily matně a bezbarvě proti horizontu moře. Jedna z nich měla ulomenou špičku a v ní i v ostatních byly pouze zející černé otvory tam, kde bývaly ciferníky hodin. Nekonečná změť prohnutých mansardových střech a špičatých štítů navozovala s pronikavou jasností představu hniloby, a jak jsme se blížili po nyní klesající cestě, viděl jsem, že mnohé střechy jsou zcela propadlé. Také tam byl jakýsi velký blok georgiánských domů s polámanými střechami, věžičkami a „vyhlídkovými balkónky“. Byly většinou dále od moře a jeden nebo dva se zdály být v přijatelném stavu. Mezi nimi jsem viděl do vnitrozemí se táhnoucí rezavé, travou zarostlé koleje opuštěné železnice s nakloněnými telegrafními sloupy, nyní bez drátů a polorozpadlé stopy starých vozových cest do Rowley a Ipswiche.

Úpadek byl horší na nábřeží, i když uprostřed jsem si všiml bílé zvoničky na docela dobře zachovalé cihlové stavbě, která vypadala jako malá továrna. Přístav, již dlouho zanesený pískem, byl uzavřen starým kamenným vlnolamem, na němž jsem rozeznával drobné postavy několika sedících rybářů a na jehož konci bylo něco, co vypadalo jako základy bývalého majáku. Uvnitř této přehrady se utvořil jazyk písku, na němž jsem viděl několik vetchých chatrčí, přivázaných mělkých člunů a rozházené koše na chytání raků. Jediné místo, kde byla voda hluboká, bylo tam, kde řeka tekla kolem budovy se zvonicí a stáčela se k jihu, aby se vlila do moře u okraje vlnolamu.

Tu a tam vyčnívaly z břehu zříceniny přístavních hrází, aby skončily v neodvratném rozpadu; ty nejdále na jihu se zdály nejzničenější. Daleko v moři, přestože byl vysoký příliv, jsem zahlédl dlouhou černou čáru, sotva vystupující nad hladinu, nicméně vzbuzující dojem zvláštní skryté zlovolnosti. Věděl jsem, že to musí být Ďáblův útes. Jak jsem se díval, přidal se k zlověstnému odporu zvláštní prchavý pocit vábení a co bylo dosti podivné, shledával jsem tento podtext více zneklidňující než původní dojem.

Po cestě jsme nikoho nepotkali, ale nyní jsme začínali míjet opuštěné farmy v různém stupni rozpadu. Pak jsem si všiml několika obydlených domů s vytlučenými okny, ucpanými hadry, a s množstvím mušlí a mrtvých ryb, válejících se na zaneřáděných dvorcích. Jednou nebo dvakrát jsem viděl lhostejně vypadající lidi, kteří pracovali na chudých zahrádkách nebo vyhrabávali škeble na rybami páchnoucím pobřeží, a skupinu špinavých dětí s opičími obličeji, které si hrály kolem zaplevelených domovních schodů. Tito lidé působili nějak ještě víc zneklidňujícím dojmem než ony bezútěšné domy, protože téměř každý měl v tváři a pohybech něco divného, co ve mně instinktivně vzbuzovalo nechuť, aniž jsem byl schopen určit proč, nebo to pochopit. Na okamžik jsem se domníval, že jsem již viděl tento typický vzhled, možná vyobrazený v knize, ve spojení se zvláštní hrůzou nebo trudnomyslností; ale tato pseudopaměť velmi brzo pominula.

Když autobus sjel níže, zachytil jsem v nepřirozeném tichu trvalý zvuk vodopádu. Chatrné, nenatřené domy zhoustly a lemovaly obě strany ulice a měly více městský vzhled než ty, které jsme zanechali za sebou. Panorama před námi se sevřelo do kulisy ulice a místy jsem mohl rozeznat, kde byla dříve dlažba z kočičích hlav a pásy cihlových chodníků. Všechny domy byly zjevně opuštěné a tu a tam byly proluky, kde rozpadající se komíny a sklepní zdi vypovídaly o domech, které se zřítily. Nad vším pak převládal nepředstavitelný, nanejvýš odporný pach ryb.

Brzy se začaly objevovat křižovatky a příčné ulice; ty vlevo vedly k pobřežnímu království zchátralosti a úpadku, zatím co ty vpravo prozrazovaly zašlou velikost. Až kam jsem dohlédl, neviděl jsem ve městě lidi, ale nyní se objevovaly známky sporadického obydlení; tu a tam záclony v oknech, tu a tam odřený automobil u chodníku. Dláždění a chodníky se čím dál jasněji rýsovaly, a i když většina domů byla skutečně stará – dřevěné a cihlové stavby pocházely z počátku 19. století – byly zřejmě uchovávány v obývání schopném stavu. Já, jako amatérský znalec starožitností, jsem uprostřed této nezměněně přežívající minulosti téměř přestal vnímat hnusný zápach a ztratil svůj pocit ohrožení a odporu.

Ale nebylo mi souzeno dosáhnout místa svého určení bez opravdu silného, pronikavě nepříjemného dojmu. Autobus přijel na jakési veřejné prostranství nebo velkou křižovatkou s kostely na obou stranách a se zbytky neudržovaného trávníku uprostřed, a já hleděl na velkou sloupy lemovanou dvoranu na pravé straně křižovatky. Kdysi bílá barva stavby byla nyní šedá a loupala se a černý a zlatý štít na trojúhelníkové římse byl tak setřelý, že jsem jen stěží rozeznal slova: „Esoterický řád Dagona“. Toto tedy dříve byla zednářská lože, nyní předaná zvrhlému kultu. Když jsem se namáhal rozluštit ten nápis, má pozornost byla rozptýlena chraplavými zvuky prasklého zvonu na druhé straně ulice a rychle jsem se otočil, abych se podíval oknem na své straně autobusu.

Zvuk přicházel z kamenného kostela se sesedající věží, prokazatelně pozdějšího data než většina domů, postaveného těžkopádným gotickým stylem a stojícího na neúměrně vysoké kryptě s okny opatřenými okenicemi. I když ručičky na ciferníku na té straně, na kterou jsem viděl, chyběly, věděl jsem, že tyto drsné údery vyzváněly jedenáct hodin. Pak byly náhle všechny myšlenky na čas vymazány vystoupivším obrazem ostré intenzity a nevysvětlitelnou hrůzou, která se mě zmocnila dříve, než jsem poznal, co to opravdu bylo. Dveře kostelní krypty byly otevřené a uvnitř odhalovaly čtyřúhelník černoty. A jak jsem se díval, něco přeběhlo nebo se zdálo přeběhnout onen temný obdélník a vpálilo do mého mozku bleskovou představu noční můry, která byla o to víc matoucí, že v podstatě zde nebylo nic, co by opravňovalo vznik takové noční můry.

Byla to živoucí bytost – první, krom řidiče, kterou jsem viděl od okamžiku, kdy jsem vstoupil do ulic města – a kdybych byl býval ve vyrovnanější náladě, neshledal bych v ní nic hrůzného. Byl to jasně pastor, jak jsem zjistil okamžik poté; byl oblečen v podivné roucho, nepochybně zavedené v časech, kdy Dagonův řád pozměnil rituál místních církví. Věc, kterou pravděpodobně zachytil můj první podvědomý letmý pohled a která přispěla k pocitu divné hrůzy, byla vysoká tiara, kterou měl na hlavě, téměř přesný duplikát té, kterou mi minulý večer ukázala slečna Tiltonová. To zapůsobilo na mou představivost a dodalo pečeť nepopsatelné zlověstnosti neurčité tváři a rouchu tvora šourajícího se pod tiarou. Uvědomil jsem si hned, že tu nebylo nic, nijaký důvod, proč bych měl cítit ten strach nahánějící dotek zlé pseudopaměti. Což nebylo přirozené, že místní tajný kult přijal mezi své tradiční oblečení jedinečný druh pokrývky hlavy, podivným způsobem dobře známý místní společnosti – možná jako nejdražší poklad?

Na chodnících bylo nyní vidět velmi málo lidí – všichni byli mladí, odpuzujícího vzhledu, osamělí nebo v tichých skupinkách po dvou až třech. V přízemí polorozbořených domů byly tu a tam malé obchůdky s ošumělými vývěsními štíty a všiml jsem si, že jsme kodrcali kolem jednoho až dvou zaparkovaných nákladních aut. Šum vodopádu se stával stále více zřetelným a náhle jsem uviděl před sebou pěkně hluboké říční koryto, překlenuté širokým silničním mostem s kovovým zábradlím, za nímž se otevřelo velké náměstí. Když jsme rachotili přes most, vyhlížel jsem ven po obou stranách a zaznamenal několik továrních budov na okraji strmého travnatého srázu nebo trochu pod ním. Hluboko dole bylo hodně vody a směrem proti proudu jsem uviděl po své pravé ruce dva mohutné vodopády a nakonec ještě jeden po proudu po mé levici. Od tohoto místa byl hluk zcela ohlušující. Pak jsme vjeli na velké polokruhovité náměstí za řekou a zahnuli doprava před vysokou budovu, korunovanou věžičkou a se zbytky žluté omítky a s polosmazaným vývěsním štítem, který prohlašoval, že toto je Gilmanův dům.

Byl jsem rád, že z toho autobusu mohu vystoupit, a ihned jsem dopravil své zavazadlo do ošuntělé haly hotelu. Byla zde vidět jen jedna osoba – starší člověk, který neměl ten „innsmouthský vzhled“, jak jsem si to navykl nazývat, ale rozhodl jsem se, že se ho nebudu vyptávat na to, co mě zajímalo; vzpomněl jsem si, že v tom hotelu se děly, podle vyprávění pokladníka železniční stanice, podivné věci. Místo toho jsem vyšel na náměstí, odkud již autobus odejel, a vytrvale jsem pozoroval a odhadoval dějiště.

Jednu stranu dlážděného otevřeného prostranství tvořil rovný břeh řeky, druhou polokruh cihlových budov se skloněnými střechami z let kolem 1800 – a z něho se radiálně rozbíhaly ulice k jihovýchodu, jihu a jihozápadu. Bylo tam tísnivě málo lamp a byly malé se slabými žárovkami – byl jsem rád, že jsem si naplánoval svůj odjezd na dobu před setměním, i když jsem viděl, že by měl být jasný měsíc. Všechny budovy byly v dobrém stavu a možná v nich bylo asi tucet obchodů v běžném provozu; jeden z nich byl obchod s potravinami patřící společnosti First National, další byly ponurý restaurant, dragstór, kancelář velkoobchodu rybami a dále na východním konci náměstí blízko řeky kancelář jediného průmyslu města – Marshovy rafinerie. Bylo tam asi deset lidí a stálo čtyři nebo pět jednotlivých automobilů a náklaďáků. Nikdo mi nemusel říkat, že toto je střed Innsmouthu. Na východě jsem zahlédl modré záblesky přístavu, proti němuž se rýsovaly rozpadající se zbytky tří, kdysi krásných georgiánských věží. A na břehu na druhé straně řeky jsem viděl bílou zvonici tyčící se nad tím, co jsem považoval za Marshovu rafinerii.

Rozhodl jsem se udělat první dotazy v potravinářském obchodě, jehož zaměstnanci nebyli asi rodilí Innsmouthčané. Objevil jsem asi sedmnáctiletého, o samotě stojícího chlapce ve službě a byl jsem potěšen, když jsem u něj zjistil bystrost a vlídnost, které slibovaly ochotnou informaci. Zdálo se, že je mimořádně dychtiv mluvit, a brzy jsem usoudil, že se mu nelíbí toto místo, jeho zápach po rybách ani jeho tajnůstkářští lidé. Bylo pro něj úlevou promluvit s jakýmkoliv cizím člověkem. Pocházel z Arkhamu, bydlel s rodinou, která přišla z Ipswiche, a jezdil domů, kdykoliv měl chvíli volno. Jeho rodině se nelíbilo, že pracoval v Innsmouthu, ale společnost ho tam přeložila a on nechtěl ztratit zaměstnání.

Říkal, že v Innsmouthu není veřejná knihovna nebo informační služba, ale možná, že se bez toho obejdu. Ulice, kterou jsem přišel, se jmenovala Federální. Na západ byly ulice pěkných starých rezidencí – Široká, Washingtonova, Lafayettova a Adamsova – a na východ pak byly pobřežní slums. Bylo to v této chudinské čtvrti – podél Hlavní třídy – kde bych našel staré georgiánské kostely, ale byly již dlouho opuštěny. Nebylo by dobře být příliš nápadným v takovém sousedství, zejména severně od řeky, neboť lidé zde byli nevlídní a nepřátelští. Dokonce se tu občas ztratil nějaký cizinec.

Některá místa byla přímo zakázána, a on sám na to téměř doplatil. Nikdo se na příklad nesmí příliš potloukat kolem Marshovy rafinerie nebo kolem dosud používaných kostelů, nebo kolem sloupy lemované dvorany Dagonova řádu v New Church Green. Ony církve byly velmi zvláštní – jejich vlastní sbory působící jinde se od nich silně distancovaly – a očividně měly prapodivné obřady a liturgická roucha. Jejich vyznání víry bylo bludařské a svého druhu tajuplné včetně známek určitých divných proměn, které měly vést na této zemi k tělesné nesmrtelnosti. Mladíkův vlastní pastor – dr. Walace z Asburijské metodisticko-episkopální církve v Arkhamu ho naléhavě žádal, aby se nepřipojoval k žádné církvi v Innsmouthu.

A co se týče lidí z Innsmouthu – mladík nevěděl, co si o nich má myslet. Byli tak nepřátelští a málokdy vidět jako zvířata žijící v doupatech a člověk si těžko může představit, co dělají v době mezi nepravidelným rybolovem. Možná – soudě podle množství nezákonně páleného alkoholu, co konzumují – leží většinu dne v alkoholickém omámení. Zdáli se být nevrle spojeni dohromady v jakýsi druh společenství a porozumění – opovrhovali světem, jako by měli přístup k jiným a lepším sférám bytí. Jejich zjev – zejména ty strnulé, nemrkající oči, které člověk nikdy neviděl zavřené – byl jistě dostatečně šokující – a jejich hlasy byly odporné. Bylo strašné slyšet je v noci zpívat v kostele, zvláště během jejich hlavních svátků nebo duchovních shromáždění, která jsou dvakrát do roka, 30. dubna a 31. října.

Měli velice rádi vodu a plavali často v řece i zálivu. Plavecké závody k Ďáblovu útesu byly všeobecně známé a každý se zdál být schopen zúčastnit se tohoto náročného sportu. Když o tom člověk přemýšlí, byli na veřejnosti vidět hlavně jen mladí lidé a z nich ti nejstarší byli nejvíce dědičně zatíženi. Vyskytnou-li se výjimky, jsou to většinou osoby beze stopy deviace, jako starý úředník v hotelu. Je také otázka, co se stalo s množstvím starších lidí a jestli „innsmouthský vzhled“ nebyl zvláštní a zákeřný příznak nemoci, která se s postupujícím věkem zrychlovala.

Jistě, pouze velice vzácná choroba může způsobit tak rozsáhlé a radikální anatomické změny kostry člověka v dospělosti – včetně tak základní věci, jako je tvar lebky – jenomže tato stránka věci nebyla tak zarážející a neslýchaná jako viditelné projevy choroby samé. Mladík předpokládal, že by bylo těžké v tomto směru vyvodit věcné závěry; neboť nikdo osobně nezná domorodce, bez ohledu na to, jak dlouho žil v Innsmouthu.

Mladík si byl jist, že mnoho lidí, ještě horších než ti nejhorší, co byli vidět, je někde zavřeno. Lidé někdy slyšeli nejpodivnější zvuky. Vratké chatrče na pobřeží severně od řeky byly údajně spojeny tajnými chodbami a byly pravou změtí nevídaných abnormalit. Co za cizí krev – zda jakou – měly tyto bytosti, nebylo možno říci. V těchto chodbách se skrývala jistá obzvlášť odpudivá individua, když vládní úředníci nebo jiní přišli z vnějšího světa do města.

Že by bylo zbytečné, říkal můj informátor, vyptávat se domorodců na cokoliv o městě. Jediný, kdo by byl ochoten mluvit, byl velice starý, ale normálně vyhlížející muž, který žije v chudobinci na severním okraji města a tráví čas procházkami nebo postáváním kolem hasičské zbrojnice. Tomuto bělovlasém člověku, Zadoku Allenovi, bylo 96 let a byl jaksi postižený na hlavu, krom toho, že to byl místní opilec. Byl to zvláštní a nenápadný tvor, který se stále ohlížel přes rameno, jako by se něčeho bál, a když byl střízlivý, nedal se přesvědčit, aby vůbec mluvil s cizincem. Avšak nebyl schopen odolat žádné nabídce svého oblíbeného jedu; a jednou opilý, mohl poskytnout velice překvapující útržky šeptaných vzpomínek.

Nicméně se dalo od něj získat málo užitečných údajů, neboť jeho historky byly nesmyslné a obsahovaly nejasné náznaky o nemožných zázracích a hrůzách, které nemohly mít zdroj jinde než v jeho vlastní chorobné fantazii. Nikdo nikdy mu vlastně nevěřil, ale místní obyvatelé neviděli rádi, když pil a mluvil s cizinci; a nebylo vždy bezpečné být viděn v rozhovoru s ním. Od něj pravděpodobně pocházely některé nejdivočejší veřejné klepy a bludy.

