Howard Phillips Lovecraft

Z neznámého světa

To, jak strašně se změnil můj nejlepší přítel Crawford Tillinghast, vymyká se každé představě. Dva a půl měsíce uplynulo od onoho dne, kdy jsem s ním hovořil naposledy a kdy mi řekl, k jakému cíli jsou zaměřena jeho fyzikální a metafyzická bádání, na mé, s plným respektem a téměř bojácně pronesené námitky odpověděl tak, že v návalu vášnivého vzteku mě vyhnal z laboratoře a ze svého domu. Bylo mi známo, že nyní tráví většinu času uzavřen v podkrovní laboratoři s tím proklatým elektrickým strojem, že se sotva dotkne jídla a straní se i služebnictva, ale nepomyslel bych si, že by se lidská bytost mohla ke své škodě takto velice změnit za krátkou dobu deseti neděl. Na tlouštíka, který pojednou zhubl není příjemný pohled, tím spíš, když jeho pleť má nažloutlou či našedlou barvu, vpadlé kulaté oči nebezpečně planou, čelo mu zkrabatí ostrými vráskami, ruce se mu třesou a křečovitě svírají. A připočteme-li k tomu jeho odpudivý, zanedbaný zevnějšek, ledabylé oblečení, rozcuchané hnízdo u kořínků ojíněných černých vlasů a tvář, která kdysi bývala hladce vyholená, zarostlou neupravenými bílými vousy, výsledný dojem je potom doopravdy otřesný. Leč takto vypadal Crawford Tillinghast, když jsem se v odpověď na jeho polonesrozumitelný vzkaz, po týdnech vyhnanství, dostavil k jeho prahu, takto vypadala ta mátoha, když mě celá roztřesená se svíčkou v ruce vpustila dovnitř, pokradmo pohlížejíc přes rameno, jako by se obávala neviditelných přízraků, které se pohybují v tom starodávném, osamělém domě, postaveném stranou od Benevolent Street.

Byla to chyba, že se Crawford Tillinghast věnoval studiu přírodních věd a filozofie. Tyto disciplíny mají být zůstaveny chladnému a střízlivému badateli, protože cituplnému a činorodému člověku nabízejí toliko dvě stejně tragické možnosti: zoufalství v případě nezdaru anebo nevýslovnou a nepředstavitelnou hrůzu a utrpení, když uspěje. Tillinghasta neúspěch sklíčil, žil samotářským životem a propadl těžkomyslnosti, ale nyní jsem trnul, žaludek se mi svíral strachem, poněvadž jsem věděl, že se úspěch dostavil. Důtklivě jsem ho varoval, když mi před deseti týdny vysvětloval z čeho se chystá strhnout roušku tajemství. Zardělý vzrušením, pedantsky jako vždycky, promluvil vysokým a nepřirozeným hlasem.

“Co vůbec víme,” pravil, “o vnějším světě a o vesmíru? Naše možnosti vnímání jsou směšně malé a naše představy o věcech, co nás obklopují, jsou nesmírně omezené. Vidíme věci pouze tak, jak jsme uzpůsobeni je postřehnout, a o jejich pravé podstatě si nemůžeme získat představu. S našimi chabými pěti smysly předstíráme, že jsme pochopili nezměrně složitý vesmír, nicméně jiné bytosti se smysly, které mají větší, účinnější nebo odlišný dosah, nejenom mohou vidět věci rozdílně a jinak než my, ale vnímat a zkoumat celé světy hmoty, energie a života ležící na dosah, které my našimi smysly nikdy nedokážeme postřehnout. Odjakživa věřím, že takové neznámé, nepřístupné světy existují nablízku nás, a jsem přesvědčen, že nyní jsem přišel na způsob, jak tyto překážky zdolám. Ne, já nežertuji. Do čtyřiadvaceti hodin onen stroj vedle stolu začne vytvářet vlny, které působí na nepoznané smyslové orgány, které v nás zakrněly. Tyto vlny otevřou člověku nové, neznámé perspektivy a také výhledy, jaké nezná žádný živý tvor. Poznáme to, nač psi v noci vyjí, i to, proč po půlnoci kočky vztyčují uši. Uzříme ty věci a také jiné věci, jaké dosud nikdo živý neviděl. Překonáme čas, prostor a dimenze, nahlédneme, jak se rodí svět, aniž bychom se hnuli z místa.”