Někteří usedlíci původem odjinud čas od času líčili absurdní jevy, ale vezmeme-li v úvahu Zadokovy historky a znetvořené starousedlíky, nebylo divu, že takové představy byly běžné. Nikdo z těchto usedlíků nezůstával venku dlouho do noci, protože byl rozšířen pocit, že to není moudré. Krom toho, ulice byly ohavně temné.

Co se týče obchodu – nadbytek ryb byl jistě téměř neskutečný, ale domorodci jej stále méně a méně využívali. Nadto ceny klesaly a konkurence rostla. Samozřejmě, že skutečně hlavní obchod města byla rafinerie, jejíž obchodní kancelář byla na náměstí jen několik dveří východně od místa, kde jsme stáli. Starého pana Marshe nebylo nikdy vidět, ale někdy přijel do podniku v uzavřeném voze se záclonkami.

Bylo mnoho dohadů, jak nyní Marsh vypadá. Kdysi byl velký fešák a lidé říkali, že stále nosí parádní kaiserok edvardovské doby, zvlášť přizpůsobený určitým deformitám. Dříve jeho synové vedli kancelář na náměstí, ale později se většinou neukazovali a přenechali břemeno obchodních záležitostí mladší generaci. Synové a jejich sestry se podivně měnili, zejména ti starší, a říkalo se, že jejich zdraví se zhoršuje.

Jedna z Marshových dcer byla odpudivá žena připomínající hada a nosila přemíru šperků jasně stejně exotického původu jako ona zvláštní tiara. Můj informátor si toho často všiml a slyšel mluvit o tom, že pocházejí z nějakého tajného pokladu, buď od pirátů, nebo démonů. Duchovní – nebo kněží, nebo jakkoliv se nyní nazývají – také nosí tento druh ozdob jako pokrývku hlavy, ale málokdo je zahlédne. Jiná individua mladík neviděl, i když se říká, že je jich mnoho v okolí Innsmouthu.

Marshovi spolu se třemi urozenými rodinami ve městě –Waiteovi, Gilmanovi a Eliotovi – byli velice uzavření. Žili ve velikých domech podle Washingtonovy ulice a někteří údajně ukrývali ještě žijící příbuzné, jimž osobní vzhled nedovoloval ukázat se na veřejnosti a jejichž úmrtí byla hlášena a zaznamenávána.

Mladík mě varoval, že většina tabulek s označením ulic chybí, a aby mi pomohl, nakreslil mi povšechnou, ale postačující a pečlivou mapu hlavních zajímavostí města. Po krátkém prostudování jsem si byl jist, že mi mapa velice pomůže, a s mnoha díky jsem ji zastrčil do kapsy. Protože se mi nelíbila ušmudlanost jediné restaurace, kterou jsem viděl, koupil jsem sýrové keksy a zázvorové oplatky, abych se později naobědval. Rozhodl jsem se, že projdu hlavní ulice, promluvím s některými nerodáky, které bych potkal, a večer v osm hodin chytím autobus do Arkhamu. Město, které jsem viděl, bylo příznačným a nadsazeným příkladem všeobecné zkázy; ale protože jsem nebyl sociologem, omezil jsem se ve svých kritických pozorováních na pole architektury.

Tak jsem začal svou systematickou, i když polozmatenou cestu innsmouthskými úzkými zastíněnými a zpustlými ulicemi. Přešel jsem most, otočil jsem se směrem k hučícím dolním vodopádům, a prošel jsem blíže kolem Marshovy rafinerie, kde podivně scházel hluk jakékoli činnosti. Budova stála na příkrém srázu řeky blízko mostu a prostranné křižovatky ulic, kterou jsem považoval za dřívější centrum města, kterým se po revoluci stalo Hlavní náměstí.

Když jsem znovu přešel řeku po mostě Hlavní ulice, narazil jsem na oblast naprosté opuštěnosti, která mnou jaksi otřásla. Zřícená změť mansardových střech tvořila ježatou a fantastickou siluetu, nad níž se tyčila démonická věž starého kostela s utnutou špicí. Některé domy podél Hlavní ulice byly obydlené, ale většina byla pevně zabedněna. Dole v nedlážděných vedlejších ulicích jsem viděl černá zející okna opuštěných chatrčí, z nichž mnohé se nakláněly v nebezpečných a neuvěřitelných úhlech přes propadající se části základů. Okna civěla tak přízračně, že to potřebovalo odvahu obrátit se na východ k pobřeží. Jistě, jak domů přibývalo, tvořily naprosto zpustošené město a hrůza z opuštěných domů narůstala spíše geometrickou než aritmetickou řadou. Pohled na tak nekonečné třídy bezvýrazné prázdnoty a smrti a myšlenka na tak spojená nekonečna černých přízračných úseků daných na pospas pavučinám, vzpomínkám a červu přemožiteli vyvolaly částečně potlačený strach a nechuť, které nemohla rozptýlit ani nejpevnější filozofie.

Rybí ulice byla stejně opuštěná jako Hlavní, i když se lišila tím, že měla četná skladiště z cihel a kamene stále ve výtečném stavu. Vodní ulice vypadala téměř stejně, až na to, že tam byly směrem k moři velké trhliny, kde bývaly přístavní hráze. Neviděl jsem živoucí bytost krom roztroušených rybářů na vzdáleném vlnolamu a neslyšel jsem zvuk krom pleskání přílivu v přístavu a hučení vodopádů na řece Manuxet. Město mi šlo stále víc a víc na nervy a kradmo jsem se ohlížel zpět, když jsem vybíral zpáteční cestu přes rozkolísaný most Vodní ulice. V souladu s nákresem, most Rybí ulice byl v ruinách.

Na sever od řeky byly stopy bídného života – ve Vodní ulici, v provozu balírny ryb, kouřící komíny a tu a tam záplatované střechy, náhodné zvuky z nezjistitelných zdrojů a nečetné postavy v pustých ulicích a nedlážděných uličkách – ale mně toto připadalo ještě víc ztísňující než ta pustota na jihu města. Jednak byli lidé ještě ošklivější a nenormálnější než ti blízko středu města, takže mi to velice často zlověstně připomínalo něco niterně fantastického, s čím jsem se nemohl vyrovnat. Nepochybně odlišný rys innsmouthských lidí zde byl silnější než dál ve vnitrozemí, pokud „innsmouthský vzhled“ nebyl skutečně spíše nemoc než vrozená úchylka, v kterémžto případě by měla být tato oblast považována za útočiště pro pokročilejší případy.

Detail, který mi vadil, byl výskyt několika sotva patrných zvuků, které jsem slyšel. Mohly samozřejmě přicházet výhradně z prokazatelně obydlených domů, ale ve skutečnosti byly často nejsilnější za těmi nejpevněji zabedněnými průčelími. Byly to praskavé, cupitavé a chraplavé, podezřelé zvuky; a s nepohodlnými pocity jsem myslel na skryté tunely, o nichž se zmínil mladík v potravinářství. Náhle se mi vybavila otázka, jak asi znějí hlasy těchto lidí. Zatím jsem neslyšel v této městské čtvrti žádný hovor a byl jsem nekonečně žádostiv neslyšet jej.

Zastavil jsem se jen na tak dlouho, abych se podíval na dva pěkné, ale zničené kostely na Hlavní a Kostelní ulici, a spěchal jsem pryč z této odporné pobřežní chudinské čtvrti. Můj příští logický cíl byl New Church Green, ale tak nějak jsem nemohl unést znovu projít kolem kostela, v jehož kryptě jsem zahlédl nevysvětlitelně strach nahánějící postavu, toho kněze nebo pastora, se zvláštním diadémem. Krom toho mi mladík z potravinářství řekl, že kostely, stejně jako dvorana Dagona řádu, nejsou vhodné prostředí pro cizince.

Vydal jsem se tedy severně podél Hlavní ulice k Martinově, pak jsem zabočil do vnitrozemí, přešel bezpečně Federální ulicí severně od New Church Green a přišel do zchátralé patricijské čtvrti severní Široké, Washingtonovy a Lafayettovy a Adamsovy ulice. I když tyto impozantní staré třídy byly špatně dlážděné a neudržované, jejich jilmy stíněná důstojnost zcela nevyprchala. Jedno panské sídlo za druhým přitahovalo můj pohled, většina z nich sešlá a zabedněná v zanedbaných zahradách, ale jedno nebo dvě sídla v každé ulici jevila známky obydlenosti. Ve Washingtonově ulici byla řada čtyř až pěti domů výtečně opravených s pečlivě udržovanými trávníky a zahradami. O nejpřepychovějším z nich, s terasovitě uspořádanými květinovými záhony, které se táhly dozadu až k Lafayettové ulici, jsem předpokládal, že je to dům starého pana Marshe, postiženého majitele rafinerie.

V žádné z těchto ulic nebylo vidět živé bytosti a překvapovala mě naprostá nepřítomnost koček a psů v Innsmouthu. Jiná věc, která mě mátla a rušila, byla mnohá okenicemi opatřená okna druhých poschodí a podkroví – dokonce i v některých nejlépe zachovalých sídlech. V tomto tichém městě odcizení a smrti se zdálo, že tajnůstkářství a uzavřenost jsou všudypřítomné a nemohl jsem uniknout pocitu, že jsem skrytě pozorován na každém kroku zlomyslnýma vytřeštěnýma očima, které se nikdy nezavírají.

Zachvěl jsem se, když chraplavé údery zvonice po mé levici odbily tři. Příliš jsem si vybavil hroutící se kostel, odkud ty zvuky přicházely. Šel jsem Washingtonovou ulicí k řece a stál jsem tváří v tvář zóně dřívějšího průmyslu a obchodu; všiml jsem si vpředu rozvalin továrny a viděl zbytky staré železniční stanice a krytý železniční most nad korytem řeky po mé pravici.

Nebezpečný most přede mnou byl nyní označen varovným návěštím, ale já to riskoval a znovu jsem přešel na jižní břeh, kde se opět objevily známky života. Pokradmé, ťapající bytosti tajně zíraly mým směrem a normálnější tváře hleděly za mnou chladně a zvědavě. Innsmouth se rychle stával nesnášenlivým a já se stočil dolů Painovou ulicí směrem k Hlavnímu náměstí v naději, že seženu nějaký dopravní prostředek, který by mě dopravil do Arkhamu dříve než onen podivný autobus, jehož odjezd mi připadal tak vzdálený.

Tehdy to bylo, kdy jsem spatřil vlevo polozřícenou hasičskou zbojnici a povšiml si rudolícího starého muže s huňatým vousem a vodovýma očima, v nepopsatelných hadrech, který seděl na lavičce před zbrojnicí a hovořil s několika ošuntělými, ale normálně vyhlížejícími hasiči. Musí to být jistě Zadok Allen, polobláznivý alkoholický devadesátník, jehož historky o starém Innsmouthu a jeho stínu byly tak hrůzné a neuvěřitelné.

III.

Musela to být vrtkavost osudu, nebo cynický vliv temných skrytých sil, který mě přiměl změnit mé plány. Byl jsem dlouho před tím rozhodnut omezit svá pozorování jen na architekturu a právě jsem spěchal na náměstí, abych nalezl nějaký dopravní prostředek a rychle se dostal z tohoto rozpadajícího se města smrti a zničení; ale pohled na starého Zadoka Allena dal nový směr mým myšlenkám a přiměl mě zpomalit mé kroky.

Byl jsem ujištěn, že ten starý muž dělá jen narážky na divoké, nesouvislé a neuvěřitelné historky, a byl jsem varován, že vzhledem k domorodcům není bezpečné být viděn v rozhovoru s ním, nicméně pomyšlení na tohoto letitého svědka rozkladu města, se vzpomínkami sahajícími zpět do raných dnů lodí a továren bylo tak lákavé, že ani množství protidůvodů nemohlo způsobit, abych mu odolal. Konec konců, nejpodivnější a nejbláznivější mýty jsou často spíš symboly nebo alegorie, založené na pravdě – a starý Zadok musel vidět vše, co se dělo kolem Innsmouthu v posledních devadesáti letech. Zvědavost vzplála nesmyslně a neopatrně a ve své mladické samolibosti jsem si představoval, že bych mohl být schopen vyloupnout jádro skutečných událostí ze zmatených fantastických výlevů, které bych mohl možná z něho vytáhnout pomocí čisté whisky.

Věděl jsem, že ho nemohu ihned oslovit, protože by si toho hasiči jistě všimli a nesouhlasili s tím. Místo toho jsem uvažoval, že bych se mohl připravit tím, že seženu nějaký pašovaný alkohol tam, kde podle mladíka z potravinářství ho je dostatek. Pak bych mohl bloumat zjevně bez účelu kolem hasičské zbrojnice, dát se do řeči se starým Zadokem a přimět ho začít jednu z jeho častých nesouvislých řečí. Mladík říkal, že je opravdu neklidný, zřídka sedává v okolí hasičské zbrojnice déle než jednu až dvě hodiny.

Litrová láhev whisky byla snadno k dostání, i když ne levně, v zadní části ušmudlaného krámu se s smíšeným zbožím v Eliotově ulici hned vedle náměstí. Špinavě vyhlížející chlapík, který mě obsluhoval, měl náznak zírajícího „innsmouthského vzhledu“, ale byl svým způsobem celkem zdvořilý; asi byl zvyklý na klientelu těch družných cizinců, jako řidičů nákladních aut, nákupčích zlata a podobných lidí, kteří byli příležitostně ve městě.

Když jsem se vrátil na náměstí, viděl jsem, že mám štěstí, neboť když jsem se vlekl z Painovy ulice kolem rohu Gilmanova domu, nezahlédl jsem nikoho jiného než vysokou hubenou a v hadry oblečenou postavu starého Zadoka Allena. V souladu se svým plánem upozornil jsem ho na sebe máváním právě zakoupenou lahví a brzo jsem zjistil, že se za mnou začal toužebně šourat, když jsem zabočil do Waitovy ulice směrem k nejopuštěnější oblasti, jakou jsem si kdy dovedl představit.

Sledoval jsem směr podle mapy, kterou mi nakreslil mladík z potravinářství, a zamířil jsem na zcela opuštěný úsek jižního pobřeží, který jsem před tím navštívil; jediní lidé na dohled byli rybáři na vzdáleném vlnolamu. Když půjdu několik bloků dolů na jih, dostanu se mimo jejich dohled, najdu místo k posezení na opuštěné přístavní hrázi, a mohu se vyptávat starého Zadoka nepozorován a po neomezený čas. Než jsem došel na Hlavní ulici, uslyšel jsem za sebou tichý a sípavý hlas „Hej, pane!“ a dovolil tomu starému muži, aby mne dohonil a bohatě si zavdal z láhve.

Jak jsme šli k Vodní ulici, začal jsem vyzvídat a zahnul jsem na jih do všudypřítomné bezútěšnosti a divně zřícených rozvalin, ale shledal jsem, že se ten letitý jazyk neuvolnil tak rychle, jak jsem očekával. Konečně jsem uviděl mezi troskami cihlových zdí travou porostlý průhled k moři, za kterým se promítal zaplevelený pás přístavní hráze z hlíny a zdiva. Hromady mechem porostlých kamenů u vody slibovaly přijatelné posezení a místo bylo ze severu kryté zničeným skladištěm před jakýmikoliv zraky. Pomyslel jsem si, že zde je ideální místo pro dlouhý a důvěrný rozhovor, a tak jsem vedl svého společníka dolů po cestě a vyhledal, místo k sezení mezi mechem porostlými kameny. Ovzduší smrti a opuštěnosti bylo příznačné a pach ryb téměř nesnesitelný, ale já byl rozhodnut nenechat se ničím odstrašit.

Měl jsem asi čtyři hodiny na rozhovor, měl-li jsem chytit spoj do Arkhamu v osm hodin, a tak jsem začal starému pijanovi nalévat více alkoholu. Při tom jsem jedl svůj skromný oběd. S dávkováním pití jsem byl opatrný, abych nepřekročil jeho míru, protože jsem si nepřál, aby Zadokova alkoholická povídavost přešla do strnulosti. Po hodině se jeho tajnůstkářská nemluvnost zdála mizet, ale k mému velkému zklamání stále uhýbal mým otázkám o Innsmouthu a jeho stíny pronásledované minulosti. Blábolil o běžných věcech, projevoval informovanou znalost novin a velký sklon k filozofování rádoby duchaplným venkovským způsobem.

Koncem druhé hodiny jsem se bál, že litr whisky nebude stačit k dosažení cíle, a přemýšlel jsem, zda bych neměl opustit starého Zadoka a dojít pro další. Právě tehdy náhoda způsobila průlom, který mé otázky nebyly schopné udělat; sípavá užvaněnost starce se změnila a přiměla mě, abych se k němu naklonil a vzrušeně naslouchal. Byl jsem zády k moři páchnoucímu rybami, ale on byl k němu čelem a něco způsobilo, že jeho bloudící pohled spočinul na nízké vzdálené linii Ďáblova útesu, který se jasně a téměř oslnivě vynořoval nad vlnami. Zdálo se, že ten pohled je mu nepříjemný, neboť začal tiše klít a končil v důvěrném šepotu a vědoucím škodolibém pohledu. Naklonil se ke mně, vzal mě za klopy kabátu a zasyčel jakési narážky, v kterých nebylo možno se mýlit.

‚To je to místo, kde všecko začlo – proklatý místo všech špatností, kde začíná hluboká voda – brána pekel – učiněnej pád dolů ke dnu, kam ani lano na měření hloubky nedosáhne. To starej kapitán Obed má na svědomí – ten objevil na ostrovech jižního moře víc, než bylo k jeho dobru.

V těch dnech byli na tom všichni zle. Obchod se nehejbal, fabriky ztratily práci, dokonce i ty nový – a nejlepší z našich chlapů zabilo korsárství ve válce 1812, nebo se ztratili s brigou Elisou, nebo na pramici Ranger – obě to byly Gilmanovy lodě. Obed Marsh měl na moři tři lodě – brigantýnu Columby, brigu Hetty a koráb Královna Sumatry. To jen on pokračoval s Východoindickou a s Pacifickou, i když brigantýna Esdruse Martina Malajská nevěsta vozila zboží až do osmadvacátýho.

Nikdy nikdo nebyl jako kapitán Obed – čertovo kopyto! – cha, cha! – Pamatuju se na jeho vyprávění o vzdálenejch krajích a na to, že všecky lidi měl za pitomce, protože chodili na křesťanský shromáždění a nesli svůj těžký osud trpělivě a tiše. Říkal, že sou řády, který máj lepší bohy, – jako ty, co uctívaj lidi v Indii. Ti jim obvykle přinášej dobrej rybolov za jejich oběti a obvykle skutečně odpovídaj na modlitby lidí.

Jeho první důstojník Matt Eliot taky dost mluvil, jenže byl proti tomu, aby lidi dělali barbarský věci. Mluvil o jednom ostrově východně od Othaheite, kde byla hromada kamennejch rozvalin, starších, než aby kdokoli o tom věděl, něco takovýho jako ta na Ponape v Karolínách, ale s vytesanejma obličejema, který vypadaly jako velký sochy na Velikonočním ostrově. Byl tam blízko malej sopečnej ostrov, kde byly jiný rozpadlý zbytky s jiným vytesávaním – všechny poničený, jako by byly kdysi potopený v moři, a všude na nich zobrazení strašlivejch příšer.

Jo, pane, Matt říkal, že domorodci tam měli kolem tolik ryb, kolik jich mohli ulovit, a okázale nosili náramky a obroučky na pažích a hlavách ze zvláštního zlata, pokrytý obrázkama příšer, podobnejch těm, který byly vytesány na rozvalinách onoho malýho ostrova – něco jako rybám podobný žáby nebo žábám podobný ryby, namalovaný ve všech možnejch polohách, jako by to byly lidský bytosti. Nikdo z nich nemoh dostat, odkud maj všechny ty věci, a všichni ostatní domorodci se divili, jak to dělaj, že najdou tolik ryb, i když nejbližší ostrovy máj chudej úlovek. Matt se divil, a i kapitán Obed. Obed krom toho zjistil, že rok po roku se ztrácelo mnoho pěknejch mladejch lidí, a že nechtěli mít kolem sebe lidi starý. Taky si myslel, že ty lidi vypadaj zatraceně divně i na Kanaky.

Obedovi se podařilo z těch pohanů dostat pravdu. Nevím, jak to udělal, ale začal obchodovat s těma zlatejma věcma, který nosili. Ptal se jich, odkud ty věci sou a jestli jich mohou přinýst víc, a nakonec tu historku vymámil ze starýho náčelníka – říkali mu Walakea. Nikdo, krom Obeda, nevěřil tomu starýmu žlutýmu ďáblovi, ale kapitán uměl číst v lidech jako v knihách – cha, cha! Nikdo mi nikdy nevěří, když mu to vypravuju, a nemyslím si, že vy jo, mladíku – i když, jak se tak na vás koukám, máte pohled ostrej, jako měl Obed.“

Šeptání starého muže sláblo a já se otřásl nad tou hrůzou a opravdovou zlověstností jeho intonace, i když jsem věděl, že jeho vyprávění nemusí být nic jiného než opilcova fantazie.

„Jo, pane – Obed poznal, že sou na zemi věci, o nichž většina lidí nikdy neslyšela – a ani by jim neuvěřila, kdyby je slyšela. Zdálo se, že ty Kanakové obětovali nemálo svejch mladejch mužů a děvčat nějakejm „tvorům“, který žili pod mořem, a za to měli všechny možný výhody. Setkávali se s těma tvorama na tom malým ostrůvku s divnejma rozvalinama a ty hrozný obrazy žaborybích příšer měly asi ty tvory představovat. Možná, že to byl ten druh tvorů, kterej je ve všech pověstech o mořskejch pannách, a tak to začalo. Maj různý města na mořským dně a odtud vyvřel ten ostrov. Zdá se, že v těch kamennejch stavbách některej z těch tvorů byl živej, když se ostrov náhle vynořil nad hladinu. A tak se Kanakové dovtípili, že tam dole něco je. Dorozumívali se posunkama, hned jak přestali bejt vyděšený, a netrvalo dlouho a uzavřeli s nima dohodu.

Ty tvorové měli rádi lidský oběti. Dostávali je už kdysi dávno, ale pak ztratili spojení s vnějším světem. Není na mně, abych vám řek, co dělali s těma obětma, a nemyslím si, že Obed byl příliš chtivej se ptát. Ale s těma pohanama si docela dobře poradil, protože se jim vedlo špatně a nad vším si zoufali. Dvakrát ročně: o filipojakubský noci a o Všech svatejch – pravidelně, jak mohli, odevzdávali určitej počet mladejch lidí těm mořskejm tvorům. Taky jim dávali vyřezávaný tretky, který vyráběli, a ty tvorové jim za to dávali mnoho ryb – naháněli je z celýho moře – a sem tam nějaký věci z kovu podobnýho zlatu.

No, jak sem řek, domorodci se setkávali s těma tvorama na tom malým sopečným ostrůvku – jezdili tam s obětinama na kanoích a přiváželi zpět zlatý klenoty, který dostávali. Ze začátku ty tvorové nikdy nepřišli na hlavní ostrov, ale po čase se jim přec jen zachtělo přijít. Zdá se, že toužili po tom stýkat se s lidmi a zúčastnit se obřadů u příležitosti velkejch dnů – na filipojakubskou noc a o Všech svatejch. Víte, mohli žít jak na vzduchu, tak ve vodě – myslím, že se jim říká obojživelníci. Kanakové jim řekli, že lidi z ostatních ostrovů se o nich dověděli a chtěj je zničit, ale tvorové řekli, že jim je to jedno, protože oni mohou vyhladit celý lidský pokolení, jestli je budou otravovat – to znamená všechny ty lidi, který nemaj určitý znaky, který měli ti ztracení Starci, ať už je to kdokoliv. Ale protože nechtěj nikoho trápit, neukazujou se, když někdo ostrov navštíví.

A pokud jde o páření s těma ropucho-rybama, Kanakové se tomu vyhejbali – ale nakonec se naučili změnit svůj názor na věc – zdá se, že lidi si vytvořili určitej vztah k těm vodním stvůrám – všechno živý přišlo kdysi z vody a jen málo je třeba, aby se zas vrátilo zpět. Ty tvorové řekli Kanakům, že z jejich spojení se naroděj děti, který zprvu budou vypadat lidsky, ale časem se budou víc podobat těm tvorům a nakonec se vrátěj do vody a připojej se k těm tam dole. A to je nejdůležitější, mladý příteli – ty, co se změněj na ryby a vrátěj se do vody, nikdy neumřou. Ty tvorové nikdy neumíraj, jen když sou násilně zabitý.

Jo, pane, zdá se, že v době, kdy starej Obed poznal ty ostrovany, měli v sobě mnoho rybí krve od těch hlubokomořskejch tvorů. Když zestárli a začalo to bejt na nich vidět, byli držený v úkrytu, dokud nepocítili nutkání vrátit se do vody a opustit to místo. Některý byli víc postižený, některý se nikdy nezměnili natolik, aby se do vody vrátili, ale většinou to dopadlo tak, jak to ty tvorové říkali. Ty, který se narodili už s jejich podobou, ty se změnili brzo, ale ty, který vypadali téměř lidsky, zůstávali na ostrově až přes sedmdesát let, i když se většinou pokusili jít pod vodu dřív. Lidi, který odešli do vody, často navštěvovali ostrov, takže se stávalo, že některý se setkávali se svými pětkrát pra-pradědy, který opustili pevnou zem před několika staletíma.

Všichni se zbavili myšlenky na smrt – vyjma těch, který odešli do války kanoí s ostatníma ostrovanama, nebo těch, který byli obětovaný mořskejm bohům nebo zemřeli na uštknutí hadem, na mor nebo jinou rychlou nemoc, nebo něco podobnýho, ještě dřív, než odešli pod vodu – a pouze očekávali změnu, která po jistý době vůbec nepřipadala strašná. Mysleli si, že to, co bude, bude stejně dobrý jako to, čeho se vzdávaj – a myslím, že Obedovi se přihodilo totéž, když přemejšlel o Walakeově historce. Walakea ale byl jedním z mála, který v sobě neměl rybí krev, pocházel z královskýho rodu, který se navzájem ženil s královskými rody z jiných ostrovů.

Walakea ukázal Obedovi mnoho obřadů a zaklínání, který měly co dělat s mořskejma tvorama, a ukázal mu některý lidi z vesnice, který se hodně lišili od lidský podoby. Ale nikdy mu neukázal nikoho z pravejch mořskejch tvorů. Nakonec mu dal takovou divnou věc z olova, nebo něco takovýho, co, jak říkal, mohlo přivolat ty rybí tvory vodevšad ve vodě, kde hnízdili. Stačilo jen hodit tu věc do vody s patřičným zaklínáním. A protože ty tvorové byli roztroušený po celým světě, Walakea tvrdil, že kdokoliv se porozhlídne kolem, může to hnízdo najít a přivolat je, kdyby potřeboval.

Mattovi se ten kšeft vůbec nelíbil a chtěl, aby se Obed vyhejbal tomu ostrovu. Kapitán byl ale ziskuchtivej a domníval se, že by moh získat levně ty zlatu podobný věci a že by se mu vyplatilo udělat z nich zvláštní šperky. A tak to chodilo léta a Obed získal dost těch zlatu podobnejch krámů, že moh založit rafinerii ve starý, rozpadající se Waiteově fabrice. Neprodával ty věci, jak byly, protože lidi by se moc vyptávali. Ale stejně se jeho posádka k nějakýmu kousku čas od času dostala a prodala ho, přestože přísahali, že budou mlčet; a Obed dovolil svejm ženám nosit některý z těch kousků, pokud se co nejvíce podobaly lidskejm.

No, a v osmatřicátým – když mně bylo sedm roků, nalezl Obed mezi dvěma cestama ostrov bez lidí. Zdá se, že domorodci z okolních ostrovů přišli na to, co se děje, a vzali věc do svejch rukou. Myslím si, že přece jen měli ty starý talismany, kterejch jedině se ty mořský tvorové báli. Není jasný, co si Kanakové ponechali, když mořská hlubina zaplavila ostrov s ruinami staršíma než potopa. Proklatě, to byli – nenechali stát nic, jak na hlavním ostrově, tak na malým sopečným ostrůvku, až na ty části ruin, který byly příliš veliký, aby je povalili. Na mnoha místech byly roztroušený malý kameny – něco jako amulety – s vyobrazením toho, čemu se dnes říká svastika. Byly to asi znaky těch Starejch. Všichni lidi byli vyhubeni, ani stopa po zlatejch kouskách, a žádnej z okolních Kanaků neřek o těch věcech ani slovo. Nikdy ani nepřipustili, že kdy byli nějaký lidi na onom ostrově.

To se teda moc dotklo Obeda, když zjistil, že jeho normální obchod začal chudnout. Dotklo se to taky celýho Innsmouthu, protože v době mořskejch výprav, co profitoval pán lodi, přiměřeně profitovala i posádka. Většina lidí z okolí města snášela těžký doby jako ovce a rezignovala. Ale vedlo se jim špatně, protože ryb ubejvalo a ani fabrikám se dobře nevedlo.

Tehdy začal Obed lidi popichovat, že sou jak ovce a jen se modlej ke křesťanskýmu nebi, který jim moc nepomohlo. Vyprávěl, že poznal lidi, který se modlili k bohům, co jim dávaj opravdu to, co potřebujou. A říkal, kdyby za ním stála skupina lidí, možná, že by moh získat síly, co zajistěj hodně ryb a i trochu zlata. Samozřejmě, ti, který se plavili na Královně Sumatry a ostrov viděli, věděli, co to znamená, a nebyli příliš nadšený přiblížit se k mořskejm tvorům, ale ti, který nevěděli, oč jde, uvažovali nad tím, co Obed říká, a začli se ho ptát, co maj dělat, aby je doved na cestu k víře, která jim přinese užitek.“

Zde se starý muž zajíkl, zamumlal a upadl do mrzutého a bojácného mlčení, nervózně se ohlížel přes rameno a pak se otočil a upřeně se zadíval na vzdálený černý útes. Když jsem na něj promluvil, neodpovídal a tak mi bylo jasné, že ho musím nechat dopít láhev. Šílené, rozvláčné povídání, které jsem poslouchal, mě hluboce zaujalo, protože jsem se domníval, že v něm byla obsazena jakási primitivní alegorie, založená na zvláštnosti Innsmouthu a zdokonalená tvořivou obrazností, plnou úryvků exotických legend. Ani na okamžik jsem nevěřil, že to povídání má nějaký opravdu reálný základ. Nicméně motiv měl v sobě stopu opravdové hrůzy; i když jen proto, že se zmínil o zvláštních špercích, podobných zlověstné tiaře v Newburyportu. Snad ty ornamenty nakonec přece jen pocházely z nějakého divného ostrova a divoké historky byly spíše lží starého Obeda než toho letitého pijana.

Podal jsem láhev Zadokovi, který ji vytáhl do poslední kapky. Bylo zajímavé, jak mohl snést tolik whisky, aniž se projevila v jeho vysokém, sípavém hlase stopa těžkopádnosti. Olízl okraj láhve, zastrčil ji do kapsy a pak se začal kývat a tiše si pro sebe něco šeptat. Naklonil jsem se blízko k němu, abych zachytil všechna artikulovaná slova, která by mohl utrousit, a zdálo se mi, že jsem zpozoroval sardonický úsměv pod potřísněnými, chundelatými kníry. Ano – opravdu formuloval slova a mohl jsem jich dost pochytit.

„Chudák Matt – Matt byl dycky proti tomu – pokušel se získat lidi na svou stranu a dlouze hovoříval s kazatelama – na nic – kongregačního pastora vyhnali z města, ten od metodistů útek – a nikdy sem už neviděl baptistickýho pastora „odhodlaného“ Babcocka – Hněv Jehovy na vás! – byl sem domejšlivej malej kluk – ale co sem slyšel, to sem slyšel, a co sem viděl, to sem viděl – Dagon a Ashtoreth – Belial a Belzebub – Zlaté tele a idoly Kanaanu a filištínský – babylonský ohavnosti – Mene, mene, tekel, ufarsin –“

Zase přestal a obával jsem se, podle pohledu vodových modrých očí, že je blízko naprosté otupělosti. Ale když jsem mu lehce zatřásl ramenem, otočil se s překvapující čilostí a obořil se na mě ještě s několika nesrozumitelnými větami.

„Nevěříš mi, co? No, no, no – tak mi řekni, mladíku, proč kapitán Obed s nějakejma dvaceti jinejma lidma se plavíval hluboko v noci k Ďáblovu útesu a opěvoval ty tvory tak hlasitě, že při správným větru to bylo slyšet po celým městě? Řekni mi to, no! Řekni mi, co za těžký věci házel Obed do hlubiny na druhý straně útesu, kde dno spadá prudce dolů jako sráz, hloubějc, než si myslíš? Řekni mi, co dělal s divně tvarovanou olověnou věcí, co mu dal Walakea? No, chlapče – a co všichni vyřvávali o filipojakubský noci a znovu na Všechny svatý? A proč ty noví pastoři v kostele, bejvalí námořníci – nosej divný hábity a sou ověšený těma zlatejma věcma, který Obed přines? No?“

Vodově modré oči byly nyní téměř divoké a šílené a špinavě bílá bradka se ježila jako nabitá elektřinou. Starý Zadok asi viděl, že jsem ucouvl, protože se začal zlobně chechtat.