Jakmile Tillinghast domluvil, vznesl jsem námitky, neboť jsem ho natolik dobře znal, že jeho slova mě nepobavila, ale naopak vyděsila. Jenže s fanatikem nebyla řeč a vyhnal mě z domu. Nadále zůstal fanatikem, ale touha si promluvit nabyla nad jeho rozhořčením vrchu, takže mi napsal kategorický dopis, rukopisem, jenž se téměř k nepoznání změnil. Když jsem vstoupil do obydlí přítele, jenž se tak náhle proměnil v třesoucího se ošklivce, cítil jsem, že i mne začíná se zmocňovat strach z přízraků, které tu všude číhají ve stínech. Slova a představy, které vyjádřil před deseti týdny jakoby v temnu, kam nedopadlo slabé světlo svíčky, pojednou nabývaly tvaru. Zhrozil jsem se, když jsem uslyšel dutý, změněný hlas svého hostitele. Přál jsem si, aby se tu objevil někdo ze služebnictva, a když mi řekl, že všichni odešli před třemi dny, jeho odpověď mě neuspokojila. Připadalo mi divné, že by mně, osvědčenému příteli, alespoň starý Gregory neřekl, že hodlá opustit svého pána. To on mě průběžně informoval o Tillinghastovi, poté, když mě tento v záchvatu vzteku od sebe zapudil.

Ale záhy jsem zapomněl na veškeré své obavy, neboť se ve mně probudila zvědavost. Co si ode mne Crawford Tillinghast přeje, to jsem se mohl pouze dohadovat, ale že se mi chce svěřit s nějakým ohromujícím odhalením či úžasným objevem, to bylo nade vši pochybnost. Předtím jsem mu vyčetl, že všetečně strká nos do nemyslitelných problémů, nyní, kdy zjevně dospěl k nějakému výsledku, jsem téměř sdílel jeho nadšení, jakkoli strašná se mi cena tohoto vítězství jevila. Temným, prázdným domem jsem stoupal po schodech ve světle houpající svíčky, kterou tato třesoucí se lidská karikatura držela v ruce. Elektrický proud byl zřejmě vypnutý, a když jsem se na to zeptal mého průvodce, odpověděl, že to učinil z určitého důvodu.

“Bylo by to moc… Neodvážil bych se…” zamumlal. Povšiml jsem si, že si nyní zvykl mumlat, třebaže předtím nikdy nepěstoval samomluvu. Vstoupili jsme do laboratoře v podkroví a můj pohled zaletěl k tomu ohavnému elektrickému stroji, který vydával mdlé, zlověstné fialové světlo. Byl zapojený k výkonnému akumulátoru, ale podle všeho nepřijímal odtud proud, vzpomínám si totiž, že při předchozím pokusu prskal a bzučel, když byl v činnosti. V odpověď na moji otázku Tillinghast zamumlal, že tato záře nemá s elektřinou, jak ji rozumím já, pranic společného.

Posadil mě blízko stroje, který se nyní nacházel po mé pravici, a stiskl jakýsi spínač, umístěný pod řadou skleněných baněk. Ozvalo se známé zapraskání, které se změnilo v ječeni a nakonec přešlo v slabý bzukot, který jsem sotva vnímal. Záře zesílila, pak slábla, až nabyla bledé, bizarní zabarvení či barevný odstín, který jsem nedovedl identifikovat ani popsat. Tillinghast mě pozoroval a všiml si mého bezradného výrazu.

“Víte, co to je?” zašeptal. “Ultrafialové záření!” Podivně se zachichotal. “Domníváte se, že je neviditelné, a to také skutečně je - jenže nyní je můžete vidět a mnoho jiných neviditelných věcí rovněž.