„No, no, no, no – Začínáš vidět, co? Možná, že bys byl rád tenkrát na mým místě, když sem v noci z věžičky na našem domě viděl, co se dělo venku na moři. Hu, můžu ti říct, že malej džbán má velký uši – a já pochyt všechno, co se povídalo o kapitánu Obedovi a lidech venku na útesu, Ha, ha, ha – A co tu noc, kdy sem vzal tátovi lodní dalekohled nahoru do věžičky a viděl útes hustě se hemžící postavami, který se, když vyšel měsíc, střemhlav ponořily. Obed a jeho lidi byli ve člunu, ale ty postavy se ponořovaly do hloubky na vzdálený straně a nikdy nevyplavaly. Jak by se ti líbilo, kdybys byl jako mladej holobrádek sám ve věžičce na střeše a díval se na postavy, který vůbec nebyly lidský? Ha?… Ha, ha, ha, ha…“

Starý muž se stával hysterickým a já se začal třást bezejmennou panikou. Položil na mé rameno sukovitou pazouru a mně se zdálo, že se netřásl ze samého veselí.

„Co když jedný noci uvidíš spadnout něco těžkýho z Obedova člunu za útesem a příští den se dovíš, že se postrádá jeden mladík? No? Viděl někdy někdo, kam se schoval, nebo slyšel někdo o Hiramu Gilmanovi? Slyšel? A Nick Pierce, a Luelly Waite, a Adoniram Southwick a Henry Garrison? Hej? Ha, ha, ha… Postavy, který gestikulujou rukama… ty, který ruce opravdu maj…

Jo, pane, to byla doba, kdy se Obed začal stavět na nohy. Lidi viděli, že jeho tři dcery nosej zlatý šperky, jaký na nich nikdo dřív neviděl, a z komínu rafinerie znovu stoupá kouř. I jinejm se dobře dařilo, ryby se houfně vracely do přístavu rovnou k výlovu a nebesa věděj, jak mnoho ryb sme začli odvážet do Newburyportu, Arkhamu a Bostonu. Tehdy dal Obed obnovit starou železniční spojku. Některý rybáři v Kingsportu slyšeli o výlovu a přijeli v šalupách, ale všichni se ztratili. Nikdo je už nikdy neviděl. A právě tehdy naši lidi založili Esoterickej řád Dagona a zakoupili pro něj zednářskej dům od lože Kalvárie. Ach, ach… Matt Eliot byl zednář a byl proti prodeji, ale právě tehdá se ztratil.

Vzpomeň si, neříkal sem, že Obed chtěl mít všechno tak, jak to bylo na ostrově Kanaků. Nemyslím si, že zprvu chtěl míšení krve nebo aby mladý lidi šli do vody a změnili se v ryby a byli nesmrtelný. Chtěl ty zlatý věci a byl ochoten za ně zaplatit a myslím si, že ti druzí se s tím na chvíli spokojili…

V šestačtyřicátým se město začalo rozhlížet a samostatně myslet. Mnoho lidí bylo nezvěstnejch. Mnoho bylo divokejch kázání na nedělních shromážděních a mnoho řečí o útesu. Myslím, že sem něco proved, když sem řekl radovi Mowrymu, co sem z věžičky viděl. Jednou v noci parta lidí sledovala Obedovu skupinu k útesu a slyšel sem střelbu mezi člunama. Druhej den Obed a dvaatřicet dalších byli uvězněný a každej se divil, co se vlastně stalo a z čeho sou vlastně obviněný. Bože, kdyby tak někdo viděl dopředu… Několik tejdnů později, když se dlouho nic neházelo do moře…“

Zadok jevil známky strachu a vyčerpání, dopřál jsem mu chvilku klidu, ačkoliv jsem se s obavou díval na hodinky. Příliv se obrátil a vracel se a zdálo se, že šum vln Zadoka probudil. Byl jsem rád, že byl příliv, protože při vysoké vodě rybí pach by nemusel být tak zlý. Znovu jsem se namáhal, abych zachytil jeho šepot.

‚Tu hroznou noc… viděl sem je… byl sem nahoře ve věžičce… byly jich hordy… spousty… po celým útesu a plavali vzhůru přístavem do Manuxetu… Bože, co se dělo tu noc v ulicích Innsmouthu… lomcovali našima dveřma, ale táta jim nechtěl otevřít… potom si vzal kvér a vylez kuchyňským oknem, aby vyhledal radu Mowryho a pokusil se něco udělat… Hory mrtvejch a umírajících… výstřely a výkřiky… křik na Starým a Hlavním náměstí a na New Church Green… otevřený vězení… výzvy… zrada… když sem přišli lidi a všimli si, že polovic usedlíků zmizela, řekli jim, že to byl mor… nikdo nezůstal, jen ty, co se přidali k Obedovi a těm tvorům, a ty, co mlčeli… už nikdy sem o tátovi neslyšel…“

Starý muž těžce oddechoval a hodně se potil. Jeho stisk na mém rameni zesílil.

„Ráno bylo všechno uklizený, ale stopy zůstaly… Obed si vše vzal na starost a řek, že se teď věci změněj… jiní s námi teď budou uctívat na našich shromážděních, a některý domácnosti musej ubytovat hosty… chtěj se s námi promísit tak, jak to udělali s Kanakama, a on sám se necejtí vázán, aby jim v tom zabránil. Dostal se daleko, náš Obed… byl jako posedlej. Říkal, že přinesli ryby a poklady a měli by dostat, po čem touží.

Nic se nemělo navenek změnit, ale měli bysme se vyhejbat cizincům, pokud je nám jasný, co je pro nás dobrý. Všichni sme museli přísahat na Dagona a později některý z nás dvakrát i třikrát. Ty, který zvlášť pomáhali – dostávali zvláštní odměnu – zlato a podobně. Bylo zbytečný reptat, tam dole jich byly miliony. Byli by raděj, kdyby nemuseli vyplavat a vyhladit lidstvo. My neměli ty starý amulety, abychom je mohli zničit jako lidé z jižních moří, a ty Kanakové nikdy neprozradili svý tajemství.

Chtěj dostat dosti obětí a primitivních tretek a přístřeší ve městě, kdyby je chtěli. A oni nechaj věci docela tak, jak sou, nebudu se starat o cizince, který by mohli venku něco vyprávět – to znamená, když nebudou do ničeho strkat nos. Všichni z ty skupiny pravověrných – Dagonova řádu – a děti nikdy nezemřou, a vrátěj se k matce Hydře a otci Dagonovi, odkud všichni pocházíme. Iä! Iä! Cthulhu fhtagn! Ph’nglui mglw’nafh Cthulhu R’lyeh wgahnagl fhtagn –“

Starý Zadok rychle upadl do úplného běsnění a já zatajil dech. Ubohá, stará duše – do jakých hlubokých halucinací přivedl alkohol a nenávist k rozkladu, odcizení a nemocem kolem něho tu plodnou, vynalézavou mysl! Začal nyní sténat a slzy mu tekly po zbrázděných tvářích do hlubin vousů.

„Bože, co všechno sem viděl od svejch patnácti let! Mene, mene, tekel, ufarsin! – Lidi, který zmizeli, a ty, který se sami zabili – ty, co vyprávěli v Arkhamu nebo Ipswichi, co se tady stalo, byli považovaný za blázny – právě tak, jak si to teď myslíš o mně – ale Bože, co já viděl! Už dávno by mě za to, co vím, zabili, ale složil sem první a druhou přísahu, jak chtěl Obed, a tak sem byl chráněnej, pokud by nějakej jejich soud nedokázal, že sem ty věci prozradil záměrně… ale já už nesložím tu třetí přísahu – spíš bych umřel, než bych to udělal.

Zhoršilo se to kolem občanský války, kdy děti narozený po šestačtyřicátým začly dorůstat – obávám se, že jen některý – nikdy sem zblízka žádný z nich v celým svým životě neviděl – teda žádný zrozený z těch spojení – a od ty strašný noci sem po nich nepátral. Šel sem do války, ale kdybych měl kuráž nebo zdravej rozum, nikdy bych se byl nevrátil a usadil se daleko odtud. Ale lidi mi psali, že zde věci nejsou tak zlý. Domnívám se, že to bylo proto, že ve městě byli po šedesátým třetím vládní zástupci. Po válce to bylo stejně zlý jako před ní. Lidi ztratili zájem – továrny a obchody se zavíraly, námořní doprava se zastavila a přístav se zanes – ale oni… stále plavali sem a tam v řece od toho Satanova prokletýho útesu – a víc a víc podkrovních oken bylo zabedněnejch a stále víc byly slyšet zvuky v domech, který nikdo neobejval.

Lidi venku si o nás vyprávěli – určitě ste slyšel hodně historek, podle toho, jak se vyptáváte – historky o věcech, který čas od času vídali, a o těch divnejch šperkách, který stále odněkud přicházely a nebyly všechny rozšmelcovaný – ale nikdy nic určitýho. Nikdo ničemu nevěří. Nazývali ty zlatý věci pirátskou kořistí a připustili, že lidi z Innsmouthu mají divokou a nedůtklivou krev, nebo tak ňák. Mimo to, ty, který tu bydlej, dělaj vše, aby odtud cizince odradili, a ostatním doporučujou nebejt moc zvědaví, zvlášť v noci. Zvířata se těm bytostem vyhejbali – koně i muly – ale když pak měli auta, bylo to v pořádku.

V šestačtyřicátým se kapitán Obed po druhý oženil se ženou, kterou nikdo v městě nikdy neviděl – některý říkaj, že nechtěl, ale byl jimi přinucenej – měl s ní tři děti, dvě zmizeli mladý, ale jedno děvče, který vypadalo jako kdokoli jiný, bylo vychovaný v Evropě. Obed ji nakonec provdal ňákým uskokem za chlápka z Arkhamu, kterej nic netušil. Ale teďka už nikdo z venku nechce nic mít s lidma z Innsmouthu. Barnabas Marsh, kterej teď vede rafinerii, je Obedův vnuk – syn Onesiphorouse, nejstaršího Obedova syna z prvního manželství, a jeho ženy, která byla jedna z nich a nikdy ji nikdo venku neviděl.

Právě teď se Barnabas mění, už nemůže zavřít oči a úplně vyšel z podoby. Ještě stále nosí šaty, ale brzy pude do vody. Možná, že to už zkusil – někdy dou na chvíli pod vodu, než tam odejdou navždy. Na veřejnosti už ho nebylo vidět asi devět až deset let. Nevím, jak je jeho ubohý ženě – pochází z Ipswiche a téměř ho lynčovali, když se o ni před padesáti letama ucházel. Obed zemřel v osmasedmdesátým roce a nyní už odešla i ta další generace – děti jeho první ženy sou mrtvý a ostatní… Bůh ví…“

Zvuk přicházejícího přílivu byl nyní velmi naléhavý a zdálo se, že postupně mění náladu starého muže od plačtivého smutku k ostražitému strachu. Chvílemi přestával mluvit a znovu se nervózně ohlížel přes rameno nebo směrem k útesu, a přes divokou absurditu jeho vyprávění jsem si nemohl pomoci, abych nesdílel jeho neurčitou bojácnost. Zadok začal nyní mluvit hlasitěji a zdálo se, že si tím chce dodat odvahu.

„Hej, ty, proč nic neříkáš? Jak by se ti líbilo žít ve městě jako todle, kde všechno hnije a umírá a kde bydlej monstra, který lezou kolem a bečej a štěkaj a poskakujou v černejch sklepeních i na půdách – všude, kam se obrátíš? Hej! Líbilo by se ti poslouchat noc co noc skučení z kostelů a Dagonovy síně a vědět, co všechno k tomu skučení eště patří? A kdybys slyšel, co přichází od toho strašnýho útesu o filipojakubský noci a na Všechny svatý! No? Starej muž ti připadá jako blázen, viď? Jo, hochu, řeknu ti, že to eště není to nejstrašnější.“

Zadok na mě nyní opravdu řval a šílená zuřivost jeho hlasu mě znepokojovala víc, než bych chtěl připustit.

„Proklínám tě, nečum tak na mě těma svejma očima – říkám, Obed Marsh je v pekle a musí tam zůstat! Ha, ha… v pekle, říkám! Nemůže mě dostat – nic sem neudělal ani nikomu nic neřek…

A ty, mladíku? Dobře, i když sem ještě nikomu nic neřek, teď to udělám: teď! Ty jen klidně seď a poslouchej mě, chlapče – uslyšíš něco, co sem ještě nikomu neřek – říkal sem, že sem přestal pátrat po tom co se událo tý noci, ale na něco sem stejně přišel!

Chceš vědět, co ta opravdová hrůza je, viď? Ne, to není to, co ty rybí ďáblové udělali, ale je to to, co se chystaj udělat. Tam odtud, odkud pocházej, přinášej do města věci – dělaj to už léta a teď v tom trochu polevili. Domy na sever od řeky mezi Vodní a Hlavní ulicí sou jich plný – těch ďáblů a toho, co přinášej – a až budou připravený… počkej, až budou připravený!… už si někdy slyšel o shoggoth?

Hej, posloucháš mě? Říkám ti, že vím, co ti tvorové sou. Jedny noci sem je viděl, když… EH-AHHHH-AH! ETAAHHHH…“

Strašná náhlost a nelidský strach v zaječení starého muže způsobily, že jsem téměř omdlel. Jeho oči, které se dívaly skrze mne směrem k smradlavému moři, mu téměř vylezly z důlků, zatímco jeho tvář byla podobna masce strachu z řecké tragédie. Jeho kostnatá pazoura se zatínala krutě do mého ramene. Ani se nepohnul, když jsem otočil hlavu, abych se podíval na to, co zahlédl.

Nebylo tam nic, co bych mohl vidět. Pouze přicházející příliv a v jednom místě řada zčeřených vlnek, které se odlišovaly od do dálky se táhnoucích linií lomících se zpěněných vln. Ale vtom se mnou Zadok zatřásl a já se otočil, abych viděl, jak se ta strachem ztuhlá tvář mění do chaosu křečovitě se škubajících víček a mumlajících dásní. Konečně se mu vrátil hlas – ale jen jako chvějící se šepot.

„Uteč odtud! Uteč odtud! Oni nás viděli… – uteč, je-li ti život milej! Na nic nečekej – oni už věděj – utíkej – rychle – pryč z tohohle města-!“

Další těžká vlna se roztříštila o uvolněné zdivo staré hráze a změnila šepot šíleného starce v další nelidský vřesk.

„E-YAAAAHHHHL. YHAAAAAAAL.“

Než jsem se mohl vzpamatovat, uvolnil sevření mého ramene a vrhl se divoce od moře směrem k ulici vedoucí severně kolem zničené skladištní zdi.

Letmo jsem pohlédl zpět na moře, ale nic tam nebylo. A když jsem dorazil do Vodní ulice a pohlédl směrem k severu, nebylo po Zadoku Allenovi ani stopy.

IV.

Sotva mohu popsat náladu, v níž mne zanechala tato mučivá příhoda – příhoda zároveň bláznivá a hodná soucitu, směšná a děsivá. Mládenec z potravinářského obchodu mě na to připravil, nicméně skutečnost byla pro mě neméně matoucí a nenormální. I když to byla dětinská historka, Zadokova chorobná vážnost a hrůza přenesla na mě stoupající neklid, který splýval s mým dřívějším pocitem odporu vůči městu a zhoubnému vlivu jeho nehmatatelného stínu.

Za čas bych mohl rozebrat tu historku a objevit nějaký zárodek historické alegorie, ale teď jsem si přál pustit to z hlavy. Čas nebezpečně utíkal, mé hodinky ukazovaly 7,15 a autobus do Arkhamu odjížděl z Hlavního náměstí v osm hodin – tak jsem se snažil dát svým myšlenkám pokud možno přirozený a praktický směr, zatímco jsem rychle procházel opuštěnými ulicemi mezi nakloněnými domy s děravými střechami k hotelu, kde jsem měl uloženo své zavazadlo a kde bych měl čekat na svůj autobus.

I když zlaté světlo pozdního odpoledne dodávalo starým střechám a vetchým komínům nádech mystického půvabu a míru, nemohl jsem si pomoci, abych se tu a tam nepodíval přes rameno. Určitě budu velice rád, až opustím páchnoucí a strachem zastíněný Innsmouth a ještě radši bych byl, kdyby zde byl nějaký jiný dopravní prostředek než ten autobus řízený oním děsivě vypadajícím chlapíkem Sargentem. Avšak nepospíchal jsem příliš překotně, protože na každém rohu zde byly architektonické prvky hodné vidění; a soudil jsem, že mohu snadno v půl hodině urazit potřebnou vzdálenost.

Studoval jsem mapu mladíka z potravinářství a rozhodl se jít cestou, kudy jsem ještě nešel, a zvolil jsem Marshovu ulici místo Státní, abych se dostal na Hlavní náměstí. Nedaleko rohu Skloněné ulice jsem si začal uvědomovat roztroušené skupiny nenápadných šeptálků, a když jsem konečně došel na náměstí, viděl jsem, že téměř všichni zevlouni se shromáždili kolem dveří Gilmanova domu. Vypadalo to, jako by mnoho vyvalených, vodových, nemrkajících očí se na mne divně koukalo, když jsem si v hotelové hale vyzvedával své zavazadlo, a doufal jsem, že žádné z těchto nepříjemných stvoření nebude mým spolucestujícím v autobuse.

Autobus přirachotil spíš předčasně se třemi cestujícími něco před osmou a zle vypadající chlapík na chodníku zamumlal k řidiči několik nesrozumitelných slov. Sargent vyhodil poštovní pytel a balík novin a vešel do hotelu; mezitím cestující – titíž muži, které jsem viděl ráno přijet do Newburyportu – se vyšourali na chodník a vyměňovali si s flákači nejasná hrdelní slova v jazyce, který, vsadil bych se, nebyl angličtina. Nastoupil jsem do prázdného autobusu a sedl si na totéž místo, které jsem měl před tím, ale sotva jsem se usadil, objevil se znovu Sargent a začal mluvit hrdelním, zvlášť odporným hlasem.

Ukázalo se, že mám smůlu. Něco se stalo s motorem, a přestože měl vynikající čas z Newburyportu, nemohl dokončit jízdu do Arkhamu. Ne, určitě nebude možná oprava tento večer a ani zde nebyla jiná možnost dostat se z Innsmouthu, ani do Arkhamu, ani nikam jinam. Sargent se omlouval, ale budu muset zůstat přes noc u Gilmana. Možná, že recepční mi udělá cenu, ale nedalo se nic dělat. Opustil jsem autobus téměř zmaten touto nenadálou obtíží a strašně jsem se bál příchodu noci v tomto zničeném poloosvětleném městě a znovu jsem opustil autobus a vstoupil do haly hotelu, kde mi řekl nevlídný podivně vyhlížející noční recepční, že mohu mít pokoj číslo 428 v předposledním poschodí, velký, ale bez tekoucí vody – za dolar.

Navzdory tomu, co jsem slyšel v Newburyportu o tomto hotelu, podepsal jsem přihlášku, zaplatil dolar a nechal recepčního vzít mé zavazadlo a následoval jsem tohoto zakyslého, jediného průvodce nahoru do třetího patra po skřípajících schodech a zaprášenými chodbami, které se zdály zcela bez života. Můj pokoj byl v zadním traktu, neútulný, s dvěma okny a holým laciným nábytkem, s vyhlídkou na špinavý dvůr, jinak obklopený nízkými, cihelnými bloky domů, a skýtal pohled na sešlé západně se táhnoucí střechy s bažinatou krajinou vzadu. Na konci chodby byla koupelna – neradostný pozůstatek minulosti, se starým mramorovým umyvadlem, cínovou vanou, chabým elektrickým osvětlením a zatuchlým dřevěným obložením zakrývajícím vodovodní armaturu.

Stále za denního světla jsem sešel na Hlavní náměstí a ohlížel se po nějaké večeři; když jsem se tak rozhlížel, zachytil jsem podivné pohledy nepříjemných pobudů. Protože potravinářství bylo zavřené, byl jsem nucen zajít do restaurace, které jsem se dříve vyhýbal; byl tam shrbený muž s úzkou hlavou a zírajícíma nemrkajícíma očima a ploskonosá služebná s neuvěřitelně silnýma a nemotornýma rukama. Obsluhovalo se u pultu a mne uklidnilo, když jsem zjistil, že většina jídel byla připravena z konzerv a sáčků. Spokojil jsem se s miskou zeleninové polévky se suchary a záhy jsem se vracel do svého neutěšeného pokoje u Gilmana; u vratkého stánku vedle recepce jsem si od nepříjemně vyhlížejícího recepčního koupil večerní noviny a mušinci znečištěný magazín.

Jak se šeřilo, rozžnul jsem jedinou slabou žárovku nad nuznou železnou postelí a ze všech sil se snažil pokračovat ve čtení, které jsem načal. Cítil jsem, že je správné zaměstnat nějak svou mysl, abych příliš nepřemýšlel o nenormálnosti tohoto starého, zhoubně zatíženého města, pokud jsem v jeho zdech. Morbidní povídačky, které jsem slyšel od starého opilce, věru neslibovaly potěšující sny a cítil jsem, že musím pokud možno nejdále držet mimo svou představivost obraz jeho divokých vodových očí.

Také nesmím myslet na to, co říkal ten tovární dozorce newburyportskému pokladníkovi o Gilmanově domě a jeho nočních hostech – ani na to, ani na tvář pod tiarou v černém vchodu kostela, na tvář, s jejíž hrůzyplností se mé vědomí nemohlo vyrovnat. Možná, že by bylo bývalo snazší vyhnout se myšlenkám na rozrušující události, kdyby ten pokoj nebyl tak příšerně zatuchlý, ale vražedná zatuchlost pokoje se velice ošklivě mísila s všudypřítomným rybím pachem města a vytrvale připomínala smrt a rozklad.

Další věc, která mě zneklidňovala, byla, že na dveřích mého pokoje nebyla závora; bývala zde, jak jasně ukazovaly stopy, ale byly zde známky nedávného odstranění. Bez pochyby byla poškozena, jako mnoho jiných věcí v této sešlé budově. Ve svém neklidu jsem se rozhlížel a objevil jsem na šatníku závoru, která, soudě podle stop, se zdála být stejných rozměrů jako ta, co byla dřív na dveřích. Abych alespoň částečně zmírnil celkové napětí, snažil jsem se přemontovat závoru na prázdné místo pomocí šikovného víceúčelového nástroje se šroubovákem, který jsem nosil na kroužku s klíči. Závora přesně pasovala a byl jsem trochu uklidněn vědomím, že ji mohu na noc pevně zavřít. Ne že bych si myslel, že je opravdu nutná, ale protože v takovém prostředí je vítaný jakýkoliv symbol bezpečí. Na obou postranních dveřích do sousedních pokojů byly postačující závory a ty jsem také zajistil.

Nesvlékl jsem se, ale byl jsem rozhodnut, že budu číst, pokud nebudu ospalý, a pak, než ulehnu, odložím pouze kabát, vázanku a boty. Vzal jsem si ze zavazadla kapesní svítilnu a strčil ji do kapsy kalhot, abych si mohl posvítit na hodinky, až se za tmy později vzbudím. Spánek ale nepřicházel; a když jsem přestal rozbírat své myšlenky, ke svému zneklidnění jsem zjistil, že jsem ve skutečnosti nevědomky něčemu naslouchal – něčemu, čeho jsem se obával, ale neuměl to pojmenovat. Historka onoho inspektora musela na mé představivosti zapracovat hlouběji, než jsem se domníval. Znovu jsem se pokusil číst, ale zjistil jsem, že nevnímám.

Po chvíli se mi zdálo, že slyším v rytmu kroků praskání schodů a podlah na chodbách, a byl jsem zvědav, zda se začínají plnit ostatní pokoje. Nicméně hlasy slyšet nebylo a měl jsem dojem, že v tom praskání bylo něco lehce kradmého. Nelíbilo se mi to a uvažoval jsem, zda by nebylo opravdu lepší, kdybych se pokusil usnout. Toto město má jaksi podivné lidi a nepochybně občas někdo zmizel. Byl snad tento hotel jeden z těch, kde jsou cestující zabíjeni pro peníze? Já určitě nevypadám dost blahobytně. Nebo byli obyvatelé města skutečně tak podrážděni vůči zvědavým návštěvníkům? Vzbudilo nepříznivou pozornost mé zřejmé prohlížení pamětihodností s častým nahlížením do mapy? Napadlo mi, že musím být značně nervózní, když několik náhodných zaskřípání mě přiměje takto uvažovat – ale ničeho jsem tak nelitoval jako toho, že nejsem ozbrojen.

Posléze jsem pocítil únavu, která neměla nic společného s ospalostí; zavřel jsem dveře do chodby nově opatřenou závorou, zhasl a natáhl se na tvrdou, nerovnou postel – v kabátě, vázance i v botách. Ve tmě se každý jemný zvuk noci zdál výraznější a mě zaplavil příval neradostných myšlenek. Litoval jsem, že jsem zhasl, ale byl jsem příliš unaven, abych se zvedl a znovu rozsvítil. Pak, po dlouhé deprimující přestávce, po opětném praskání schodů a podlahy v chodbě, se ozval tichý, proklatý a neklamný zvuk, který se zdál být zhoubným naplněním všech mých obav. Bez nejmenšího stínu pochyb se někdo pokoušel klíčem odemknout dveře do chodby – opatrně, kradmo, zkusmo.

Když jsem zjistil skutečné nebezpečí, moje vzrušení bylo asi méně prudké následkem dřívějších nejasných obav. Byl jsem, i když bez určitého důvodu, instinktivně ve střehu – a to byla má výhoda v nové a skutečné krizi, ať už se to jakkoli vyvine. Nicméně změna ohrožení od neurčité předtuchy k bezprostřední skutečnosti byla hluboký šok a dopadla na mne silou drtivého úderu. Ani jednou mě nenapadlo, že by to šmátrání bylo jen zdání. Vše, co jsem si o tom mohl myslet, bylo, že se jedná o zlý úmysl a smrtelně klidný jsem očekával příští pohyb samozvaného vetřelce.

Po chvíli opatrný šramot přestal a já slyšel, že se někdo dostal pomocí paklíče do severního pokoje. Pak někdo tiše zkoušel zámek spojovacích dveří s mým pokojem. Závora samozřejmě držela a slyšel jsem praskání podlahy, když zloděj opouštěl místnost. Za okamžik se ozvalo jiné tiché šramocení a já věděl, že někdo vešel do pokoje na jih od mého. Opět kradmý pokus otevřít závorou opatřené spojovací dveře a opět vzdalující se praskání. Tentokrát praskání pokračovalo chodbou a dolů po schodech a tak jsem poznal, že zloděj zjistil, že dveře mého pokoje jsou zajištěny závorami, a vzdal se svého záměru na delší či kratší dobu, což se později ukáže.

Pohotovost, s jakou jsem se vrhl do naplánované akce, ukázala, že jsem se musel dlouhé hodiny vědomě obávat nějakého nebezpečí, a uvažovat o možných cestách útěku. Od začátku jsem cítil, že neviditelný vetřelec znamená nebezpečí, s kterým není radno se setkat nebo střetnout, ale před nímž je lépe utéci co možno nejrychleji. Jediné, co musím udělat, je, dostat se živý z hotelu jak nejrychleji mohu, ale jinudy než hlavním schodištěm a hotelovou halou.

Tiše jsem vstal, namířil kapesní svítilnu na vypínač a chtěl jsem rozsvítit žárovku nad postelí a vybrat si něco svých věcí do kapsy, abych mohl bez zavazadla rychle ven. Nic se však nestalo, a já viděl, že byl vypnut proud. Zřejmě se chystal jakýsi tajný, zlý manévr ve velkém měřítku – co, to jsem přesně nevěděl. Když jsem v zamyšlení stál s rukou na nepotřebném vypínači, zaslechl jsem tlumené praskání v dolním patře a měl jsem dojem, že téměř mohu rozeznat hlasy rozhovoru. Po chvíli jsem byl méně jistý, zda ony hlubší zvuky byly hlasy, neboť ono drsné poštěkávání a neartikulované krákání se tak málo podobalo známé lidské řeči. Tehdy mi s novou silou přišlo na mysl to, co v noci slyšel tovární inspektor v tomto rozpadajícím se morovém domě.

Při světle baterky jsem si naplnil kapsy, nasadil klobouk a šel po špičkách k oknu, abych zjistil možnosti ústupu. V rozporu s platnou bezpečnostní vyhláškou, nebylo na této straně hotelu požární schodiště a já poznal, že mé okno mi nabízí pouze skok z třetího patra na dlážděný dvorek. Ale vpravo i vlevo sousedily s hotelem nějaké staré cihlové bloky obchodních budov, jejichž šikmé střechy sahaly dostatečně vysoko, abych na ně mohl skočit s výše svého třetího patra. Abych se dostal na některou z těchto budov, musel bych být v pokoji o dvoje dveře od mého, v jednom případě na sever a v druhém na jih – a můj mozek začal okamžitě pracovat a chladně uvažovat, jaké mám možnosti se tam dostat.

Uvědomil jsem si, že nemohu riskovat objevit se na chodbě, kde by moje kroky byly určitě slyšet a kde by byly nepřekonatelné obtíže se vstupem do správného pokoje. Pokud se mi to vůbec podaří, musím projít méně pevnými spojovacími dveřmi mezi pokoji; budu muset násilím vyrazit zámky i závory, a pokud mi budou příliš vzdorovat, použít vlastní ramena jako beranidlo. Doufal jsem, že by se mi to mohlo podařit vzhledem k zchátralosti domu a jeho příslušenství; ale věděl jsem, že to nemohu udělat nehlučně. Budu se muset spolehnout jen na rychlost a na naději, že se dostanu k oknu dříve, než nějaké nepřátelské síly se dostatečně dají dohromady, aby otevřely paklíčem dveře, za nimiž jsem byl. Své vlastní dveře do chodby jsem zajistil přistavením sekretáře – pomalinku, abych způsobil co nejméně hluku.

Byl jsem si vědom, že mé šance nejsou velké a mohu očekávat další překážky. Dostat se jen na jinou střechu nevyřeší ještě problém, protože zde zůstane nutnost dostat se dolů a utéci z města. Jediná věc v můj prospěch byla opuštěnost a zchátralost sousedních domů a množství černě zejících vikýřů na každé straně.

Podle mapy mladíka z potravinářství jsem si zjistil, že nejlepší cesta z města je na jih, a vrhl jsem rychlý pohled na spojovací dveře na jižní straně pokoje. Byly to dveře, které se otevíraly ke mně, a tak jsem viděl – když jsem odstrčil závoru a našel další zajištění – že to nejsou ty správné dveře k vyražení. Zavrhl jsem tedy tuto možnost úniku a opatrně jsem k nim přitáhl postel, abych zabránil jakémukoliv útoku, který by mohl přijít později z vedlejšího pokoje. Dveře na sever se otvíraly ven a toto musela být má cesta – i když se ukázalo, že jsou zamčené z druhé strany na závoru. Kdyby se mi podařilo dosáhnout střechy domů v Painově ulici a s úspěchem sestoupit do přízemí, mohl bych se možná vrhnout přes dvůr a do přilehlých nebo protějších domů Washingtonovy nebo Batesovy ulice – anebo vyjít na Painovu ulici a zahnout jižně do Washingtonovy. V každém případě bych se měl snažit nějak vyrazit do Washingtonovy ulice a rychle se dostat z okolí Hlavního náměstí. Dal bych přednost vyhnout se Painově ulici, neboť hasičská zbrojnice by mohla být otevřená celou noc.

Jak jsem přemýšlel o těchto věcech, díval jsem se ven přes špinavé moře rozpadajících se střech pode mnou, nyní osvětlených září měsíce krátce po úplňku. Vpravo černý příkop říčního koryta rozrážel panorama, opouštěje továrny a nádraží, přimknuté jako klíště k jeho stranám. Za ním vedly zrezivělé koleje a rowleyská cesta napříč plochým bažinatým terénem, posetým ostrůvky zvýšené a sušší, křovím zarostlé země. Vlevo potůčky protkaná krajina byla blíže, úzká cesta do Ipswiche bíle zářila v měsíčním světle. Ze své strany hotelu jsem nemohl vidět jižní cestu do Arkhamu, pro niž jsem se rozhodl.

Nerozhodně jsem uvažoval, kdy bude nejlepší se pustit do severních dveří a jak bych to udělal co nejtišeji, když jsem zpozoroval, že neurčité zvuky zdola se změnily v jasné a těžkopádné praskání na schodech. Mihotavé blikavé světlo se objevilo v prosklení nad mými dveřmi a prkna na chodbě začala sténat pod těžkou vahou. Přibližovaly se tlumené zvuky, jakoby podobné řeči, a nakonec se ozvalo silné klepání na mé vnější dveře.

Na okamžik jsem prostě zadržel dech a čekal. Jakoby věčnost uplynula a zvracení vyvolávající rybí pach stoupl náhle a dramaticky. Pak se klepání opakovalo, nepřetržitě a s rostoucí naléhavostí. Věděl jsem, že nastal čas k činu a neprodleně jsem odstrčil závoru severních spojovacích dveří a opřel se do nich, abych je vyrazil. Klepaní bylo stále hlasitější a já doufal, že se v tom hluku ztratí zvuky mého snažení. Konečně jsem zaútočil, vrážel znovu a znovu levým ramenem do tenké výplně, nedbaje šoku ani bolesti. Dveře vzdorovaly mnohem víc, než jsem očekával, ale nevzdal jsem se. A po celou tu dobu hluk za vnějšími dveřmi stoupal.

Na konec spojovací dveře povolily, ale s takovým praskotem, že mi bylo jasné, že ti venku to museli slyšet. Klepání zvenčí se okamžitě změnilo v divoké bušení, zatímco se ozývaly klíče ve dveřích z chodby do obou mých sousedních pokojů. Spěchal jsem právě otevřenými spojovacími dveřmi a ještě jsem stačil zavřít na závoru dveře do chodby dříve, než mohlo být otočeno klíčem v zámku, ale právě když jsem to udělal, tak jsem slyšel, že se pokoušejí paklíčem otevřít dveře třetího pokoje – toho, z jehož okna jsem doufal se dostat na dolní střechu.