Dobře mi naslouchejte! Vlny z tohoto stroje probouzejí v nás tisíc smyslů, které doposud spaly: smysly zděděné z aeonů vývoje od stadia izolovaných elektronů až k vzniku živé hmoty a vývoji člověka. Poznal jsem pravdu a hodlám vám ji ukázat. Rád byste věděl jak vypadá? Já vám to povím.” Tillinghast se posadil přímo naproti mně, sfoukl svíčku a zle na mne zahlížel. “Vaše smyslová ústrojí řadu těchto dojmů zachytí - první, myslím, budou sluchová - neboť jsou s latentními orgány těsně spojeny. A pak přijdou na řadu další smysly. Slyšel jste o mozkové šišince? Ti krátkozrací endokrinologové, lehkověrní povýšenci a zastánci freudismu jsou mi k smíchu! Tato žláza je nejvýznamnějším smyslovým ústrojím - to je můj objev! Nakonec je čímsi jako zrak a přenáší vizuální dojmy do mozku. Pokud jste normální, měl byste z toho vyzískat co nejvíce… Totiž vytěžit co nejvíc poznatků z neznámého světa.”

Rozhlédl jsem se po prostorné podkrovní místnosti se šikmou stěnou, matně osvětlenou paprsky, které normálnímu oku zůstávají neviditelné. V odlehlých koutech ležely temné stíny, v kalném přítmí se jevila místnost neskutečná a podněcovala obraznost, aby si kouzlila přeludy a symboly. Tillinghast se odmlčel a já si představoval, že se nacházím v jakémsi neuvěřitelně rozlehlém chrámu dávno mrtvých bohů, v nezřetelné budově s nesčetnými kamennými sloupy, které z vlhkých kamenných desek podlahy ční do oblačných výšin, kam již moje oko nedohlédne. Tuto velice živou představu za chvíli vystřídala jiná, mnohem děsivější - octl jsem se naprosto osamělý v nekonečném, neviditelném, nezvučném prostoru. Kolkolem nebylo nic než čirá prázdnota, zmocnil se mě dětinský strach a vytáhl jsem ze zadní kapsy revolver, který po soumraku vždycky nosím u sebe od onoho večera, kdy jsem byl v East Providence přepaden. A potom, z nejzazších vzdálených končin ke mně dolehl zvuk. Sotva patrný, slabounce se chvěl, byl nepochybně i melodický, ale jeho kromobyčejně drásavé zabarvení mě rozdráždilo. Zakoušel jsem nepříjemný pocit, jako když náhodou škrábnete nehtem po broušeném skle. A současně mi do tváří zadýchl studený závan, který zřejmě přicházel ze směru vzdáleného zvuku. Zatímco jsem napjatě čekal, postřehl jsem, jak zvuk i vítr nabývají na síle: zdálo se mi, že jsem přivázán ke kolejím, po nichž se na mne řítí obrovská lokomotiva. Promluvil jsem na Tillinghasta a rázem jsem se těch divných vidění zbavil. Viděl jsem pouze jeho, bledě zářící stroj a šerou místnost. Tillinghast se zlomyslně ušklíbal na revolver, který jsem bezděky vytáhl, ale výraz jeho tváře mě nenechal ha pochybách, že viděl a slyšel to, co já, ne-li mnohem víc. Šeptem jsem mu sdělil své zážitky a on mi přikázal, abych se choval tiše a všemožně zbystřil smysly.

“Seďte klidně,” nabádal mě, “neboť v těchto paprscích nás mohou vidět právě tak, jak je v nich vidíme my. Řekl jsem vám, že sloužící jsou pryč, ale nezmínil jsem se, jak odešli. Může za to moje tupohlavá hospodyně - neuposlechla můj příkaz a rozsvítila v přízemí, takže elektrická instalace se rozkmitala rezonancí. Muselo to být děsné - slyšel jsem výkřiky až sem nahoru, třebaže můj sluch a zrak byly zaměřeny jinam. Na prázdné hromádky šatstva, které jsem pak porůznu nacházel po domě, nebyl věru příjemný pohled. Na podlaze pod vypínačem v předsíni ležely šaty paní Updikové, proto vím, že to zavinila ona. Doplatili na to všichni. Ale pokud zůstaneme bez hnutí, celkem nám nic nehrozí. Pamatujte si, že máme co dělat s obludným světem, proti kterému jsme prakticky bezmocní… Nehýbejte se!”