Na okamžik jsem propadl naprostému zoufalství, neboť mé uvěznění v pokoji bez oken se zdálo úplné. Vlna téměř abnormální hrůzy, zahalené děsivou, i když nevysvětlitelnou zvláštností, se prese mne přelila, když světlo svítilny ozářilo stopy v prachu zanechané vetřelcem, jenž se před chvílí z tohoto pokoje pokoušel otevřít mé dveře. Potom se zmateným automatismem, který přetrvával navzdory beznaději, jsem se vrhl proti dalším spojovacím dveřím a slepě jsem do nich narazil ve snaze je vylomit, připouštěje, že by zámek mohl být tak zázračně neporušený jako v onom druhém pokoji – a abych zajistil na závoru dveře do chodby z druhé strany dříve, než by se podařilo zámek zvenčí odemknout.

Jen šťastná náhoda mě na chvíli zachránila – protože spojovací dveře přede mnou byly nejen nezamčené, ale dokonce pootevřené. Okamžitě jsem jimi proběhl a přitlačil koleno a rameno proti dveřím do chodby, které se právě otvíraly dovnitř. Můj tlak překvapil toho, kdo dveře otevíral, takže klika pod tlakem zapadla, a mohl jsem zasunout závoru, která byla v dobrém stavu – tak, jak jsem to udělal u těch druhých dveří. Když jsem získal tento odklad, slyšel jsem, že se bušení na druhé dvoje dveře zmírnilo. Od spojovacích dveří, které jsem zatarasil postelí, se ozývalo zmatené brebentění. Většina útočníků zřejmě vešla do jižního pokoje a shromáždila se k útoku ze strany. Ale v tom okamžiku se ozval paklíč ve dveřích vedlejšího pokoje od severu a já věděl, že toto nebezpečí je bližší.

Severní spojovací dveře byly dokořán, ale nebyl čas myslet na zajištění právě odemykaného zámku z chodby. Vše, co jsem mohl udělat, bylo zabouchnout otevřené spojovací dveře, zavřít je na závoru a stejně tak dveře naproti; k jedněm přitáhnout postel a k druhým psací stolek a ke dveřím do chodby umyvadlo. Viděl jsem, že se musím spolehnout na tyto nouzové překážky, že mne uchrání, dokud se nedostanu z okna na střechu bloku domů v Painově ulici. Ale i v tomto kritickém okamžiku můj hlavní děs nespočíval především v slabosti mých obranných opatření. Byl jsem otřesen, protože nikdo z mých pronásledovatelů přes ohavné funění, chrochtání a tlumené štěkání v různých intervalech nevydal ze sebe jasný, nebo artikulovaný zvuk.

Když jsem posunoval nábytek a spěchal k oknům, slyšel jsem strach nahánějící dupání v chodbě směrem k pokoji severně od mého a uvědomil si, že bušení na jihu přestalo. Většina mých odpůrců se zřejmě soustředila u vetchých spojovacích dveří, které, jak věděli, se musí otevřít přímo na mne. Venku si měsíc dováděl na hřebenu střechy bloku domů pode mnou a já věděl, že skok bude zoufale nebezpečný, protože plocha, na kterou jsem musel skočit, byla strmá.

Když jsem zvážil podmínky, zvolil jsem jako cestu úniku jižnější ze dvou oken; chtěl jsem skočit do úžlabí střechy a dostat se k nejbližšímu vikýři. Až budu uvnitř jednoho z chatrných cihlových domů, budu muset počítat s pronásledováním; doufal jsem ale, že se mi podaří sestoupit dolů a přebíhat z jednoho otevřeného vchodu do druhého, tmavými dvorky a eventuelně se dostat do Washingtonovy ulice a vyklouznout z města na jih.

Náhle se od severních spojovacích dveří rozlehl strašlivý praskot a já viděl, jak se tenká výplň dveří tříští. Oblehatelé si zřejmě přinesli nějaký těžký předmět, aby jej použili jako beranidlo. Avšak postel stále pevně držela; takže jsem přece ještě měl slabou naději, že se mi útěk podaří. Když jsem otevřel okno, zjistil jsem, že je lemováno těžkými sametovými závěsy, pověšenými na tyči s mosaznými kroužky, a že tam byl zvenčí také vyčnívající úchyt na okenice. Uvědomil jsem si možnost vyhnout se nebezpečnému skoku, prudce jsem zatáhl za závěsy a strhl je dolů i s tyčí; potom jsem rychle zahákl dva kroužky na okenicový úchyt a vyhodil závěs ven. Těžké záhyby plně dosáhly na sousední střechu a přesvědčil jsem se, že kroužky i úchyt by mohly mou váhu unést. Prolezl jsem oknem, spustil se po improvizovaném žebříku a navždy za sebou zanechal morbidní a hrůzou zamořenou budovu Gilmanova domu.

Bezpečně jsem přistál na uvolněných břidlicových taškách strmé střechy a podařilo se mi bez uklouznutí dosáhnout zejícího černého vikýře. Podíval jsem se vzhůru k oknu, které jsem opustil, a zpozoroval, že je stále temné, zatímco daleko naproti zřícených komínů směrem na sever jsem viděl světla zlověstně zářící ve dvoraně Dagonova řádu, v baptistickém i kongregačním kostele, na která si vzpomínám se zachvěním. Ale nezdálo se, že by někdo byl dole ve dvoře, a já doufal, že mám šanci dostat se pryč dřív, než vypukne všeobecný poplach. Baterkou jsem si posvítil do vikýře a zjistil, že tam nejsou schody dolů. Výška ale nebyla velká, a tak jsem se přesunul přes okraj a skočil; dopadl jsem na zaprášenou podlahu postlanou rozbitými krabicemi a barely.

Místo bylo strašidelné, ale mne už takové věci nešokovaly a ihned jsem zamířil ke schodům, které se objevily ve světle baterky – rychlým pohledem na hodinky jsem zjistil, že jsou dvě hodiny po půlnoci. Schody zaskřípěly, ale zdály se být celkem pevné; běžel jsem jako o závod rozlehlou prostorou prvního patra dolů do přízemí. Bylo zde úplně pusto a ozvěnou se vracel jen zvuk mých kroků. Konečně jsem se dostal do vstupní haly, na jejímž konci jsem uviděl slabě osvětlený obdélník otlučeného vchodu do Painovy ulice. Zamířil jsem opačným směrem a našel zadní dveře také otevřené; odvážil jsem se ven a sestoupil po pěti schodech na trávou zarostlou dlažbu dvorku.

Měsíční světlo sem dolů nedosáhlo, ale na cestu jsem viděl bez baterky. Některá okna Gilmanova domu byla slabě osvětlena a zdálo se mi, že uvnitř slyším zmatené zvuky. Tiše jsem přešel na stranu Washingtonovy ulice, zaregistroval četné otevřené domovní dveře a zvolil ty nejbližší jako svou cestu ven. Chodba uvnitř byla černá, a když jsem došel na druhý konec, zjistil jsem, že dveře do ulice byly pevně zaklínovány. Rozhodnut zkusit jiný dům protápal jsem se zpět na dvorek, ale prudce jsem se zastavil blízko domovních dveří.

Z otevřených dveří Gilmanova domu proudil mohutný zástup podivných postav – světla v temnotě poskakovala a hrůzu budící chraplavé hlasy na sebe tiše pokřikovaly v řeči, která určitě nebyla angličtina. Postavy se pohybovaly nejistě a poznal jsem ke své úlevě, že nevědí, kam jsem zmizel; ale přesto jsem se chvěl hrůzou až do morku kostí. Jejich obličeje se nedaly rozeznat, ale nahrbená paťchavá chůze byla hnusně odpudivá. A nejhorší ze všeho bylo poznání, že jedna z postav byla podivně oblečená a nepochybně korunovaná vysokou tiarou známého provedení. Jak se postavy rozlézaly po dvorku, cítil jsem, že mé obavy vzrůstají. Co když nenajdu z toho domu východ na ulici? Rybí pach byl nechutný a byl jsem zvědav, zda jej snesu bez omdlení. Opět jsem tápal směrem k ulici, otevřel dveře do chodby a přišel k prázdné místnosti s pevně uzavřenými okenicemi, ale bez okenních rámů. Motal jsem se bez světla baterky a zjistil, že okenice mohu otevřít; v mžiku jsem vylezl ven a okenice za sebou zavřel.

Nyní jsem byl na Washingtonově ulici, kde jsem neviděl živou bytost a krom záře měsíce ani jiné světlo. Avšak slyšel jsem v dálce ze všech stran zvuky hrdelních hlasů, kroků a zvláštní pleskavý zvuk, který vůbec nezněl jako kroky. Nesměl jsem ztrácet čas. Postavení světových stran mně bylo jasné a byl jsem rád, že pouliční světla byla zhasnuta, jak se to často stává za nocí plně osvětlených měsícem v chudých venkovských oblastech. Některé zvuky přicházely i z jihu, ale zůstal jsem rozhodnut utéci tím směrem. Věděl jsem, že by tam mohlo být hodně vchodů do opuštěných domů, kde bych se skryl v případě, že bych potkal člověka nebo skupinu lidí vypadajících jako pronásledovatelé.

Šel jsem rychle, tiše a přitištěn k zříceným domům, i když jsem byl bez klobouku a pocuchaný po svém svízelném slézání, nebyl jsem zvlášť nápadný a měl jsem velkou šanci projít nepozorován, budu-li muset potkat náhodného chodce. Na Batesově ulici jsem se stáhl do otevřené chodby, když mi přecházely přes cestu dvě šourající se postavy, ale brzy jsem znovu vyšel a blížil se k otevřenému prostranství, kde Eliotova ulice šikmo protínala křižovatku ulice Washingtonovy s ulicí Jižní. I když jsem toto místo nikdy neviděl, na mapě mladíka z potravinářství vypadalo nebezpečně, pokud by bylo osvětleno měsíční září. Bylo by zbytečné snažit se mu vyhnout; protože jakýkoliv jiný směr by znamenal okliku s možným nebezpečím, že budu spatřen a zadržen. Jediné, co se dalo dělat, bylo přejít ho odvážně a otevřeně, přitom napodobovat co nejlépe typické šourání innsmouthských lidí a věřit, že nikdo – nebo při nejmenším žádný můj pronásledovatel – tam nebude.

Nedovedl jsem si představit, jak dokonale bylo pronásledování organizováno, a také, co byl jeho důvod. Zdálo se, že ve městě je nezvyklá aktivita, ale usoudil jsem, že se ještě nerozšířila zpráva o mém útěku od Gilmana. Měl bych rychle přejít z Washingtonovy do některé jiné ulice směřující k jihu, protože ta společnost z hotelu po mně určitě půjde. Musel jsem zanechat stopy v prachu v tom posledním starém domě, a ty prozrazovaly, jak jsem se dostal na ulici.

Jak jsem očekával, prostranství bylo plně zalito měsíčním světlem a v jeho středu jsem uviděl trávník s železným zábradlím. Na štěstí nikdo nebyl nablízku, i když se zdálo, že zesiluje podivné bzučení a hluk směrem od Hlavního náměstí. Jižní ulice byla opravdu široká, vedla přímo dolů mírným sklonem k nábřeží a poskytovala výhled na moře; a já doufal, že se nikdo nebude z dálky dívat, jak přecházím v jasném měsíčním světle.

Pokračoval jsem bez překážky a neozval se žádný nový zvuk, který by naznačoval, že jsem sledován. Rozhlédl jsem se kolem a bezděčně jsem na okamžik zvolnil krok, abych se podíval na moře, oslnivé v zářícím měsíčním světle na konci ulice. Daleko v moři za vlnolamem byla nejasná, temná čára Ďáblova útesu, a jak jsem ji zahlédl, nemohl jsem si pomoci a myslel jsem na všechny ty strašlivé pověsti, které jsem slyšel v posledních třiceti čtyřech hodinách, na legendy líčící tuto rozeklanou skálu jako skutečnou vstupní bránu do království bezmezné hrůzy a nepředstavitelné zvrhlosti.

Potom, bez varování, jsem uviděl na vzdáleném útesu přerušované záblesky světla. Byly skutečné a nedalo se o nich pochybovat; v mé mysli vzbudily slepý děs, vymykající se veškerému rozumu. Svaly mi ztuhly k panickému útěku, ale zvládla je určitá podvědomá a polohypnotická opatrnost. A aby byly věci ještě horší, nyní vycházely záblesky z do výše se ryčící věžičky Gilmanova domu, který se za mnou na severovýchodě nezřetelně rýsoval; sled stejných, i když různě rozdělených záblesků, které nemohly znamenat nic jiného než odpověď na signál.

Měl jsem své svaly pod kontrolou, a když jsem si znovu uvědomil, jak jasně jsem byl vidět, vrátil jsem se k ráznějšímu a předstíraně šouravému kroku; ale dokud jsem průhledem Jižní ulice viděl na moře, stejně jsem se stále díval na ten ďábelský a přízračný útes. Nedovedl jsem si představit, co to vše znamená, pokud se to netýkalo nějakého divného rituálu spojeného s Ďáblovým útesem, nebo pokud se nějaká tlupa nevylodila na té přízračné skále. Zahnul jsem doleva kolem zničeného trávníku, ale ustavičně jsem se ohlížel k moři, které se třpytilo v přízračném letním svitu měsíce, a pozoroval zašifrované záblesky těch nevysvětlitelných světelných signálů.

A tehdy mne napadla ta nejhroznější představa představ, která zničila poslední zbytek sebeovládání a dohnala mě k ztřeštěnému útěku na jih, podél zejících černých dveří a oken, zírajících jako rybí oči v této opuštěné ulici noční můry. Neboť při bližším pohledu jsem spatřil, že měsíčním světlem ozářené vody mezi útesem a břehem vůbec nebyly prázdné. Byly živé hejny hemžících se těl, plavajících směrem k městu; i na tak velkou vzdálenost a v jediném okamžiku vjemu jsem poznal, že ty poskakující hlavy a bušící ruce byly odlišné způsobem, který nebylo možno normálně vyjádřit nebo vědomě formulovat.

Než jsem minul blok domů, zmírnil jsem svůj překotný útěk, neboť po své levici jsem uslyšel něco jako pokřik a volání organizovaného pronásledování. Byly slyšet kroky a hrdelní zvuky a rachotící motor skřípal Federální ulicí směrem na jih. Ve vteřině se zcela změnily všechny moje plány, neboť byla-li přede mnou blokována silnice k jihu, musím jasně najít jinou možnost útěku z Innsmouthu. Zastavil jsem se, vrhl se do otevřených domovních dveří a uvědomil si, jaké jsem měl štěstí, že jsem opustil měsíčním světlem zalité otevřené prostranství dříve, než přišli tito pronásledovatelé dolů souběžnou ulicí.

Mé úvahy byly méně uklidňující. Vzhledem k tomu, že pronásledování vedlo jinou ulicí, bylo jasné, že mě tato skupina přímo nesledovala. Neviděli mě, ale jednoduše jednali podle nějakého plánu, který mi měl odříznout možnost úniku. Avšak z toho vyplývalo, že všechny cesty vedoucí z Innsmouthu jsou hlídány podobně, neboť obyvatelé nemohli vědět, kterou se vydám. Kdyby to tak bylo, musel bych ustoupit přes oblast, kde nevedly cesty; jak bych to však mohl udělat, vzhledem k povaze okolní krajiny, bažinaté a protkané sítí potůčků? Na okamžik se mi v hlavě všechno zamotalo – z čiré beznaděje a z rychle rostoucího všudypřítomného rybího zápachu.

Potom jsem si vzpomněl na opuštěné koleje do Rowley, jejichž pevná čára se štěrkovým podložím zarostlým plevelem se stále ještě táhla k severozápadu od pobořeného nádraží na okraji říčního koryta. Byla tu ještě naděje, že lidé z města na ně nepomyslí, protože trnitým křovím zarostlá opuštěnost kolejí z nich dělala téměř neproniknutelnou a nejnepravděpodobnější cestu, jakou by uprchlík volil. Viděl jsem je jasně z hotelového okna a věděl jsem, kde jsou. Větší část jejich začátku byla nepříjemně viditelná z rowleyské silnice a z vyšších míst ve městě, ale člověk by se možná mohl porostem nepozorovaně proplazit. V každém případě to byla jediná naděje na vysvobození a nedalo se nic jiného dělat než se o to pokusit.

Stáhl jsem se do chodby opuštěného domu, v níž jsem našel úkryt, a ještě jednou jsem si při baterce prohlédl mapu mladíka z potravinářství. Bezprostřední problém byl, jak se dostat na staré koleje; zjistil jsem, že nejbezpečnější by to bylo směrem k Babsonově ulici, pak západně k Lafayettově – zde zahnout za roh a nepřecházet podobné prostranství jako to, které jsem již přešel – a zpět severně a západně klikatě ulicí Lafayettovou, Bálešovou, Adamsovou a Pobřežní – ta šla podle řečiště k opuštěnému a polorozpadlému nádraží, které jsem viděl z okna. Důvod, proč jsem pokračoval Babsonovou ulicí, byl, že jsem nechtěl znovu přecházet otevřené prostranství jako dříve ani se dát směrem na západ ulicí stejně širokou jako byla Jižní.

Znovu jsem přešel na pravou stranu ulice, abych zabočil do Babsonovy co nejnenápadněji. Zvuky stále ještě byly slyšet ve Federální ulici, a jak jsem se ohlédl, zdálo se mi, že vidím záři světla blízko domu, kterým jsem unikl. Dychtivý, abych opustil Washingtonovu ulici, vyrazil jsem pomalým klusem a doufal, že budu mít štěstí a nepotkám nijaké pozorující oči. Blízko rohu Babsonovy ulice jsem ke svému zděšení zjistil, že jeden z domů je stále ještě obydlený, což prozrazovaly záclony v oknech; ale světlo uvnitř nesvítilo a já přešel bez pohromy.

V Babsonově ulici, která křižovala Federální a kde by mě mohli moji pronásledovatelé snadno spatřit, přitiskl jsem se co nejtěsněji ke křivým, nerovným domům; dvakrát jsem se zastavil ve dveřích, když na okamžik hlasy za mnou zesílily. Otevřené prostranství přede mnou zářilo do daleka a opuštěné v měsíčním světle, ale já jím nebudu muset projít. Při mé druhé zastávce jsem zjistil nové rozmístění nejasných zvuků; když jsem opatrně vykoukl ze skrytu, vyrazil přes otevřené prostranství automobil a zamířil ven Eliotovou ulicí, která protínala jak Babsonovu, tak i Lafayettovu.

Jak jsem se díval – duse se náhlým zesílením rybího zápachu po krátkém zeslabení – viděl jsem skupinu těžkopádných přikrčených postav mírně klusat a belhat se stejným směrem; věděl jsem, že to je skupina, která hlídá cestu do Ipswiche, protože tato silnice je pokračováním Eliotovy ulice. Dvě z postav, které jsem zahlédl, byly oblečeny v široké obřadní roucho a jedna měla špičatý diadém, který se bělostně třpytil v měsíčním světle. Chůze této postavy byla tak podivná, že mi šel mráz po zádech, neboť se mi zdálo, že ten tvor se pohyboval skoky.

Když byl poslední ze skupiny z dohledu, pokračoval jsem v cestě; vyrazil jsem kolem rohu do Lafayettovy ulice, velice spěšně přešel Eliotovu, ze strachu, že opozdilci skupiny se stále ještě mohli blížit podél této dopravní tepny. Slyšel jsem v dálce jakési skřehotavé a chřestivé zvuky daleko směrem k Hlavnímu náměstí, ale přešel jsem bez pohromy. Největší hrůzu jsem měl z opětného přechodu široké a měsíčním světlem zalité Jižní ulice – s jejím výhledem na moře –, ale musel jsem se tohoto pokusu odvážit. Snadno by se mohl někdo dívat – a pátrači v Eliotově ulici by jistě neopomněli se po mně podívat oběma směry. V posledním okamžiku jsem se rozhodl, že raději zmírním svůj klus a přejdu jako předtím šouravým krokem průměrného innsmouthského domorodce.

Když se opět otevřel pohled na vodu, tentokrát po mé pravici, byl jsem napůl rozhodnut se tam nedívat. Ale stejně jsem nemohl odolat. Vrhl jsem tam kosý pohled, když jsem se opatrně a imitativně šoural pod ochranou stínu. Žádná loď tam nebyla vidět, ač jsem skoro očekával, že tam bude. Místo toho, první věc, kterou mé oko zachytilo, byla malá veslice vplouvající směrem k opuštěným přístavním hrázím a naložená nějakým objemným, plachtovinou přikrytým předmětem. Veslaři, i když byli vidět z dálky a nezřetelně, byli zvlášť odpuzujícího vzhledu. Četní plavci se stále ještě nedali rozeznat; zatím na vzdáleném černém útesu jsem viděl nejasnou stálou zář, jinou než předtím onen mrkající signál, která měla zvláštní barvu, již jsem nemohl přesně určit. Nad šikmými střechami vpravo v popředí rýsovala se vysoká věžička Gilmanova domu, ale byla zcela temná. Rybí pach rozehnaný na chvíli milosrdným vánkem opět vše obklopil s intenzitou dohánějící k šílenství.

Ještě jsem nepřešel ulici, když jsem uslyšel mumlající skupinu přicházející Washingtonovou ulicí od severu. Když došli na široké otevřené prostranství, kde jsem zneklidněn poprvé zahlédl měsícem ozářenou vodu, mohl jsem je jasně vidět na vzdálenost jednoho bloku, a byl jsem zděšen bestiální nenormálností jejich tváří a psí nelidskostí jejich nahrbeného šourání. Jeden muž se pohyboval jasně opičím způsobem, dotýkaje se pravidelně dlouhýma rukama země, zatímco jiná postava – v obřadním rouchu a s tiarou na hlavě – se zdála pohybovat téměř poskoky. Usoudil jsem, že to je ona skupina, kterou jsem viděl na Gilmanově dvoře – skupina mně nejblíže na stopě. Když se některé z postav otočily, aby se podívaly mým směrem, byl jsem ochromen hrůzou, avšak dokázal jsem předstírat nenucenou šouravou chůzi. Dodnes nevím, zda mě viděli, nebo ne. Jestliže ano, můj trik je musel oklamat, neboť přešli přes měsícem osvětlené prostranství, aniž by uhnuli ze svého směru, a při tom skřehotali a brebentili jakýmsi ohavným hrdelním žargonem, který jsem nemohl identifikovat.

Když jsem byl opět ve stínu, nasadil jsem pomalý klus podél nakloněných a zničených domů, které prázdně zely do noci. Přešel jsem na západní chodník a obešel nejbližší roh do Bálešovy ulice, kde jsem se držel blízko domů na jižní straně. Minul jsem dva domy, které se zdály obydlené, z nichž jeden měl v horních místnostech slabá světla, nicméně nesetkal jsem se s žádnou překážkou. Jakmile jsem zahnul do Adamsovy ulice, cítil jsem se značně bezpečnější, ale zažil jsem šok, když se nějaký muž vymotal z temných domovních dveří přímo proti mně. Byl však tak zoufale opilý, že mě neohrozil; a tak jsem se v bezpečí dostal až k ponurým troskám skladišť v Pobřežní ulici.

Nic se nepohnulo v této mrtvé ulici při říčním korytě a hukot vodopádu úplně překryl mé kroky Byl to dlouhý, pomalý klus ke zbořenému nádraží a velké cihlové stěny skladišť vypadaly příšerněji než průčelí soukromých domů. Konečně jsem uviděl staré nádraží s podloubím nebo tím, co z něj zbylo, a zamířil jsem přímo ke kolejím, které začínaly od jeho vzdálenějšího konce.

Koleje byly rezavé, ale vcelku neporušené a ne víc než polovina pražců uhnilá. Chodit nebo běžet po takovém povrchu bylo sice nesnadné, ale velice jsem se snažil a vcelku jsem měl docela dobrý čas. V prvním úseku vedly podle okraje koryta, ale pak jsem dorazil k dlouhému krytému mostu, který se v závratné výšce klenul přes rokli. Jeho stav bude rozhodující pro můj další postup. Bude-li to v lidských silách, přejdu ho; když ne, budu muset riskovat putování mnoha ulicemi a přejít přes nejbližší neporušený silniční most.

Rozsáhlá délka starého mostu zářila přízračně v měsíčním světle a viděl jsem, že pražce jsou bezpečné při nejmenším do vzdálenosti nejbližších několika stop. Vstoupil jsem na most, rozsvítil baterku a byl téměř sražen mračnem netopýrů, kteří pleskali křídly kolem mne. Asi na půl cestě zela mezi pražci nebezpečná díra a já se na okamžik zalekl, že mi zabrání v cestě, ale nakonec jsem riskoval zoufalý skok, který naštěstí dobře dopadl.

Byl jsem rád, když jsem se dostal z toho hrůzného tunelu a zas uviděl měsíční světlo. Staré koleje protínaly Říční ulici a pak se náhle stočily do zemědělské oblasti, kde bylo stále méně a méně děsného innsmouthského rybího pachu. Hustý porost plevele a trnitých keřů mi překážel a krutě rval mé šaty, ale přesto jsem byl rád, že zde byl, aby mi v případě nebezpečí poskytl úkryt. Věděl jsem, že větší část mé cesty musela být vidět z rowleyské silnice.

Velice záhy začala bažinatá oblast s jedinou kolejí na nízkém trávou porostlém náspu, kde zaplevelení bylo poněkud slabší. Byly zde ostrůvky vyvýšené země, kde trať procházela mělkým, otevřeným zářezem zarostlým keři a ostružinami. Byl jsem vděčný za tento částečný úkryt, protože v tomto místě byla rowleyská cesta nepříjemně blízko, jak jsem poznal pohledem z okna hotelu. Na konci tohoto úseku přetínala koleje a uhnula do bezpečné vzdálenosti, ale zatím jsem musel být mimořádně opatrný. V této chvíli jsem byl vděčen skutečnosti, že kolej nebyla hlídána.

Než jsem vstoupil do průkopu, rozhlédl jsem se, ale neviděl žádného pronásledovatele. Staré věže a střechy upadajícího Innsmouthu zářily vlídně a nadpozemsky v magickém žlutém světle měsíce a mě napadlo, jak asi vypadaly za starých časů, ještě než padl stín. Pak, jak jsem bloudil pohledem od města do vnitrozemí, něco méně poklidného upoutalo mou pozornost a přimělo mne na vteřinu se nehybně zastavit!

Co jsem viděl – nebo si představoval, že vidím, byl zneklidňující dojem vlnivého pohybu daleko na jihu, dojem, z něhož jsem usoudil, že z města, ipswichskou silnicí, vyrazila opravdu velká skupina. Vzdálenost byla veliká a nemohl jsem rozeznat podrobnosti, ale vůbec se mi nelíbil pohled na tuto pohybující se kolonu. Velice se vlnila a příliš jasně se leskla v paprscích teď už zapadajícího měsíce. Byl zde také náznak zvuku, i když vítr foukal jiným směrem; náznak zvířecího mekotání a bučení ještě horšího než brumlání skupin, jež jsem nedávno zaslechl.

V hlavě se mi honily všechny možné nepříjemné dohady, myslel jsem na ony mimořádně výstřední innsmouthské typy skrývající se, jak se říkalo, v rozpadlé, stoleté změti domů a ulic blízko pobřeží. Také jsem myslel na ty bezejmenné plavce, které jsem zahlédl. Když se vezmou v úvahu skupiny, které jsem dosud zahlédl, a ty, které pravděpodobně střežily ostatní cesty, počet mých pronásledovatelů musel být neobvykle veliký na město tak vylidněné, jako byl Innsmouth.

Kde se vzalo tolik lidí v tom zástupu, na nějž jsem právě hleděl? Hemží se tato stará nezměrná změť ulic a domů pokřiveným, neurčitým a netušeným životem? Nebo na onom ďábelském útesu skutečně vylodila nějaká nepozorovaná loď množství neznámých cizáků? Kdo byli tito tvorové? Proč zde byli? A jestliže jich takové množství hlídkovalo na ipswichské cestě, byly stejně silné hlídky i na ostatních cestách?

Vystoupil jsem na keři porostlý úsek a prodíral se velice pomalu, když ten prokletý rybí zápach opět převládl. Že by se vítr náhle změnil na východní, a foukal od moře nad město? Usoudil jsem, že tomu tak muselo být, protože jsem opět slyšel šokující hrdelní mumlání ze směru, který až dosud byl tichý. Byl tam také jiný zvuk, obrovské pleskání ve velkém měřítku nebo ťapkání, které nějak vyvolávalo představu nejhnusnějšího druhu. Nelogicky jsem myslel na nepříjemně se vlnící kolonu na vzdálené ipswichské silnici.

Pak začal zvuk a zápach sílit, takže jsem se rozechvěn zastavil a byl vděčný za úkryt v průkopu. Vzpomněl jsem si, že to bylo zde, kde se rowleyská silnice tak přiblížila ke staré železnici, než ji přetla a odklonila se na západ. Něco přicházelo po této cestě a musel jsem si lehnout na zem, pokud to nepřejde a nezmizí v dálce. Díky Bohu, že tyto bytosti nepoužívaly psy ke stopování, i když možná by to nebylo možné s ohledem na všudypřítomný pach v celé oblasti. Skrčený v keřích písčité rozsedliny cítil jsem se dostatečně bezpečný, i když jsem věděl, že pátrači budou přecházet koleje ne více než sto yardů ode mne. Já je uvidím, a když vyloučím nešťastnou náhodu, oni mne ne.

Náhle jsem se bál na ně pohlédnout, až budou procházet. Viděl jsem blízký, měsícem zalitý prostor, kudy by se měli hrnout, a měl jsem podivné myšlenky na neodstranitelné znečištění tohoto prostoru. Možná to byli nejhorší ze všech innsmouthských typů – něco, na co by bylo lépe nevzpomínat.

Vše převládající zápach se zvětšoval a zvuky přerostly v bestiální směsici krákání, štěkání, kašlání, bez nejmenší stopy lidské řeči. Byly to skutečně hlasy mých pronásledovatelů? Nemají nakonec přece jen psy? Až dosud jsem však v Innsmouthu žádné z menších zvířat neviděl. To pleskání nebo ťapkání bylo příšerné – nemohl bych pohlédnout na ty degenerované bytosti, které ho způsobovaly. Nechám zavřené oči, dokud se zvuky nevzdálí na západ. Horda byla nyní velice blízko, vzduch byl odporný jejich chraplavým vrčením a země se téměř třásla pod nezvyklým rytmem jejich kroků. Málem jsem přestal dýchat a vynaložil jsem každou unci své vůle, abych zůstal se sklopenýma očima.

Ještě teď nemohu říci, zda to, co následovalo, byla strašlivá skutečnost, nebo pouze hrůzná halucinace. Pozdější vládou vedené šetření vyvolané mými zoufalými výzvami se přiklonilo k tomu potvrdit to jako příšernou pravdu, ale co když se halucinace opakovala pod quasihypnotickým kouzlem tohoto prastarého, pronásledovaného a stínem zahaleného města? Taková místa mají podivné schopnosti a odkaz šílených legend snadno může mezi těmito mrtvými a ohavně páchnoucími ulicemi a změtí trouchnivějících střech a věží působit víc než nějaká lidská představivost. Což není možné, že zárodek skutečné nakažlivého šílenství číhá v hlubinách onoho stínu nad Innsmouthem? Kdo si může být jist skutečností po vyslechnutí takových věcí jako historka starého Zadoka Allena? Vládní úředníci nikdy ubohého Zadoka nenašli a nikdo nemá tušení, co se s ním stalo. Kde končí šílenství a kde začíná skutečnost, což není možné, že můj nedávný strach byl čirý sebeklam?

Musím se však snažit vypovědět, co jsem myslel, že jsem viděl té noci pod výsměšně žlutým měsícem – co jsem viděl vlnit se a poskakovat dolů rowleyskou cestou přímo přede mnou, když jsem se krčil mezi divokými ostružinami v opuštěném železničním zářezu. Samozřejmě, že mé předsevzetí neotevřít oči selhalo. Bylo předem odsouzeno k nezdaru – protože kdo by se mohl slepě krčit, zatímco množství krákorajících, štěkajících bytostí neznámého původu odporně ťapká kolem, vzdálené sotva sto yardů?

Myslel jsem, že jsem byl připraven na nejhorší, a skutečně jsem měl být vzhledem k tomu, co jsem viděl předtím. Dřívější moji pronásledovatelé byli zpropadeně málo normální – neměl jsem být připraven čelit zmnožení abnormálních prvků? Podívat se na postavy, v nichž nebyla vůbec žádná příměs normálnosti? Neotevřel jsem oči pokud ten chraplavý křik hlasitě nepřicházel z místa zřejmě přímo přede mnou. Věděl jsem, že jejich dlouhý zástup bude jasně vidět tam, kde se boky průkopu snižovaly a silnice křižovala koleje. A dále už jsem nevydržel neprohlédnout si jakoukoliv hrůzu, kterou by mi mohl potměšilý žlutý měsíc ukázat.

To byl pro zbývající část mého života na této zemi konec každého zbytku duševního klidu a víry v nedotknutelnost přírody a lidské mysli. Nic co bych si mohl představit – dokonce nic, co bych si mohl domýšlet, kdybych doslova uvěřil bláznivé historce starého Zadoka – nic nemohlo být jakkoliv srovnatelné s démonickou bezbožnou realitou, kterou jsem viděl – nebo věřil, že vidím. Snažil jsem se podat svědectví o tom, co to bylo, snažil jsem se potlačit hrůzu a sepsat vše střízlivě. Je možné, že tato planeta skutečně zplodila takové věci, že lidské oči pravdivě viděly to, co až dosud bylo známo pouze z horečné fantazie a z mlhavé pověsti?

A přece jsem je viděl v nekonečném proudu ťapkat, poskakovat, krákorat, skučet – nelidsky se vlnit v přízračném měsíčním světle v groteskní zlovolné sarabandě fantastické, noční můry. A někteří z nich měli vysoké tiary z onoho bezejmenného bělavě zlatého kovu… A někteří byli podivně oblečeni… a ten, který je vedl, byl oblečen do ďábelsky cípatéhu černého kabátu a pruhovaných kalhot a měl pánský plstěný klobouk posazený na něčem bez tváře, co mělo být hlavou…

Myslím, že jejich převládající barva byla šedozelená, i když měli bílá břicha. Byli většinou lesklí a kluzcí a rýhy na jejich zádech byly šupinaté. Jejich tvary vzdáleně připomínaly anthropoida, zatím co jejich hlavy byly hlavy ryby s vystupujícíma, vypoulenýma očima, které se nikdy nezavíraly. Po straně jejich krků byly chvějící se žábry a dlouhé tlapy měli opatřeny plovací blanou. Nepravidelně poskakovali, chvíli po dvou nohách, chvíli po čtyřech. Byl jsem rád, že nemají víc než čtyři končetiny. Jejich krákoravé, štěkající hlasy jasně používané pro artikulovanou řeč měly všechny zlověstné výrazové odstíny, které jejich strnulé tváře postrádaly.