Jeho odhalení spolu s tím strohým rozkazem mě ohromilo, nebyl jsem schopen pohybu a moje rozrušená mysl byla znovu přístupná dojmům z toho, podle Tillinghastových slov, “neznámého světa”. Zaplavila mě změť zvuků a zmatené obrazy se mi míhaly před očima. Viděl jsem rozmazané kontury místnosti, ale zdálo se mi, že odkudsi z oblohy padá dolů vířící proud nezřetelných zjevení anebo oblaků a proniká pevnou střechou v místě napravo nahoře ode mne. Potom jsem znovu zahlédl chrám, ale tentokrát strměly sloupy až k jasnému moři světla, které zalévalo oslepujícími paprsky dráhu, po které se valil oblačný proud před chvilkou. Nato se obrazy rychle měnily jako v kaleidoskopu a v pestré směsici zrakových, sluchových a jiných smyslových vjemů, které jsem nedokázal blíže určit, jsem měl pocit, že se co nevidět rozpadnu či změním své skupenství. Jeden výrazný vjem mi navždycky utkví v paměti. Na okamžik se mi zdálo, že jsem spatřil kousek neznámé noční oblohy, pokryté otáčejícími se, zářivými koulemi, a jak se ode mne tyto svítící body vzdalovaly, seskupily se v konfiguraci či galaxii, která měla zkřivené rysy tváře Crawforda Tillinghasta. Jindy jsem ucítil, jak o mě lehce zavadily jakési obrovité živoucí bytosti a občas i prošly či prostupovaly mým domněle pevným tělem. Myslím, že jsem viděl, jak je Tillinghast pozoruje, jako by jeho lépe vycvičené smysly je dovedly postřehnout. Zapamatoval jsem si, co říkal o šišince, a rád bych se dověděl, co tím nepřirozeným okem vidí.

Pojednou se také moje zrakové schopnosti zlepšily. Z té změti světel a stínů vyvstal obraz sice rozmazaný, ale obsahoval složky, které zůstávaly stálé a neměnné. Připadal mi poněkud povědomý, neboť to, co tvořilo neobvyklou část obrazu, překrývalo normální pozemskou scenérii, stejně jako když promítneme filmový obraz na plátno. Viděl jsem podkrovní laboratoř, elektrický stroj a nehezký zjev Tillinghasta naproti mně, ale na ploše, kterou nezabíraly známé objekty, nezůstalo jediné místečko prázdné. Nepopsatelné živé a neživé tvary se tu pomísily v divokém zmatku a nablízku každé známé věci se shromáždily spousty cizích, neznámých bytostí. Také se mi zdálo, že všechny ty známé věci splývají s těmi neznámými a obráceně. Nejpřednější mezi těmi živými byly jako inkoust černé, rosolovité ohavnosti, které se chabě otřásaly v souladu s vibracemi stroje. Z jejich množství se mi až dělalo špatně a ke své hrůze jsem viděl, že splývají: byly polotekuté, mohly se vzájemně prostupovat a pronikat i tím, čemu říkáme pevná tělesa. Tyto věci nezůstaly ani chvilku v klidu, ale neustále se pohybovaly, jako by sledovaly nějaký záškodný cíl. Občas se některá z těch nestvůr vrhla na svého druha, útočník svou oběť v okamžiku pohltil, takže zmizela beze stopy. Zamrazilo mě, když jsem pojednou pochopil, co ty nešťastné sloužící vlastně sprovodilo ze světa. Nedokázal jsem ty hrozné věci pustit z hlavy, třebaže jsem se všemožně snažil všímat si i jiných vlastností tohoto nově objeveného světa, který nás neviděn obklopuje. Ale Tillinghast mě pozoroval a nyní promluvil.

“Vidíte je? Vidíte je? Vidíte ty věci, které se kolem vás vznášejí a prostupují vaším tělem v každém okamžiku vašeho života? Vidíte ty bytosti, které tvoří to, čemu lidé říkají čistý vzduch a modrá obloha? Není pravda, že se mi podařilo strhnout bariéru, že jsem vám ukázal světy, které mimo vás ani živá duše nespatřila?” I přes ten strašný chaos pronikl k mému sluchu jeho křik a obrátil jsem pohled na jeho sveřepý obličej. Útočně vysunul bradu. Jeho oči divoce plály a sršela z nich nenávist. Stroj protivně hučel.

“Domníváte se, že tyhle zmítající se bytůstky ukrátily služebnictvu život? Blázne, ty jsou naprosto neškodné! Ale sloužící zmizeli, je to tak? Snažil jste se mě odradit, když jsem potřeboval každé povzbuzující slovo: měl jste strach z kosmické pravdy, vy proklatý zbabělce, ale teď vás mám v hrsti! Co vlastně sprovodilo služebnictvo ze světa? Proč tak hlasitě křičeli?… Nevíte, že ne? Dozvíte se to co nevidět. Dívejte se na mne - poslouchejte, co vám říkám - myslíte, že doopravdy existuje něco takového, jako je čas a velikost? Domníváte se, že existuje něco takového jako tvar či hmota? Učinil jsem tak závratné objevy, že si je váš mozeček vůbec nedovede představit. Nahlédl jsem za hranice nekonečna a stáhl démony z hvězd… Ovládl jsem stíny, co kráčejí ze světa na svět, aby rozsévaly smrt a šílenství… Patří mi vesmír, slyšíte? Nyní mě pronásledují věci - ty věci, co pohlcují a rozpouštějí své oběti - jenže já vím, jak jim uniknout.

Ale dostanou vás, tak jako dostali sloužící… Pohnul jste se, milý pane? Říkal jsem vám, že každý pohyb je nebezpečný. Až doposud jsem vás chránil, varoval jsem vás, abyste se nehýbal - chránil jsem vás, abyste se pokochal nevídanou podívanou a vyslechl mě. Kdybyste se byl pohnul, už dávno by se na vás vrhly. Nedělejte si starosti, oni vám neublíží. Sloužícím neublížili - ti chudáci tolik křičeli, poněvadž je viděli. Ti moji mazlíčkové nejsou hezcí, neboť pocházejí z končin, kde estetická měřítka jsou - podstatně rozdílná. Ujišťuji vás, že rozklad probíhá naprosto bezbolestně - ale přeji si, abyste je viděl. Chybělo málo a spatřil bych je také, ale vím, kdy přestat. Jste zvědav? Odjakživa vím, že nejste vědec. Třesete se nedočkavostí, abyste spatřil ty nepřekonatelné věci, které jsem objevil. Proč se tedy nepohnete? Jste unaven? Nu, nedělejte si starosti, příteli, poněvadž už přicházejí… Pohleďte, hrome, podívejte se… vznáší se to nad vaším levým ramenem…”

Zbývá říci už jen velice málo, a možná jste se o tom dočetli v denním tisku. Policie zaslechla výstřel ve starobylém Tillinghastově domě a tam nás našli - Tillinghast byl mrtev a já v bezvědomí. Zatkli mě, protože jsem držel v ruce revolver, ale za tři hodiny jsem byl zase propuštěn na svobodu. Zjistili, že Tillinghasta ranila mrtvice, zatímco rána z revolveru byla vypálená na ten zhoubný stroj, který nyní ležel na podlaze laboratoře, rozbitý na kusy. Nevyprávěl jsem všechno, co jsem tam viděl, poněvadž jsem se obával, že koroner by se tvářil pochybovačně. To, co jsem mlhavě naznačil, stačilo k tomu, aby mi doktor řekl, že jsem nepochybně byl zhypnotizován tím pomstychtivým a vražedným šílencem.

Kéž bych mohl tomu doktorovi věřit! Prospělo by mým pocuchaným nervům, kdybych mohl pustit z hlavy myšlenky na vzduch kolem nás, na oblohu klenoucí se nad naší hlavou. Nikdy se necítím sám ani volně a někdy, když bývám unavený, zakouším tísnivý pocit, že jsem pronásledován. Jeden holý fakt brání tomu, abych uvěřil doktorovi - těla sloužících, které Crawford Tillinghast údajně zavraždil, policie stále ještě marně hledá.