Ale navzdory vší své nestvůrnosti, nebyli mi cizí. Příliš dobře jsem věděl, kým musí být – což nebyla vzpomínka na onu zlověstnou tiaru z Newburyportu stále ještě živá? Byly to ty hříšné rybožáby, nepojmenovatelné podoby – žijící a strašné – a jak jsem je viděl, poznal jsem, co mi ten hrbatý kněz s tiarou v temné kostelní kryptě tak děsivě připomínal. Jejich počet se nedal odhadnout. Zdálo se mi, že jich bylo nekonečné množství – a můj krátký pohled určitě zachytil jen jejich menší část. Bezprostředně nato vše zahalil milosrdný záchvat mdloby, první, který jsem kdy měl.

V.

Z mdlob jsem se probudil jemným deštěm za denního světla na keři porostlé trati, a když jsem vyvrávoral na cestu, nenašel jsem v čerstvém blátě ani stopu po otiscích. Na jihovýchodě trčely šedivé, rozbité innsmouthské střechy a zhroucené věže, ale nikde v těch opuštěných bažinách kolem jsem nespatřil jedinou živou bytost. Moje hodinky stále šly a ukazovaly jednu hodinu po poledni.

Pravdivost toho, čím jsem prošel, byla v mé mysli nanejvýš nejistá, ale cítil jsem, že v pozadí je něco strašlivého. Musím se dostat pryč ze zlem zahaleného Innsmouthu – a ihned jsem začal prověřovat na kolik jsem schopen pohybu. Přes únavu, hlad, hrůzu a zmatek jsem po chvíli shledal, že mohu chodit, a tak jsem se pomalu pustil blátivou cestou k Rowley. Před večerem jsem byl ve vesnici, najedl se a opatřil si slušné oblečení. Chytil jsem noční vlak do Arkhamu a příští den velice vážně a dlouho hovořil s tamními úředními místy. Stejný postup jsem potom opakovat v Bostonu. S hlavním výsledkem těchto rozhovorů je veřejnost seznámena a já chci, pro klid duše, aby se o tom již více nemluvilo. Možná, že se mne zmocnilo šílenství, možná ještě větší hrůza – nebo něco mnohem nepochopitelnějšího.

Jak si každý může představit, po zbytek své cesty jsem se vzdal většiny naplánovaného programu – těšit se z krás přírody, architektury a archeologických zajímavostí, s nimiž jsem tak počítal. Ani jsem neměl odvahu jít si prohlédnout ty zvláštní šperky, které měly být v muzeu Miskatonické university. Nicméně jsem využil svého pobytu v Arkhamu, abych shromáždil několik poznámek o svém rodokmenu, které jsem už dlouho chtěl mít; pravda, velice primitivních a uspěchaných údajů, ale snad budou užitečné, až budu mít čas je porovnat a systematicky utřídit. Správce tamější historické společnosti pan E. Lapham Peabody mi velice zdvořile pomáhal a projevil nezvyklý zájem, když jsem mu řekl, že jsem vnuk Elizy Orneové z Arkhamu, narozené 1867, která se v sedmnácti letech provdala za Jamese Williamsona z Ohia.

Zdálo se, že můj strýc z matčiny strany zde byl před mnoha lety na výpravě velice podobné té mojí a že rodina mé babičky byla středem místní pozornosti. Pan Peabody říkal, že byly značné dohady okolo manželství jejího otce, Benjamina Ornea, hned po občanské válce; předkové nevěsty byli podivně záhadní. Nevěsta měla být osiřelé dítě Marshů z New Hampshiru – sestřenice Marshů z Essexu – ale byla vychována ve Francii a věděla jen málo o své rodině. Poručník složil v jedné bostonské bance peníze ve prospěch její a francouzské vychovatelky; avšak jméno tohoto poručníka arkhamští obyvatelé neznali a po čase zmizel, takže vychovatelka byla k další výchově pověřena soudem. Ta Francouzka – nyní již dlouho mrtvá – byla velice skoupá na slovo a byli tací, co říkali, že toho věděla víc, než řekla.

Ale nejvíce zarážející bylo, že nikdo mezi známými rodinami New Hampshiru nebyl schopen určit bydliště údajných rodičů mladé ženy – Enocha Marshe a Lydie, rozené Meserve. Mnozí se domnívali, že je možné, že je nemanželskou dcerou některého prominentního Marshe. Určitě měla pravé marshovské oči. Nejvíce dohadů bylo po její časné smrti – zemřela po narození mé babičky, svého jediného dítěte. Se jménem Marsh se mi spojovaly jakési nepříjemné dojmy, a nebyla mi proto příjemná novina, že patří k mému vlastnímu rodu. Ani jsem nebyl potěšen poznámkou pana Peabodyho, že mám pravé marshovské oči. Byl jsem však vděčný za údaje, které – jak jsem viděl – budou cenné; a získal jsem obsáhlé poznámky a soupis odkazů týkajících se dobře dokumentované rodiny Orneů.

Z Bostonu jsem jel rovnou domů do Toleda a později strávil měsíc v Maumee, abych se zotavil po svém zlém zážitku. V září jsem nastoupil do posledního ročníku v Obelinu a do června následujícího roku jsem pilně studoval a věnoval se užitečným činnostem – prožitou hrůzu mi připomínaly jen občasné návštěvy vládních úředníků, které souvisely s vyšetřováním vyvolaným mými žádostmi a svědectvím. Kolem poloviny července – přesně za rok po mé innsmouthské zkušenosti, jsem strávil týden v Clevelandu s rodinou mé zemřelé matky a srovnával jsem některá svá nová genealogická data s různými poznámkami, tradicemi a zbytky zděděných dokladů, které tu byly, a vážil, jak ucelený rodokmen bych mohl sestavit.

Neměl jsem zrovna radost z této práce, protože atmosféra domácnosti Williamsonových mě vždy stísňovala. Bylo tam morbidní napětí a moje matka mě jako dítě nikdy nepobízela k návštěvě svých rodičů, i když vždy vítala svého otce, přijel-li do Toleda. Moje babička rozená v Arkhamu se mi zdála zvláštní, téměř jsem se jí bál a nemyslím, že jsem truchlil, když zmizela. Tehdy jsem byl osmiletý a říkalo se, že ze zármutku nad sebevraždou mého strýce Douglase – svého nejstaršího syna – se někam zatoulala. Zastřelil se po své cestě do Nové Anglie, nepochybně po té cestě, kterou mi připomněli v Arkhamské historické společnosti.

Tento strýc se jí podobal a také jsem ho neměl nikdy rád. Něco jako strnulý, nehnuty výraz obou ve mně vyvolával nejasnou nevypočítatelnou nevolnost. Maminka a strýc Walter tak nevypadali, ti byli podobní svému otci, ačkoliv chudák malý bratranec Lawrence – Walterův syn – byl téměř přesná napodobenina své babičky, než byl pro svůj zdravotní stav trvale umístěn v sanatoriu v Cantonu. Neviděl jsem ho čtyři roky, ale můj strýc jednou naznačil, že jeho stav duševní i fyzický je velice špatný. Toto trápení bylo pravděpodobně hlavní příčinou smrti jeho matky před dvěma roky.

Můj dědeček a jeho ovdovělý syn Walter tvořili nyní clevelandskou domácnost, ale vzpomínka na zašlé časy na ní lpěla pevně. To místo jsem stále neměl rád a snažil jsem se dokončit své výzkumy co nejrychleji. Záznamy a staré příběhy o Williamsonech byly bohatě doplňovány mým dědečkem, ačkoliv s údaji o Orneových jsem byl odkázán na strýce Waltera, který mi dal k dispozici obsah svého archivu včetně poznámek, dopisů, výstřižků, památek, fotografií a miniatur.

Bylo to tehdy, když jsem se probíral dopisy a fotografiemi ze strany Orneů, kdy jsem začal propadat hrůze z vlastních předků. Jak jsem řekl, moje babička a strýc Douglas mě vždy znepokojovali. Nyní, léta po jejich smrti, jsem prohlížel jejich tváře na fotografiích se zvýšeným pocitem odporu a odcizení. Zpočátku jsem nerozuměl té změně, ale postupně se počalo vnucovat do mého podvědomí hrůzyplné srovnávání bez ohledu na trvalý odpor mého vědomí, bránícího se připustit byť sebemenší podezření. Bylo jasné, že typický výraz těchto tváří napovídal něco, co jsem v nich dříve neviděl, něco, co vyvolávalo značnou paniku, když jsem o tom hlouběji přemýšlel.

Ale největší šok byl, když mi strýc ukázal orneovské šperky, uložené v sejfu ve městě. Některé byly pěkné a docela inspirující, ale byla tu krabice zvláštních starých šperků, pocházejících od mé tajemné prababičky, které můj strýc ani nechtěl ukázat. Říkal, že byly velmi bizarní a téměř odpudivé, a co věděl, tak nikdy nebyly nošeny na veřejnosti, i když má babička si je ráda prohlížela. Nejasné pověsti kolem nich o nakupených nešťastných náhodách, o kterých mluvila francouzská vychovatelka, říkaly, že v Nové Anglii by se nosit neměly, ale v Evropě by to bylo zcela bezpečné.

Když můj strýc začal pomalu a s nechutí rozbalovat šperky, žádal mě, abych se nevyděsil podivností a ohyzdností námětu. Umělci a archeologové, kteří je viděli, prohlásili umělecké provedení za vynikající a exoticky skvělé, ačkoliv ani jeden nebyl schopen určit z jakého jsou materiálu, nebo zařadit je do určitého uměleckého stylu. Byly zde dva náramky, tiara a zvláštní pektorální kříž; tento kříž nesl reliéf figur téměř neúnosné výstřednosti.

Během tohoto líčení jsem tvrdě držel na uzdě své emoce, ale má tvář musela prozrazovat vzrůstající strach. Můj strýc se zdál být znepokojen a přerušil rozbalování, když si všiml výrazu mého obličeje. Pokynul jsem mu, aby pokračoval, což udělal s novými projevy nechutě. Zdálo se, že očekává nějakou reakci, když rozbalil první kousek – tiaru – ale pochybuji, že očekával to, co se stalo. Ani já jsem to neočekával, protože jsem si myslil, že jsem byl předem dostatečně varován vzhledem k tomu, co to bylo za šperky. To, co jsem udělal bylo, že jsem tiše omdlel, právě tak, jako před rokem na trním zarostlé železniční trati.

Od toho dne byl můj život noční můra zádumčivosti a obav a nevím, do jaké míry to byla strašlivá pravda a do jaké šílenství. Moje prababička byla Marshová neznámého původu, jejíž manžel žil v Arkhamu a neříkal starý Zadok, že dcera Oběda Marshe z nestvůrné matky se provdala podfukem za arkhamského muže? Co to mumlal ten starý opilec o podobě mých očí očím kapitána Obeda? Také v Arkhamu mi správce říkal, že mám pravé marshovské oči. Byl Obed Marsh můj vlastní prapradědeček? Kdo – nebo co – vlastně byla má praprababička? Ale možná, že to bylo všechno bláznovství. Ony bělavé zlaté ozdoby mohly být snadno zakoupeny otcem mé prababičky od nějakého innsmouthského námořníka, ať už to byl kdokoliv. A onen pohled zírajících očí v tvářích mé babičky a sebevražedného strýce může být čirá fantazie, zesílená innsmouthským stínem, který tak temně zabarvil mou představivost. Ale proč se můj strýc zabil po pátrání po předcích v Nové Anglii?

Více než dva roky jsem s částečným úspěchem potlačoval tyto úvahy. Můj otec mi zajistil místo v pojišťovně a já se ponořil do všední práce co nejhlouběji. Avšak v zimě 1930-31 začaly sny. Zpočátku nebyly časté, ale zákeřné. Jak však týdny plynuly, stávaly se častější a živější. Přede mnou se otvíraly velké vodní plochy a zdálo se mi, že procházím obrovským ponořeným sloupořadím a bludištěm zarostlých kyklopských zdí s bizarními rybami jako doprovodem. Pak se začínaly ukazovat jiné přízraky, které mne, když jsem se probudil, naplňovaly nepojmenovatelnou hrůzou. Ale ve snách mě vůbec neděsily – byl jsem jedním z nich, oblečen v jejich nelidskou parádu, pohyboval jsem se vodními cestami a modlil se ke zlu v jejich podmořských svatyních.

Bylo toho daleko víc, než co jsem si mohl zapamatovat, ale i jen to, na co bych si každé ráno vzpomněl, by stačilo, aby mne to puncovalo na blázna nebo génia, pokud bych si vůbec dovolil to napsat. Cítil jsem, že jakýsi hrůzu nahánějící vliv se mě snažil postupně vytáhnout ze zdravého světa užitečného života do nepopsatelných propastí temna a odcizení; a tento vývoj se na mně zle projevil. Moje zdraví a vzhled bylo stále horší, až jsem se nakonec musel vzdát svého zaměstnání a přijmout neměnný a osamělý život invalidy. Svírala mě podivná nervová choroba a časem jsem zjistil, že jsem téměř neschopen zavřít oči.

Tehdy jsem se začal sledovat v zrcadle s narůstající poplašeností. Pozorovat pomalé zohyzdění nemocí není radostné, ale v mém případě zde bylo v pozadí něco plíživého a více matoucího. Zdálo se, že to otec také pozoruje, neboť na mě začal hledět podezřívavě a téměř poděšeně. Co se to se mnou dělo? Mohlo by se stát, že jsem se začal podobat své babičce a strýci Douglasovi?

Jedné noci jsem měl strašlivý sen, v němž jsem pod mořem potkal svou babičku. Žila ve světélkujícím paláci s četnými terasami, se zahradami s divnými, malomocnými koraly s groteskními, protilehle uspořádanými výkvěty a vítala mě s vřelostí, která se mohla nazvat cynická. Změnila se jako ti, kteří se proměnili k životu ve vodě, a řekla mi, že nikdy nezemřela. Spíše odešla na místo, o kterém se dověděl její mrtvý syn, a vstoupila do království, jehož divy, předurčené také pro něj, odmítl s kouřící pistolí. Toto také mělo být mé království – nemohu mu uniknout. Nikdy nezemřu, ale budu žít s těmi, kteří žili před tím, než člověk kdy kráčel po této zemi.

Potkal jsem také tu, co byla její babička. Po osmdesát tisíc let Pth-thya-1’yi žila v Y’ha-nthlei a tam se vrátila, když Obed Marsh zemřel. Y’ha-nthlei nebyl nikdy zničen, když lidé z povrchu země stříleli smrt do moře. Byl poškozen, ale ne zničen. Nevyzpytatelní nemohou být nikdy zničeni, i když třetihorní kouzla zapomenutých Starců je mohla někdy držet v šachu. Nyní odpočívají, ale jednoho dne, vzpomenou-li si, znovu povstanou, aby vzdali hold Velkému Cthulhu. Příště to bude město větší než Innsmouth. Mají v úmyslu se šířit a vychovají ty, kdož jim pomohou, ale musí ještě počkat. Za smrt lidí nahoře na zemi se budu muset kát, ale to nebude nijak těžké. To byl ten sen, kdy jsem viděl shoggoth poprvé, a tím pohledem jsem se probudil s šíleným výkřikem. To ráno mi zrcadlo s určitostí řeklo, že jsem získal innsmouthský vzhled.

Zatím jsem se nezastřelil, jako to udělal můj strýc Douglas. Koupil jsem si automatickou pistoli a téměř jsem to udělal, ale určité sny mě odradily. Napjaté mezní stavy hrůzy ustoupily a já místo abych se jich bál, se cítil podivně přitahován do neznámých mořských hloubek. Slyšel jsem a dělal jsem ve spánku podivné věci a vzbouzel jsem se s jakýmsi rozjařením místo s hrůzou. Nevěřím, že potřebuji čekat na plnou přeměnu, jako čekala většina. Jestliže budu čekat, můj otec mě asi zavře do sanatoria, jako zavřeli mého ubohého malého bratrance. Dole mne očekává úžasná neslýchaná nádhera a já ji už brzo vyhledám. Já R’lyeh! Cthulhu fhtagn! Iä! Iä! ne, nezastřelím se, nikdo mě nepřinutí, abych se zastřelil!

Musím připravit útěk svého bratrance z toho cantonského blázince a půjdeme společně do kouzelně zastíněného Innsmouthu. Poplaveme k tomu zadumanému útesu v moři a potopíme se černými propastmi k ohromnému a mnohými sloupy ozdobenému Y’ha-nthlei a v tomto doupěti Nevyzpytatelných se navěky ponoříme do zázraku a slávy.

spracoval: anaconda

anaconda@zoznam.sk

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai