Bourneovo ultimátum

Robert Ludlum

(2007)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Během slavnosti v malém městečku, kam byli pozváni záhadným telegramem, se dva muži stávají svědky brutální vraždy. Telegram byl podepsán jménem Jason Bourne, a protože oba muži znají pravou Bourneovu totožnost, uvědomí si, že vraždil jeho zapřisáhlý nepřítel Carlos zvaný Šakal. Je zřejmé, že nejhledanější terorista světa vyzývá svého soka k závěrečnému zúčtování.Vysokoškolský učitel David Webb musí znovu udělat to, co už nikdy udělat nechtěl - převtělit se do nenáviděné postavy zabijáka a stát se Bournem. V obnoveném souboji ožívá i Medusa, zlopověstná skupina, která stála u zrodu agenta beze jména a nyní znovu zvedá svou odpornou hlavu. Webb je odhodlán proniknout do této ekonomicky a politicky všemocné organizace a stát se vnadidlem, které přivábí Šakala do smrtelné pasti. Z nastražené pasti ovšem může vyváznout živý jen jeden z nich...

ROBERT LUDLUM

BOURNEOVO ULTIMÁTUM

Věnováno Bobbi a Leonardovi Raichertovým,

dvěma báječným lidem,

kteří obohatili naše životy – děkujeme.

Prolog

Na venkovskou krajinu v okolí Manassasu ve Virginii se snášel soumrak. Bourne se kradl lesem, který ohraničoval pozemek obklopující sídlo generála Normana Swaynea. Z temných úkrytů vylétali vyplašení ptáci, probuzené vrány vyhlásily nad korunami stromů poplach, ale pak náhle zvuky umlkly, jako by na povel neviditelného spoluspiklence.

Manassas! Právě tady leží klíč! Klíč, který odemkne dveře vedoucí do podzemního úkrytu Carlose Šakala, mezinárodního atentátníka a nájemného vraha, jenž si předsevzal, že zničí Davida Webba a jeho rodinu… Webb! Nepřibližuj se ke mně, Davide! zařval Jason Bourne do ticha své mysli. Dej mi pokoj! Jsem zabiják, kterým ty nemůžeš nikdy být!

S každým cvaknutím kleští, jimiž prostříhával drátěný plot, si stále jasněji uvědomoval nevyhnutelnou skutečnost, potvrzenou těžkým oddechováním a potem, který mu vyrážel na čele. Bez ohledu na to, jak usilovně se snaží udržet v kondici, je mu padesát a už zdaleka tak lehce nezvládne věci, které před třinácti lety prováděl v Paříži, kde na rozkaz nadřízených Šakala pronásledoval. S tímto faktem se musí smířit, ne o něm přemýšlet. Kromě toho jsou zde Marie a děti – Davidova manželka a Davidovy děti – a neexistuje nic, co by nedokázal, aby je ochránil! David Webb se pomalu vytrácel z jeho psychiky a zůstával pouze Jason Bourne, predátor.

Proplazil se na druhou stranu plotu, postavil se a instinktivně oběma rukama zkontroloval výzbroj. Na tuto výpravu si vzal kromě automatické zbraně i pistoli na stlačený plyn, která vystřelovala šipky s omamnou látkou, dále pak lovecký nůž v pochvě a silný dalekohled. Nic víc predátor nepotřeboval, protože se nacházel za hranicí na území nepřítele, který jej dovede ke Carlosovi.

Medusa. Tajná, nikým oficiálně neschválená jednotka z Vietnamu složená z dobrodruhů, zločinců a vrahů, která se na příkaz saigonského velitelství pohybovala džunglemi jihovýchodní Asie, prapůvodní eskadra smrti, jež přinášela do Saigonu více informací, než kolik nashromáždily všechny pátrací a výzvědné skupiny dohromady. Právě z Medusy vyšel Jason Bourne a David Webb byl tehdy sotva víc než vzpomínka, muž, jehož jiná žena a jiné děti tragicky zahynuly.

Generál Norman Swayne patřil ke špičkám saigonského velitelství a původní Medusa byla jeho dítětem a chráněncem. Nyní však povstala nová Medusa, odlišné, mohutné a mnohem hrozivější převtělení někdejší zlověstné organizace, a zahalená pláštíkem úctyhodnosti vyhledávala a ničila celé segmenty globální ekonomiky v zájmu hrstky vůdců. Její činnost byla financována dobře – a hlavně skrytě – uloženými zisky své tajné jmenovkyně. A novodobá Medusa tvořila most, který vedl k Šakalovi. Atentátník nedokáže odolat a pokusí se získat její vládce jako klienty. A obě strany se určitě shodnou na tom, že Jason Bourne musí zemřít. K tomu nevyhnutelně dojde! A Bourne proto musí odhalit tajemství, které se skrývá v sídle generála Normana Swaynea, náčelníka zásobovacího oddělení Pentagonu, vyděšeného muže s drobným tetováním na vnitřní straně předloktí. Příslušníka Medusy.

Bez nejmenšího zvuku či upozornění vyrazil z hustého porostu rozzuřený černý dobrman. Jason bleskurychle vytasil z nylonového pouzdra tlakovou pistoli a v okamžiku, kdy se na něj bestie s vyceněnými zuby vrhla, jí vpálil do krku šipku. Látka zabrala během několika vteřin; Bourne položil bezvědomé zvíře do trávy.

Podřízni tomu čoklovi hrdlo! zaječel do ticha Jason Bourne.

Ne, odmítl David Webb, jeho druhé já. Zvíře za nic nemůže.

Ztrať se, Davide!

1

Lunaparkem na okraji Baltimoru proudily davy lidí a kakofonie zvuků trhala uši. Tváře a krky všech přítomných se za horké letní noci leskly potem, snad s výjimkou těch, kteří našli odvahu nasednout do vozíků horské dráhy a teď se s vyděšeným jekotem řítili do propasti. Do šíleného blikání barevných reflektorů zněla z desítek reproduktorů ryčná hudba, kterou se stánkaři nabízející pouťové zboží marně snažili překřičet. Výbuchy rachejtlí, jež po desítkách prozařovaly noční oblohu a sesílaly kaskády jisker na temnou hladinu nedalekého jezera, jim rozhodně nepomáhaly.

Chlapi, snažící se dokázat svou mužnost, s naběhlými žílami na krku mlátili dřevěnými palicemi do dřevěných kovadlin a křivili tváře zklamáním, když červená koule nevyletěla až ke zvonku, upevněnému na horním konci svislého břevna, aby hlasitým cinknutím ohlásila jejich úspěch. Na protější straně hlavní ulice mezi atrakcemi do sebe narážela elektrická autíčka, za jejichž volantem se každý mohl cítit jako král silnic a vybít si svou agresivitu.

O kus dál stála střelnice, která ovšem v ničem nepřipomínala mírumilovné předchůdkyně z venkovských poutí a místo vyviklaných vzduchovek nabízela sbírku nejmodernějších zbraní – umělohmotné samopaly a odstřelovačské pušky, protitankové pancéřové pěsti, a dokonce věrnou repliku plamenometu, který plival ohnivé jazyky doprovázené oblaky černého kouře. A znovu zpocené obličeje mužů, žen a dětí, kteří se sveřepým výrazem likvidovali nenáviděné cíle – partnery, rodiče, děti, kolegy – osamělí proti všem nepřátelům, z nichž nejhorším byl strach.

Kolem boudy, v níž vzrušení zákazníci házeli šipky s ostrými hroty do nafukovacích balonků ozdobených karikaturami politiků, spěšně kulhal štíhlý muž opírající se o hůl, kterou svíral v pravé ruce. Nevšímal si nadšených výkřiků ani protestů, které doprovázely smrt každé ikony veřejného života, a pátravě hleděl do přeplněného bludiště jako člověk, jenž hledá konkrétní dům v neznámé části města. Na sobě měl sportovní košili a navzdory nesnesitelnému vedru i neformální, ale slušivé sako. Do pohledného obličeje muže středního věku pronikla únava a zbrázdily ho předčasné vrásky, které stejně jako temné kruhy pod očima svědčily spíš o životě, jaký vedl, než o věku. Jmenoval se Alexander Conklin a svého času působil jako terénní agent Ústřední zpravodajské služby. Dnes už byl ve výslužbě a v tento konkrétní den, či spíše noc, rovněž naplněn úzkostí a obavami. V pokročilou hodinu si rozhodně nepřál pobývat právě v tomto místě a nedokázal si ani představit, jaká katastrofa ho přiměla sem zajít.

Přiblížil se k pandemoniu střelnice a náhle zalapal po dechu, strnul a upřel pohled na vysokého plešatícího muže přibližně svého věku, který měl přes rameno přehozené lehké proužkované sako. Z protějšího směru kráčel k bouřící střelnici Morris Panov! Proč? Co se stalo? Conklin se horečně rozhlédl na všechny strany. Jeho oči si všímaly tváří a postav; instinktivně věděl, že jej i psychiatra někdo sleduje. Už bylo pozdě, aby Panovovi zabránil vstoupit do vnitřního kruhu terče – místa setkání – ale snad je oba stihne odsud ve zdraví dostat. Vysloužilý agent sáhl pod sako pro malou automatickou pistoli, svou stálou společnici, a rychle vykročil, prorážeje si cestu davem. Bezohlednými údery holí do kolen a ledvin, do prsou a žaludku vyvolal nejprve bolestné a rozzlobené výkřiky a pak menší vzbouření, ale konečně pronikl ke zmatenému lékaři a přes kravál mu zakřičel do obličeje.

„Co tady sakra děláš?“

„Předpokládám, že to samé co ty. David… Nebo snad mám říct Jason? Dostal jsem telegram…“

„Je to past!“

Do vřavy zazněl pronikavý výkřik a Conklin i Panov se ohlédli ke střelnici, od jejíhož pultu je dělilo jen několik kroků. Obézní žena se ztrhaným obličejem dostala zásah přímo do krku. Davu se zmocnilo šílenství. Conklin se otočil a pátral po místu, odkud kulka přiletěla, ale panika kolem něho rychle dosáhla vrcholu; neviděl nic než prchající postavy. Popadl Panova za loket a táhl ho mezi ječícími návštěvníky k horské dráze na konci parku, kde se dychtiví zájemci o jízdu tlačili k budce pro lístky.

„Bože můj!“ vykřikl psychiatr. „Platil snad ten výstřel jednomu z nás?“

„Možná… A možná taky ne,“ odpověděl bývalý zpravodajský agent a zaposlouchal se do zatím vzdáleného kvílení sirén. „Řekl jsi, že je to past!“

„Protože jsme oba dostali nesmyslný telegram od Davida podepsaný jménem, které nepoužil už pět let. Jason Bourne! A pokud se nepletu, stálo i v tvém, že mu v žádném případě nesmíš volat domů.“

„Přesně tak.“

„Takže to opravdu byla past… Hele, Mo, ty se pohybuješ rychleji než já, takže vem ty svoje zdravé nohy na ramena a najdi telefon. Hoď sebou. A mám na mysli telefonní automat, který se nedá vystopovat.“

„Cože?“

„Zavolej mu domů! Řekni Davidovi, ať sbalí Marii s dětmi a okamžitě vypadne.“

„Cože?“

„Někdo nás našel, doktore! A ten někdo hledá Jasona Bournea. Hledá ho už celé roky a nevzdá se, dokud ho nedostane na mušku… Ty ses staral o Davidovu nemocnou hlavu a já jsem musel zatahat za všechny prohnilé nitky ve Washingtonu, abych jeho a Marii dostal živé z Hongkongu… Někdo porušil pravidla a protivník nás objevil. Nás dva, Mo, tebe a mě! Jsme jediní oficiálně uvedení lidé, kteří mají spojení s Jasonem Bournem, adresa a povolání neznámé.“

„Uvědomuješ si, co říkáš, Alexi?“

„To si sakra piš, že si to uvědomuju… Je to Carlos. Carlos Šakal! Dělej, doktore! Spoj se se svým bývalým pacientem a řekni mu, ať zmizí!“

„A jak to má udělat?“

„Hele, já nemám moc přátel a žádného, komu bych mohl natolik důvěřovat, ale ty ano. Dej mu jméno nějakého svého kolegy, kterému mohou pacienti volat i uprostřed noci, jako jsem kdysi volal já tobě. Řekni Davidovi, ať se mu ozve, až bude v bezpečí. A dej mu kód.“

„Jaký kód?“

„Kristepane, Mo, mysli hlavou! Nějaké alias! Jones nebo Smith…“

„To jsou dost běžná jména…“

„No tak třeba Schickelgrubber nebo Moskowitz, něco si prostě vyber! Hlavně mu řekni, aby nás informoval, kde se skrývá.“

„Chápu.“

„A teď padej a nevracej se domů! Ubytuj se v hotelu Brookshire v centru Baltimoru pod jménem… Morris, Phillip Morris. Později tě tam vyhledám.“

„Co hodláš dělat?“

„To, co z duše nesnáším… Schovám hůl a koupím si lístek na tuhle podělanou horskou dráhu. Na ní by nikdo mrzáka nehledal. Možná se poseru strachem, ale je to jediná logická možnost, jak vyváznout živý. I kdybych se měl vozit celou noc. A teď už konečně vypadni! Dělej!“

Zastrčenou okresní silnicí ujížděl vrchovinou New Hampshire směrem k hranicím státu Massachusetts zaprášený stejšn. Za volantem seděl muž vysoké postavy, v jehož ostře řezaném obličeji se zračilo napětí; neustále mimoděk zatínal zuby a světle modré oči sršely vztekem. Vedle něj seděla jeho manželka, mimořádně atraktivní žena, jejíž kaštanové vlasy rudě zářily odrazem světla z palubní desky. V náručí držela osmiměsíční dcerku. Na zadním sedadle ležel pod dekou pětiletý světlovlasý chlapec a neklidně spal. Otcem obou dětí byl David Webb, dnes profesor orientalistiky, ale kdysi příslušník nechvalně proslulé Medusy a poté legendární nájemný vrah Jason Bourne.

„Věděli jsme, že se to jednou musí stát,“ vydechla Marie Webbová, rozená St. Jacquesová, původem Kanaďanka, profesí ekonomka a řízením osudu zachránkyně Davida Webba. „Byla to jenom otázka času.“

„To je šílené.“ David šeptal, aby nevzbudil děti, ale o to zněl jeho hlas vzrušeněji. „Všechny záznamy byly přece pohřbeny v režimu nejvyššího stupně utajení nebo jak tomu ti pitomci říkají! Jak je možné, že někdo objevil Alexe a Morrise?“

„To zatím nevíme, ovšem Alex už určitě zahájil pátrání. A sám jsi říkal, že je nejlepší.“

„Jenže teď je poznamenaný,“ přerušil ji David. „Mrtvý muž!“

„To je snad předčasné, Davide. Podle tebe se mu nikdo nevyrovná.“

„Ale před třinácti lety v Paříži prohrál.“

„Přemohl jsi ho, protože jsi byl lepší.“

„Ne! Protože jsem nevěděl, kdo jsem, a on jednal na základě předchozích údajů, o kterých jsem já neměl nejmenší tušení. Předpokládal, že má co do činění se mnou, jenže já jsem tehdy sám sebe neznal, takže jsem mu nezapadl do konceptu… Pořád je nejlepší. V Hongkongu nám oběma zachránil život.“

„Jinými slovy tvrdíš totéž co já. Jsme v dobrých rukou, ne?“

„V případě Alexe jistě. Ale Mo je ztracený. Ten chudák nemá šanci. Unesou ho a potom ho zlomí!“

„Mo raději zemře, než by nás někomu prozradil.“

„Nebude mít na vybranou. Napumpují ho amytalem, vystřelí na Měsíc a za pár hodin budou mít na pásku celý jeho život. Pak ho zlikvidují a půjdou po mně… Po nás, což je důvod, proč se ty a děti vypravíte na jih. Daleko na jih. Do Karibiku.“

„Děti ano, ale já ne.“

„Nech toho! Dohodli jsme se, už když se Jamie narodil. Jen proto jsme to místo koupili a jen proto jsme málem na kolenou prosili tvého bratra, ať to tam pro nás hlídá… Ostatně odvádí fantastickou práci. Teď vlastníme polovinu vzkvétajícího rekreačního střediska, kterému Johnny ze skromnosti říká penzion, na konci kamenité silnice na ostrově, o kterém nikdo nevěděl, dokud u něho ten kanadský podloudník nepřistál s plovákovým letadlem.“

„Johnny byl od narození agresivní typ. Táta o něm jednou řekl, že by dokázal prodat i zchromlou jalovici jako vykastrovaného býka a nikdo by se jí nepodíval pod ocas.“

„Nejdůležitější ovšem je, že tě ten divočák miluje. A naše děti taky. Kromě toho také spoléhám na jeho… To je jedno. Johnnymu věřím. Tečka.“

„Mému mladšímu bráchovi klidně věř, ale na svůj orientační smysl moc spoléhat nemůžeš. Právě jsi minul odbočku k chatě.“

„Sakra!“ zařval Webb, dupl na brzdu a smykem auto otočil. „Hned zítra! Ty, Jamie a Alison odjedete na Loganovo letiště a odtamtud odletíte na ostrov!“

„Ještě si o tom promluvíme, Davide.“

„Není o čem.“ Webb zhluboka a pravidelně dýchal, aby potlačil rozrušení. „Už jsem to zažil,“ dodal polohlasem.

Marie se otočila k manželovi, jehož náhle klidná tvář se matně rýsovala v odlesku kontrolek na palubní desce. To, co spatřila, ji vyděsilo více než představa, že je jim Šakal na stopě. Nedívala se na Davida Webba, mírumilovného vědce a učitele. Hleděla na muže, o kterém oba věřili, že navždy zmizel z jejich životů.

2

Alexander Conklin se opíral o berlu a kulhavě vešel do konferenčního sálu v centrále Ústřední zpravodajské služby v Langley, stát Virginia. Zastavil se naproti okázalému stolu, tak obrovskému, že by se kolem něj pohodlně usadilo třicet lidí, ale viděl jen tři. V čele seděl šedovlasý ředitel Ústřední zpravodajské služby, vedle něj oba jeho náměstci. Ani jednoho činitele pohled na vysloužilého agenta zjevně nepotěšil. Z povinnosti se pozdravili a Conklin záměrně zamířil ke vzdálenějšímu konci stolu, posadil se a s klepnutím opřel berlu o jeho hranu.

„Takže jsme si řekli ahoj a můžeme bez zbytečných keců přistoupit k věci, pánové.“

„To není zrovna zdvořilý či přátelský úvod, pane Conkline,“ poznamenal ředitel.

„Právě teď nemám v hlavě zdvořilé či přátelské myšlenky, pane. Chci pouze vědět, proč byla ignorována pravidla klasifikace čtyři nula a uvolněny přísně tajné informace, které ohrožují řadu lidí na životě, a to včetně mě!“

„To je urážka, Alexi,“ vybuchl jeden z náměstků.

„Absolutně falešná domněnka,“ doplnil druhý. „Nic takového se nemohlo stát a ty to dobře víš!“

„Nic takového nevím. Stalo se to a já vám řeknu, co je urážlivě přesná skutečnost,“ odsekl Conklin vztekle. „Tam venku je muž, který má ženu a dvě malé děti, muž, jemuž tato země a velká část světa dluží víc, než může kdokoliv zaplatit, a teď musí prchat, skrývat se a děsit se o bezpečnost své rodiny. Dali jsme mu – všichni, jak zde sedíme – slovo, že žádná část oficiálních záznamů nespatří denní světlo, dokud nebude nade vší pochybnost potvrzeno, že Iljič Ramirez Sanchez, známý jako Carlos Šakal, je po smrti… Ano, slyšel jsem podobné pověsti jako vy, a možná i z lepšího zdroje, že Šakal byl zabit tuhle nebo zlikvidován onde, ale nikdo, opakuju nikdo, nepředložil nezvratný důkaz… Přesto se část materiálů dostala ven, velmi důležitá část, a to mě hluboce znepokojuje, protože její součástí je i moje jméno… Moje a doktora Morrise Panova, hlavního psychiatra CIA. Jsme jediní, opakuju jediní, dva lidé, o nichž je oficiálně známo, že přišli do styku s oním neznámým mužem, který přijal jméno Jasona Bournea, pokládaného v mnoha oblastech světa za rivala atentátníka a teroristy Carlose Šakala… Tato informace ovšem byla ukryta hluboko v podzemním trezoru tady v Langley. Jak prosákla ven? Pokud by se někdo zajímal o jakoukoliv část zmíněných záznamů, a to od Bílého domu přes ministerstvo zahraničí až po posvátný sbor náčelníků štábů, pak podle stanovených pravidel měli žádost společně posoudit ředitel a hlavní analytik Ústřední zpravodajské služby a seznámit se se všemi jejími detaily. A i kdyby byli oni dva spokojeni, pak musí následovat ještě poslední instance, kterou jsem já. Před podpisem souhlasu s uvolněním materiálů musím být napřed kontaktován já, a pokud bych už nebyl mezi živými, pak doktor Morris Panov. A buď on, nebo já máme nezpochybnitelné právo jakoukoliv podobnou žádost zamítnout… Takto to bylo domluveno, pánové, a nikdo ta pravidla nezná lépe než já, protože jsem je sám stanovil. Přímo tady v Langley, jelikož to tu dobře znám a vím, jak to zde chodí. Po osmadvaceti letech v této pochybné profesi to byl můj poslední přínos – podpořený vahou autority prezidenta Spojených států a s vědomí Kongresu prostřednictvím zvláštních výborů pro kontrolu zpravodajských služeb Senátu i Sněmovny.“

„Vyrukoval jste na nás s těžkou artilerií, pane Conkline,“ poznamenal šedovlasý ředitel suše, aniž se pohnul.

„Měl jsem závažný důvod vytáhnout kanony,“ opáčil Alex.

„To vidím. Jedna z těch šetnáctipalcových koulí mě dokonce zasáhla.“

„Vždyť taky měla. A tím se dostáváme k otázce zodpovědnosti. Chci vědět, jak ta informace vyplavala na povrch. A co je ještě důležitější, chci vědět, ke komu se dostala.“

Oba náměstci vyhrkli jeden přes druhého stejně zlostně jako Conklin, ale ředitel je přerušil. „Uberte plyn, pane Conkline,“ řekl rozvážně a zapálil si dýmku. „Oba mé zástupce zřejmě znáte, ale se mnou jste se ještě nesetkal, že?“

„Ne. Rezignoval jsem skoro před pěti lety a vy jste byl do funkce uveden až rok poté.“

„A jako mnozí ostatní jste moje jmenování považoval – přiznávám, že z vašeho hlediska oprávněně – za protekční, nemám pravdu?“

„Pochopitelně máte, ale mě z toho hlava nebolela. Připadal jste mi dostatečně kvalifikovaný. Pokud vím, jste nepolitický admirál z Annapolisu a velel jste námořní rozvědce. Ve Vietnamu jste náhodou spolupracoval s jistým plukovníkem námořní pěchoty, který se posléze stal prezidentem. Přeskočil jste řadu jiných adeptů, ale to se stává. Jak říkám, neměl jsem s tím žádný problém.“

„Děkuji. Potom se ovšem musím zeptat, zda snad máte nějaký problém s některým z mých zde přítomných náměstků.“

„Už je to sice dávno, ale nemůžu říct, že by patřili k nejlepším přátelům, jaké může agent v terénu mít. Oba působili jako analytici, v poli nikdy nepracovali.“

„Jde tedy o přirozenou averzi?“

„Samozřejmě. Oni analyzovali situaci ze vzdálenosti tisíců mil pomocí počítačů, o kterých jsme netušili, kdo je programoval, a na základě údajů, které jsme jim my nepředali. Máte zatracenou pravdu, že jde o přirozenou averzi. My jsme jednali s živými lidmi, oni ne. Oni se zabývali zelenými písmenky na tmavé obrazovce počítačového monitoru a často činili nesprávná rozhodnutí.“

„Protože lidi jako ty bylo nutno kontrolovat,“ vložil se do rozhovoru náměstek, který seděl vpravo od ředitele. „Kolikrát se i dnes stává, že muži a ženy jako ty nemají komplexní přehled o situaci? O celkové strategii, ne pouze o své části?“

„Pak nám někdo měl ten celkový přehled alespoň stručně poskytnout, abychom mohli posoudit, co má smysl a co ne.“

„A kde takový stručný přehled končí, Alexi?“ zeptal se náměstek, který seděl vlevo od ředitele. „Kde je bod, v kterém řekneme, že víc už toho prozradit nemůžeme – pro dobro všech?“

„To nevím. Analytik jsi ty, ne já. Předpokládám, že se to liší případ od případu, ale věci by rozhodně prospěla lepší komunikace, než jakou jsem kdy v terénu zažil… Moment, tady přece nejde o mě, ale o vás.“ Alex probodl ředitele pohledem. „Moc chytré, pane, ale já tu změnu subjektu neberu. Jsem tady, abych zjistil, kdo co a jak získal. Pokud si přejete, obrátím se na Bílý dům nebo na Kapitol a pak se budu dívat, jak padají hlavy. Chci odpovědi. Chci vědět, co mám dál dělat!“

„Nepokoušel jsem se změnit subjekt, pane Conkline, pouze na chvíli odvést směr hovoru jinam, abych zdůraznil svůj argument. Zcela zřejmě jste nebyl spokojen s metodami a kompromisy, které byly v minulosti součástí práce mých kolegů. Stalo se však někdy, že by vám tito lidé lhali nebo záměrně poskytovali falešné informace?“

Alex krátce pohlédl na oba náměstky. „Lhali mi pouze tehdy, když museli, a nikdy to nemělo nic společného s operacemi v terénu.“

„Trochu podivný komentář.“

„Jestli vám to neřekli, tak měli… Před pěti lety jsem byl alkoholik. Pořád jsem alkoholik, ale už nepiju. Zabíjel jsem čas do penze a nikdo mě tehdy do ničeho nezasvěcoval, což bylo jen dobře.“

„Pro vaši informaci – moji kolegové mi řekli pouze to, že jste byl nemocný a že jste před odchodem nepodával tak dobré výkony jako dříve.“

Conklin se znovu zadíval na oba náměstky a každému se po řadě uklonil. „Díky, Cassete, i tobě, Valentino, ale to jste nemuseli. Byl jsem opilec a taková skutečnost by neměla zůstat tajemstvím, ať by šlo o kohokoliv, protože to je ta největší pitomost, jakou v tomhle oboru můžete udělat.“

„Podle toho, co jsme slyšeli o Hongkongu, jsi odvedl fantastickou práci, Alexi,“ odvětil Casset tiše. „Nechtěli jsme ji zlehčovat.“

„Byl jsi jako osina v zadku déle, než si pamatuju,“ přidal se Valentino. „Ale nemohli jsme tě přece vykopnout jako oběť chlastu.“

„Zapomeňme na to a vraťme se k Jasonu Bourneovi. Proto jsem přišel a vy jste mě museli přijmout.“

„A proto jsem také dočasně odvedl hovor na jinou kolej, pane Conkline. Máte profesní neshody s mými náměstky, ale předpokládám, že jejich morální integritu nezpochybňujete.“

„Jiných možná, ale těch dvou ne. Dělali svou práci a já zase svou; chyba spočívala v systému, který byl příliš mlhavý. Na rozdíl ode dneška a od naší záležitosti. Pravidla jsou naprosto jasná a jednoznačná, a protože mě nikdo nekontaktoval, musím konstatovat, že byla porušena a mě někdo záměrně obešel, dokonce neváhám říci obelhal. Jak se to mohlo stát a kdo ty informace získal?“

„To je vše, co jsem potřeboval slyšet.“ Ředitel zvedl sluchátko. „Požádejte prosím pana DeSoleho, aby přišel do konferenční místnosti. Čeká na konci chodby.“ Zavěsil a otočil se k Conklinovi. „Předpokládám, že Stevena DeSoleho znáte.“

„DeSole, němý krtek.“

„Co prosím?“

„Starý žert Agentury,“ vysvětlil Casset řediteli. „Steven ví, kde jsou pohřbeny mrtvoly, ale neprozradí časové pásmo ani Bohu, pokud mu nepředloží oprávnění čtyři nula.“

„Domnívám se tedy, že vy dva a zejména pan Conklin pokládáte pana DeSoleho za dokonalého profesionála.“

„Já na to odpovím,“ ozval se Alex. „Řekne vám všechno, co potřebujete vědět, ale ani slovo navíc. A také nebude lhát. Buď bude mlčet, nebo oznámí, že to nemůže říct, ale lhát vám nebude.“

„Další věc, kterou jsem chtěl slyšet.“ Ozvalo se krátké zaklepání na dveře a ředitel pozval návštěvníka dál. Do sálu vstoupil středně vysoký a lehce obézní muž s očima zvětšenýma čočkami brýlí s ocelovými obroučkami. Zavřel za sebou a letmo pohlédl na Alexandera Conklina, zřejmě vylekaný přítomností vysloužilého zpravodajského důstojníka. Okamžitě změnil výraz obličeje na příjemné překvapení a přistoupil ke Conklinovi s nataženou pravicí.

„Rád tě vidím, kamaráde. Už to budou tři roky, že?“

„Spíš skoro pět, Steve,“ odpověděl Alex a stiskl podanou ruku. „Jak se má vládce analytiků a strážce klíčů?“

„V poslední době toho moc k analyzování a zamykání není. Bílý dům je jako cedník a Kongres není o moc lepší. Měl bych brát poloviční plat, ale nikomu to neříkej.“

„Ale něco si přece jenom necháváme pro sebe, ne?“ přerušil ho ředitel CIA s úsměvem. „Alespoň z minulých operací. Možná jste si tehdy zasloužil dvojnásobný plat.“

„No, to asi ano.“ DeSole vesele pokýval hlavou a pustil Conklinovu pravici. „Doby archivních dozorců a ozbrojených převozů dokumentů do podzemních sejfů však již patří minulosti. Dnes máme všechno zkomputerizováno a ukládáme naskenované kopie do mašinek. Musel jsem se bohužel vzdát těch příjemných výletů s armádním doprovodem, kdy jsem předstíral, že mě sleduje Mata Hari. Už jsem zapomněl, kdy jsem měl naposled diplomatický kufřík připoutaný ocelovým řetízkem k zápěstí.“

„Takto je to mnohem bezpečnější,“ poznamenal Alex.

„Ale jak o tom asi budu vyprávět vnoučatům, starouši? Co jsi dělal jako velký špion, dědo? V posledních letech jsem vlastně jenom luštil křížovky, chlapče.“

„Opatrně, pane DeSole,“ varoval ředitel a zasmál se. „Jinak navrhnu, abychom vám opravdu snížili plat… Samozřejmě bych to neudělal. Nevěřím vám totiž ani slovo.“

„Já taky ne,“ ozval se Conklin tiše, ale z jeho hlasu zněla zloba. „Tohle je léčka,“ dodal a probodl otylého analytika pohledem.

„To je závažné prohlášení, Alexi,“ ohradil se DeSole. „Mohl bys ho laskavě vysvětlit?“

„Ty víš, proč jsem tady, že?“

„Před minutou jsem ještě nevěděl, že tady vůbec jsi.“

„Aha, chápu. Takže to byla pouhá náhoda, že jsi čekal na konci chodby, připraven okamžitě naklusat, co?“

„Já totiž mám na konci chodby svou kancelář. Dost daleko, musím přiznat.“

Conklin se zadíval na ředitele. „Skutečně chytré, pane. Pozvete sem tři muže, o nichž víte, že proti nim v zásadě nic nemám, a o kterých předpokládáte, že jim věřím, takže budu jejich slova pokládat za bernou minci.“

„Principiálně máte pravdu, pane Conkline, protože zde neuslyšíte žádnou lež. Posadte se, pane DeSole… Raději na tento konec stolu, aby na nás náš bývalý kolega lépe viděl, až mu budeme vysvětlovat, co ho zajímá. Pokud vím, dávají agenti v terénu tomuto postupu přednost.“

„Já nemám co vysvětlovat,“ ohradil se analytik cestou k židli vedle Casseta. „Ale s ohledem na závažnost prohlášení bývalého kolegy bych na něho rád viděl. Jsi v pořádku, Alexi?“

„Je v pořádku,“ odpověděl místo Conklina Valentino. „Štěká sice pod nesprávným stromem, ale jinak mu nic nechybí.“

„Ta informace nemohla prosáknout bez vědomí a součinnosti osob přítomných v této místnosti.“

„Jaká informace?“ zeptal se DeSole; podíval se na ředitele a jeho oči za brýlemi se náhle rozšířily. „Ach, ty materiály s nejvyšším stupněm utajení, na které jste se mě ráno ptal?“

Ředitel CIA přikývl a otočil se ke Conklinovi. „Vraťme se k dnešnímu dopoledni… Před sedmi hodinami, krátce po deváté ráno, mi volal Edward McAllister, bývalý náměstek ministra zahraničí a současný předseda Úřadu pro národní bezpečnost. Doslechl jsem se, pane Conkline, že pan McAllister byl s vámi v Hongkongu. Je to pravda?“

„Pan McAllister byl skutečně s námi,“ potvrdil Alex suše. „V utajení odletěl s Jasonem Bouřném do Macaa, kde byl postřelen a málem na následky zranění zemřel. Je to intelektuální ztřeštěnec a jeden z nejodvážnějších mužů, jaké jsem kdy poznal.“

„O okolnostech mi nic neřekl, pouze tolik, že tam byl. Vyjádřil se jednoznačně v tom smyslu, že mám zrušit veškerý svůj naplánovaný program a přijmout vás. Červená priorita… Těžká artilerie, pane Conkline.“

„Opakuju, že jsem měl závažný důvod vytáhnout kanony.“

„To vidím… Pan McAllister mi poskytl přísně tajné přístupové kódy, aby mi objasnil podstatu materiálů, o něž máte zájem, totiž o složku týkající se hongkongské operace. Já jsem pak předal tuto informaci panu DeSolemu. Ponechám nyní na něm, aby vám sdělil, co zjistil.“

„Nikdo se jí ani nedotkl, Alexi,“ řekl DeSole tiše a hleděl Conklinovi do očí. „V devět třicet dnes ráno ležela v černé díře přesně čtyři roky, pět měsíců, jedenadvacet dní, jedenáct hodin a čtyřicet tři minut, aniž se jí kdokoliv dotkl. Existuje pro to velmi dobrý důvod, ovšem nejsem si jistý, zda o něm víš.“

„Pokud se týká těchto materiálů, vím o nich všechno.“

„Možná ano, možná ne,“ poznamenal DeSole vlídně. „O tvých problémech se všeobecně vědělo a doktor Panov disponuje rozsáhlými zkušenostmi v oblasti bezpečnosti.“

„Na co sakra narážíš?“

„K uvolňovací proceduře oficiálního záznamu o událostech v Hongkongu bylo doplněno třetí jméno… Edward Newington McAllister. Na vlastní žádost a se schválením prezidenta a Kongresu. Sám si to zařídil.“

„Ach, bože můj,“ zašeptal Alex váhavě. „Když jsem mu včera v noci volal z Baltimoru, řekl mi, že je to vyloučeno. Pak dodal, že si to asi potřebuju ověřit sám, a proto svolal tuto schůzku… Prokristapána, co se stalo?“

„Řekl bych, že musíme hledat jinde,“ prohlásil ředitel CIA. „Avšak než začneme, musíte se rozhodnout, pane Conkline. Pochopte, že nikdo z nás neví, co ta přísně tajná složka obsahuje… Pochopitelně jsme o této věci mluvili a já osobně jsem ochoten věřit, že jste v Hongkongu odvedl fantastickou práci, jak říká tady Casset. Nevíme však, jaké povahy ta práce byla. Samozřejmě jsme slyšeli jisté zvěsti z našich dálněvýchodních rezidentur, ale upřímně řečeno jsme je pokládali za poněkud přehnané. V této souvislosti několikrát padlo vaše jméno, vyslovované jedním dechem se jménem Jasona Bournea, nechvalně proslulého atentátníka. Většina pověstí se shodovala v tom, že vaší zásluhou byl tento zabiják dopaden a zlikvidován. Jenže před chvílí jste ve vzteku použil výraz neznámý muž, který přijal jméno Jason Bourne a naznačil jste, že žije a skrývá se. Co si z toho tedy máme vybrat? Bůh je mi svědkem, že já tomu nerozumím.“

„Ty záznamy jste tedy nevytáhli a nepodívali se do nich?“

„Ne,“ odpověděl DeSole. „Bylo to moje rozhodnutí. Jak snad víš, u každého nahlédnutí do materiálů s nejvyšším stupněm utajení se automaticky zaznamenává datum a přesný čas… A protože mě ředitel informoval, že v Úřadu pro národní bezpečnost panuje nervozita kvůli možnému ilegálnímu průniku, usoudil jsem, že bude nejlepší, když se těch dokumentů ani nedotkneme. A tak tam skoro pět let nerušeně leží, nikdo je nečetl, a tudíž nikdo neví, co obsahují. Rozhodně se k nim nedostali žádní nepřátelé, ať už je to kdokoliv.“

„Jinými slovy jste si kryli zadky až do posledního centimetru kůže.“

„Samozřejmě, Alexi. Ty údaje nesou razítko Bílého domu. V poslední době u nás vládne celkem klid a nemá smysl koledovat si o sprchu z Oválné pracovny. Sedí v ní sice nový člověk, ale bývalý prezident stále žije a udržuje si značný vliv. Jistě by se to dozvěděl, tak proč riskovat průšvih?“

Conklin si pečlivě prohlédl jednoho muže po druhém. „Vy tedy opravdu nevíte, co se tehdy stalo?“ zeptal se tiše.

„Opravdu ne,“ potvrdil náměstek Casset.

„Vůbec nic, ty šťourale,“ přidal se Valentino s neznatelným úsměvem.

„Máš moje slovo,“ dodal Steven DeSole a jeho čiré velké oči neuhnuly ani o milimetr od Conklinových.

„Ovšem pokud vám máme pomoct, potřebujeme znát něco víc než vzájemně si protiřečící pověsti,“ pokračoval ředitel a opřel se na židli. „Nevím, jestli vám pomoct můžeme, vím však, že nezmůžeme vůbec nic, budeme-li tápat v absolutní temnotě.“

Alex se všem třem znovu zadíval do očí a vrásky v obličeji se mu ještě více prohloubily, jako kdyby pro něj bylo nastávající rozhodnutí příliš obtížné. „Neprozradím vám jeho jméno, protože jsem mu to slíbil… Možná později, ale teď ne. A v záznamech ho nenajdete, protože tam není. Zbytek vám však řeknu, protože skutečně potřebuju vaši pomoc a chci, aby ta složka zůstala navěky v černé díře… Kde začít?“

„Třeba s touto schůzkou,“ navrhl ředitel. „Co k ní vedlo?“

„Fajn, to bude rychlé.“ Conklin zamyšleně hleděl na desku stolu a mimoděk sevřel rukojeť hole. Pak zvedl oči. „Včera v noci byla v zábavním parku na předměstí Baltimoru zastřelena žena…“

„Ráno jsem o tom četl v Postu,“ skočil mu do řeči DeSole a pokyvoval hlavou, až se mu rozhoupaly buclaté tváře. „Proboha, byl jsi snad…“

„Taky o tom vím,“ vyhrkl Casset. „Stalo se to před střelnicí. Okamžitě ji zavřeli.“

„Viděl jsem ten článek, ale pomyslel jsem si, že šlo o tragickou nehodu,“ dodal Valentino a pomalu zavrtěl hlavou. „Ani jsem ho nečetl.“

„Já jsem jako obvykle dostal ráno na stůl svou denní porci novinových výstřižků, která by udolala koně,“ konstatoval ředitel. „Na žádný podobný článek si nevzpomínám.“

„Souviselo to nějak s tebou, starouši?“

„Jestli ne, pak byl zbytečně promarněn lidský život… A nesouviselo to jenom se mnou.“

„A s kým ještě?“ Casset svraštil obočí.

„S Morrisem Panovem. Oba jsme dostali identický telegram, v němž nás Jason Bourne žádal, abychom se včera v půl desáté večer dostavili do lunaparku v naléhavé záležitosti. Měli jsme se s ním sejít u střelnice, ale za žádných okolností jsme nesměli volat k němu domů ani nikam jinam… Oba jsme nezávisle na sobě předpokládali, že nechce poplašit svou manželku, že nám chce sdělit něco, co není určeno pro její uši… Dorazili jsme tam zhruba současně, jenže já jsem Panova spatřil jako první a okamžitě mě napadlo, že něco nehraje. Správný postup by byl takový, že bychom s Morrisem nejprve konzultovali individuálně. Bourne by nám v tom rozhodně nebránil. Smrdělo to, a tak jsem se pokusil dostat nás oba co nejrychleji z palebné linie. A jediný způsob, jak toho dosáhnout, byl zastírací manévr.“

„Vyvolal jsi paniku a divoký úprk,“ konstatoval Casset.

„Nic jiného mě nenapadlo. A je to taky jedna z mála věcí, ke kterým se tahle pitomá berla docela dobře hodí – kromě toho, že mě drží na nohou. Praštil jsem do každého kolena a holeně, na které jsem dosáhl, a přidal k tomu pár žaludků a ženských okras. Vyvázli jsme, ale odnesla to ta chuděra.“

„Co z toho vyvozuješ?“ zajímal se Valentino.

„Tak to ti nepovím, Vale. Byla to past, o tom není sporu, ale jaká? Jestli je pravda to, co jsem si myslel včera a co si myslím i teď, pak nechápu, jak se mohl najatý střelec na takovou vzdálenost minout? Výstřel přišel shora vlevo ode mě. Ne že bych ho slyšel, soudím podle polohy mrtvé a krevních stop na jejím krku. Dostala zásah v okamžiku, kdy se otáčela. Kulka nemohla přiletět od střelnice, protože ty pouťové bouchačky jsou jednak přivázané řetízkem, jednak mají menší ráži, která by nezpůsobila tak masivní krvácení. Kdyby se střelec skutečně pokoušel zlikvidovat mě nebo Panova, pak by použil dalekohled a rána by nešla o takový kus vedle. Pokud je tedy má úvaha správná.“

„Tou správnou úvahou, pane Conkline,“ vmísil se ředitel CIA, „myslíte atentátníka Carlose Šakala?“

„Carlos?“ vyhrkl DeSole. „Co proboha spojuje Šakala se střílením v Baltimoru?“

„Jason Bourne,“ odvětil Casset.

„Ano, to jsem si domyslel, ale to je přece nesmysl! Bourne byl sprostý zabiják, který se přesunul z Asie do Evropy, aby vyzval Šakala na souboj, a prohrál. Jak pan ředitel právě uvedl, vrátil se na Dálný východ a před čtyřmi či pěti lety byl zlikvidován. Alex však teď mluví, jako by stále žil. Prý od něj on a jakýsi Panov dostali telegram… Co měl sakra včera večer společného mrtvý zabiják s nejhledanějším teroristou světa?“

„Tys tady před chvílí nebyl, Steve,“ odpověděl Casset tiše. „Včera večer toho měli ti dva společného vskutku hodně.“

„Co prosím?“

„Myslím, že byste měl začít od začátku, pane Conkline,“ řekl ředitel. „Kdo vlastně je Jason Bourne?“

„Jak ho zná svět, muž, který nikdy neexistoval,“ odpověděl bývalý zpravodajský důstojník.

3

„Původní Jason Bourne byl lidský odpad, paranoidní šílenec z Tasmánie, který se za války ve Vietnamu nějak vetřel do organizace, k níž se ani dneska nechce nikdo hlásit. Byla to sbírka zločinců, vrahů, pašeráků a zlodějů, většinou uprchlých vězňů, z nichž mnozí byli odsouzeni k smrti, kteří však znali každou píd jihovýchodní Asie a operovali za nepřátelskými liniemi – s naším požehnáním a za naše peníze.“

„Medusa,“ zašeptal Steven DeSole. „Všechno je pohřbeno. Ti chlapi byli zvířata, vrahové, kteří svévolně a bezohledně zabíjeli bez sebemenšího důvodu, či dokonce schválení, a přitom kradli miliony. Bestie.“

„Většina, všichni ne,“ namítl Conklin. „Ovšem původní Jason Bourne tvému popisu dokonale odpovídá. Ale musel bys dodat zradu vlastních druhů. Velitel jedné obzvlášť nebezpečné – nebezpečné je slabé slovo, měl bych spíš říct sebevražedné – mise zjistil, že Bourne předává vysílačkou polohu jednotky severovietnamským vojákům. Na místě ho zastřelil a mrtvolu hodil do bažiny, aby shnila v džungli u Tam Quanu. Jason Bourne zmizel z povrchu země.“

„Očividně se zase objevil, pane Conkline,“ poznamenal ředitel a předklonil se ke stolu.

„V jiném těle,“ přikývl souhlasně Alex. „A za jiným účelem. Muž, který ho v Tam Quanu zastřelil, převzal jeho totožnost a souhlasil, že bude vycvičen a připraven pro operaci, kterou jsme nazvali Treadstone sedmdesát jedna podle jisté budovy na Sedmdesáté první ulici v New Yorku, kde absolvoval brutální indoktrinační program. Opravdové vymývání mozku. Na papíře to vypadalo jako brilantní strategie, ovšem nakonec selhala z důvodu, který nikdo nemohl předvídat, protože něco takového by nikoho v životě ani nenapadlo. Po téměř třech letech v roli druhého nejnebezpečnějšího nájemného atentátníka na světě a po přesunu do Evropy – jak Steve správně uvedl –, aby vyzval Carlose Šakala na souboj na jeho vlastní půdě, byl náš člověk raněn a ztratil paměť. Korsičtí rybáři ho polomrtvého vylovili ze Středozemního moře a dopravili na ostrov Port Noir. Netušil, kým nebo čím je. Věděl jen tolik, že mistrovsky ovládá různá bojová umění, mluví několika orientálními jazyky a je velmi vzdělaný. S pomocí britského lékaře, alkoholika, začal kousek po kousku skládat svůj život – svou totožnost – ze zlomků vzpomínek a fyzických důkazů. Absolvoval neuvěřitelně strastiplnou cestu… A my, kteří jsme tu operaci připravili, kteří jsme jeho mýtus vytvořili, jsme mu ani trochu nepomohli. Nevěděli jsme, co se stalo, a domnívali jsme se, že nás zradil, že se opravdu stal tím legendárním zabijákem, kterého jsme stvořili, abychom polapili Carlose. Já osobně jsem se ho pokusil v Paříži zlikvidovat, a i když mně tehdy mohl ustřelit hlavu, nedokázal se k tomu přinutit. Nakonec se s námi spojil, a to pouze díky mimořádným schopnostem jisté Kanaďanky, na kterou náhodou narazil v Curychu. Dnes je to jeho manželka. Ta dáma má víc odvahy a inteligence než kterákoliv jiná žena, co jsem kdy poznal. No a teď se i s dětmi ocitli zpátky v hrozivé situaci a prchají, aby si zachránili holý život.“

Ředitel CIA otevřel aristokratická ústa a ruka s dýmkou ustrnula ve výši hrudníku. „Chcete snad naznačit, že atentátník, kterého jsme znali pod jménem Jason Bourne, byl uměle vytvořený mýtus? Že ve skutečnosti nebyl zabiják, jak jsme si o něm všichni mysleli?“

„Zabíjel, když k tomu byl donucen v zájmu vlastního přežití, ale nebyl to žádný nájemný vrah. Stvořili jsme ten mýtus jako nejvyšší výzvu pro Carlose, s jejíž pomocí jsme chtěli Šakala vytáhnout z jeho doupěte.“

„Bože všemohoucí!“ zvolal Casset. „Jak?“

„Masivní dezinformační kampaní na Dálném východě. Kdekoliv tam zahynula nějaká významná osoba násilnou smrtí – v Tokiu, Hongkongu, Macau, Koreji, prostě kdekoliv –, Bourne sedl na nejbližší letadlo a přihlásil se k odpovědnosti. Podstrkoval důkazy a vysmíval se tamním úřadům tak dlouho, až se stal legendou. Náš člověk žil tři roky v té nejhlubší špíně, jakou si dokážete představit – drogy, místní gangy, svět zločinu – a postupně si razil cestu k jedinému cíli: přesunout se do Evropy, vylákat Carlose, ohrozit jeho kontrakty, donutit Šakala vylézt z úkrytu alespoň na okamžik, který postačí k tomu, aby mu Jason Bourne vpálil kulku do hlavy.“

Dlouhé elektrizující ticho kolem stolu prolomil DeSole. „Co je to za člověka,“ zašeptal téměř neslyšně, „který dobrovolně přistoupil na takový úkol?“

Conklin probodl analytika pohledem. „Muž, který neměl pro co žít,“ odpověděl monotónně. „Možná chtěl zemřít, kdo ví… Slušný člověk, kterého zoufalství a nenávist vehnaly do náruče Medusy.“ Bývalý zpravodajský důstojník se odmlčel přemožen emocemi.

„Pokračuj, Alexi,“ naléhal Valentino. „Teď přece nemůžeš skončit.“

„Jistě že ne.“ Conklin několikrát prudce zamrkal a vrátil se myšlenkami do přítomnosti. „Napadlo mě, jak to pro něho musí být dnes hrozné, ty vzpomínky…, které mu zůstaly. Existuje zde strašná paralela, jež mě dosud nenapadla. Žena, děti…“

„Jaká paralela?“ Casset se předklonil a upřeně se na Conklina zahleděl.

„Před mnoha lety, v době vietnamské války, pracoval náš člověk jako agent ministerstva zahraničí v Phnompenhu a oženil se s Thajkou. Seznámil se s ní na vysoké škole, kde v rámci svého krytí učil. Měli dvě děti a bydleli v domku na břehu řeky… Jednoho rána se matka s dětmi koupala, když přiletěla zbloudilá stíhačka z Hanoje a pokropila je kulkami. Všichni tři zahynuli a náš člověk zešílel. Na všechno se vykašlal, odjel do Saigonu a vstoupil do Medusy. Nechtěl nic jiného než zabíjet. Pod kódovým označením Delta jedna – v té jednotce se nepoužívala vlastní jména – se z něj stal nejlepší vůdce eskader smrti v jihovýchodní Asii, který se stejně často potýkal s rozkazy z vrchního velitelství jako s nepřítelem.“

„S válkou tedy zjevně souhlasil,“ poznamenal Valentino.

„Myslím, že kromě toho, že nechtěl mít nic společného se Saigonem ani s jihovietnamskou armádou, mu mohla být ukradená. Vedl vlastní, soukromou válku daleko za nepřátelskými liniemi, čím blíž k Hanoji, tím lépe. Domnívám se, že podvědomě stále hledal toho pilota, který mu zabil rodinu… A v tom spočívá ona paralela. Před lety mu někdo před očima zmasakroval manželku a dvě děti. Dnes má jinou ženu a jiné děti a Šakal je mu v patách, pronásleduje ho, znovu ho přivádí na hranici šílenství. Zatraceně!“

Čtveřice na protější straně stolu si vyměnila letmé pohledy a počkala, až Conklinův emocionální výbuch pomine. Pak znovu promluvil ředitel. „Když uvážíme časové rozpětí,“ začal tiše, „operace proti Šakalovi proběhla před více než deseti lety, ovšem hongkongské události jsou mnohem mladšího data. Existuje zde vzájemné spojení? Co nám můžete o Hongkongu říct, samozřejmě aniž byste prozradil jména?“

Alex sevřel rukojeť berly tak pevně, až mu zbělely klouby prstů. „Byla to ta nejšpinavější a současně asi nejúžasnější operace, jakou tohle město zplodilo. A k mé velké úlevě nemělo Langley s počátečními plány nic společného. Tento úspěch rád přenechám jiným. Zapojil jsem se až později a z toho, co jsem zjistil, se mi zvedl žaludek. McAllisterovi ostatně také, protože u toho byl od začátku. Jen proto byl ochoten riskovat vlastní život a taky nedaleko čínských hranic v Macau málem skončil jako mrtvola. Jeho intelektuální morálka mu nedovolila, aby kvůli světoborné strategii zemřel slušný člověk.“

„To je zatraceně silné obvinění,“ konstatoval Casset. „Co se konkrétně stalo?“

„Naši vlastní lidé fingovali únos Bourneovy manželky, ženy, která nám ho po ztrátě paměti přivedla zpátky. Zanechali po sobě stopy, které ho zavedly do Hongkongu.“

„Panebože, proč?“ vyhrkl Valentino.

„V rámci připraveného plánu,“ odpověděl Conklin. „Byl vskutku dokonalý – a mimořádně odporný. Řekl jsem vám, že údajný atentátník Jason Bourne se stal v Asii legendou. Zmizel sice v Evropě, ovšem Dálný východ na něj nezapomněl. A pak se náhle v Macau vynořil nový podnikavý zabiják a onu legendu si přivlastnil. Převzal jméno Jason Bourne a nabízel, že za příslušný honorář zlikviduje libovolnou oběť. Vraždil v rozmezí týdne, někdy jen několika dnů. A vždy následovaly podstrčené důkazy a výsměch policii. Falešný Bourne vskutku pečlivě prostudoval všechny triky svého předchůdce.“

„Kdo jiný by ho tedy mohl vystopovat snadněji než originál, muž, jenž tyto triky vymyslel?“ vložil se ředitel otázkou. „Váš originál. A únos jeho ženy byl tím nejlepším vnadidlem, které ho do Asie přivedlo. Jenže nechápu důvod. Proč Washingtonu tak záleželo na likvidaci falešného atentátníka? S námi už přece neměl nic společného.“

„Situace byla mnohem horší,“ vysvětlil Conklin. „Jedním z klientů nového Bournea byl jistý šílenec z Pekingu, agent Kuomintangu v nejvyšším vedení Čínské lidové republiky, který chtěl na Dálném východě rozpoutat ničivou bouři. Byl odhodlán zničit čínsko-britskou dohodu o Hongkongu, jedním slovem tuto kolonii násilně obsadit a uvrhnout celou oblast do chaosu.“

„Válka,“ vydechl Casset. „Vojska Lidové republiky by napochodovala do Hongkongu a všichni bychom se museli rozhodnout, na čí stranu se postavíme… Jak říkám, válka.“

„V nukleárním věku,“ dodal ředitel. „Jak daleko se ten zrádce ve svých záměrech dostal, pane Conkline?“

„V jednom baru v Kowloonu byl zavražděn náměstek předsedy vlády Čínské lidové republiky a podvodník zanechal na místě činu krvavou navštívenku. Jason Bourne.“

„Ach, bože můj, někdo ho musel zastavit!“ vybuchl ředitel a mimoděk sevřel dýmku, až ji málem zlomil.

„Samozřejmě,“ potvrdil Conklin a opřel hůl zpátky o stůl. „Zastavil ho jediný člověk, který se mu mohl postavit. Náš Jason Bourne… A to je vše, co vám v dané chvíli řeknu. Dodám jen, že ten muž znovu prožívá peklo, protože Carlos je mu na stopě a ohrožuje jeho ženu a děti. Šakal si nedá pokoj, dokud se neujistí, že jediný žijící člověk, který zná jeho podobu a může ho identifikovat, je po smrti. Takže se obraťte na všechny služby, které nám něco dluží v Londýně, Římě, Madridu a Paříži – zejména v Paříži. Někdo musí něco vědět! Kde je Carlos právě teď? Kdo jsou jeho kontakty ve Státech? Musí mít ve Washingtonu své lidi, a ať je to kdokoliv, našli Panova a mě!“ Bývalý agent znovu uchopil hůl a nepřítomným pohledem zíral z okna. „Copak to nechápete?“ zeptal se tiše, jakoby sám sebe. „Nesmíme připustit, aby se ta tragedie opakovala. Nesmíme!“

Emocionální výbuch opět pominul v naprostém tichu, v němž si nejvyšší představitelé Ústřední zpravodajské služby vyměnili pohledy. Zdálo se, že bez jediného slova dospěli ke shodě. Tři páry očí spočinuly na Cassetovi, který přikývl a přijal pověření jako člověk, jenž byl Conklinovi nejbližší. Nadechl se a promluvil.

„Uznávám, Alexi, že všechno ukazuje na Carlose, ale než roztočíme kola v Evropě, musíme si být absolutně jistí. Nemůžeme si dovolit falešný poplach, protože bychom tím Šakalovi nabídli svatý grál. Ukázali bychom totiž, jak jsme s Jasonem Bournem zranitelní. Podle toho, co jsi nám sdělil, se Carlos nejspíš odrazí od dávno pohřbené operace Treadstone. Už proto, že nikdo z našich lidí se k němu v posledních více než deseti letech ani nepřiblížil.“

Conklin se Cassetovi zahleděl do zamyšleného ostře řezaného obličeje. „Jinými slovy říkáš, že pokud se mýlím a Šakal zatím po našem člověku nejde, zbytečně otevřu třináct let starou ránu a navíc Carlosovi nabídnu neodolatelnou příležitost.“

„Uhodl jsi.“

„Musím uznat, že ti to myslí, Charlie… Podle tebe se zabývám podružnostmi, že? Vzbuzují ve mně instinktivní podezření, ale nejde o nic podstatného.“

„Já bych tvým instinktům věřil víc než sebedokonalejšímu polygrafu…“

„Já taky,“ přerušil kolegu Valentino. „Zachránil jsi životy našich lidí v pěti či šesti krizových situacích, když jsme si všichni nejdřív mysleli, že se mýlíš. Charlieho námitka je však oprávněná. Předpokládejme, že to není Carlos. Nejen že vyšleme do Evropy falešnou zprávu, ale také ztratíme spoustu času, což je mnohem vážnější.“

„No tak Evropu vynechejte,“ uvažoval nahlas Conklin. „Aspoň prozatím… Jděte po těch parchantech, kteří jsou tady. Pokuste se je odhalit, dopadnout a zlomit. Vybrali si mě za cíl, tak je nechte, ať jdou po mně.“

„Nesouhlasím!“ prohlásil ředitel důrazně. „To by znamenalo zcela uvolnit ochranu, kterou si pro vás a pro doktora Panova představuju, pane Conkline.“

„Tak své představy změňte, pane.“ Alex chvíli těkal očima z Casseta na Valentina a nečekaně zvýšil hlas. „Může se to podařit, když mě vy dva budete poslouchat a dovolíte mi, abych nastražil past podle svého!“

„Pohybujeme se v šedé zóně,“ namítl Casset. „Tahle záležitost je možná orientována do zahraničí, ale probíhá na domácí půdě. Musíme tedy zasvětit FBI…“

„V žádném případě!“ zvolal Conklin. „Nezasvětíme nikoho mimo tuto místnost!“

„Ale no tak, Alexi,“ uklidňoval vysloužilého agenta Valentino a pomalu zavrtěl hlavou. „Jsi dávno mimo službu a nemůžeš tady udílet rozkazy.“

„Dobře, jak si přejete!“ rozkřikl se Conklin. Neohrabaně vstal ze židle a opřel se o hůl. „Příští zastávka Bílý dům a předseda Úřadu pro národní bezpečnost McAllister!“

„Posadte se!“ vyzval ho ředitel CIA důrazně.

„Jsem mimo službu. Vy mi nemáte co rozkazovat.“

„To by mě v životě nenapadlo. Jenom si dělám starosti o vaši bezpečnost. Pokud dobře chápu, váš návrh je založen na pochybném předpokladu, že ten, kdo na vás včera večer střílel, záměrně minul. Bylo mu jedno, koho zasáhne, a chtěl vás v nastalém chaosu zajmout živé.“

„To zacházíte hodně daleko…“

„Vycházím ze zkušeností, které jsem nasbíral při desítkách operací nejen tady, ale i u námořnictva a na místech, jejichž jména ani nedokážete vyslovit, natož abyste o nich něco věděl.“ Ředitel se opíral lokty o stůl a do hlasu mu náhle pronikl ostrý velitelský tón. „Pro vaši informaci, Conkline, já jsem se nevynořil jen tak odnikud jako oprýmkovaný admirál, který z ničeho nic velel námořní rozvědce. Několik let jsem sloužil u jednotek SEAL. Vysadili nás z ponorek u Kaesongu a později v haiphongském přístavu. Osobně jsem poznal řadu příslušníků té vaší Medusy a nenapadá mě žádný, kterému bych nechtěl vpálit kulku do hlavy. A vy mi tady najednou tvrdíte, že se mezi nimi našel někdo slušný, muž, z kterého se později stal váš výtvor Jason Bourne, a vy se můžete potrhat, abyste ho udržel naživu a mimo dostřel Šakalovy pušky… Nechme těch keců, Alexi. Chcete se mnou spolupracovat, nebo ne?“

Conklin pomalu klesl na židli a rty se mu roztáhly do úsměvu. „Jak jsem už řekl, z vašeho jmenování do funkce mě hlava nebolela, pane. Byla to prostě intuice, kterou jsem si právě potvrdil. Poznal jste, jak to vypadá v terénu… Ano, budu s vámi spolupracovat.“

„Výborně,“ pochválil ředitel. „Připravíme tedy omezené sledování a budeme se modlit k bohu, aby vaše teorie, že se vás chtějí zmocnit živého, byla správná, protože nemůžeme obsadit všechna okna a každou střechu odstřelovači. Doufám, že si to riziko plně uvědomujete.“

„Jistě. A protože v bazénu s piraňami jsou dva kousky návnady lepší než jeden, musím si promluvit s Panovem.“

„Po něm přece nemůžeš chtít, aby se do něčeho takového zapojil,“ namítl Casset. „Doktor Panov k nám nepatří. Proč by to dělal?“

„Protože k nám patří a protože to po něm musím chtít. Kdybych to neudělal, dal by mi příště místo penicilinu strychninovou injekci. On totiž taky byl v Hongkongu, z důvodů, které se příliš nelišily od mých. Před lety jsem se v Paříži pokusil zabít svého nejbližšího přítele, protože jsem se dopustil strašlivé chyby. Věřil jsem, že nás můj přítel zradil, zatímco on ve skutečnosti ztratil paměť. A k tomuto přesvědčení mě částečně přivedl Mo Panov, jeden z nejlepších psychiatrů v zemi, doktor, co z duše nesnáší všechny ty šarlatány, kteří se na jeho profesi v poslední době nalepili. Předložil jsem mu fakta, jak jsem je znal, a požádal ho o psychický profil dané osoby, aniž bych mu dal čas na rozmyšlenou. Popsal jsem agenta, který dlouhodobě pracoval v nejhlubším utajení a vydával se za nájemného vraha, chodící časovanou bombu s plnou hlavou státních tajemství, jemuž prostě ruply nervy… Na základě Panovova profilu hypotetického zrádce – během několika hodin vytušil, že je stejně hypotetický jako Cambellova polévka – pak v pasti, kterou na Sedmdesáté první ulici v New Yorku nastražili vládní agenti, málem přišla o život nevinná oběť amnézie. Když tento člověk díky obrovskému štěstí přežil, Morris požádal, aby byl ustanoven jeho jediným ošetřujícím lékařem. Nikdy si svou chybu neodpustil. Co byste asi udělali vy na jeho místě, kdybych vás neseznámil s tím, na čem jsme se právě dohodli?“

„Řekli bychom ti, že je to penicilin, a napumpovali tě strychninem, kamaráde,“ přikývl DeSole.

„Kde je Panov v této chvíli?“ zeptal se Casset.

„Ubytoval se v hotelu Brookshire v Baltimoru pod jménem Phillip Morris. Všechny své dnešní pacienty obvolal s tím, že má chřipku.“

„Takže se pustíme do práce.“ Ředitel před sebou otevřel poznámkový blok. „Mimochodem, Alexi, kompetentní terénní agent si nezatěžuje hlavu funkcemi a těžko bude důvěřovat někomu, koho nemůže oslovovat křestním jménem. Jak známo, já se jmenuju Holland, křestním Petr. A mohli bychom si tykat.“

„Jasně…, Petře. U SEAL si tě určitě pamatují jako zatraceně ostrého hocha.“

„Asi ano. Když uvážíme, že jsem ještě tady – myslím geograficky, ne v tomto křesle –, mi snad nechyběly jisté schopnosti.“

„Chlap z terénu,“ zamumlal Conklin pochvalně.

„A vzhledem k tomu, že jsme odložili ty diplomatické bláboly, které se od člověka v mém postavení očekávají, měl bys vědět, že jsem byl docela racionální ostrý hoch. Chci od tebe profesionální nápady, ne citové výlevy, Alexi. Je to jasné?“

„Jinak pracovat neumím, Petře. Závazek může být motivován emocemi, na tom není nic zlého, ale provedení vlastní akce se řídí chladným rozumem… Sice jsem nikdy nesloužil u SEAL, ale geograficky jsem taky pořád zde, ačkoliv kulhavý a povadlý, což znamená, že i já mám jisté schopnosti.“

Holland se zazubil; byl to úsměv mládí navzdory prošedivělým vlasům, úsměv profesionála, který se na chvíli oprostil od nároků vedoucí funkce, aby se vrátil do důvěrně známého světa. „Zdá se, že spolu vyjdeme,“ konstatoval šéf Ústřední zpravodajské služby. A pak, jako by odhodil poslední atribut ředitelského postavení, odložil dýmku, sáhl do kapsy pro krabičku cigaret, vložil si jednu do úst a cvakl zapalovačem, než začal zapisovat do bloku před sebou. „K čertu s federály,“ ušklíbl se. „Použijeme výhradně naše lidi a všechny si prohlédneme pod mikroskopem.“

Charles Casset, štíhlý inteligentní muž a designovaný dědic trůnu v CIA, poposedl a povzdechl si. „Nevíte, pánové, proč mám takový neodbytný pocit, že budu muset na vás dva pečlivě dohlížet?“

„Protože jsi v srdci analytik, Charlie,“ odpověděl Holland.

Cílem omezeného sledování je odhalit ty, kdo pozorují druhé, a určit jejich totožnost nebo je zadržet, podle toho, co nejlépe vyhovuje zvolené strategii. V daném případě bylo úkolem polapit Šakalovy pomocníky, kteří vylákali Conklina a Panova do lunaparku v Baltimoru. Tým osmi zkušených terénních agentů CIA pracoval celou noc a většinu následujícího dne, aby definoval a doladil trasy, po kterých se budou Conklin a Panov v příštích čtyřiadvaceti hodinách pohybovat, společně či každý zvlášť. Tyto trasy budou obsazeny ozbrojenými profesionály a nakonec dovedou kořist na místo schůzky, jedinečné co do času i lokality – časně ráno ve Smithsonově institutu.

Conklin stál v úzké temné chodbě činžovního domu, v němž bydlel. Přimhouřil oči a zadíval se na hodinky, které ukazovaly pět minut po půl třetí ráno. Otevřel těžké vchodové dveře a vyšel na neosvětlenou mrtvou ulici. Podle plánu zamířil doleva a pokračoval dohodnutým tempem; na roh měl dorazit přesně ve 2.38. Náhle sebou polekaně trhl – v zastíněném vchodu vedlejšího domu se rýsovala mužská postava. Alex nenápadně sáhl pod sako pro automatickou pistoli. Zvolená strategie nevyžadovala, aby na tomto místě někdo stál! Vzápětí se zase uklidnil. Pochopil a zalila ho vlna pocitu viny a úlevy současně. Ve stínu průčelí se krčil neškodný chudák, stařec ve špinavém oděvu, další z nespočetných bezdomovců. Alex došel k rohu ulice a zaslechl tiché lusknutí prstů. Přešel na druhou stranu a pokračoval po chodníku kolem ústí úzké uličky… Sakra! Další stařec v roztrhaných šatech vyšel na chodník, ostražitě se rozhlédl a vklouzl zpátky do uličky – bezdomovec, který střeží svou betonovou klec. Za jiných okolností by Conklin k ubožákovi přistoupil a dal mu pár dolarů, ale dnes ne. Měl před sebou ještě dlouhou cestu a musel dodržet stanovený časový plán.

Morris Panov se blížil ke křižovatce stále znepokojený podivným telefonickým rozhovorem, který absolvoval před deseti minutami. Rozpomínal se na podrobnosti určené plánem a bál se podívat na hodinky, aby zjistil, jestli na dané místo nedorazil později, než měl. Hlas ve sluchátku mu totiž výslovně zakázal sledovat na ulici čas. Znechuceně potřásl hlavou. Copak Washingtonu bezprostředně hrozí ozbrojená invaze? Podle instrukcí přecházel ulice a míjel parčíky a tiše doufal, že mu přirozený instinkt umožní dodržet stanovený rozvrh. Pro Davida Webba byl ochoten udělat cokoliv, ale tohle mu přece jenom připadalo trochu přitažené za vlasy. Jenže na druhou stranu by po něm takové hlouposti asi nechtěli, kdyby to nebylo nezbytně nutné.

Co to má znamenat? Ze stínu na něj hleděla další tvář, podobná oběma předchozím. Tento opilec seděl na obrubníku a zvedal k němu uslzené oči. Stařec, který se sotva dokázal pohybovat, na něho upřeně zíral. Nech toho, pokáral se v duchu, necháváš se příliš unášet fantazií. Americká města jsou přece těchto neškodných chudáků, které chudoba, psychická porucha nebo ztráta domova vyhnala na ulici, plná a on s tím nic nenadělá, ať by sebevíce chtěl… Tamhle je ještě jeden! Krčil se ve výklenku za železnou bránou a pozoroval ho. Přestaň. Chováš se paranoidně… Nebo snad ne? Ale ano, samozřejmě! Pokračuj k cíli a drž se plánu, jak se od tebe čeká… Proboha! Další! Na druhé straně ulice… Jdi dál a neohlížej se!

Rozlehlé nádvoří Smithsonova institutu zalité měsíčním svitem jako by pohlcovalo dva muže, kteří se blížili pískem vysypanými cestičkami k určené lavičce. Conklin s pomocí hole ztěžka usedl, zatímco Panov se nervózně rozhlédl, jako by očekával nečekané. Bylo půl čtvrté a slunce se pořád schovávalo za východním obzorem, ticho narušovali jen cvrčci a letní vánek rozechvívající větve stromů. Psychiatr se ostražitě posadil.

„Stalo se něco cestou?“ zajímal se Conklin.

„Nejsem si jistý,“ odpověděl váhavě Panov. „Cítím se stejně ztracený jako v Hongkongu, až na to, že tam jsme věděli, kam jdeme a s kým se máme setkat. Vy špioni jste blázni.“

„Protiřečíš si, Mo,“ usmál se Alex. „Tvrdil jsi mi, že jsem vyléčený.“

„Ach, ty myslíš tamto? To byla jenom neškodná maniodepresivní posedlost hraničící s předčasnou demencí. Tohle je nefalšované šílenství! Jsou skoro čtyři ráno. Lidé, kteří nejsou šílení, si touhle dobou obvykle nehrají venku na četníky a zloděje.“

Conklin pozoroval přítele v matném odlesku reflektorů, které osvětlovaly kamennou budovu institutu. „Říkáš, že si nejsi jistý. Co to má znamenat?“

„Skoro se stydím to přiznat… Už ani nevím, kolikrát jsem přesvědčoval vlastní pacienty, že si sugerují nepříjemné představy, jen aby ospravedlnili své obavy.“

„A co má znamenat tohle?“

„Je to jistá forma přenosu…“

„Nech toho, Mo!“ přerušil ho Conklin ostře. „Co tě znepokojilo? Co jsi viděl?“

„Postavy… Byli to starci. Někteří se hrbili, belhali se… Ne jako ty, Alexi. U nich to byl důsledek vysokého věku, ne zranění. Staří, unavení chudáci, kteří postávali na ulici nebo se krčili ve stínu domů. Cestou jsem na ně narazil čtyřikrát nebo pětkrát. Dvakrát jsem se málem zastavil a přivolal na pomoc jednoho z tvých lidí, ale pak jsem se naštěstí zarazil. Jsem přece lékař! Prostě jsem v těch neškodných bezdomovcích viděl neexistující hrozbu, promítal jsem do nich své iracionální obavy.“

„Mýlíš se!“ zašeptal Conklin důrazně. „Viděl jsi v nich přesně to, co jsou, Mo. Já jsem totiž viděl to samé! Stejné starce jako ty, a opravdu to byli politováníhodní ubožáci, většinou ve špinavých hadrech, a pohybovali se ještě pomaleji než já… Co to znamená? Co je to za lidi?“

Kroky. Pomalé, váhavé… Stinnou cestičkou se blížili dva shrbení staříci. Na první pohled vypadali jako příslušníci početné armády washingtonských nuzáků, ubohých bezdomovců, ale při bližším zkoumání na nich bylo přece jen něco odlišného, snad jakési skryté odhodlání. Zastavili se asi pět metrů od lavičky, tváře skryté v temnotě, a ten vlevo promluvil – tiše, s cizím přízvukem. „Trochu podivná hodina a neobvyklé místo pro setkání dvou tak slušně oblečených gentlemanů. Nezdá se vám nefér zabírat místo k odpočinku jiným, kteří na tom nejsou tak dobře jako vy?“

„Copak jste si tuhle lavičku rezervovali?“ otázal se Conklin zdvořile. „V parku je jich plno volných.“

„Na rezervace si tady nepotrpíme,“ odpověděl druhý muž slušnou angličtinou, která ovšem zjevně nebyla jeho mateřským jazykem. „Zajímá nás, co tady pohledáváte.“

„A co je vám do toho?“ ohradil se Conklin. „Tohle je soukromá schůzka, na které vás nemá co zajímat.“

„Soukromá schůzka v tuhle dobu a na tomto místě?“ Starý vetřelec se ostražitě rozhlédl.

„Opakuju, že vám do toho nic není. Udělali byste nejlépe, kdybyste nás nechali na pokoji.“

„Obchod je obchod,“ zahuhlal druhý stařec.

„O čem ten chlap proboha mluví?“ zašeptal Panov Conklinovi do ucha.

„Mlč!“ okřikl ho vysloužilý agent rovněž šeptem a zahleděl se na oba starce. „Víte co, pánové? Jděte svou cestou a o nás se nestarejte, ano?“

„Obchod je obchod,“ zopakoval otrhaný bezdomovec a ohlédl se na svého společníka; oba se pořád drželi ve stínu.

„Sakra, jaký obchod? My s vámi přece nemáme nic společného…“

„To nemůžete vědět,“ přerušil ho první žebrák a pokýval hlavou. „Co když vám řeknu, že pro vás máme vzkaz z Macaa?“

„Cože?“ vyhrkl Panov.

„Sklapni,“ sykl Alex na psychiatra, ale nespouštěl oči z pobudů. „Proč by nám mělo Macao něco říkat?“ zeptal se suše.

„Chce se s vámi sejít jeden velký taipan. Největší taipan v Hongkongu.“

„Proč?“

„Zaplatí vám. Královsky vám zaplatí za vaše služby.“

„Zeptám se znovu. Proč?“

„Máme vám vyřídit, že se zabiják vrátil. Chce, abyste ho našli.“

„Tohle už jsem kdysi slyšel. Jenom to opakujete. Vypadněte.“

„To si vyřidte s tím taipanem, pane, ne s námi. Čeká na vás.“

„Kde je?“

„V jednom velkém hotelu, pane.“

„V kterém?“

„Máme vám vyřídit, že ten hotel má velkou halu, ve které se pořád pohybuje hromada lidí, a že jeho jméno má spojitost s minulostí této země.“

„Takový hotel je pouze jeden. Mayflower.“ Conklin směřoval svou odpověď k levé klopě saka, v jejíž knoflíkové dírce měl upevněný mikrofon.

„Když myslíte.“

„Pod jakým jménem se zaregistroval.“

„Zaregistroval?“

„Zapsal. Jako když si rezervujete lavičku, jenomže v tomto případě mluvíme o pokoji. Po kom se máme ptát?“

„Po nikom, pane. Taipanův asistent se s vámi spojí v hale.“

„S vámi se také spojil nějaký asistent?“

„Pane?“

„Kdo si vás najal, abyste nás sledovali?“

„O tom nesmíme mluvit a taky nebudeme.“

„To je ono!“ zařval Alexander Conklin přes rameno. Potemnělou stezku uprostřed parku náhle zalilo ostré světlo silných baterek a odhalilo, že oba starci jsou orientálci. Ze všech směrů přibíhali agenti CIA. Bylo jich devět a všichni měli ruce vsunuté pod sako, ale protože zřejmě nehrozilo bezprostřední nebezpečí, ponechali zbraně v pouzdrech.

Že měli pistole raději vytasit, si uvědomili příliš pozdě. Z temnoty práskly dva hlasité výstřely z pušek a oba orientálci se skáceli s prostřelenými hrdly. Agenti Ústřední zpravodajské služby bleskurychle zalehli a kryli se. Conklin popadl Panova za ruku a vtáhl ho pod lavičku. Muži z Langley – všichni včetně velitele Hollanda ostřílení váleční veteráni – vyskočili se zbraněmi připravenými k palbě a urychleně, využívajíce stínů porostu, se rozběhli směrem, odkud zazněly výstřely. Po chvíli prořízl ticho rozzlobený křik.

„Zatraceně!“ vztekal se Holland a zamířil kužel světla mezi dva kmeny. „Zdrhli nám!“

„Jak to víte?“

„Otisky v trávě, synku. Ti parchanti byli až příliš dobří. Každý z nich vypálil jedinou ránu a utekl. Nemá cenu je honit. Kdyby se zastavili na záložní pozici, mohli by nás rozstřílet po celém parku.“

„Zkušenosti z terénu se nezapřou,“ vydechl Conklin. Opřel se o hůl, vstal a pomohl Panovovi na roztřesené nohy. Psychiatr se otočil, vytřeštil oči a rozběhl se k padlým poslům z Orientu

„Proboha svatého, jsou mrtví,“ vykřikl, když poklekl vedle těl a spatřil prostřelená hrdla. „Kristepane, je to jako v tom lunaparku! Úplně stejné!“

„Vzkaz,“ přikývl Conklin a zachvěl se. „Posypej stopu solí,“ dodal tajemně.

„Co tím chceš říct?“ zeptal se lékař a prudce se otočil k bývalému agentovi.

„Nebyli jsme dost opatrní.“

„Alexi!“ zaburácel šedovlasý ředitel Ústřední zpravodajské služby a rozběhl se k lavičce. „Slyšel jsem tě, ale tohle hotel vylučuje,“ vyhrkl bez dechu, když se u ní zastavil. „Nemůžeš tam! Nepustím tě!“

„Nevylučuje to jenom hotel,“ ušklíbl se Conklin. „Nemáme co dělat se Šakalem! Tohle je Hongkongl Všechno tomu nasvědčovalo, jenže můj instinkt mě zklamal. Mýlil jsem se!“

„Jak chceš teď pokračovat?“ zeptal se ředitel CIA tiše.

„To kdybych věděl,“ opáčil Alex zarmouceně. „Mýlil jsem se… No, samozřejmě se musím okamžitě spojit s naším mužem.“

„Já jsem s Davidem mluvil…“ Morris Panov se zarazil a spěšně se opravil: „Mluvil jsem s ním asi před hodinou.“

„Cože? Tys s ním mluvil?“ vybuchl Conklin. „Je pozdě a byls doma. Jak?“

„Víš přece, že mám záznamník. Kdybych měl zvedat telefon každému bláznovi, který mi po půlnoci zavolá, nevyspal bych se celou noc. Takže jsem ho nechal zvonit, a protože jsem se právě připravoval vyrazit na schůzku s tebou, poslouchal jsem. Řekl jedinou větu. Ozvi se mi. Spojení se přerušilo, než jsem stačil doběhnout ke sluchátku. No a tak jsem mu zavolal.“

„Tys mu volal? Ze svého telefonu?“

„No… ano,“ odpověděl Panov váhavě. „Spěchal a byl velmi ostražitý. Chtěl nám pouze sdělit, co se děje. Řekl mi, že M – představ si, nazval ji M – hned ráno i s dětmi odjíždí. To bylo všechno, okamžitě zavěsil.“

„Touhle dobou už mají jméno a adresu vašeho přítele,“ poznamenal temně Holland. „A vzkaz nejspíš taky.“

„Lokalitu ano,“ připustil Conklin. „Možná i vzkaz.“ Mluvil rychle, ale tiše. „Ale jméno a adresu ne.“

„Do rána je budou…“

„Do rána bude na cestě do Ohňové země, když to bude nutné.“

„Pro smilování boží, co jsem to provedl?“ bědoval psychiatr.

„Nic, co by na tvém místě neudělal každý,“ konejšil ho Alex. „Ve dvě ráno jsi dostal vzkaz od někoho, na kom ti záleží a kdo se ocitl ve vážných potížích. Pochopitelně jsi mu okamžitě zavolal. Teď se s ním musíme ihned spojit. Carlos je naštěstí mimo hru, ale pořád proti nám stojí nepřítel s dostatečnou palebnou kapacitou, jemuž se podařil průlom, který jsme pokládali za vyloučený.“

„Můžeš použít radiotelefon v mém autě,“ nabídl Holland. „Je sterilní a postarám se, aby se hovor nezaznamenával.“

„Jdeme!“ Conklin se belhavě rozběhl přes trávník k zaparkovanému automobilu.

„Davide, tady Alex.“

„Vyšlo ti to o chlup, kamaráde. Právě jsme vycházeli ze dveří. Kdyby Jamie nepotřeboval na záchod, už bychom seděli v autě.“

„V tuhle hodinu?“

„Mo ti nic neřekl? Tys mi nezvedal telefon, tak jsem zavolal jemu.“

„Mo je teď trochu otřesený. Řekni mi to sám. Co se stalo?“

„Voláš na zabezpečené lince? Tou jeho si nejsem jistý.“

„Oprávněně.“

„Posílám Marii s dětmi na jih. Hodně daleko. Nadává jako čert, ale pronajal jsem si soukromý tryskáč z Loganova letiště a díky tvým opatřením před čtyřmi lety je všechno zařízeno. Počítače makají a všichni spolupracují. Odlétají ještě před rozedněním. Chci je uklidit, aby byli mimo.“

„A co ty, Davide?“

„Napadlo mě, že bych odjel za tebou do Washingtonu. Jestli po mně Šakal po tolika letech zase jde, chci být u všeho, co proti němu podnikneme. Třeba bych i pomohl… Dorazím kolem poledne.“

„Ne, Davide. Odjeď s Marií a s dětmi. Vypadni ze Států. Zůstaň s rodinou a s Johnnym na ostrově.“

„To nemůžu, Alexi, a ty by ses na mém místě zachoval stejně. Moje rodina nebude mít klid, dokud nám Carlos nepřestane usilovat o život.“

„To není Carlos,“ přerušil přítele Conklin.

„Cože? Včera jsi mi tvrdil…“

„Včerejšek pusť z hlavy. Mýlil jsem se. Tohle jde z Hongkongu, z Macaa.“

„Nesmysl, Alexi! Hongkong je vyřízený. Macao zrovna tak. Ti lidé jsou mrtví a zapomenutí a nikdo z východní Asie nemá důvod po mně jít.“

„Někdo přece jen. Velký taipan. Podle nejnovějšího a již mrtvého zdroje největší taipan v Hongkongu.“

„Ti lidé už nežijí. Celý ten domek z kuomintangských karet se zřítil. Nezůstal vůbec nikdo!“

„Opakuju, někdo tam někde je.“

David Webb se nakrátko odmlčel a pak promluvil ledovým hlasem Jason Bourne: „Řekni mi všechno, co jsi zjistil, každý detail. Dnes v noci se něco stalo. Co to bylo?“

„Dobře, každý detail,“ souhlasil Conklin a podrobně vysvětlil sledovací operaci zorganizovanou Ústřední zpravodajskou službou. Popsal, jak si s Morrisem Panovem cestou na místo schůzky postupně všimli několika starých bezdomovců, kteří se skrývali ve stínu, a jak je poslední dva na pusté stezce v parku Smithsonova institutu oslovili a informovali je o vzkazu od velkého taipana z Dálného východu. Nakonec vylíčil překvapivé výstřely, které oba staré orientálce umlčely. „Původ je v Hongkongu, Davide. Odkaz na Macao to potvrzuje. Tam měl přece tvůj falešný dvojník základnu.“

Linka ztichla a ozýval se jen klidný dech Jasona Bournea. „Mýlíš se, Alexi,“ řekl nakonec zadumaně. „Je to Šakal. Obratně využívá událostí v Hongkongu a Macau. Rozhodně je to on.“

„Kdepak. Mýlíš se ty, Davide. Carlos nemá nic společného ani s taipanem z Hongkongu, ani se vzkazem z Macaa. Ti starci byli Číňané, ne Francouzi nebo Italové nebo Němci. Původ je jednoznačně v Asii, ne v Evropě.“

„Starci jsou jediní, komu Carlos věří,“ pokračoval David Webb tichým, chladným hlasem Jasona Bournea. „Starci z Paříže, tak se jim říkalo. Jeho síť kurýrů roztažená po celé Evropě. Kdo by podezříval neškodné chudáky, ať už žebráky nebo mrzáky či bezdomovce? Koho by napadlo je vyslýchat, natož zatknout a strčit za mříže? Ani tehdy by neřekli jediné slovo. Uzavřeli s Carlosem dohodu a dodržují ji. Pracují pro něho. Beztrestně.“

Conklin, zděšený podivně prázdným hlasem svého přítele, chvíli mlčky zíral na palubní desku a nevěděl, co říct. „Já ti nerozumím, Davide. Vím, že jsi znepokojený, to jsme všichni, ale mluv prosím jasněji.“

„Cože…? Ach, promiň, Alexi, vrátil jsem se do minulosti. Jednoduše řečeno, Carlos pročesává Paříž a hledá staré lidi, kteří umírají nebo vědí, že kvůli svému věku už dlouho žít nebudou. Všichni mají záznam v rejstříku a všichni jsou chudí, jejich předchozí životy a zločiny jim nic nevynesly. Přehlédli jsme, že i tito starci mají rodiny, mají děti, na kterých jim záleží. Šakal je vyhledá a zaváže se jim, že pokud mu budou po krátký zbytek svého života věrně sloužit, postará se o jejich milované. Kdo z nás by na takovou nabídku nepřistoupil, kdybychom věděli, že po sobě zanecháme jenom podezření a chudobu?“

„Oni mu uvěřili?“

„Měli k tomu – a pořád mají – dobrý důvod. Každý měsíc dostávají dědicové od Středomoří k Baltu šeky kryté anonymními bankovními účty ve Švýcarsku. Ty platby nedokáže nikdo vystopovat, ale příjemci vědí, komu za ně vděčí a proč… Zapomeň na ty utajené záznamy, Alexi. Carlos pátral v Hongkongu a tak se dostal k Morrisovi a k tobě.“

„V tom případě začneme taky pátrat. Pronikneme do každé orientální čtvrti, do každé čínské restaurace či vietnamského krámku v okruhu osmdesáti kilometrů od Washingtonu.“

„Nedělej nic, dokud nepřijedu. Nevíš, co máš hledat. Já ano… Vskutku pozoruhodné. Šakal neví, že si pořád na spoustu věcí nevzpomínám, ale přesto předpokládal, že jsem na starce z Paříže zapomněl.“

„Možná ne, Davide. Třeba naopak spoléhá na to, že jsi nezapomněl. Co když je celá tahle akce pouze předehra k pasti, kterou ti nastražil?“

„V tom případě se dopustil další chyby.“

„Jaké?“

„Jsem lepší, než si myslí. Jason Bourne je lepší.“

4

David Webb vyšel automatickými dveřmi z terminálu Národního letiště ve Washingtonu na přeplněné nástupiště. Rozhlédl se po ukazatelích a zamířil k průchodu, který vedl k podzemnímu parkovišti. Podle plánu měl dojít k nejvzdálenější řadě vpravo, odbočit doleva a pokračovat podél zaparkovaných automobilů až k Pontiaku Le Mans s šedou metalízou, který bude mít na vnitřním zpětném zrcátku pověšený ozdobný křížek a spuštěné okénko u řidiče. Za volantem bude sedět muž v bílé placaté čepici. David k němu přistoupí a řekne: „Let proběhl hladce.“ Pokud muž sundá čepici a nastartuje, Webb bez dalšího slova nasedne dozadu.

Mezi oběma muži skutečně další slovo nepadlo, ale řidič sáhl pod palubní desku pro mikrofon a oznámil: „Náklad na palubě. Zahajte střídání krycích vozidel.“

Davidovi připadala tato opatření až směšná, ale vzhledem k tomu, že ho Conklin vypátral v odletové hale Loganova letiště a mluvil s ním ze zabezpečeného soukromého telefonu ředitele Hollanda, předpokládal, že ti dva vědí, co dělají. Napadlo ho, jestli ta záležitost nemá něco společného s telefonátem Mo Panova před devíti hodinami. Domněnka se potvrdila, když mu Holland osobně doporučil, aby odjel do Hartfordu a teprve odtamtud pokračoval komerční linkou do Washingtonu. Ředitel poněkud záhadně dodal, že si nepřeje další komunikaci po telefonu ani používání soukromých nebo vládních letadel.

Automobil, v němž seděl, však zjevně patřil vládě a jeho řidič rozhodně neplýtval časem. Během několika minut již ujížděli venkovskou krajinou Virginie. Nezmenšenou rychlostí projeli městem a odbočili na příjezdovou cestu k bráně zahradního vilového komplexu. Strážný řidiče poznal – zvedl masivní závoru a mávnutím ho poslal dál. Teprve tehdy muž za volantem Davida poprvé přímo oslovil.

„Tento areál se skládá z pěti domků na stejném počtu hektarů, pane. Čtyři z nich obývají obyčejní nájemníci, ale ten pátý, nejdál od vjezdu, patří Agentuře a má vlastní přístup a ochranku. Zdravější místo si nemůžete přát, pane.“

„Necítím se nemocný.“

„Inu, tady neonemocníte. Jste ředitelův host a vaše zdraví je pro něj velmi důležité.“

„To rád slyším, ale jak to víte?“

„Jsem součástí týmu, pane.“

„Můžete mi tedy sdělit své jméno?“

Řidič chvíli mlčel, a když odpověděl, Davida se zmocnil nepříjemný pocit, že se ocitl zpátky v minulosti, v době, o níž tušil, že se do ní vrací. „My nemáme jména, pane. Ani vy, ani já.“

Medusa.

„Chápu.“

„A jsme doma.“ Řidič projel obloukem a zabrzdil před patrovým domkem v koloniálním stylu, jehož nosné pilíře mohly být vytesány z carrarského mramoru. „Promiňte, pane, právě jsem si uvědomil, že nemáte žádná zavazadla.“

„Ne, nemám,“ potvrdil David a otevřel dveře.

„Jak se ti líbí moje dočasné doupě?“ vyzvídal Alex a rozmáchlým gestem obsáhl velmi vkusně zařízený byt.

„Na zatvrzelého starého mládence trochu moc čistý a uklizený,“ odpověděl David. „Odkdy si libuješ v květinových vzorech? Ty žlutofialové macešky na závěsech jsou skutečně líbezné.“

„Počkej, až uvidíš tapety v mé ložnici. Jsou na nich růžová poupátka.“

„To si radši odpustím.“

„Ty máš ve svém pokoji hyacinty… Já bych samozřejmě hyacint nepoznal, ani kdyby na mě vybafl, ale řekla mi to služebná.“

„Služebná?“

„Černoška, padesát let a postava jako zápasník. Pod sukní nosí dvě bouchačky a povídá se, že i břitvu.“

„Zvláštní služebná, jen co je pravda.“

„Spíš pečlivá hlídačka. Nepustí do domu ani kostku mýdla nebo ruličku toaletního papíru, pokud nepochází z Langley. Je v desáté platové třídě, a někteří šašci jí dokonce dávají spropitné.“

„Copak tady někdo potřebuje i servírku?“

„Můžeš se toho ujmout sám. Proslulý vědec David Webb číšníkem.“

„Jason Bourne jím kdysi byl.“

Conklin se odmlčel a pak promluvil zcela vážně. „Jdeme na věc,“ prohlásil a belhavě zamířil ke křeslu. „Mimochodem, máš za sebou dlouhý a náročný den, a to ještě není poledne. Jestli se chceš něčeho napít, za těmi hnědofialovými dvířky vedle okna je plný bar… No nehleď na mě, vím to od naší černé Brunhildy.“

Webb se srdečně zasmál a mrkl na přítele. „Tobě to ani trochu nevadí, vid, Alexi?“

„Sakra, to víš že ne. Copak jsi někdy musel přede mnou schovávat chlast, když jsem vás s Marií navštívil?“

„Nikdy jsi nebyl ve stresu…“

„Stres nehraje roli,“ přerušil ho Alex. „Rozhodl jsem se nepít, protože jsem neměl jinou možnost. Dej si panáka, Davide. Musíme si promluvit a já potřebuju, abys byl klidný. Stačí mi podívat se na tvé oči. Doslova hoří.“

„Jednou jsi mi řekl, že v očích je všechno.“ Webb otevřel fialová dvířka a sáhl pro láhev. „Pořád to poznáš, že?“

„Mluvil jsem o tom, co je za očima. Nikdy nedbej na první vrstvu… Co Marie a děti? Předpokládám, že v pořádku odjely.“

„Procházel jsem s pilotem letový plán tak dlouho, až se naštval a řekl mi, ať mu dám konečně pokoj, nebo si sednu do kokpitu sám.“ David si nalil skleničku a posadil se do křesla naproti vysloužilému agentovi. „Tak jak vypadá situace, Alexi?“

„Stejně jako včera večer. Nic se nestalo a nic se nezměnilo, až na to, že Mo odmítá opustit své pacienty. Dnes ráno ho ozbrojená stráž vyzvedla v jeho bytě, který je opevněný jako Fort Knox, a odvezla ho do ordinace. Odpoledne ho přivezou sem a cestou čtyřikrát změní auto, pokaždé v podzemním parkovišti.“

„Takže otevřená ochrana? Nic se neutajuje?“

„Bylo by to zbytečné. Nastražili jsme past v Smithsonově institutu a našich lidí si musel všimnout i slepý.“

„A proto by to mohlo fungovat, že? Sázka na neočekávané. Záložní ochranka, která se podle příkazu dopouští chyb.“

„Nečekané funguje, Davide, ale hloupé ne.“ Conklin rychle zavrtěl hlavou. „Beru zpět. Bourne dokázal změnit hloupost v mazanost, ale s tím nemůžeme u oficiální ochranky počítat. Přineslo by to příliš mnoho komplikací.“

„Nechápu.“

„Ti chlapi jsou opravdu dobří, ale prvotně se soustředí na ochranu či záchranu života. Kromě toho musí vzájemně koordinovat své pohyby a podávat hlášení. Jsou to kariérní agenti, ne postradatelní střelci najatí na jediný úkol, kterým atentátník drží nůž pod krkem, pokud něco zvorají.“

„Proč tak melodramaticky?“ Webb se pohodlně opřel a napil se. „Já sám jsem přece často postupoval stejně.“

„U tebe šlo spíš o zdání, realita vypadala jinak. Ovšem ne pro lidi, které jsi využíval.“

„Tak ty lidi znovu najdu a znovu je využiju.“ David se prudce předklonil a sevřel sklenku oběma rukama. „Chce mě vylákat, Alexi! Šakal mi vzkazuje, ať vyložím karty na stůl, a já mu je musím ukázat.“

„Hele, sklapni, ano?“ zavrčel Conklin podrážděně. „Teď jsi to ty, kdo mluví melodramaticky. Jako v podřadném westernu. Ukážeš se, z Marie je vdova a děti nemají otce. Tak vypadá realita, Davide.“

„Mýlíš se.“ Webb potřásl hlavou a upřel pohled na skleničku. „Jde po mně, takže já musím jít po krku jemu. Snaží se mě vylákat, takže já ho musím vykouřit dřív. Jinak se ho nezbavíme. V konečném důsledku stojí Šakal proti Bourneovi. Vrátili jsme se o třináct let. Alfa, Bravo, Kain, Delta… Kain místo Carlose a Delta místo Kaina…“

„Zase ten pitomý třináct let starý pařížský kód!“ přerušil ho Alex ostře. „Delta z Medusy a jeho neodolatelná výzva Šakalovi. Jenže toto není Paříž a my jsme o třináct let starší.“

„A za dalších pět roků to bude o osmnáct a potom o třiadvacet. Tak co mám podle tebe dělat? Žít s hrozbou toho parchanta nad hlavou? Děsit se pokaždé, když moje žena nebo děti vyjdou z domu? Do smrti se bát o svou rodinu? Ty sklapni, kamaráde! Dobře víš, že takhle to nepůjde. Analytici vymyslí deset strategií a my použijeme pár drobností z pouhé poloviny a budeme jim vděční, ale až dojde na lámání chleba, bude to jenom mezi Šakalem a mnou… Mám ovšem jednu výhodu. Tebe na své straně.“

Conklin nasucho polkl a zamrkal. „Lichotíš mi, Davide, možná až moc. Jsem lepší ve svém vlastním prostředí, tisíce kilometrů od Washingtonu. Tady jsem se vždycky trochu dusil.“

„Nezdálo se mi, že by ses dusil, když jsi mě před pěti lety vyprovázel k letadlu do Hongkongu. V té době jsi už měl polovinu rovnice složenou.“

„To bylo snadné. Poznám špinavou washingtonskou operaci, protože vždycky smrdí jako shnilá ryba. Dnes je to jiné. Stojí proti nám Carlos.“

„A přesně to tvrdím já. Je to Carlos, ne nějaký hlas v telefonu, který nikdo z nás nezná. Máme co do činění se známou entitou, s někým předvídatelným…“

„Předvídatelným?“ zavrčel Conklin a zamračil se. „To nemyslíš vážně. Šakal, a předvídatelný? V jakém směru?“

„Je lovec. Půjde po stopě.“

„Nejdřív ji očichá velmi zkušeným nosem a pak si ji prohlédne pod mikroskopem.“

„Proto mu musíme podstrčit něco autentického, že?“

„Raději něco neprůstřelného. Máš nějaký nápad?“

„V evangeliu podle svatého Alexe je psáno, že chce-li někdo nastražit úspěšnou past, musí vnadidlo obsahovat značnou část pravdy, dokonce nebezpečně velkou dávku.“

„Tato kapitola a tento verš se týkají již zmíněného mikroskopu. Kde je ta souvislost?“

„Medusa, Alexi,“ odpověděl Webb tiše. „Chci použít Medusu.“

„Zbláznil ses?“ vyjel Conklin. „Tohle jméno je pohřbené stejně jako tvoje. A buďme upřímní – ještě hlouběji.“

„Myslíš? O Meduse kolovaly v jihovýchodní Asii nejrůznější pověsti a historky, které se přes moře doplavily do Kowloonu a Hongkongu, kam ostatně většina těch parchantů utekla s nakradenými penězi. Medusa nebyla takové tajemství, jak si možná myslíš.“

„Jistě, pověsti a historky,“ připustil vysloužilý zpravodajský důstojník. „Který z těch zabijáků během svých takzvaných bojových výprav nepoložil hlaveň k deseti či dvaceti hlavám, nedržel nůž pod deseti či dvaceti krky? Devadesát procent z nich bylí sprostí zločinci, vrahové a zloději, příslušníci prapůvodních eskader smrti. Petr Holland o nich řekl, že když ještě sloužil u SEAL, nepotkal jediného, kterého by nejraději neoddělal.“

„Ale nebýt jich, neměla by Amerika osmapadesát tisíc padlých, ale možná hodně přes šedesát. Přiznej těm zabijákům, co si zaslouží, Alexi. Znali tam každý metr půdy, každý kousek džungle. Poslali – my jsme poslali – velitelství více potřebných informací než všechny ostatní průzkumné jednotky dohromady.“

„Já chci říct jen tolik, Davide, že vláda Spojených států nesmí nikdy připustit sebemenší spojitost s Medusou. O našem zapojení neexistují žádné záznamy a nikdo je nepřizná. Válečné zločiny jsou nepromlčitelné a Medusa byla oficiálně soukromá organizace, sebranka násilníků a zločinců, kteří nechtěli připustit, aby se jihovýchodní Asie změnila, protože jejich záměrům vyhovovala tak zkorumpovaná, jaká byla. Kdyby pravda někdy vyšla najevo, zničila by pověst mnoha velmi důležitých lidí v Bílém domě a na ministerstvu zahraničí, kteří dnes rozhodují o celosvětové politice, ale před dvaceti lety to byli nižší štábní důstojníci na velitelství v Saigonu… Můžeme žít s pochybnou taktikou v době války, ale ne s vraždami civilistů a zpronevěřenými miliony daňových poplatníků. Podobně jsou v archivech zapečetěny doklady o tom, kolik našich průmyslníků financovalo nacisty. Některé věci se prostě nikdy nesmí dostat z černé díry a Medusa je jedna z nich.“

Webb se znovu opřel, nyní však poněkud ztuhle, a probodával očima svého přítele, z nějž se v minulosti stal na chvíli smrtelně nebezpečný protivník. „Pokud mě neklamou zbytky paměti, Jason Bourne byl ztotožněn s bývalým příslušníkem Medusy.“

„Jako velmi přijatelné vysvětlení a dokonalé krytí,“ souhlasil Conklin a vrátil Davidovi upřený pohled. „Vrátili jsme se do Tam Quanu a zjistili jsme, že Bourne byl paranoidní dobrodruh z Tasmánie, který zmizel v džunglích severního Vietnamu. Nikde v jeho dovedně připravených materiálech se nenajde ani nejmenší náznak možného spojení s Washingtonem.“

„Jenže to je jedna velká lež, vid, Alexi? To spojení tam bylo a je a teď o něm Šakal ví. Zjistil to, když narazil na tebe a na Morrise

Panova v Hongkongu. Našel vaše jména v troskách konspiračního domu na Victoria Peaku, kde Jason Bourne údajně zahynul. A včera večer si svou domněnku potvrdil, když vás kontaktovali jeho poslové v parku u Smithsonova institutu. Sám jsi řekl, že si vašich lidí musel všimnout i slepý. Pochopil, že vše, čemu třináct let věřil, je pravda. Příslušník Medusy, který si říkal Delta, byl ve skutečnosti Jason Bourne, výtvor americké zpravodajské služby, který stále žije. Žije v úkrytu pod ochranou vlády Spojených států.“

Conklin udeřil pěstí do opěrky křesla. „Jak nás našel? Jak našel mě? Všechno, absolutně všechno, leželo schováno pod černou plachtou. O to jsme se s McAllisterem postarali!“

„Napadá mě několik možností, ale tuto otázku můžeme odložit. Teď na ni nemáme čas. Musíme vycházet z toho, co Carlos ví. A to je Medusa, Alexi.“

„Jenže jak?“

„Jestli Bourne přišel z Medusy, znamená to, že naše tajné služby s ní spolupracovaly, protože jinak by ho nemohly vytvořit. Šakal zatím neví, jak daleko jsou vládní činitelé ochotni zajít, aby kryli tajemství Medusy. Sám jsi správně konstatoval, že někteří vysocí činitelé v Bílém domě a na ministerstvu zahraničí by se mohli dostat do vážných problémů.“

„Ano, vynořila by se řada amerických Waldheimů,“ přitakal Conklin, svraštil obočí a se sklopenou hlavou horečně uvažoval.

„Nuy Dap Ranb,“ zašeptal Webb a Alex k němu při těch slovech pocházejících z orientálního jazyka prudce zvedl pohled. „To je klíč, že?“ pokračoval David. „Nuy Dap Ranb – Hadí žena.“

„Vzpomněl sis…“

„Teprve dnes ráno,“ odpověděl Jason Bourne chladně. „Když Marie nastoupila s dětmi do letadla, čekal jsem, až zmizí v mlze nad bostonským přístavem, a najednou jsem se ocitl v jiném letounu a v jiné době a ta slova mi praskala v uších ze sluchátek rušená statickou elektřinou. Hadí ženo, Hadí ženo, ukončete operaci… Hadí ženo, slyšíš mě? Ukončit operaci! Já jsem odpověděl tak, že jsem ten zatracený krám vypnul a rozhlédl se po mužích v kabině, která se v turbulencích málem rozsypala. Hleděl jsem jim do očí a uvažoval, který z nich přežije, jestli já sám přežiju, a když ne, jak zemřeme… A pak si dva chlapi vyhrnuli rukávy a porovnali drobné obrázky vytetované na předloktí, ty ohavné emblémy, kterými byli tak posedlí…“

„Nuy Dap Ranb,“ řekl Conklin suše. „Ženský obličej s hady místo vlasů. Hadí žena. Tys to tetování odmítl…“

„Nepovažoval jsem ho za vyznamenání,“ přerušil ho David Webb a zamrkal. „Ve skutečnosti spíš naopak.“

„Původně měl obrázek sloužit k identifikaci, ne jako znak hodnosti či funkce. Poměrně složité tetování na spodní straně předloktí, jehož tvar a barvy dokázal vystihnout jediný umělec v Saigonu. Nikdo ho nemohl napodobit.“

„Ten starý chlápek tehdy nahrabal slušné peníze. Byl opravdu dobrý.“

„Ano. Hadí ženu má na ruce každý štábní inkoust z velitelství, jakkoliv vzdáleně spojený s Medusou. Byli jako blázniví kluci, kteří hledají tajné obrázky v krabicích s cereáliemi.“

„Nebyli to žádní kluci, Alexi. Blázni, to určitě, ale ne malí kluci. Nakazili se zákeřným virem zvaným nezodpovědnost a velitelství Saigon vyprodukovalo značné množství nevysvětlitelných milionářů. Malí kluci umírali v džunglích, zatímco lampasáci vysílali osobní kurýry do Švýcarska. Jmenovitě do bank na curyšské Bahnhofstrasse.“

„Opatrně, Davide. Mluvíš o některých moc důležitých lidech v amerických vládních kruzích.“

„O kterých konkrétně?“ zeptal se Webb se sklenkou před ústy.

„Ti, které jsem znal, vězeli po krk v bahně a po pádu Saigonu se vytratili. Jenže to už jsem pár let nepůsobil v terénu. O těch měsících všichni raději mlčí a o Hadí ženě nemluví už vůbec nikdo.“

„Přesto tě musí alespoň nějaké jméno napadnout.“

„Jistě, ale jsou to jen dohady nepotvrzené důkazy. Vycházím z domněnek podložených například životním stylem a nemovitým majetkem, jaký by si ti lidé teoreticky neměli dovolit, pozicemi v čele firem, za něž jsou honorováni v naprostém rozporu s hospodářskými výsledky – když už odmyslím fakt, že postrádají schopnosti taková místa zastávat.“

„Popisuješ spikleneckou síť,“ prohlásil David Webb ostrým hlasem Jasona Bournea.

„Velmi pevnou,“ souhlasil Conklin, „a velmi exkluzivní.“

„Napiš mi seznam, Alexi.“

„Bude samá mezera.“

„Tak se nejdřív omez na vysoké vládní činitele, kteří za války působili na velitelství v Saigonu. Můžeš výběr zúžit na ty, jejichž majetek či příjmy neodpovídají jejich možnostem.“

„Opakuju, že každý takový seznam bude dost bezcenný.“

„Tomu nevěřím. Znám tvé instinkty.“

„Sakra, Davide, co má tohle společného s Carlosem?“

„Část pravdy, Alexi. Nebezpečnou, jistě, ale neprůstřelnou a pro Šakala neodolatelnou.“

Bývalý zpravodajský důstojník otřeseně zíral na přítele. „V jakém smyslu?“

„Tady vstupuje do hry tvé kreativní myšlení. Řekněme, že přijdeš s nějakými patnácti dvaceti jmény. Tři nebo čtyři z nich bychom mohli potvrdit jako oprávněné cíle. Až je identifikujeme, zatlačíme na ně. Na každého jinak, ale zásadní sdělení bude pokaždé stejné: někdejší člen Medusy se zbláznil a chystá se Hadí ženě ustřelit hlavu. Munici na to má. Jména, zločiny, čísla tajných kont ve Švýcarsku, prostě všechno. Na závěr – a zde se ověří schopnosti svatého Alexe, kterého jsme všichni znali a uctívali – přijde to hlavní. Někdo touží dostat tohoto zrádce pod nůž ještě silněji než oni.“

„Iljič Ramirez Sanchez,“ doplnil Conklin tiše. „Carlos Šakal. Následující krok bude ještě nepředstavitelnější: někdo chce uspořádat schůzku mezi oběma zainteresovanými stranami. Přičemž ta první se kvůli vysokému oficiálnímu postavení svých členů nemůže na vraždě podílet.“

„Tak nějak. Ovšem tito vysoce postavení muži z Washingtonu mohou získat přístup k totožnosti a místu pobytu zmíněného zrádce, jehož smrt si obě strany přejí.“

„Přirozeně,“ souhlasil Alex, ačkoliv stále nevěřícně kroutil hlavou. „Těm lidem stačí mávnout kouzelnou hůlkou a veškerá opatření týkající se zacházení s přísně tajnými materiály přestanou platit.“

„Přesně tak,“ potvrdil David Webb důrazně. „Protože ať se s Carlosovým emisarem setká kdokoliv, musí být tak přesvědčivý a tak vysoko postavený, že ho Šakal prostě bude nucen uznat za žádoucího spojence. Nesmí mít sebemenší pochybnosti, nesmí ho ani napadnout, že by mohlo jít o past.“

„Nechceš taky, abych zařídil, aby za lednových vánic v Montaně rozkvetly růže?“

„Neškodilo by. Musí se to zařídit během jednoho, nanejvýš dvou dnů, dokud Carlos ještě dumá nad tím, co stalo u Smithsonova institutu.“

„Vyloučeno!“ zvolal Alex a na chvíli se zamyšleně odmlčel. Pak potřásl hlavou. „Ale co, k čertu. Zkusím to. Zřídím si tady stanoviště a požádám Langley, ať mi pošlou všechno, co potřebuju. Samozřejmě platí zabezpečení čtyři nula… Hrozně nerad bych ztratil toho, kdo bydlí v Mayfloweru.“

„Třeba ne,“ řekl Webb. „Ať je to kdokoliv, tak snadno se nepoloží. Šakal by po sobě takovou díru nenechal.“

„Šakal? Ty si myslíš, že je to Carlos osobně?“

„Osobně pochopitelně ne, ale někdo na jeho výplatní listině, kdo ovšem nenosí na krku cedulku s Šakalovým jménem. Člověk, kterému nebudeme věřit.“

„Číňan?“

„Možná. Carlos tu kartu třeba vynese, ale třeba taky ne. Vždycky postupuje přísně logicky, i když nám jeho logika připadá nelogická.“

„Slyším muže z minulosti. Muže, který nikdy neexistoval.“

„Ale existoval, Alexi, a měl se čile k světu. A teď se vrátil.“ Conklin zaletěl pohledem ke dveřím; Davidova slova jej přivedla na další myšlenku. „Kde máš kufr?“ zeptal se. „Přivezl sis snad nějaké šaty, ne?“

„Nepřivezl. A tyhle skončí ve washingtonském kanále, jen co si pořídím jiné. Ale nejdřív se chci setkat s dalším starým kamarádem. I on je svým způsobem génius, který žije v nesprávné části města.“

„Nech mě hádat,“ požádal vysloužilý agent. „Postarší černoch s podivným jménem Kaktus, umělec v oboru padělání cestovních pasů, řidičských průkazů a kreditních karet.“

„To je on.“

„Agentura by to taky zvládla.“

„Ne tak dobře a moc byrokraticky. Nechci po sobě zanechat žádnou stopu, bez ohledu na utajení čtyři nula. Tohle je sólo akce.“

„No dobře. A co potom?“

„Dej se do práce, kamaráde. Chci, aby se zítra ráno pár lidí v tomto městě klepalo strachem.“

„Zítra ráno…? To není možnél“

„Ale je. Svatý Alex, mistr temných operací, to zvládne.“

„Říkej si, co chceš, ale uvědom si, že už nejsem ani ve výcviku, natož v aktivní službě.“

„Takové věci se nezapomínají. Je to jako sex nebo jízda na kole.“

„A co hodláš dělat ty?“

„Po schůzce s Kaktusem se ubytuju v hotelu Mayflower,“ odpověděl Jason Bourne.

Culver Parnell, hotelový magnát z Atlanty, jemuž dvacetiletá vláda nad ubytovacím průmyslem vynesla jmenování do funkce šéfa protokolu Bílého domu, zlostně praštil sluchátkem do vidlice služebního telefonu a zapsal si do notesu šestou sprostou nadávku. Hned po volbách se v rámci tradiční čistky v řadách personálu prezidentského sídla zbavil své předchůdkyně, která vynikala urozeným původem a totálním nepochopením politických důsledků plynoucích z uvedení či neuvedení do seznamu pozvaných na Pennsylvania Avenue 1600, ovšem vzápětí ke svému neobyčejnému podráždění zjistil, že se ocitl ve válce se svou první asistentkou, další ženou středního věku a rovněž absolventkou prestižní univerzity na východním pobřeží, která ze svého platu podporovala jakousi obskurní taneční skupinu, jejíž členky se producírovaly ve spodním prádle, pokud vůbec nějaké nosily.

„Do prdele práce!“ soptil Culver a prohrábl si rukou řídké prošedivělé vlasy. Pak znovu zvedl sluchátko a vyťukal čtyři číslice. „Dej mi Zrzka, zlatíčko,“ zazpíval se značně přehnaným georgijským přízvukem.

„Hned, pane,“ zašvitořila polichocená sekretářka. „Mluví na druhé lince, ale přeruším ho. Momentíček, pane Parnelle.“

„Ty jsi ta nejšťavnatější broskvička, jakou tady máme, pusinko.“

„Ach bože, děkuju! Vteřinku, ano?“

Tohle nikdy neselže, pomyslel si Culver. Trocha magnóliového oleje funguje mnohem spolehlivěji než vrásčitá kůra starého dubu. Kéž by si ta čubka první asistentka vzala příklad ze svého nadřízeného. Ale ne, ona bude pořád mluvit tak, jako kdyby jí zubař spojil obě podělané čelisti ocelovými rovnátky.

„Jsi to ty, Culle?“ ozval se Zrzek na druhém konci linky a přerušil tok Parnellových myšlenek.

„Jasně že jo, maminčin mazlíčku. A mám tady zatracený problém! Ta pitomá čubka už mi to zase udělala! Na tu recepci pětadvacátého jsem svým kámošům z Wall Street přidělil místa u stolu, kde bude sedět nový francouzský velvyslanec, jenže ta kráva bučí, že tam musí sedět ty její pitomé baletky. První dámě prý na tom hrozně záleží. Kurva! Hoši od peněz mají eminentní zájem o investice ve Francii a personál Bílého domu jim není schopný zajistit na té žranici odpovídající místa! Každý žabožrout z Boursy si teď bude myslet, že na ně zvysoka kašleme!“

„Nech toho, Culle,“ přerušil tirádu značně znepokojený Zrzek. „Máme tady vážnější problém a já vůbec netuším, čeho se týká.“

„O co jde?“

„Když jsme ještě sloužili v Saigonu, slyšel jsi o někom nebo o něčem, co by se jmenovalo Hadí žena?“

„Slyšel jsem toho spoustu o hadích očích,“ uchechtl se Parnell, „ale o Hadí ženě ani slovo. Proč?“

„Právě jsem mluvil s jedním chlápkem – prý se mi za pět minut zase ozve – a měl jsem neodbytný pocit, že mi vyhrožuje. Zmínil se o Saigonu, naznačil, že tam došlo k nějakým hrozným událostem, a několikrát zopakoval jméno Hadí žena, jako kdybych měl okamžitě vzít nohy na ramena a zdrhat. Sakra, on mi fakt vyhrožoval, Culle!“

„Přenech toho parchanta mně!“ zařval Parnell. „Já přesně vím, o čem mluvil! Ta Hadí žena je určitě moje zkurvená první asistentka! Dej tomu hajzlovi můj telefon a řekni mu, že já o těch sračkách vím všechno!“

„A můžeš to prosím tě říct mně, Culle?“

„Vždyť jsi tam byl, Zrzku… No co, trochu jsme si pohráli. Vedli jsme tam pár menších podniků a několik šašků přišlo o spodní prádlo, ale nebylo to zase nic tak strašného. Vojáci přece metali los už o Kristovy šaty, ne? My jsme tu hru akorát pozvedli na vyšší úroveň a obrali pár chudáků, kteří by beztak skončili na ulici… Nehledej v tom žádnou zradu, Zrzku. To si jenom ta sloní prdel moje první asistentka myslí, že na mě něco má, a snaží se mi dostat pod kůži přes tebe, protože všichni tady ví, že jsme kámoši… Hele, až ti ten slimák zase zavolá, přepoj mi ho a já ho nacpu té čubce do díry! Posrala to, holka, těžce to posrala! Moji kluci z Wall Street si sednou, kam patří, a ona si může sušit kalhotky!“

„Tak dobře, Culle. Odkážu ho na tebe,“ řekl Zrzek, jinak také známý jako viceprezident Spojených států, a zavěsil.

Telefon zazvonil za čtyři minuty a sluchátko na Parnella vyplivlo: „Hadí žena, Culvere, a všichni jsme po uši v průseru!“

„Ne. Vyslechni mě, ty skopová hlavo, a já ti řeknu, kdo je v průseru! Není to žena, nýbrž pitomá čubka! Jeden z jejích třiceti nebo čtyřiceti eunušských manželů možná položil pár hadích očí v Saigonu a utratil její vykurvené peníze, kterými se tak ráda chlubí, ale všichni na to srali už tehdy a tím tuplem na to serou i dnes. Zejména jistý plukovník od námořní pěchoty, který si občas zahrál poker o velké peníze a teď náhodou sedí v Oválné pracovně. A až se navíc, ty pytle bez koulí, dozví, že se ta kráva zase pokouší dehonestovat odvážné hochy, kteří nechtěli než trochu rozptýlení, když bojovali ve válce, za což jim nikdo nikdy pořádně nepoděkoval…“

Ve Vienně ve Virginii Alexander Conklin položil sluchátko do vidlice. Dvě střely mimo a o Culveru Parnellovi v životě neslyšel.

Albert Armbruster, předseda Federální obchodní komise, hlasitě zaklel a zastavil sprchu – do koupelny naplněné parou pronikl vřískavý hlas jeho manželky. „Co zas sakra je, Marnie? To už se nemůžu ani vykoupat, abys na mě nehulákala?“

„Volají ti z Bílého domu, Ale! Ten člověk se nepředstavil, ale sám víš, jak ti lidé hovoří. Tiše, naléhavě, a pokaždé je to prý něco důležitého.“

„Do prdele!“ ulevil si předseda a nahý prošel prosklenými dveřmi k nástěnnému telefonu. „Tady Armbruster. Co se děje?“

„Krize, která vyžaduje vaši okamžitou pozornost.“

„Voláte z Bílého domu?“

„Ne. A doufám, že tak daleko se nedostaneme.“

„Tak kdo sakra jste?“

„Někdo stejně znepokojený, jako budete za chvíli vy. Po tolika letech… Panebože!“

„Znepokojený kvůli čemu? O čem to sakra mluvíte?“

„O Hadí ženě, pane předsedo.“

„Ach, proboha svatého!“ vyhrkl Armbruster v náhlém záchvatu paniky. Okamžitě se ovládl, ale už bylo pozdě; Conklin zaznamenal první zásah. „Nemám ponětí, co mi to tu plácáte. Jaká Hadí žena? V životě jsem o ní neslyšel.“

„No tak o ní slyšíte teď, pane z Medusy. Někdo se dostal k záznamům. Má je kompletní. Data, zašantročené dodávky, fondy převedené do bank v Ženevě a v Curychu, jména dobré desítky kurýrů ze Saigonu. A to není všechno… Kristepane, další jména. Pohřešovaní, kteří se podle papírů vůbec nedostali na frontu… Osm vyšetřovatelů z inspekce ministerstva obrany… Nic nechybí!“

„Co je to za nesmysly? Vůbec nechápu, o čem je řeč!“

„Jste na seznamu, pane předsedo. Ten chlap to musel dávat dohromady patnáct let a teď chce za ty roky dostat zaplaceno, jinak všechno zveřejní!“

„Kdo? Pro smilování boží, kdo to je?“

„Pátráme po něm. Zatím víme jen tolik, že byl přes deset let v ochranném programu a tam nikdo nezbohatne. Odřízli ho od saigonských akcí a teď si chce vynahradit ztracený čas. Nehněte se z domu. Ještě se ozveme.“ Ve sluchátku cvaklo a linka oněměla.

Albert Armbruster, předseda Federální obchodní komise, se navzdory páře a horku z koupelny zimničně zachvěl a po čele mu stékal ledový pot. Bezmyšlenkovitě zavěsil a sjel pohledem na ohavný obrázek vytetovaný na spodní straně předloktí.

Ve Vienně ve Virginii hleděl Alexander Conklin na telefon. Zásah číslo jedna.

Generál Norman Swayne, náčelník zásobovacího oddělení Pentagonu, odstoupil od téčka a spokojeně hleděl za golfovým míčkem, který se plavně snášel na travnatou plochu mezi odpalištěm a jamkou. Tento drajv se mu skutečně povedl – dlouhý a přesně nasměrovaný. Míček skončí v ideální poloze, odkud ho pětkou železem snadno dostane na green sedmnácté jamky. „Tím bych to měl mít v kapse,“ usmál se na svého soupeře.

„Určitě, Norme,“ souhlasil mladistvě vypadající viceprezident společnosti Calco Technologies. „Dneska mi dáváš pořádně na zadek. Budu ti dlužit skoro tři stovky. Při dvaceti za jamku jsem uhrál teprve čtyři.“

„Málo trénuješ, kamaráde. Měl bys přidat.“

„To je pravda,“ přisvědčil manažer zodpovědný za marketing a přistoupil k téčku. K rozmachu se však už nedostal. Zazněl klakson a po svahu se přes trávník plnou rychlostí blížil elektrický golfový vozík. „To bude tvůj řidič, generále,“ poznamenal druhý nejvyšší představitel významného výrobce zbraní a okamžitě zalitoval, že partnera oslovil hodností.

„Vypadá to tak. Divné. Dobře ví, že mě u golfu nesmí rušit.“ Swayne vykročil ujíždějícímu vozíku v ústrety. „Děje se něco?“ zeptal se mohutného štábního seržanta v uniformě ozdobené řadou stužek, který již patnáct let sloužil jako jeho osobní řidič a pobočník.

„Ano. A podle mě to pořádně smrdí,“ odpověděl poddůstojník drsně a sevřel volant. „Proč hned tak tvrdě?“

„Protože stejně tvrdě mluvil ten zasraný chlap v telefonu. Musel jsem jít dovnitř, k automatu! Řekl jsem mu, že tě nebudu rušit při hře, a on na to, že to bych zatraceně měl, jestli vím, co je pro mě dobré. Pochopitelně jsem se ho zeptal na jméno a hodnost, ale on mě přerušil a řekl něco dost děsivého. Vyřiď generálovi, že volám kvůli Saigonu a hadům, kteří se tím městem před dvaceti lety plazili. Přesně jeho slova.“

„Kristepane!“ vyhrkl Swayne. „Hadí…“

„Prý zase zavolá za půl hodiny.“ Poddůstojník mrkl na hodinky. „To je za osmnáct minut. Nastup si, Normane. Jak víš, já do toho taky patřím.“

„Musím… Musím se omluvit,“ mumlal zmatený a vyděšený generál. „Nemůžu se přece jenom tak beze slova ztratit…“

„Ale hoď sebou. A uvědomuješ si, ty zatracený pitomče, že máš krátké rukávy? Drž aspoň tu hnátu u těla!“

Norman Swayne vytřeštil oči na drobné tetování a okamžitě přitiskl paži k boku, jak to dělávají britští vojáci. Kráčel k odpališti a snažil se působit nenuceně, ačkoliv se cítil zcela opačně. „Armáda volá, kamaráde. Nedá se nic dělat.“

„Škoda, Norme. Ale zaplatím ti. Trvám na tom.“

Generál obluzeně převzal bankovky, aniž je spočítal; nevšiml si proto, že dostal o několik set dolarů víc, než kolik vyhrál. Zmateně poděkoval, spěšně se vrátil ke golfovému vozíku a posadil se vedle štábního seržanta.

„Ty mi budeš něco vykládat o tréninku, lampasáku pitomý,“ zamumlal zástupce zbrojařské firmy sám pro sebe a prudkým rozmachem poslal bílý míček o padesát metrů před generálův a do mnohem lepší pozice. „Dostaneš pár babek a já zakázku za čtyři sta milionů, mozku jeden zelený.“

Zásah číslo dvě.

„O čem to proboha mluvíte?“ zasmál se senátor do telefonu. „Nebo snad zastupujete Ala Armbrustera? Ten přece moji podporu pro ten svůj návrh zákona nepotřebuje. A i kdyby, stejně by ji nedostal. Choval se jako blbec už v Saigonu a chová se tak i teď, ale v Kongresu má pohodlnou většinu.“

„Já nemluvím o hlasech v Kongresu, senátore, mluvím o Hadí ženě!“

„Jediní hadi, které jsem v Saigonu poznal, byli blbci jako Alby. Plazili se po městě a předstírali, že znají odpověď na každou otázku, která ani nebyla položena… Mimochodem, kdo vlastně jste?“

Ve Vienně ve Virginii Alexander Conklin zavěsil.

Třetí rána mimo.

Phillip Atkinson, velvyslanec Spojených států u dvora svatého Jakuba, zvedl ve svém londýnském sídle telefon. Předpokládal, že mu neznámý volající, který se ohlásil jako posel z DC, předá důvěrné instrukce z ministerstva zahraničí, a podle předpisu automaticky zapnul utajovač hovorů. Ve sluchátkách britských odposlouchávačů se ozval ohlušující praskot a diplomat se už těšil, jak bude v baru Connaught s nevinným úsměvem odpovídat na otázky civilních agentů MI-5, co je ve Washingtonu nového.

„Ano, kurýre?“

„Doufám, pane velvyslanče, že náš hovor není odposloucháván,“ řekl napjatý hlas z druhé strany Atlantiku.

„Doufáte správně. Ledaže by naši starší bratránci vymysleli novou Enigmu, což je dost nepravděpodobné.“

„Dobře… Chci se spolu s vámi vrátit do Saigonu, k operaci, o které nikdo nemluví…“

„Kdo jste?“ skočil mu do řeči Atkinson a předklonil se v křesle.

„Muži z té jednotky nikdy nepoužívali jména, pane velvyslance. A své poslání jsme neinzerovali v novinách, nemám pravdu?“

„Zatraceně, kdo sakra jste? Znám vás?“

„V žádném případě, Phile, ačkoliv mě překvapuje, že nepoznáváš můj hlas.“

Atkinson vytřeštil oči a bloudil pohledem po místnosti. Nic neviděl, pouze se snažil vzpomenout, zoufale se pokoušel přiřadit k tomu hlasu obličej. „Jsi to ty, Jacku? Klidně mluv, utajovač je zapnutý!“

„Přihořívá, Phile.“

„Šestá flotila, Jacku. Prosté přehození Morseových znaků. Potom větší věci. Mnohem větší. Jsi to ty, že?“

„Připusťme, že ano, ale na tom nezáleží. Důležité je, že plujeme po krk ve sračkách. A pořádných…“

„Teď už tě poznávám…“

„Sklapni a poslouchej. Fregata se utrhla z kotvy a neřízená se houpe na vlnách nad mělčinou.“

„Zapomínáš, Jacku, že jsem sloužil na pevnině, ne u námořnictva. Nerozumím ti.“

„V Saigonu někoho odstavili od koryta. Pokud vím, strčili ho někam do ústavu a zahodili klíče. Jenže nějak se mu podařilo dostat ven a složit si jisté věci dohromady. Má všechno, Phile. Doslova.“

„Panebože!“

„Je připraven to zveřejnit…“

„Zastavte ho!“

„Problém. Nevíme, kdo to je. V Langley ho drží pod pokličkou.“

„Proboha svatého, Jacku! Ve své pozici jim přece můžeš rozkázat, ať od toho dají pracky pryč! Řekni jim, že to je mrtvý případ, plánovaná dezinformace ministerstva obrany, která se nikdy neuskutečnila!“

„To by znamenalo říkat si popravčí…“

„Volal jsi Jimmymu do Bruselu?“ přerušil ho velvyslanec. „Ten je jedna ruka se špičkami CIA.“

„V dané chvíli nechci do ničeho vrtat. Počkám, až se situace vyjasní.“

„Jak myslíš, Jacku. Režisér jsi ty.“

„Hlavně nechej výpusť zavřenou, Phile.“

„Jestli to znamená, že mám držet klapačku, tak si nemusíš dělat starosti,“ odvětil Atkinson, otočil předloktí a uvažoval, jestli mu někdo v Londýně dokáže odstranit nepěkné tetování.

Ve Vienně ve Virginii na druhé straně Atlantiku Alexander Conklin zavěsil a opřel se na židli, najednou velmi vyděšený. Řídil se svými instinkty, stejně jako se jimi řídil během dvaceti let působení v terénu. Slova vedla k jiným slovům, věty k větám, narážka zachycená ze vzduchu podpořila předpoklad, někdy dokonce závěr. Jako náročná šachová partie – a Alex věděl, že je skutečný velmistr. Některé věci by neměly spatřit světlo světa, neodhalené rakovinové nádory zakopané hluboko v minulosti. To, co právě zjistil, do této kategorie patřilo.

Třetí, čtvrtý a pátý zásah.

Phillip Atkinson, velvyslanec USA ve Velké Británii. James Teagarten, vrchní velitel sil NATO. Jonathan „Jack“ Burton, kdysi velící admirál Šesté flotily a dnes předseda Spojeného výboru náčelníků štábů.

Hadí žena. Medusa.

Síť.

5

Jako kdyby se vůbec nic nezměnilo, pomyslel si Jason Bourne; věděl, že jeho druhé já zvané David Webb pomalu ustupuje do pozadí. Do kdysi elegantního a dnes vybydleného a zanedbaného severovýchodního předměstí Washingtonu dojel taxíkem a stejně jako před pěti lety řidič odmítl čekat. Po popraskaném betonovém chodníku prorostlém trávou přešel k polorozpadlému domu a znovu ho napadlo, že budova je stará a příliš zanedbaná a že nutně potřebuje opravu. Stiskl tlačítko zvonku a uvažoval, jestli Kaktus vůbec ještě žije. Žil. Starý hubený černoch s laskavým obličejem a vřelým pohledem stál ve dveřích úplně stejně jako před pěti lety a mhouřil oči pod zeleným stínítkem. I jeho první slova zněla jako drobná variace na tehdejší uvítání.

„Máš na kolech puklice, Jasone?“

„Nemám auto a nemám ani taxík. Řidič odmítl čekat.“

„Tak to určitě slyšel ty sprosté pomluvy, které o nás rozšiřuje fašistický tisk. Já mám v oknech na svou obranu rozestavěné houfnice. Pojd dál, chlapče. Často na tebe myslím. Proč jsi mi nezavolal?“

„Nejsi v seznamu, Kaktusi.“

„Asi ses přehlídl.“ Bourne vešel do chodby a stařec zavřel dveře. „Přibyly ti šediny, bráško Králíku,“ dodal Kaktus, když si přítele pořádně prohlédl, „ale jinak ses moc nezměnil. Akorát pár vrásek na čele, ale ty ti dodávají důstojnost.“

„Taky mám ženu a dvě děti, strejdo Remusi. Chlapce a holčičku.“

„Já vím. Mo Panov mi občas něco řekne. Ale nikdy mi nechce prozradit, kde žiješ – ne že bych to chtěl vědět.“

Jason Bourne zamrkal a pomalu zavrtěl hlavou. „Pořád na něco zapomínám, Kaktusi. Například na to, že jste s Morrisem kamarádi.“

„No jo. Hodný pan doktor mi volá nejmíň jednou měsíčně a povídá mi: Kaktusi, ty rošťáku, hoď na sebe oblek od Pierra Cardina a mokasíny od Gucciho a poobědváme spolu. A já na to: Kde by starej negr jako já vzal na takový šlupky? A Mo říká: Vsadil bych se, že ti patří největší nákupní středisko v centru města… Bůh je mi svědkem, tady doktor přehání. Netvrdím, že mi pár domků ve slušných bílých čtvrtích neříká pane, ale nepřibližuju se k nim ani na půl míle.“

Oba muži se zasmáli a Jason hleděl do upřímných tmavých očí starého černocha. „Právě jsem si na něco vzpomněl. Před třinácti lety jsi mě navštívil v té nemocnici ve Virginii… Kromě Marie a těch parchantů z vlády jsi byl jediný.“

„Panov to chápal. Když jsem tě připravoval na tu akci v Evropě, pochopitelně zcela neoficiálně, řekl jsem Morrisovi, že nemůžeš na člověka hledět čočkou fotoaparátu, aby ses o něm z jeho obličeje něco nedozvěděl. Chtěl jsem s tebou mluvit o věcech, které mi objektiv neodhalil, a Morris to pokládal za dobrý nápad… No a když teď zpověď skončila, musím ti říct, Jasone, že tě rád vidím, ale nemám z toho žádnou radost, jestli víš, jak to myslím.“

„Potřebuju tvou pomoc, Kaktusi.“

„Právě proto nemám z tvé návštěvy radost. Prožil sis toho dost a nebyl bys tady, kdyby tě nesvrběly ruce po další akci. A to podle mého profesionálního mínění neprospěje zdraví obličeje, na který se zase budu dívat čočkou.“

„Musíš mi pomoct.“

„Tak to si budeš muset vymyslet nějaký pádný důvod, který obstojí i před přísnými měřítky pana doktora. Já ti totiž nehodlám pomáhat v ničem, co by ti ještě víc uškodilo… V nemocnici jsem se párkrát potkal s tou tvou překrásnou paničkou s tmavě rusými vlasy a musím ti říct, že je to úžasná žena. Totéž určitě platí i o vašich dětech a já odmítám napomáhat něčemu, co by jim mohlo ublížit. Je mi líto, ale pro mě jste jako vzdálená rodina, o které sice nemluvím, ale o to víc na ni myslím.“

„Právě kvůli nim mně musíš pomoct.“

„Vyjádři se jasněji, Jasone.“

„Jde po mně Šakal. Vyšťáral nás v Hongkongu a teď jde po mně a po mojí rodině, po ženě a dětech. Moc tě prosím, pomoz mi.“

Černochovy tmavé oči pod stínítkem málem vylezly z důlků a sálalo z nich morální pobouření. „Ví o tom doktor?“

„Je součástí operace. Možná by neschválil, co právě dělám, ale jestli bude sám k sobě upřímný, nakonec uzná, že v zásadě je to mezi Šakalem a mnou. Pomoz mi, Kaktusi.“

Starý černoch si prohlížel žadonícího klienta zpod zeleného stínítka. „Jak jsi na tom fyzicky?“ zeptal se. „Máš na to vůbec?“

„Každé ráno běhám deset kilometrů a nejméně dvakrát týdně zvedám činky v univerzitní tělocvičně.“

„To jsem neslyšel. Nechci vědět o žádné škole nebo univerzitě.“

„No tak jsi nic neslyšel.“

„Jistě že ne. Musím uznat, že podle mě vypadáš v celkem slušné kondici.“

„Udržuju se,“ řekl Jason Bourne tiše. „Musím. Někdy stačí, když nečekaně zazvoní telefon. Nebo když je Marie dlouho s dětmi pryč a já ji nemohu sehnat… Nebo když mě někdo zastaví na ulici a ptá se na cestu. Hned se to vrátí… On se vrátí. Šakal. Dokud bude žít, musím na něj být připravený, protože on mě nikdy nepřestane hledat. A nejhorší ironie spočívá v tom, že mě chce zlikvidovat z nesprávného důvodu. Domnívá se, že bych ho dokázal identifikovat, jenže já si tím nejsem jistý. Paměť mě stále zrazuje.“

„Napadlo tě, že bys mu mohl v tomto smyslu poslat vzkaz?“

„Dobrý nápad. Nechám ve Wall Street Journalu otisknout inzerát. Drahý příteli Carlosi, mám pro tebe dobrou zprávu…“

„Nedělej si srandu, Jasone, protože na tom není nic k smíchu. Ale tvůj kamarád Alex by přece mohl něco vymyslet, ne? To, že kulhá, přece neznamená, že už mu neslouží hlava.“

„Jestli na nic nepřišel, asi pro to existuje pádný důvod, nemyslíš?“

„Proti tomu můžu těžko něco namítat… No dobře, dejme se do práce. Co by sis představoval?“ Kaktus prošel širokou chodbou do neuklizeného obývacího pokoje přeplněného starým nábytkem a zažloutlými dečkami a zamířil ke dveřím v zadní stěně. „Můj ateliér už není tak honosný, jak býval, ale potřebné vybavení mi nechybí. Víš, už jsem částečně v důchodu. Můj finanční poradce mi připravil vynikající penzijní plán s obrovskými daňovými úlevami, takže se už nemusím tak honit.“

„Ty jsi prostě neskutečný, Kaktusi,“ podotkl Bourne.

„Nejsi sám, kdo to říká. Hlavně ti, co nesedí v lochu. Co přesně by sis přál?“

„Obyčejné papíry s mou fotkou, jen mírně upravenou. Nechystám se do Evropy ani do Hongkongu.“

„Aha, takže Chameleon si nasadí další masku. Sám sebe.“

Jason se u dveří zastavil. „Další věc, na kterou jsem zapomněl. Tak mi říkali, že?“

„Myslíš Chameleon? Jistě, a oprávněně. Povídá se, že se s Bournem mohlo setkat šest lidí tváří v tvář a každý by poskytl úplně jiný popis. A to prý vůbec nemusel použít líčidla.“

„Pomalu se to vrací, Kaktusi.“

„Moc bych si přál, aby to nebylo nutné, ale jestli je, pak by ses měl postarat, aby se ti vrátilo všechno… Tak pojď do kouzelné komnaty.“

Kouzlo zabralo tři a půl hodiny. David Webb, uznávaný orientalista a po tři roky nájemný vrah známý jako Jason Bourne, získal dvojí dodatečnou totožnost podepřenou cestovními pasy, řidičskými průkazy a voličskými registracemi. Vzhledem k tomu, že v okolí nebylo možno sehnat taxi, ho do centra Washingtonu odvezl v novém Cadillaku Allanté jeden Kaktusův nezaměstnaný soused ověšený zlatými řetězy a náramky.

Z automatu v obchodním domě zavolal Jason Alexovi do Virginie, oznámil mu svá nová dvě jména a vybral jedno, pod kterým se ubytuje v Mayfloweru. Pokud by měli vzhledem k sezoně obsazeno, Alex zařídí volnou rezervaci přes své kontakty v CIA. Ze stejného zdroje získá Bourne, samozřejmě pod nejpřísnějším utajením, potřebné vybavení, které mu bude do pokoje doručeno. Potrvá to asi tři hodiny a nejméně dvě z nich potřebuje na nákup ošacení pro Chameleona, než se bude moci ubytovat.

Conklin zavolal z druhého aparátu do Langley a pak se vrátil na linku. „Steve DeSole roztočil disky a porovnává naše záznamy s databankami armádní a námořní rozvědky,“ informoval přítele. „Petr Holland je naštěstí prezidentův starý kamarád a zatahal za příslušné nitky.“

„Díky, Alexi. A co ty? Nějaký pokrok?“

Conklin zaváhal, a když promluvil, zněl v jeho hlase potlačovaný strach. „Řeknu to takhle… Na to, co jsem zjistil, prostě nemám. Byl jsem příliš dlouho mimo hru. Obávám se, Jasone… Promiň, Davide.“

„Platí to první. Mluvil jsi s někým o…“

„Žádná jména!“ přerušil ho důrazně vysloužilý zpravodajský důstojník.

„Chápu.“

„Nechápeš,“ opravil ho Alex. „Já taky ne. Ozvu se ti.“ S těmito záhadnými slovy Conklin nečekaně zavěsil.

Bourne pomalu položil sluchátko do vidlice a ustaraně se zachmuřil. Alex neměl ve zvyku uvažovat a jednat melodramaticky. Za všech okolností se ovládal a v hovoru spíše problémy zlehčoval. To, co se dozvěděl, jej bezpochyby znepokojilo… Natolik, až se Bourneovi zdálo, že nevěří postupům, které sám stanovil, ani lidem, s nimiž pracoval. V opačném případě by se vyjádřil jasněji, vstřícněji. Z důvodů, které si Jason nedokázal představit, Alexander Conklin zjevně nechtěl mluvit ani o Meduse, ani o tom, co pod vrstvou dvaceti let utajování našel.

Ale teď nemám čas lámat si s tím hlavu, usoudil Bourne a rozhlédl se po obchodním domě. Alex je spolehlivý a drží slovo, pokud člověk zrovna není jeho nepřítel. Se smutným úsměvem si vzpomněl na třináct let staré události v Paříži, kde poznal i odvrácenou stranu Alexovy osobnosti. Nebýt noci a stínů náhrobků na hřbitově nedaleko Rambouilletu, za nimiž se mohl krýt, jeho nejbližší přítel by ho zabil. Ale to už je dávno. Conklin řekl, že se ozve, a udělá to. Do té doby si Chameleon připraví několik masek. Vnitřních i vnějších, od spodního prádla ke svrchníku a všechno mezi tím. Bez značek výrobce nebo čistírny, bez mikroskopických stop lokálně používaných chemikálií… Obětoval už dost. Jestli teď má zabíjet pro Davidovu rodinu – ach, bože můj, pro moji rodinu –, odmítal nést následky těchto vražd. Ve světě, do kterého se chystá vrátit, neplatí žádná pravidla a i nevinní v něm mohou snadno dojít k úhoně. Budiž. David Webb by se důrazně ohradil, ale Jasonu Bourneovi to bylo srdečně jedno. Už ten svět několikrát navštívil a znal statistiky. Webb nevěděl vůbec nic.

Já ho zastavím, Marie! Slibuju, že ho odstraním z našeho života. Šakal je už teď mrtvý. Už nikdy nám neublíží…

Kde je sakra oddělení s pánskými oděvy? Až nakoupí vše potřebné – zaplatí hotově a každý kus pokud možno od jiného prodavače –, uchýlí se na toaletu a kompletně se převlékne. Pak vyjde na ulici a najde kanálovou vpusť skrytou před zraky chodců. Chameleon se vrátil.

Po půl osmé večer odložil Jason Bourne žiletku, s jejíž pomocí odstranil z nového ošacení všechny značky, a uložil prádlo do skříně. Košile předtím vyvěsil do páry v koupelně, aby z nich vyvětral vůni novoty. Pak zamířil ke stolu, kam mu pokojová služba postavila láhev skotské, sodovku a kbelík s ledem, ale zastavil se u sekretáře s telefonem. Nejraději by zavolal Marii na ostrov, chápal však, že nesmí. Rozhodně ne z hotelového pokoje. Musí mu stačit, že v pořádku dojela i s dětmi, jak mu oznámil John St. Jacques, když se s ním spojil z jiného automatu v obchodním domě.

„Hele, Davey, jsou úplně vyřízení. Museli čekat na velkým ostrově skoro čtyři hodiny, než se umoudřilo počasí. Jestli chceš, můžu ségru vzbudit, ale po příletu akorát nakrmila Alison a padla jako zabitá.“

„Nevadí. Zavolám později. Řekni jim, že jsem v pořádku, a postarej se o ně, Johnny.“

„Jasně, kámo. Ale teď se tě zeptám já. Opravdu jsi v pořádku?“

„Vždyť to říkám, ne?“

„Jo, říkat můžeš, co chceš, a ona taky. Jenže Marie není jenom moje sestra, ona je ten nejbližší člověk, kterého na tomto světě mám, a poznám na ní, když je otřesená.“

„Právě proto se o ni musíš postarat.“

„A taky si s ní promluvím.“

„To můžeš, ale ne moc zhurta.“

Na chvíli jsem zase byl David Webb, přemítal Jason, když si naléval sklenku. A to není dobré. O hodinu později už naštěstí mluvil s recepčním v hotelu Mayflower opět Bourne a nechal si kvůli své rezervaci zavolat vedoucího noční směny.

„Ach, jistě, pan Simon,“ uvítal ho hotelový manažer nadšeně. „Doslechl jsem se, že jste sem přijel organizovat protest proti vysokému daňovému zatížení ubytovacích a stravovacích služeb. Vás nám seslalo samo nebe! Ti zatracení politici nás přivedou na buben…! Bohužel už nemáme volný žádný dvoulůžkový pokoj, ale dovolím si vám nabídnout apartmá. Samozřejmě bez příplatku!“

Dvě hodiny od příchodu do hotelu využil k úpravě šatstva a teď se posadil se sklenkou v ruce do křesla a zahleděl se na stěnu pokoje. Neměl co dělat, mohl jen čekat a pít.

Čekání skončilo po několika minutách tichým zaklepáním na dveře. Jason rychle vstal, přešel místnost, otevřel a vpustil řidiče, který ho čekal na letišti. Agent CIA mu podal diplomatický kufřík.

„Máte tam všechno, včetně zbraně a krabice nábojů.“

„Díky.“

„Chcete si to zkontrolovat?“

„Na to bych potřeboval celou noc.“

„Bude osm,“ poznamenal agent. „Váš řídící důstojník se s vámi spojí kolem jedenácté. Dost času, abyste se připravil.“

„Můj kdo?“

„Řídící důstojník, kdo jiný?“

„Aha,“ odpověděl Jason tiše. „Promiňte. Ještě jednou díky.“ Muž odešel; Bourne nedočkavě položil kufřík na stůl a otevřel ho. Ze všeho nejdříve vytáhl automatickou pistoli a munici a potom se zaměřil na složky, které obsahovaly stovky stránek počítačových výpisů. Někde v té záplavě informací se možná skrývá jméno Šakalova spojence. Složky totiž obsahovaly podrobné údaje o všech hostech ubytovaných v hotelu Mayflower, včetně těch, kteří se v posledních čtyřiadvaceti hodinách odhlásili. Nikde není psáno, že pátrání neskončí ve slepé uličce, ale někde začít musí. Hon na Šakala byl zahájen.

V jiném apartmánu osm set kilometrů na sever, v hotelu Ritz-Carlton uprostřed Bostonu, se přibližně ve stejnou dobu také ozvalo zaklepání na dveře. Host, mimořádně vysoký muž, který v proužkovaném obleku šitém na míru vypadal ještě vyšší, než odpovídalo jeho sto devadesáti šesti centimetrům, vyběhl z ložnice. Holou hlavu lemoval věneček dokonale zastřižených šedivých vlasů, který vypadal jako královská koruna. Dojem vladařské důstojnosti ještě umocňovaly pronikavé černé oči, a když promluvil, i hřímavý hlas proroka. Spěchající postava sice v dané chvíli působila poněkud zranitelně, ale byl to důležitý a mocný muž a věděl to o sobě. Návštěvník, kterého vpustil dovnitř, tvořil jeho dokonalý protiklad – malý, shrbený stařík na konci života plného porážek.

„Pojdte dál. Rychle! Přinášíte tu informaci?“

„Ach, ano, ano, zajisté,“ zadrmolil na smrt bledý posel, jehož zmačkaný nepadnoucí oblek a odřený límeček měly svá nejlepší léta dávno za sebou. „Vypadáš nádherně, Randolphe,“ pokračoval rozechvělým hlasem a rozhlédl se po okázalém přijímacím pokoji. „A jak úžasné bydlení. Inu, patřičné místo pro uctívaného experta.“

„Tu informaci, prosím,“ naléhal Randolph Gates, profesor Právnické fakulty Harvardovy univerzity, odborník na komerční právo a štědře placený konzultant mnoha velkých firem.

„Ach, dej mi chvilku, ať si to užiju. Už dávno jsem se k žádnému hotelovému apartmánu ani nepřiblížil, natož abych v něm bydlel… Tolik se toho pro nás během let změnilo. Čtu o tobě v novinách, vidím tě v televizi, Randolphe…“

„Mohl jste být ve stejné pozici,“ přerušil ho netrpělivý Gates. „Bohužel jste hledal zkratky tam, kde žádné nebyly.“

„Ale ne, byly jich tam spousty. Jenže já si vybral ty špatné.“

„Domnívám se, že se vám nevede nijak dobře…“

„Ty se nedomníváš, Randy, ty to víš. A jestli tě neinformovali tvoji špioni, vidíš to na vlastní oči.“

„Prostě jsem se vás snažil vyhledat a…“

„Ano, tos mi řekl do telefonu a to samé jsem slyšel od lidí na ulici. Od lidí, co museli odpovídat na hromady otázek, které vůbec nesouvisely s tím, kde a jak žiju.“

„Musel jsem zjistit, jestli ještě za něco stojíte. To mi přece nemůžete zazlívat.“

„Nebesa, kdepak. Nemluvě o tom, k čemu jsi mě přemluvil.“

„Nechtěl jsem po vás nic, než abyste vystupoval jako důvěrný posel. A proti honoráři jistě nemůžete nic namítat.“

„Namítat?“ vyjekl návštěvník a rozesmál se pisklavým, roztřeseným hlasem. „Něco ti povím, Randy. Když tě vyhodí ze soudcovské komory v pětatřiceti, můžeš se ještě otřepat a začít znovu. Ale když tě vyloučí v padesáti, a navíc se o tvém procesu mluví v celostátních médiích a dostaneš nepodmíněný trest, zůstane ti zatraceně málo možností, i kdybys byl právnický génius. Ty jsi dnes nedotknutelný a já jsem neuměl nikdy nic prodávat, jen své nápady a rady. A tím se posledních patnáct let živím.“

„Nemám čas na reminiscence. Tu informaci prosím.“

„Ano, jistě, samozřejmě… Takže první prachy jsem dostal na rohu Commonwealth Street a Dartmouthské a přirozeně jsem si zapsal všechny údaje, které jsi mi sdělil do telefonu…“

„Zapsal jste si je?“ vyhrkl Gates ostře.

„Ten papír jsem spálil, jen co jsem se obsah naučil zpaměti. Víš, z těch svých potíží jsem se aspoň trochu poučil. Spojil jsem se s technikem telekomunikační společnosti, kterého štědrá nabídka pochopitelně zaujala. S tím, co jsem se od něj dozvěděl, jsem zašel za soukromým detektivem. Mimochodem, takový slizák se hned tak nevidí, Randy. A když uvážím jeho metody, brzy se mu bude někdo jako já zatraceně hodit.“

„Prosím vás,“ přerušil uznávaný pilíř právní vědy upovídaného informátora. „Potřebuju fakta, ne vaše dojmy.“

„Dojmy často obsahují podstatná fakta, profesore, jak sám bezpochyby víš.“

„Na názory se vás zeptám, až budu chtít vystavět případ pro soud. Co ten chlap zjistil?“

„Na základě tvých informací – osamělá žena s neznámým počtem dětí – a údajů od mizerně placeného telekomunikačního technika – meziměstské předčíslí a první tři cifry čísla –, se náš slizák pustil do práce za přemrštěnou hodinovou sazbu. K mému úžasu vskutku něco vyprodukoval. Počítám, že bych s ním mohl díky zbytkům svých právnických znalostí uzavřít tiché společnictví…“

„Zatraceně! Co zjistil?“

„Jak říkám, účtoval si neskutečnou sazbu, která hodně nakousla mou odměnu. Myslím, že bychom si mohli promluvit o malé úpravě mého honoráře, souhlasíš?“

„Kdo si sakra myslíte, že jste? Poslal jsem vám tři tisíce dolarů! Pět set pro technika a patnáct stovek pro toho odporného nahlížitele do klíčových dírek, který o sobě tvrdí, že je soukromý detektiv…“

„Jen proto, že už nemůže působit u policie, Randolphe. Stejně jako já upadl v nemilost, ale odvádí velmi dobrou práci. Dohodneme se, nebo mám odejít?“

Plešatý, leč impozantní profesor práva probodl vzteklým pohledem bledého zneuctěného soudce, který stál před ním. „Jak se opovažujete?“

„Ach bože, Randy, ty snad opravdu věříš tomu, co se o tobě píše. Dobře, tak já ti povím, jak se opovažuju, ty arogantní parchante. Mám tě dokonale přečteného. Viděl jsem tě a slyšel, jak nesrozumitelně vykládáš složité právní problémy a napadáš každý slušný judikát, které soudy této země v posledních třiceti letech vynesly, jen proto, že nemáš tušení, co je to být chudý, co je to mít hlad, co je to nosit v břiše nechtěnou živou hmotu, s níž jsi nepočítal a které nedokážeš zajistit živobytí. Jsi miláček vyvolených a nutíš obyčejného občana žít v zemi, kde je soukromí pokládáno za přežitek, kde cenzura potlačuje svobodu myšlení, kde bohatí bohatnou a chudí jsou často nuceni zabíjet nenarozené děti, aby sami přežili. Kážeš ty svoje nepůvodní středověké myšlenky jen proto, abys sám ze sebe udělal boha. Ano, jsi bůh, ale zkázy. Mám pokračovat, doktore Gatesi? Mám pocit, že sis pro svou špinavou práci vybral nesprávného ztroskotance.“

„Jak se… opovažujete?“ zopakoval otřesený profesor a vznešeně odkráčel k oknu. „Takové urážky nemusím poslouchat.“

„Ne, jistě že nemusíš, Randy. Dnes už ne. Ale když jsem byl docentem na právech a ty jeden z mých studentů – patřil jsi k nejlepším, ale rozhodně jsi nebyl nejbystřejší –, musel jsi poslouchat. Dobře ti radím, vyslechni mě i teď.“

„Co sakra chcete?“ zaburácel Gates a odvrátil se od okna.

„Jde spíš o to, co chceš ty. Informaci, za jejíž získání jsi mi mizerně zaplatil. Je pro tebe dost důležitá, co?“

„Musím ji mít.“

„Pamatuju se, jak ses před každou zkouškou klepal…“

„Přestaňte! Zaplatil jsem vám. Žádám tu informaci.“

„A já žádám víc peněz. Ten, kdo tě platí, si to jistě může dovolit.“

„Ani dolar!“

„Dobře. V tom případě odcházím.“

„Stůjte! Pět stovek, víc ani cent.“

„Pět tisíc, nebo jdu.“

„Absurdní!“

„Ahoj za dvacet let…“

„No tak dobře, dobře, sakra… Pět tisíc.“

„Bože, Randy, ty jsi tak průhledný! Právě proto jsi nikdy nebyl ten nejbystřejší. Dokázal jsi pouze dovedně používat jazyk a někdo si mohl myslet, jak jsi chytrý. A v poslední době jsme toho od tebe slyšeli dost… Deset tisíc, doktore Gatesi, nebo se vrátím, odkud jsem přišel.“

„To přece nemůžete!“

„Ale můžu. Teď totiž působím jako důvěrný právní poradce. Deset tisíc dolarů. Jak mi je chceš zaplatit? Nepočítám, že bys měl u sebe tolik v hotovosti. Jakou mi tedy dáš záruku, že splatíš, co mi budeš za tu informaci dlužit?“

„Své slovo.“

„Na to zapomeň, Randy.“

„No dobře. Ráno vám pošlu na hlavní poštu do Bostonu poste restante šek na doručitele vystavený na vaše jméno.“

„To je od tebe milé. Ale pokud by se tví nadřízení rozhodli, že mi zabrání v jeho převzetí, vzkaž jim, že jeden můj dobrý kamarád z ulice u sebe nosí dopis, v němž je detailně popsána podstata naší transakce. Kdyby mě potkala jakákoliv nehoda, odešle ho generálnímu prokurátorovi státu Massachusetts.“

„Jste směšný. A teď konečně tu informaci prosím.“

„No dobře. Možná měl bys vědět, že ses s největší pravděpodobností zapletl do velmi citlivé vládní operace… No ale to je tvůj problém. Takže na základě předpokladu, že blíže neurčené osoby budou chtít co nejrychleji opustit Boston, se náš detektiv vypravil na Loganovo letiště. Nevím, za koho se vydával, nicméně se mu podařilo sehnat seznamy všech pasažérů každého letu mezi půl sedmou a desátou dopoledne. Pokud si vzpomeneš, tato doba odpovídá tvému zadání: Odjedou časně ráno.“

„A?“

„Trpělivost, Randolphe. Zakázal jsi mi dělat si poznámky, takže musím postupovat krok za krokem. Kde jsem skončil?“

„U seznamů cestujících.“

„Aha. Dobře. Tak podle detektiva Slizáka odlétalo ráno celkem jedenáct dětí bez doprovodu a dále osm žen, z toho dvě jeptišky, které s sebou měly nějakou drobotinu. Kristovy služebnice převážely devět sirotků do Kalifornie a zbylých šest žen bylo identifikováno následovně.“ Stařec sáhl roztřesenou rukou do kapsy pro složený list papíru. „Samozřejmě jsem to nepsal já. Nemám psací stroj, protože na něm neumím psát. Autorem je Slizák.“

„Dejte to sem!“ Gates dychtivě natáhl ruku.

„Jistě,“ řekl sedmdesátiletý právník vyloučený ze soudcovské komory svému někdejšímu studentovi. „Ale moc ti to nepomůže,“ dodal. „Slizák ten materiál připravil jen proto, aby si nafoukl počet odpracovaných hodin. Tuhle zbytečnou činnost totiž prováděl až poté, co získal informaci, po které tak toužíš.“

„Cože?“ vyhrkl Gates a odvrátil pohled od strojopisu. „Jakou informaci?“

„Tu, kterou si podle instrukcí nikdo nikam nezapsal. První náznak poskytl pracovník společností Pan American. Zmínil se našemu milému detektivovi, že včera ráno musel hned po příchodu do práce – přesně ve tři čtvrtě na šest – řešit závažný problém, a to sehnat dětské pleny. Věděl jsi, že se vyrábějí v různých velikostech a že je letecké společnosti mají běžně k dispozici?“

„Co tím chcete naznačit?“

„V tu dobu byly všechny obchody na letišti zavřené. Otevírají až v sedm.“

„No a?“

„No a někdo moc spěchal a na něco zapomněl. Osamělá žena s pětiletým synem a kojencem odlétali z Bostonu soukromým tryskáčem z ranveje nejblíže skladišti Panam. Zaměstnanec požadavku vyhověl a matka mu osobně poděkovala. Jako čerstvý otec se v plenkách vyzná. Přinesl tři balíky různé velikosti…“

„Proboha svatého, soudce, dostanete se konečně k věci?“

„Soudce?“ Pobledlý stařík vytřeštil oči. „Děkuju, Randy. Až na pár kámošů z hospody mě tak už dlouho nikdo neoslovil. To bude asi tou aurou, kterou vyzařuju.“

„Spíš vzpomínkou na nudnou rozvláčnost, která pro vás byla charakteristická v přednáškové i soudní síni.“

„Netrpělivost vždy patřila mezi tvé slabiny. Připisoval jsem ji tvému odporu k názorům, které se lišily od tvých… No nic, náš vynikající pátrač pozná červivé jablko, když z něj vyleze červ a plivne na něj, takže se odebral na kontrolní věž a tam narazil na úplatného dispečera z včerejší ranní směny. Příslušný let byl v počítači označen šifrou čtyři nula, která, jak kapitán Slizák ke svému nesmírnému úžasu zjistil, se týká maximálně utajovaných vládních akcí. Žádný seznam cestujících, žádná jména, pouze letový plán, který se vyhýbá komerčním vzdušným koridorům, a místo přistání.“

„Které?“

„Blackburne, Montserrat.“

„Co to sakra je?“

„Letiště Blackburne v Montserratu, což je britské mandátní území na Leewardských ostrovech v Malých Antilách v Karibském moři.“

„Tam tedy odletěli? To je ono?“

„Možná. Musím uznat, že desátník Slizák dokáže být i pečlivý. Zjistil, že z Blackburne odlétá řada spojů na okolní drobné ostrůvky.“

„A to je všechno?“

„Ano, profesore. A když uvážím, že letadlo mělo vládní klasifikaci čtyři nula, což jsem mimochodem neopomněl uvést ve svém dopise generálnímu prokurátorovi, řekl bych, že jsem si svých deset tisíc dolarů zasloužil.“

„Vy ožralý šupáku…“

„Zase se mýlíš, Randy,“ přerušil ho bývalý soudce. „Alkoholik ano, ale nikdy ožralý. Držím se na samém prahu střízlivosti. Jeden z důvodů, proč žiju. V tom stavu mě totiž nesmírně baví pozorovat lidi, jako jsi ty.“

„Vypadněte odsud!“ zavrčel Gates hrozivě.

„To mi ani nenabídneš skleničku na rozloučenou? Bože, tamhle musí být dobrý tucet neotevřených flašek.“

„Tak si jednu nalijte a ztraťte se mi z očí.“

„Děkuju, rád tě poslechnu.“ Starý soudce přistoupil ke stolku z třešňového dřeva, kde na dvou stříbrných tácech stála sbírka vybraných značek whisky a brandy. „Tak se na to podívejme.“ Stařec vzal několik plátěných ubrousků, zabalil do nich dvě láhve a po krátké úvaze přidal třetí. „Když si ten balík strčím do podpaždí, bude to vypadat, že odnáším balík špinavého prádla,“ poznamenal.

„Hlavně už vypadněte!“

„Můžeš mi laskavě otevřít? Nerad bych něco upustil, až budu manipulovat s klikou. Tvé pověsti by to také neprospělo. Pokud je mi známo, nikdy jsi nepil.“

„Ztraťte se!“ Gates otevřel dveře.

„Díky, Randy.“ Soudce vyšel do chodby a otočil se. „Nezapomeň zítra na ten šek. Patnáct tisíc.“

„Patnáct…“

„Dokážeš si představit, co by si asi generální prokurátor pomyslel, kdyby zjistil, že se stýkáš s někým jako já? Sbohem, Randy.“

Randolph Gates práskl dveřmi a rozběhl se do ložnice k telefonu na nočním stolku. Byl tak nervózní, že nepochopil instrukce vytištěné na lístečku vedle aparátu, a vytočil hotelovou ústřednu.

„Potřebuju si zavolat do Paříže,“ oznámil.

6

Jason Bourne namáhal unavené oči a analyzoval počítačové výpisy rozložené na posteli. Studoval je už dobré čtyři hodiny. Zapomněl na čas, zapomněl, že touhle dobou ho měl kontaktovat jeho „řídící důstojník“, a soustředil se výhradně na nalezení Šakalovy spojky v hotelu Mayflower.

Jako první odložil stranou skupinu zahraničních hostů z různých evropských a východoasijských zemí, protože pracovníci Ústřední zpravodajské služby a ministerstva zahraničí ověřili jejich totožnost – u nejméně pěti nezávislých osob nebo institucí – a neshledali žádné podezřelé nesrovnalosti. To sice neznamenalo, že Šakalův agent nemůže být mezi nimi, ale aby ho v těchto materiálech odhalil, potřeboval by mnohem více informací a času.

Ze zbývajících téměř pěti set Američanů zapsaných v Mayfloweru bylo dvě stě dvanáct uvedeno v některé z federálních zpravodajských databází, v drtivé většině proto, že se podíleli na vládních zakázkách. U sedmdesáti osmi osob se narazilo na negativní záznam. Jedenatřicet podezření z daňových úniků – bohatí zloději, kteří právě nevynikali inteligencí. Mezi nimi by si Carlos svého pomocníka určitě nevybral.

Zůstávalo tedy sedmačtyřicet možností. Muži a ženy – v jedenácti případech manželé – s rozsáhlými styky v Evropě, zejména s technologickými firmami zaměřenými na jadernou energetiku či letectví, se ocitli pod drobnohledem rozvědky kvůli podezření, že by mohli prodávat utajované informace zájemcům z východního bloku, jinými slovy Moskvě. Rovný tucet z nich podnikl v nedávné době výlet do Sovětského svazu a Bourne je mohl s klidným svědomím vyloučit. Výboru státní bezpečnosti, známému pod zkratkou KGB, byl Šakal stejně užitečný jako papeži. Iljič Ramirez Sanchez, z něhož se později stal atentátník Carlos, absolvoval výcvik v americkém sektoru tajné základny v Novgorodu. Ulice tam lemovaly americké benzinové pumpy, samoobsluhy, butiky a Macdonaldy a všichni adepti tam povinně mluvili některým z dialektů americké angličtiny. Připravovali se tam na své působení na území Spojených států v roli nelegálů, tedy špionů bez diplomatického krytí. Šakal úspěšně absolvoval výcvik, ale i pro dědice nechvalně proslulého OGPU byl tento venezuelský revolucionář, který chtěl každý problém řešit jeho brutální likvidací, naprosto nepřijatelný. Sanchez byl vyhozen a zrodil se Carlos Šakal. Na těch dvanáct návštěvníků Sovětského svazu může tedy Bourne zapomenout. Atentátník by se k nim ani nepřiblížil. KGB nad ním již před mnoha lety vynesl rozsudek smrti – tajemství výcvikové základny v Novgorodu bylo nutno chránit za každou cenu.

Počet možností se zúžil na třicet pět. Devět manželských dvojic, čtyři ženy a třináct mužů. Počítačové záznamy detailně shrnovaly známá fakta i spekulace, které vedly k negativnímu hodnocení. Dohadů bylo bohužel mnohem víc než ověřených skutečností, protože řada nepříznivých údajů pocházela od osobních nepřátel nebo konkurentů, ale Jason je přesto musel – ač se značným odporem – prověřit. Mezi shromážděnými informacemi mohl narazit na slovo či větu, na místo nebo skutek, které by tyto osoby spojily s Carlosem.

Jeho soustředění přerušilo pronikavé zařinčení telefonu. Zamrkal, jako kdyby se snažil lokalizovat zdroj nepříjemného hluku, a natáhl se ke stoku. Zvedl sluchátko při třetím zazvonění.

„Ano?“

„Tady Alex. Volám dole z ulice.“

„Jdeš nahoru?“

„Ne přes halu. U zadního vchodu hlídá dočasná stráž.“

„Kryješ se ze všech stran, co?“

„Zdaleka ne tak, jak bych si přál,“ opáčil Conklin. „Tohle není hra. Uvidíme se za pár minut. Ťuknu jenom jednou.“

Bourne zavěsil, vrátil se k pohovce a k výpisům a oddělil tří, které ho zaujaly. Ne že by narazil na přímou souvislost s Šakalem, ale objevil náznaky, které mohly tyto osoby spojovat, ačkoliv teoreticky neměly mít vůbec nic společného. Podle údajů v cestovních pasech přiletěli před osmi měsíci tito tři Američané ze zahraničí na mezinárodní letiště ve Filadelfii, a to v rozmezí šesti dnů. Dvě ženy, které cestovaly z Marakéše a Lisabonu, a jeden muž, jenž se vrátil ze Západního Berlína. První žena, bytová architektka, podnikla studijní výlet do Maroka, druhá, vedoucí valutového oddělení banky Chase Manhattan, navštívila služebně Portugalsko. Muž byl příslušník vojenského letectva a pracoval jako externí konzultant pro firmu McDonnell-Douglas. Jak je možné, že se tři tak různí lidé s tak rozdílnými profesemi ocitli během necelého týdne v jednom městě? Shoda okolností? Proč ne, ale vzhledem k počtu mezinárodních letišť v zemi – a to jsou mezi nimi mnohem frekventovanější – vycházela Filadelfie dost nepravděpodobně. A ještě podivněji působila skutečnost, že titíž tři lidé se o osm měsíců později ubytovali ve stejnou dobu ve stejném washingtonském hotelu. Jason uvažoval, co na to řekne Alex Conklin.

„Už bych o nich mohl napsat knihu,“ prohlásil Alex, když se zabořil do křesla naproti pohovce. „Ty o nich víš?“

„Nebylo tak těžké dát si dvě a dvě dohromady. A uvědom si, že třídění za mě provedl počítač.“

„A tos mi tam nemohl připsat poznámku?“ vybuchl Bourne. „Čumím do těch papírů od osmi hodin!“

„Zjistil jsem to až kolem deváté a nechtěl jsem volat z Virginie.“

„To je ta další věc, viď?“ Jason se posadil na pohovku a dychtivě se naklonil.

„Ano. A dost hrozná.“

„Medusa?“

„Jo. Je to horší, než jsem si myslel. Horší než nejdivočejší představy.“

„Nepřeháníš?“

„Ani trochu,“ odvětil vysloužilý zpravodajský důstojník. „Kde začít…? Zásobovacím oddělením Pentagonu? Federální obchodní komisí? Naším velvyslancem v Londýně? Nebo raději vrchním velitelem NATO?“

„Bože můj…“

„Počkej, mám ještě větší rybu. Co třeba předseda Spojeného výboru náčelníků štábů?“

„Co to proboha je? Nějaká kamarila? Politické spiknutí na nejvyšší úrovni?“

„Bereš tu věc moc akademicky. Nezapřeš v sobě vědce. Já bych to nazval tajnou dohodou, zahrabanou sice hodně hluboko, ale stále dýchající. A i po těch letech žije a má se čile k světu. Celou dobu udržují vzájemné spojení.“

„Proč? Za jakým účelem?“

„Na to se ptám i já.“

„Musí k tomu mít nějaký důvod!“

„Spíš motiv. Napadá mě docela jednoduchý – pohřbení starých hříchů. Nehledáme právě tohle? Spolek někdejších příslušníků Medusy, kteří by utekli do hor při prvním náznaku, že by minulost mohla vyplavat na denní světlo?“

„To bude ono.“

„Nebude a není. A instinkty svatého Alexe marně hledají slovní vyjádření. Zareagovali příliš bezprostředně, příliš niterně. Mluvil z nich dnešek, ne dvacet let staré události.“

„Teď ti nerozumím.“

„Já sám sobě taky ne. Je to prostě jiné, než jsme čekali, a já se děsím, abych se nedopustil fatální chyby… Ale domnívám se, že se nemýlím. Dnes ráno jsi řekl, že by to mohla být síť, a já si myslel, žes pořádně přestřelil. Byl jsem přesvědčený, že narazíme na pár hlavounů, kteří se bojí, že budou za své minulé zločiny veřejně ukamenováni, případně mají oprávněné obavy, že by mohli způsobit problémy vládě. Věřil jsem, že je dokážeme zastrašit a donutit je, aby dělali a říkali to, co jim přikážeme. Jenže tohle je něco jiného. Jde o dnešek, ovšem já pořád nemůžu přijít na to, proč se tak bojí. Není to jen strach, je to panika. Ti lidé jsou k smrti vyděšení. Narazili jsme na zatraceně velkou věc, pane Bourne.“

„Pro mě není nic většího než Šakal! Na všechno ostatní kašlu.“

„Hele, já stojím na tvé straně, ano? A vykřičím to do světa, i když mě povedou k popravčí zdi. Chtěl jsem tě pouze seznámit se svými úvahami… Až na jednu pěkně hnusnou mezihru jsme před sebou nic netajili, Davide.“

„V poslední době dávám přednost Jasonovi.“

„Já vím,“ povzdechl si Conklin. „Nelíbí se mi to, ale chápu.“

„Opravdu?“

„Ano,“ odpověděl tiše Alex a se zavřenýma očima pokýval hlavou. „Moc rád bych to změnil, ale nemůžu.“

„V tom případě mě poslouchej. Využij ten svůj zákeřný a lstivý mozek a vymysli nejhorší možný scénář. A potom zažeň ty parchanty do kouta, z kterého neuniknou, pokud tě na slovo neposlechnou. Rozkážeš jim, aby se drželi stranou a pěkně v tichosti, dokud jim neoznámíš, s kým se mají spojit a co mu mají říct.“

Conklin vzhlédl ke svému ztrápenému příteli s výrazem nekonečné viny v očích. „Oni možná už mají vlastní scénář, s kterým se ten můj nemůže měřit,“ vydechl zničeně. „Nesmím si dovolit žádnou chybu. Potřebuju víc informací.“

Bourne zlostně udeřil pěstí do dlaně druhé ruky. Napjatě hleděl na rozložené výpisy, vztekle se mračil a nevědomky pohyboval čelistmi. Pak se zachvěl, jako by ho něco napadlo, a promluvil stejně tiše jako Conklin: „Dobře, dostaneš je. A rychle.“

„Jak?“

„Ode mě. Seženu ti je. Budu potřebovat jména, adresy, denní rozvrhy, bezpečnostní opatření, oblíbené restaurace a zlozvyky, pokud jsou známy. Řekni svým lidem, ať se dají do práce. Hned teď. Ať na tom makají celou noc, když to bude nutné.“

„A co sakra hodláš udělat?“ rozkřikl se Conklin a předklonil se v křesle. „Vezmeš jejich domy útokem? Nabodáš jim jehly do řitního svěrače?“

„To druhé mě nenapadlo,“ usmál se Jason na rozdurděného přítele. „Máš úžasnou fantazii.“

„A ty jsi šílenec!“ Alexovo křehké tělo se zachvělo. „Promiň, já to tak nemyslel.“

„Proč ne?“ opáčil Bourne vlídně. „Nepřednáším tady o vzestupu dynastie Ming. Když uvážíme lékařsky potvrzený stav mé mysli a mé paměti, jsou pochybnosti o mém duševním zdraví docela na místě.“ Jason se krátce odmlčel. „Ale něco ti řeknu, Alexi. Vzpomínky mi sice chybí, ale co jste do mě v rámci operace Treadstone nahustili, to v hlavě mám. Všechno. Dokázal jsem to v Hongkongu, Macau i v Pekingu a dokážu to znovu. Musím! Nic jiného mi nezbývá… Sežeň mi ty informace. Zmínil jsi několik osob, které žijí tady ve Washingtonu. Plánovací oddělení Pentagonu…“

„Zásobovací,“ opravil ho Conklin. „Je mnohem rozsáhlejší a má neporovnatelně větší rozpočet. Jeho náčelníkem je generál

Swayne. Pak je zde Armbruster, předseda Federální obchodní komise, a Burton, šéf…“

„Sboru náčelníků štábů,“ doplnil Bourne. „Admirál Jack Burton, velitel Šesté flotily.“

„To je on,“ potvrdil Conklin. „Kdysi postrach Jihočínského moře, dnes nejvyšší lampasák v zemi.“

„Opakuju, řekni svým lidem, ať se pustí do práce. Petr Holland ti určitě vyjde vstříc. Zjisti mi o těch lidech všechno, co se dá.“

„Nemůžu.“

„Cože?“

„Můžu ti shromáždit informace o našich třech návštěvnících Filadelfie, protože ti jsou součástí projektu Mayflower a souvisejí se Šakalem. Ale k těm zatím pěti ověřeným dědicům Medusy se nesmím přiblížit.“

„Proboha proč? Musíš to udělat! Nemůžeme ztrácet čas!“

„Čas nám moc nepomůže, až budeme oba mrtví. Nepomůže ani Marii a dětem.“

„O čem to sakra mluvíš?“

„O tom, proč jsem se opozdil. Proč jsem ti nechtěl volat z Virginie. Proč jsem požádal Charlieho Casseta, aby mě vyzvedl v konspiračním domě. Proč jsem se bál, že se jeho příjezdu nedočkám živý.“

„Vyslov se jasně, agente.“

„Rozkaz, veliteli… O tom, že půjdeme po lidech z bývalé Medusy, jsem neřekl nikomu ani slovo. Bylo to jen mezi námi dvěma.“

„A mně se zdálo, když jsme spolu dnes odpoledne mluvili, že to hraješ dost tvrdě. Až příliš, když uvážím, kde jsi seděl a čí zařízení jsi používal.“

„Na zabezpečení místa i těch hraček jsem se mohl spolehnout. Casset mi sdělil, že si Agentura nepřeje žádné ověřitelné záznamy o tom, co se v konspiračním domě děje. Žádné štěnice, žádné napíchnuté linky, nic. Věř mi, že se mi dýchalo mnohem líp, když jsem se to dozvěděl.“

„Tak v čem je problém? Proč chceš přestat?“

„Protože si nejdřív musím ověřit jiného admirála. Atkinson, náš bezúhonný velvyslanec ve Velké Británii, se vyjádřil zcela jasně. V panice strhl masku Burtonovi a Teagartenovi v Bruselu.“

„No a?“

„Řekl, že kdyby vyšlo najevo něco o Saigonu, Teagarten Agenturu zvládne, protože je jedna ruka se špičkami CIA. A kdo je nejvyšší špička Ústřední zpravodajské služby? Ředitel Petr Holland.“

„Ráno jsi tvrdil, že by každého příslušníka Medusy bez výčitek oddělal.“

„Ano, to řekl. Ale můžeme mu věřit?“

Na druhé straně Atlantiku, v pařížském předměstí Neuilly-sur-Seine, se vetchý stařec v obnošeném tmavém obleku pomalu vlekl po betonovém chodníku k průčelí kostela Nejsvětější svátosti, výstavné katedrály ze šestnáctého století. Zvony na věži zvonily klekání. Muž se zastavil, zvedl zrak k jasné obloze a pokřižoval se.

„Angelus Domini nuntiavit Mariae,“ zašeptal k nebesům a vyslal polibek ke kamennému kříži nad portálem. Nevšímaje si znechucených pohledů dvou kněží stoupal po kamenných schodech k masivním vratům chrámu. Omlouvám se za zneuctění vaší bohaté farnosti, vy podělaní snobové, pomyslel si, když zapálil svíčku a umístil ji do stojanu, ale Kristus dal jasně najevo, že dává přednost mně před vámi. „Blahoslavení pokorní, neboť oni zdědí zemi“ – respektive to, co jste ještě nerozkradli.

Stařec pomalu kráčel chodbou uprostřed hlavní lodi. Pravou rukou se opíral o lavice, levou sáhl k límci a zkontroloval uzel na kravatě. Jeho manželka už byla tak zesláblá, že mu ho dokázala uvázat jen s největším vypětím, ale stejně jako za starých časů trvala na tom, že ho před odchodem do práce upraví. Pořád to byla dobrá žena. Nedávno se společně zasmáli, když vzpomínali, jak před čtyřiceti lety klela, když mu nemohla zapnout manžetové knoflíčky, protože košili příliš silně naškrobila. Chtěla, aby vypadal jako správný byrokrat. Tehdy měl namířeno na velitelství SS na rue Saint Lazare a v ruce nesl kufřík, který při odchodu zapomněl – jeho obsah srovnal půl domovního bloku se zemí. Jistého zimního odpoledne o dvacet let později se zase hodně natrápila, než ho navlékla do drahého (ukradeného) svrchníku, když se vypravil vyloupit Grande Banque Louis IX na bulváru Madeleine. Ředitelem banky byl vzdělaný, leč neochotný bývalý příslušník hnutí odporu, který mu odmítl poskytnout půjčku. Byly to dobré časy, ovšem po nich nastaly zlé, doprovázené zhoršujícím se zdravím, a nakonec přišla bída – až do chvíle, kdy se ohlásil podivný muž, jenž se odvolal na starou známost a ještě starší nepsanou dohodu. Pak se vrátil respekt v podobě dostatku prostředků na slušné jídlo a přijatelné víno, na šaty, které padly, a hlavně na lékařskou péči pro manželku, díky níž se jí ulevilo a zase vypadala krásně. Oblek a košili, které měl dnes na sobě, vytáhl z šatníku. On a jeho žena byli jako herci kočovné společnosti. Jejich povolání vyžadovalo pro každou roli příslušný kostým. A nyní jej hlahol zvonů doprovázel za prací.

Stařec s obtížemi poklekl před oltářem a pak se posadil na okraj šesté řady lavic. Celou dobu hleděl na hodinky a o dvě a půl minuty později zvedl hlavu a nenápadně se rozhlédl. Jeho oslabený zrak se již přizpůsobil šeru uvnitř katedrály. V chrámu se modlilo sotva dvacet věřících, někteří zadumaně hleděli na obrovský pozlacený kříž nad oltářem. On však hledal někoho jiného a vzápětí ho také spatřil – kněz v černé sutaně kráčel přesně podle rozvrhu levou apsidou a zmizel za červeným sametovým závěsem zpovědnice.

Stařec se znovu podíval na hodinky, protože teď bylo nejdůležitější správné načasování. Tak to monsignor – Šakal – vždycky vyžadoval. Uběhly dvě minuty. Zestárlý kurýr se na nejistých nohou zvedl z lavice, opět krátce poklekl tváří k oltáři a krok za krokem zamířil ke druhé zpovědnici vlevo. Roztáhl závěs a vstoupil.

„Pozdrav Pánbůh,“ zašeptal slova, která v posledních patnácti letech opakoval snad tisíckrát.

„Pozdrav Pánbůh, dítě boží,“ odpověděla neviditelná postava za zacloněnou mřížkou. Slova doprovodil tichý sípavý kašel. „Jsou tvé dny klidné?“

„Jsou pohodlné díky neznámému příteli…, mému příteli.“

„Co říká doktor o tvé ženě?“

„Říká mi to, co jí ne, budiž za to chvála Ježíši Kristu. Zdá se, že ji oproti očekávání přežiju. Její nemoc nezadržitelně postupuje.“

„To je mi líto. Kolik jí zbývá?“

„Měsíc, nanejvýš dva. Už skoro nevstane z postele… Naše smlouva již brzy pozbude platnost.“

„Pročpak?“

„Vy už ke mně nebudete mít žádné závazky a já jsem s tím smířen. Byl jste k nám štědrý. Něco jsem si naspořil a mé potřeby jsou skromné. Upřímně přiznávám, že se cítím k smrti unavený. A když si uvědomím, co mě čeká…“

„Ty nesnesitelný nevděčníku!“ zasyčel hlas za mřížkou. „Po všem, co jsem pro tebe udělal, co jsem ti slíbil!“

„Co prosím?“

„Jsi připraven pro mě zemřít?“

„Samozřejmě, tak zní dohoda.“

„V tom případě pro mě můžeš i žít!“

„Pokud to tak chcete, pak přirozeně souhlasím. Chtěl jsem vám jenom říct, že už brzo pro vás nebudu představovat žádné břemeno. Předpokládám, že někoho jako já snadno nahradíte.“

„Se mnou nesmíš nikdy nic předpokládat! Nikdy!“ Hněvivý výbuch přešel v záchvat sípavého kašle, jenž potvrzoval fámy, které se šířily temnými uličkami Paříže. Šakal je těžce nemocný, možná umírá.

„Vrátil jste nám sebeúctu, vděčíme vám za své životy.“

„Tak se podle toho chovej! Mám pro tebe úkol, který tvé ženě ulehčí odchod z tohoto světa a zmírní tvůj žal. Čeká vás společná dovolená v nádherném kousku světa. Peníze a doklady si vyzvedneš na obvyklém místě.“

„Smím se zeptat, kam pojedeme?“

„Do Karibiku. Montserrat. Instrukce dostaneš na letišti Blackburne. Splníš je do posledního písmene.“

„Zajisté… A když dovolíte ještě jednu otázku, co bude mým úkolem?“

„Seznámit se s matkou dvou dětí a spřátelit se s ní.“

„A potom?“

„Potom je zabiješ.“

Brendan Prefontaine, někdejší federální soudce prvního obvodního senátu státu Massachusetts, vyšel z banky na Školní ulici v Bostonu, kde vyinkasoval slíbený šek na doručitele, bohatší o patnáct tisíc dolarů. Vskutku nevšední zkušenost pro člověka, který v posledních dvaceti letech vedl velmi nuzný život a od svého propuštění z vězení neměl v kapse nikdy víc než padesát babek. Prožíval mimořádný den.

Ovšem nejen mimořádný, také velmi znepokojivý. Ve snu by ho nenapadlo, že mu Randolph Gates požadovanou částku skutečně zaplatí. Očekával mnohem nižší sumu a pochopil, že se Randy dopustil zásadní chyby. Tím, že zaplatil, opěvovaný právník prokázal, že již překročil hranici mezi chorobnou chtivostí – sice bezohlednou, ale ne fatální – a těžkým zločinem. Prefontaine netušil, kdo je ta žena se dvěma dětmi a jaký má ke Gatesovi vztah, snadno si však domyslel, že ji od něj nečeká nic dobrého.

Nedotknutelný Zeus právnického Olympu přece nezaplatí zneuctěnému opileckému soudci tak obrovskou částku jen proto, že jeho duše dlí na nebesích mezi anděly. Spíš to znamená, že zmíněná duše míří rovnou do pekla. Brendan usoudil, že by mohlo být prospěšné, kdyby v dané věci trochu zapátral. Střípek informace je často nebezpečnější než celá pravda a z dnešních patnácti tisíc by zítra mohlo být padesát. To ovšem znamená odletět do Montserratu a začít se vyptávat.

Kromě toho, pomyslel si soudce – irská část jeho já s úsměvem, proti kterému francouzské geny nesměle protestovaly –, jsem už neměl dovolenou ani nepamatuju.

A tak si Brendan Patrick Pierre Prefontaine mávnutím zastavil taxík, což střízlivý neudělal dobrých deset let, a nasměroval podezřívavě se tvářícího řidiče k obchodu s pánskými oděvy a potřebami Faneuil Hall.

„Máte prašule, dědo?“

„Dost na to, abych tě mohl poslat k holiči a ke kožnímu, protože bys potřeboval něco udělat s těmi pubertálními uhry, mladíku. A teď sklapni a šlápni na to. Spěchám.“

Faneuil Hall sice nabízí konfekci, ale drahou, a prodavačka s purpurovými rty se mohla přetrhnout, sotva jí ukázal tlustou roličku bankovek. Středně velký kufr z leštěné kůže se brzy naplnil a Prefontaine se v kabince kompletně převlékl od ponožek a spodního prádla přes košili až po vycházkový oblek. Během hodiny vypadal jako člověk, kterého kdysi dobře znal – Jeho Ctihodnost Brendan P. Prefontaine (ze zřejmých důvodů druhé P v iniciálách vždycky vynechával).

Další taxík ho dovezl k jeho příbytku v rozpadajícím se činžáku v Jamaica Plains, kde si vyzvedl několik nezbytností včetně cestovního pasu – dbal na to, aby mu nepropadl, protože dával přednost rychlému útěku před dalším pobytem za mřížemi –, a pak na Loganovo letiště. Tento řidič už žádné obavy ohledně schopnosti zákazníka uhradit jízdné neprojevil. U informací se dozvěděl, že z Bostonu létají do Montserratu tři společnosti. Zeptal se na nejbližší přepážku a koupil si letenku na příští spoj. Brendan Patrick Pierre Prefontaine přirozeně cestoval první třídou.

Na pařížském letišti Orly zaměstnanec společnosti Air France opatrně navigoval invalidní vozík přes rampu k otevřeným dveřím Boeingu 747. Křehká stařenka, která v něm seděla, by se svým nešikovně nalíčeným obličejem s převahou růže a v obrovském klobouku s papouščími péry působila až směšně, nebýt velkých očí pod šedivými kudrlinkami obarvenými nazrzavo. Dívaly se na svět živě a vesele, jako by svému okolí říkaly: Myslete si o mně, co chcete, vážení, ale jemu se tak líbím a na ničem jiném mi nezáleží.

On, jehož se tento monolog týkal, kráčel pomalu vedle ní a občas jí položil ruku na rameno – z lásky a snad i kvůli udržení rovnováhy. Jeho dotek však pokaždé obsahoval obrovskou dávku citu a poezie, vyhrazených pouze jim dvěma. Pozornému pozorovateli by neuniklo, že mu z očí občas vytryskne slza, kterou vždy potají setřel, aby si jí nevšimla.

U dveří uvítal dvojici, která nastupovala před ostatními cestujícími, kapitán letadla. Vzal stařenku za ruku a sklonil se ke galantnímu polibku, pak se opět napřímil a uctivě zasalutoval starci s řídkými šedivými vlasy, který měl v klopě upevněnou stužku Čestné legie.

„Je mi velkou ctí uvítat vás na palubě, monsieur. Jsem kapitánem tohoto letadla, ale podřídím se vašemu velení.“ Oba muži si potřásli rukama a pilot pokračoval: „Pokud vám budeme já nebo moje posádka moci let nějak zpříjemnit, stačí říct. Jsme vám plně k službám.“

„Jste velmi laskav, mon capitaine.“

„Celá země je vám nesmírně zavázána, monsieur.“

„Ale vždyť to nic nebylo…“

„Dovolím si nesouhlasit, monsieur. Samotný Le Grande Charles vás nazval opravdovým hrdinou odboje. Taková sláva se s věkem neumenšuje.“ Kapitán luskl prsty a oslovil tři letušky ve stále ještě prázdné kabině první třídy. „Rychle, dámy! Ať se s námi odvážný bojovník za svobodu Francie a jeho paní cítí co nejlépe.“

Vrah s mnoha různými totožnostmi byl tedy usazen do prostorného koženého křesla u okna vlevo, jeho manželku zvedli z vozíku a posadili ji k uličce. Letuška sklopila stolíky a otevřela na počest vzácných pasažérů láhev chlazeného šampaňského prvotřídní kvality. Kapitán pozvedl sklenku k přípitku a vrátil se do kokpitu. Stařenka vesele mrkla na svého manžela, a to už začali nastupovat další cestující. V čekárně Air France se ledacos doslechli, a tak když dvojici v první řadě míjeli, zaznívaly šeptané útržky vět. Velký hrdina… Prezident mu osobně… V Alpách zadržel šest set Bošů…

Když se mohutný letoun s burácením čtyř tryskových motorů odlepil od země, „národní hrdina“, jehož hrdinské činy spočívaly především ve snaze o přežití a skládaly se zejména z krádeží, podvodů a vyhýbání se odvodům do armády nebo na nucené práce, sáhl do kapsy pro doklady. Kromě fotografie v cestovním pasu byly všechny údaje – jméno, datum a místo narození, povolání – falešné. Připojený seznam zásluh působil úžasně. Naprosté nesmysly, ovšem pro případ, že by se o nich někdo zmínil, by se je měl naučit zpaměti, aby mohl alespoň skromně pokývat hlavou. Carlos ho ujistil, že původní držitel tohoto jména nezanechal žádné žijící příbuzné a jen hrstku přátel. Povídalo se o něm, že ze svého bytu v Marseille odjel na cestu kolem světa, z níž se s největší pravděpodobností nevrátí.

Šakalův kurýr se zadíval na jméno uvedené v pase. Musí si ho zapamatovat, aby na ně mohl reagovat. Bylo docela běžné, takže to snadno zvládne. Přesto si je mnohokrát v duchu zopakoval.

Jean Pierre Fontaine, Jean Pierre Fontaine, Jean Pierre…

Zvuk! Ostrý, pronikavý. Nepatřičný, nezapadající do normálního nočního šumu ve velkém hotelu. Bourne popadl zbraň položenou vedle polštáře, skulil se z postele a opřel se o stěnu. Zase! Jedno klepnutí na dveře ložnice v zadní části apartmánu. Potřásl hlavou a snažil se vzpomenout… Alex? Ťuknu jenom jednou. Jason ještě v polospánku zamířil ke dveřím a přitiskl ucho na dřevo. „Ano?“

„Otevři ten zatracený krám, než mě někdo uvidí,“ zazněl z chodby tlumený Conklinův hlas. Bourne poslechl a vysloužilý zpravodajský důstojník vkulhal do pokoje. Opíral se přitom o hůl, jako by ji nenáviděl. „Chlapče drahý, tys teda fakt vypadl z tréninku!“ zvolal a posadil se na postel. „Stál jsem tam a klepal nejméně tři minuty.“

„Neslyšel jsem tě.“

„Delta by mě slyšel. Jason Bourne také. Jenom David Webb je hluchý.“

„Dej mi ještě den a po Davidu Webbovi nezbude ani památka.“

„Řečičky! Já od tebe potřebuju činy!“

„Tak přestaň řečnit a pověz mi, proč jsi přišel tak… Ani nevím, kolik je hodin.“

„Když jsem se naposled díval na hodinky, stál jsem s Cassetem na silnici a bylo půl čtvrté. Musel jsem se prodírat křovinami a přelézt pitomý plot.“

„Cože?“

„No ano, plot. Někdy si to zkus – s nohou zalitou do betonu… Víš, když jsem ještě byl na střední škole, běhal jsem sprinty a jednou jsem dokonce vyhrál.“

„Neuhýbej a přejdi k věci. Co se stalo?“

„Aha, už zase slyším Davida Webba.“

„Co se stalo, Alexi? A když už jsme u toho, kdo je ten Casset, o kterém pořád básníš?“

„Jediný, komu ve Virginii věřím. Jemu a Valentinovi.“

„Co je to za lidi?“

„Analytici, ale rovní.“

„Cože?“

„To nic. Bože, jsou chvíle, kdy bych nejradši…“

„Proč jsi přišel, Alexi?“

Conklin zlostně sevřel rukojeť hole a vzhlédl. „Mám informace o těch třech návštěvnících Filadelfie.“

„Tak proto? Co jsou zač?“

„Proto ne. Nepopírám, že jsou to zajímavé údaje, ale kvůli nim jsem nepřišel.“

„Tak proč?“ zeptal se Jason a se zamračeným čelem přešel k židli u okna a posadil se. „Můj vzdělaný přítel z Kambodže a okolí jistě neleze přes plot ve čtyři ráno s nohou zalitou v betonu, pokud k tomu nemá závažný důvod.“

„Taky že jsem ho měl.“

„To mi ovšem nic neříká. Pouč mě prosím.“

„DeSole.“

„Co je s ním?“

„Hlídá klíče v Langley. V CIA se nešustne nic, o čem by nevěděl.“

„Není mi jasné, co…“

„Jsme až po krk ve sračkách.“

„Tos mi fakt pomohl.“

„Zase Webb.“

„Byl bys raději, kdybych ti stiskl nerv na krku?“

„No dobře, dobře, uklidni se a nech mě vydechnout.“ Conklin odhodil hůl na koberec. „Nedůvěřoval jsem ani nákladnímu výtahu. Vystoupil jsem o dvě patra níž a zbytek došel pěšky.“

„Protože jsme po krk ve sračkách?“

„Jo.“

„Proč? Kvůli tomu DeSolemu?“

„Správně, pane Bourne. Steven DeSole má přístup ke každému počítači v Langley a je to jediný člověk, který dokáže roztočit disky a strčit tvou staropanenskou tetičku za mříže jako prostitutku.“

„Co tím chceš říct?“

„On zajišťuje spojení do Bruselu, k Teagartenovi z NATO. Casset zjistil, že funguje jako jediná spojka. Mají dokonce vlastní přístupový kód, s jehož pomocí obcházejí ústřednu.“

„Co to znamená?“

„To Casset neví. Zato je pekelně naštvaný.“

„Kolik jsi mu toho řekl?“

„Co nejmíň. Že jsem rozpracovával nějaká vodítka a na povrch vyplulo Teagartenovo jméno – nic významného, asi omyl nebo ze sebe někdo dělal důležitého –, ale že by mě přesto zajímalo, s kým v Agentuře mluvil. Domníval jsem se, že s Petrem Hollandem. Požádal jsem Charlieho, aby to ve vší tichosti zjistil.“

„Předpokládám, že to znamená důvěrně.“

„Desetkrát víc. Casset je nejostřejší kudla v Langley a víc jsem říkat nemusel. Pochopil, a teď má taky problém, o kterém ještě včera nic netušil.“

„Co hodlá podniknout?“

„Požádal jsem ho, aby to na pár dní uložil k ledu, a přesně tolik mi dal. Osmačtyřicet hodin a pak si DeSoleho podá.“

„To nemůže,“ namítl Bourne důrazně. „Ať už ti lidé skrývají cokoliv, můžeme toho – jich – využít k vylákání Šakala. Stejně jako jste před třinácti lety použili mě.“

Conklin nejprve sklopil zrak k podlaze a pak zvedl oči k Jasonu Bourneovi. „Všechno stojí a padá se všemocným egem, že?“ povzdechl si. „Čím větší ego, tím větší strach…“

„Čím větší návnada, tím větší ryba,“ opravil ho Jason. „Kdysi dávno jsi mi řekl, že Carlos musí mít pocitem vlastní důležitosti oteklou hlavu, jinak by nedělal to, co dělá. Měl jsi pravdu a totéž platí i dnes. Jestli dokážeme někoho z těch hlavounů donutit, aby mu poslal vzkaz v tom smyslu, že se má vrhnout po mé stopě a zabít mě, skočí na to jako vyhladovělý pes na žrádlo. A víš proč?“

„Vždyť říkám, ego.“

„Jistě, proto taky, ale je tu ještě něco jiného. Jde o uznání, kterého se Carlosovi přes dvacet let nedostalo, počínaje zavržením ze strany Moskvy. Vydělal miliony, ale jeho zákazníci se rekrutovali z řad špinavé spodiny. Přes všechnu hrůzu, kterou vyvolal, zůstal neukojeným psychopatem. Jeho postavu neobklopuje svatozář legendy, pouze pohrdání, což ho musí přivádět k šílenství. Skutečnost, že po mně jde, aby vyrovnal třináct let starý dluh, má slova jen potvrzuje. Jsem pro něj životně důležitý, protože když mě zabije, sprovodí tím ze světa produkt naší tajné zpravodajské operace. Chce dokázat, že je lepší než my všichni dohromady.“

„Možná i proto, že je pořád přesvědčen, že bys ho mohl identifikovat.“

„Zprvu jsem si to taky myslel, ale když jsem ani za třináct let na nic nepřišel… Po zralé úvaze jsem dospěl k jinému názoru.“

„Takže jsi zafušoval do řemesla Morrisi Panovovi a vypracoval jsi Šakalův psychologický profil.“

„Žijeme ve svobodné zemi.“

„V porovnání se zbytkem světa jistě, ale co z toho plyne?“

„Vím, že mám pravdu.“

„To není odpověď.“

„Nic nesmí být falešné nebo narafičené,“ naléhal Bourne. Předklonil se na židli, opřel se lokty o stehna a pleskl dlaněmi o sebe. „Carlos by každý uskok prohlédl, protože to je první, po čem vždycky pátrá. Naši Medusané musí být praví a nepředstíraně zděšení.“

„Už teď jsou obojí.“

„Do té míry, že by se vážně zabývali myšlenkou obrátit se na Šakala?“

„Tak to nevím.“

„A nedozvíme se to,“ souhlasil Jason, „dokud nezjistíme, co skrývají.“

„Jenže když roztočíme disky v Langley, DeSole na to okamžitě přijde a upozorní ostatní.“

„To znamená, že v Langley pátrat nemůžeme. Nevadí. Mám dost informací, na kterých mohu stavět. Stačí, když mi seženeš adresy a soukromá telefonní čísla. To snad zvládneš i bez Agentury, ne?“

„Jistě, žádný problém. Co chceš s těmi údaji podniknout?“ Bourne se usmál a odpověděl vlídně, téměř něžně. „Co třeba vzít jejich domy útokem nebo jim napíchat jehly do řitního svěrače?“

„Teď promluvil Jason Bourne.“

7

Marie St. Jacquesová-Webbová přivítala ráno nad Karibikem tím, že se v posteli protáhla a ohlédla se ke kolébce, která stála jen pár kroků daleko. Alison tvrdě spala. Malý andílek ještě před čtyřmi hodinami řádil tak hlasitě, že Mariin bratr Johnny nesměle nahlédl do ložnice a zeptal se, jestli může nějak pomoct. V hlase mu při tom zněla zoufalá naděje, že odpověď bude znít záporně.

„Jak ti jde výměna pokakaných plenek?“

„Na to nechci ani pomyslet,“ zakvílel St. Jacques a zatroubil na potupný ústup.

Nyní slyšela jeho hlas přes zatažené dřevěné žaluzie – snažil se přemluvit jejího syna Jamieho k závodu v plaveckém bazénu. Marie se doslova vyplazila z postele a zamířila do koupelny. O čtyři minuty později se vynořila umytá a učesaná a zahalená v županu vyšla na terasu nad bazénem.

„Ahoj, Maru,“ zamával na ni její opálený, tmavovlasý a pohledný mladší bratr z vody. „Doufám, že jsme tě nevzbudili. Chtěli jsme si zaplavat.“

„Jo. A musí o tom vědět i pobřežní stráž v Plymouthu.“

„Vždyť už je skoro devět, což na ostrovech znamená hodně pozdě.“

„Ahoj, mami. Strejda John mě naučil, jak zabít klackem žraloka!“

„Strejda John oplývá důležitými znalostmi. Jenom proboha doufám, že se s tebou o ně nepodělí.“

„Na stole máš kafe, Maru. A paní Cooperová ti připraví k snídani, co budeš chtít.“

„Kafe stačí, Johnny. V noci jsem slyšela telefon. Volal David?“

„Osobně,“ odpověděl bratr. „A my dva si musíme promluvit. Tak, Jamie, jde se z vody. Chyť se žebříku.“

„A co žraloci?“

„Žádní nezbyli, všechny jsi je pobil. Můžeš si dát drink.“

„Johnny!“

„Pomerančový džus ze džbánu v kuchyni.“ John St. Jacques obešel bazén ke schodům na terasu u ložnice, zatímco jeho synovec se rozběhl do domu.

Marie se dívala na bratra a neuniklo jí, jak moc se podobá jejímu manželovi. Oba byli vysocí a svalnatí, oba kráčeli jako sebevědomí muži nekompromisně směřující za svým cílem, ale zatímco David obvykle vítězil, John spíše prohrával, a ona nevěděla proč. Stejně tak netušila, proč David svému mladšímu švagrovi tolik věří, když by si důvěru mnohem více zasloužili její dva starší a nesrovnatelně zodpovědnější bratři. David – nebo snad Jason Bourne? – s ní o tom nikdy podrobně nemluvil; zasmál se, mávl rukou a prohlásil, že Johnny má v sobě něco přitažlivého. Jenže pro koho? Pro Davida, nebo pro Jasona?

„Mluvme na rovinu.“ Nejmladší St. Jacques se posadil na dřevěnou židli a z jeho mokrého těla kapala na podlahu terasy voda. „Co má David za potíže? Do telefonu o tom nemohl mluvit a tys včera nebyla vážného rozhovoru schopná. Co se stalo?“

„Šakal… To se stalo.“

„Proboha!“ zasténal John. „Po tolika letech?“

„Po tolika letech,“ zopakovala Marie a hlas se jí vytratil.

„Jak daleko se ten hajzl dostal?“

„David je ve Washingtonu a snaží se to zjistit. S jistotou víme jen tolik, že Šakal z pekla Hongkongu a Kowloonu nějak vykopal Alexe Conklina a Morrise Panova.“ Informovala bratra o falešných telegramech a pasti nastražené v baltimorském zábavním parku.

„Doufám, že Alex všem zajistil ochranu.“

„Určitě. Kromě nás a McAllistera jsou Alex a Mo jediní žijící lidé, kteří vědí, že David byl… Kristepane, já to jméno nedokážu ani vyslovit!“ Marie vztekle udeřila pěstí do stolku.

„Klid, ségro.“ St. Jacques ji vzal za ruku. „Conklin ví, co dělá. David mi řekl, že Alex je nejlepší… tuším, že ho nazval terénní agent, který kdy pro Američany pracoval.“

„Ty to nechápeš, Johnny!“ zvolala Marie. Snažila se potlačit emoce, ale vytřeštěné oči napovídaly, že neuspěla. „David to nikdy neřekl! David Webb o těchto věcech nic neví! Řekl to Jason Bourne! Ta ledově chladná, vypočítavá bestie v Davidově mozku se zase probudila k životu. Ty nevíš, jaké to je. Jeho oči ztratí výraz a vidí věci, o kterých já nemám tušení. A jeho hlas, ten tichý, mrazivý tón, který neznám… Najednou stojím vedle cizího člověka.“

St. Jacques zvedl ruku, aby ji umlčel. „Pst.“

„Co? Děti? Jamie…?“ Horečně se rozhlížela.

„Ne, ty. Co čekáš, že David udělá? Zaleze do vázy z období dynastie Ming a bude předstírat, že jeho ženě a dětem nic nehrozí? Vám holkám se to možná nelíbí, ale my kluci pořád věříme, že zahánět šelmy od jeskyně je naše práce. Jsme upřímně přesvědčeni, že jsme k tomuto úkolu lépe vybaveni. A pro jeho splnění saháme k těm nejhorším vlastnostem. Prostě proto, že musíme. A právě to teď David dělá.“

„Odkdy se z nejmladšího brášky stal filozof?“ Marie pátrala v Johnově obličeji.

„To není žádná filozofie, holka. Prostě a jednoduše to vím. Stejně jako většina chlapů – při vší úctě k feministkám, kterým se tímto omlouvám.“

„Nemusíš se omlouvat. Věřil bys tomu, že tvá velká vzdělaná sestra, před kterou se třese řada potentátů v Ottawě, piští, když v kuchyni na chatě přeběhne po podlaze myš, a vříská hrůzou, když je to krysa?“

„Některé inteligentní ženy jsou upřímnější než ostatní.“

„To, co říkáš, beru, ale jde o něco jiného. V poslední době se David hodně zlepšil. Každý měsíc znamenal pokrok. Všichni víme, že se nikdy zcela nevyléčí, protože příliš trpěl, ale jeho noční můry, jeho osobní fúrie se skoro vytratily. Už se nevracel z osamělých vycházek do lesa se zakrvavenými pěstmi, jak zuřivě bušil do stromů, nezavíral se do pracovny, kde celé hodiny probrečel, protože si nemohl vzpomenout, kým byl a co všechno dělal… To pominulo, Johnny! Jako když po dlouhé noci vyjde slunce, jestli víš, jak to myslím.“

„Vím,“ odpověděl bratr vážně.

„Jenže to, co se stalo, ho může vrhnout o několik let zpátky, a to mě hrozně děsí!“

„Musíme tedy doufat, že krize rychle pomine.“

Marie se odmlčela a znovu se mu pátravě zadívala do očí. „Zadrž, bráško. Já tě znám. Neuhýbej.“

„Já přece neuhýbám.“

„Ale ano, snažíš se něco zamluvit. Ty a David… Nikdy jsem nepochopila, proč se tak upnul tobě, a ne k našim solidním starším bratrům, kteří jsou vždycky nad věcí. Když už ne intelektuálně, tak rozhodně pragmaticky. Proč, Johnny?“

„O tom nebudeme mluvit,“ odvětil St. Jacques stroze a pustil sestřinu ruku.

„Musíme o tom mluvit. Je to můj život. On je můj život! Už žádná tajemství, pokud se týká Davida. To nepřipustím! Proč si vybral zrovna tebe?“

John St. Jacques se v zahradní židli zaklonil, položil si roztažené prsty na čelo a zvedl oči s nevyslovenou, ale o to úpěnlivější prosbou. „No dobře. Vím, čím jsi prošla. Pamatuješ, jak jsem před sedmi lety odešel z ranče s tím, že se chci postavit na vlastní nohy?“

„Jistě. Mámě a tátovi jsi málem zlomil srdce. Přiznejme si, že jsi byl vždycky něco jako jejich obíbenec…“

„Byl jsem vždycky děcko!“ přerušil ji vášnivě nejmladší St. Jacques. „Trávil jsem čas u nějakých pitomých her, zatímco třicetiletí bráchové slepě poslouchali příkazy bigotního frankokanadského otce, který se vyznal jen v půdě a vydělávání peněz.“

„Křivdíš mu, ale nebudu se hádat.“

„Ani bys nemohla, Marie. Sama jsi udělala to samé a někdy ses doma neukázala celý rok.“

„Měla jsem moc práce.“

„Já taky.“

„Co jsi dělal?“

„Zabil jsem dva chlapy. Dva hnusáky, kteří znásilnili mou přítelkyni a pak ji zavraždili.“

„Cože?“

„Tiše! Nekřič tak!“

„Pro smilování boží, je tohleto vůbec možné?“

„Nechtěl jsem volat domů, a tak jsem se obrátil na tvého manžela a svého přítele Davida, který se mnou nejednal jako se zaostalým děckem. Tehdy mi to připadlo jako logické řešení a dnes vím, že to bylo nejlepší možné rozhodnutí. Jeho vláda mu něco dlužila. Do James Bay přijel nenápadný tým schopných právníků z Washingtonu a Ottawy a byl jsem zproštěn viny. Jednal jsem v sebeobraně, což taky byla naprostá pravda.“

„Neřekl mi o tom ani slovo…“

„Prosil jsem ho, aby to nedělal.“

„Tak proto… Ale stejně pořád nechápu.“

„Není na tom nic těžkého k pochopení, Marie. David ví, že jsem schopen zabít, že v případě nutnosti neucuknu.“

V domě zazvonil telefon, ale Marie jen ohromeně zírala na bratra. Než se jí vrátila schopnost řeči, vyšla z kuchyně starší černoška a zavolala nahoru. „Pro vás, pane Johne. Volá pilot z velkého ostrova a tvrdí, že je to moc důležité.“

„Díky, paní Cooperová.“ St. Jacques vstal a seběhl k telefonní přípojce u bazénu. Prohodil pár slov, ohlédl se k Marii, praštil sluchátkem a spěchal zpátky k sestře. „Sbal si věci! Padáme odsud!“

„Proč? Byl to ten člověk, který nás sem přivezl?“

„Vrátil se z Martiniku a dozvěděl se, že se včera večer někdo na letišti vyptával na ženu se dvěma dětmi. Nikdo z posádky mu nic neřekl, ale dřív nebo později někdo promluví. Dělej!“

„Bože můj, kam půjdeme?“

„Do penzionu, než vymyslíme něco jiného. Vede k němu jenom jedna cesta a tu hlídá moje soukromá milice. Paní Cooperová ti pomůže s Alison. Hoď sebou!“

Než Marie vběhla do ložnice, telefon znovu zazvonil. St. Jacques opět spěchal k bazénu a černoška ohlásila od dveří: „Úřad guvernéra Montserratu, pane Johne.“

„Co zas sakra můžou chtít?“

„Mám se zeptat?“

„Ale ne, vezmu to. Pomozte mé sestře s dětmi a spakujte jim všechno, co si přivezli, do auta. Za chvíli odjíždějí.“

„Ach, to je velká škoda. Ty maličké mi budou chybět.“

„Jo, velká škoda,“ utrousil St. Jacques a zvedl sluchátko. „Ano?“

„John? Ahoj,“ pozdravil první tajemník britského guvernéra, muž, který se s mladým Kanaďanem spřátelil a pomohl mu proklestit cestu bludištěm spletitých teritoriálních předpisů platných v kolonii.

„Můžu se ti ozvat později, Henry? Mám teď trochu naspěch.“

„Obávám se, že na to není čas, kamaráde. Přišlo to rovnou z ministerstva zahraničí. Vyžadují naši spolupráci. A ty na tom tím nic neztratíš.“

„Tak povídej.“

„Spojem Air France z Antiguy v půl jedenácté přiletí nějaký důležitý stařík s manželkou a Whitehall pro ně požaduje VIP péči. Ten chlap je francouzský válečný hrdina. Má plná prsa metálů a podle všeho za okupace spolupracoval se spoustou našich lidí za Kanálem.“

„Henry, já fakt dost spěchám. Co vůbec má jakýsi hrdina společného se mnou?“

„No, říkal jsem si, že by tě třeba napadlo pár věcí, jak mu pobyt u nás zpříjemnit. Máš s Frantíky víc zkušeností než my. Přiděl tomu hrdinovi nejlepší ubytování, jaké máš, a nezapomeň na pokoj pro francouzsky mluvící ošetřovatelku, kterou jsme mu zajistili.“

„A to mi říkáš pouhou hodinu předem? Zbláznil ses?“

„Hele, kámo, uvědom si, že kvalita místního nespolehlivého telefonického spojení, na kterém závisí tvůj byznys, je dána výškou dotací, kterou vláda jejího Veličenstva a jejím prostřednictvím úřad guvernéra přiděluje…“

„Ty jsi fakt úžasný vyjednávač, Henry. Vždycky dokážeš člověka kopnout tam, kde to nejvíc bolí. A s úsměvem. No dobře. Jak se ten hrdina jmenuje? A rychle, prosím tě.“

„Já jsem Jean Pierre Fontaine, moje manželka se jmenuje Regina Fontaineová a zde jsou naše pasy, Monsieur le Directeur,“ řekl uctivě stařík, který stál s prvním tajemníkem guvernéra po boku v prosklené kanceláři imigračního úředníka. „Mou ženu vidíte tamhle,“ dodal a ukázal oknem na invalidní vozík. „Mluví s tou slečnou v bílé uniformě.“

„Ale pane Fontaine,“ protestoval podsaditý černoch s holou hlavou a v jeho francouzštině zněl silný britský přízvuk. „Toto je pouhá formalita, razítkovací procedura, abych tak řekl. A také jsme vás chtěli ušetřit pozornosti mnoha obdivovatelů, která by vám mohla být nepříjemná. Po letišti se rychle rozneslo, jak významná osobnost poctila náš ostrov svou návštěvou.“

„Opravdu?“ Fontaine se příjemně usmál.

„Ach, žádný strach, monsieur. Tisk jsme vyloučili. Víme, že toužíte po nerušeném soukromí, a u nás se vám ho dostane.“

„Opravdu?“ Starcův úsměv povadl. „Měl jsem se zde setkat se svým společníkem. Musím s ním důvěrně projednat jistou choulostivou záležitost. Doufám, že mu vaše opatření, jichž si jinak velice vážím, nezabrání v tom, aby se se mnou spojil.“

„Kdepak. V letištním salonku vás vybraná skupinka místních osobností pozdraví jako čestného hosta, monsieur Fontaine,“ uklidňoval ho první tajemník guvernéra. „Pojďte prosím za mnou. Recepce nepotrvá dlouho.“

„Opravdu?“ zapochyboval hrdina odboje.

Uvítání trvalo sotva pět minut, ale bylo by stačilo pětačtyřicet vteřin. První, s kým si Šakalův kurýr a vrah potřásl rukou, byl britský guvernér. Zástupce koruny návštěvníka po francouzsku vřele objal a zašeptal mu do ucha: „Zjistili jsme, kam ta žena s dětmi odjela. Zajistili jsme vám ubytování ve stejném místě. Podrobné instrukce má vaše ošetřovatelka.“

Zbytek recepce Jeana Pierra Fontainea zklamal, zejména nepřítomnost zástupců tisku. Rád by alespoň jednou v životě viděl svoji fotografii v novinách v jiném kontextu, než je policejní pátrání po hledaných zločincích.

MUDr. Morris Panov měl výbušnou povahu a vždy se snažil vztek ovládat, protože nepomáhal ani jemu, ani jeho pacientům. V dané chvíli však seděl za psacím stolem ve své ordinaci a držel emoce pod kontrolou jen s velkými obtížemi. David Webb se mu stále neozval, ačkoliv už dávno měl. Současné události mohly smazat třináct let úspěšné terapie, copak to ti lidé nechápou? Jistě že ne, je totiž zajímá něco úplně jiného. Mají jiné priority. On si ovšem starosti dělat musí. Poškozená mysl je velmi křehká a prožité hrůzy ji snadno strhnou zpátky do propasti. Tohle Davidovi neměli dělat! Vždyť už byl skoro normální (pokud vůbec někdo je v dnešním podělaném světě „normální“). Práci vysokoškolského učitele dokonale zvládal, paměť se mu téměř zcela obnovila, pokud se týká odborných znalostí, a s každým rokem si vybavoval stále více událostí ze své pohnuté minulosti. Ale stačí jediný akt násilí a všechno půjde k čertu, protože násilí bylo nedílnou součástí osobnosti Jasona Bournea. Zatracená práce!

Snažil se možné dopady vysvětlit Alexovi, jenže Conklin ho odbyl s tím, že ho stejně nedokážou zastavit a takto jej alespoň budou moci chránit. No, ochranu zajistili skvělou i jemu, včetně nové recepční vyzbrojené kromě automatické pistole i podivným přenosným počítačem. Přesto by byl mnohem raději, kdyby se David přesunul na své ostrovní sídlo a lov na Šakala přenechal profesionálům… Tady se Panov ve svých úvahách zarazil – nikdo není profesionálnější než Jason Bourne.

Zazvonil telefon a Mo poslušně čekal, než naběhnou příslušné bezpečnostní procedury – odposlech, určení čísla a ověření totožnosti volajícího –, a teprve po zabzučení interkomu zvedl sluchátko.

„Systémy v činnosti, pane doktore,“ ohlásila recepční. „Volá jistý pan Treadstone.“

„Převezmu to,“ potvrdil Mo. „A ty svoje slavné systémy zase vypněte. Jedná se o důvěrný rozhovor lékaře s pacientem.“

„Ano, pane. Odposlech ukončen.“

Psychiatr měl co dělat, aby do telefonu neječel. „Proč jsi mi nezavolal dřív, ty parchante jeden?“

„Nechtěl jsem ti způsobit infarkt. Stačí?“

„Kde jsi a co děláš?“

„Myslíš právě teď?“

„Jo, to pro začátek postačí.“

„Tak moment… Před chvílí jsem si půjčil auto a zrovna stojím v telefonní budce půl bloku od jednoho domu v Georgetownu, který shodou okolností patří předsedovi Federální obchodní komise.“

„Proboha, proč?“

„Alex ti to vysvětlí. Po tobě chci, abys zavolal Marii na ostrov. Několikrát jsem to zkoušel, ale nikdy jsem se nedovolal. Řekni jí, že jsem v pořádku, v naprostém pořádku, a že si nemá dělat starosti. Rozuměls?“

„Jistě, ale něco mi tady nesedí. Mluvíš jako někdo jiný.“

„Tak tohle jí neříkej, doktore. Jestli jsi můj přítel, o podobných věcech se ani slovem nezmíníš.“

„Přestaň, Davide. Tahle hra na Jekylla a Hydea musí jednou skončit.“

„Prostě jí to neříkej. Buď kamarád, ano?“

„Uvědomuješ si, co ti hrozí? Vrať se, Davide. Přijeď za mnou a promluvíme si.“

„Na to není čas, Mo. Před domem parkuje limuzína toho hlavouna. Mám práci.“

„Jasone.“

Linka oněměla.

Brendan Patrick Pierre Prefontaine sestoupil po přistavených schůdkách na letištní plochu rozpálenou karibským sluncem. V Montserratu bylo krátce po třetí odpoledne a nebýt mnoha tisíc dolarů, které mu teď říkaly pane, cítil by se úplně ztracený. Podivuhodné, jak svazky stodolarovek nastrkané po různých kapsách dodávají člověku pocit bezpečí. Neustále si musel připomínat, že drobné – padesátky, dvacítky a desítky – má v pravé přední, aby nevzbuzoval pozornost a nepřilákal nějakého nenechavce. Hlavně nenápadně, připomněl si v duchu základní pravidlo. Za chvíli se začne na letišti vyptávat po ženě, která včera přiletěla se dvěma malými dětmi soukromým tryskáčem, a nesmí vyvolat podezření.

Jenže se stalo něco neočekávaného. Velmi milá imigrační úřednice někam zavolala, a když zavěsila, požádala ho: „Mohl byste jít prosím se mnou, pane?“

Bývalý soudce ztuhl panikou. Mimořádně pohledná tvář černošky a její zdvořilé vystupování ho nezmátlo, řada usvědčených zločinců působila navenek docela příjemně. „Není něco v pořádku s mým cestovním pasem, slečno?“

„Ale kdepak, pane.“

„Tak k čemu to zdržování? Proč mi prostě nedáte razítko a nenecháte mě jít?“

„Razítko jste již dostal a můžete bez problémů vstoupit na území ostrova…“

„V tom případě nechápu…,“ přerušil ji Prefontaine. „Pojďte prosím se mnou, pane,“ zopakovala úřednice.

Odvedla ho k prosklené kukani. Tabulka na dveřích hlásala zlatými písmeny ZÁSTUPCE ŘEDITELE IMIGRAČNÍ SLUŽBY. Atraktivní černoška otevřela dveře a s úsměvem vybídla postaršího návštěvníka, aby vstoupil. Prefontaine váhavě poslechl, plný obav, že ho prohledají, najdou vysokou částku v hotovosti a obviní jej z bůhvíjakých zločinů. Nejspíš si pomyslí, že přijel nakupovat drogy. Hlavou se mu honila nejrůznější vysvětlení, zatímco dívka od přepážky předala jeho pas otylému zástupci ředitele, naposled se na něj zářivě usmála, vyšla z kanceláře a zavřela za sebou.

„Pan Brendan Patrick Pierre Prefontaine,“ přečetl vysoce postavený úředník zpěvavě návštěvníkovo jméno.

„Ne že by na tom až tak záleželo, ale lidé mě většinou oslovují soudce,“ poznamenal Brendan, jemuž se rychle vrátila ztracená sebedůvěra, důstojně. „Ale jak říkám, na tom teď nezáleží… Nebo snad ano? Co se stalo? Jestli moji úředníci udělali nějakou chybu, všechny je sem naženu, aby se omluvili.“

„Ale vůbec ne, pane… soudce,“ odpověděl uniformovaný tlouštík s širokým úsměvem v černém obličeji; v jeho hlase zněl zřetelný britský přízvuk. Pak vstal a přes stůl podal návštěvníkovi ruku. „Ve skutečnosti jsem to já, kdo se možná dopustil chyby.“

„Nikdo nejsme neomylný, pane plukovníku.“ Brendan stiskl nabídnutou pravici. „Mohu tedy jít? Mám důležitou schůzku a nerad bych ji zmeškal.“

„Skoro to samé tvrdil i on.“

Brendan povytáhl obočí. „Co prosím? Omlouvám se, ale teď vám nerozumím.“

„Omluvit bych se měl já… Samozřejmě neprozradím vaše inkognito.“

„Jaké inkognito? Promiňte, mohl byste mi konečně vysvětlit, o co tady jde?“

„Uvědomuji si,“ pokračoval důstojník, jako by neslyšel, „že ochrana soukromí má prvořadou důležitost. Požadavek přišel z ministerstva a my se jako vždy snažíme nadřízeným plně vyhovět.“

„To je sice chvályhodné, pane generále, ale obávám se, že stále nechápu.“

Úředník tajuplně ztišil hlas. „Víte o tom, že dnes ráno k nám přicestoval velmi důležitý muž?“

„Na váš nádherný ostrov jistě přijíždí řada důležitých osobností. Přátelé mi jeho návštěvu vřele doporučovali.“

„Ach ano, soukromí.“

„Ano, jistě, samozřejmě, soukromí,“ souhlasil bývalý soudce a trestanec a uvažoval, jestli má imigrační úředník všech pět pohromadě. „Mohl byste se vyjádřit srozumitelněji?“

„Ten muž řekl, že se zde má setkat se svým společníkem, s nímž musí důvěrně projednat jistou choulostivou záležitost. Jenže po krátkém uvítání, které pochopitelně proběhlo bez zástupců tisku, okamžitě nasedl do letadla a odletěl na jeden z menších ostrovů. K tomu důvěrném setkání tedy očividně nedošlo. Už chápete?“

„Asi jako předškolák na univerzitě, generále.“

„Výborně. Rozumím. Soukromí… Všichni naši zaměstnanci byli upozorněni na fakt, že společník velkého muže jej možná bude hledat na letišti – samozřejmě přísně důvěrně.“

„Zajisté.“ Panebože, jak je možné, že ho ještě nezavřeli do blázince? pomyslel si Brendan Prefontaine.

„Mě ovšem napadla jiná možnost,“ pokračoval plukovník triumfálně. „Co když společník velkého muže na ono důvěrné jednání rovněž přiletí?“

„Úžasný nápad.“

„Viďte. Rozhodně nepostrádá logiku. Usoudil jsem, že prověřím seznamy cestujících všech letů, a pochopitelně se soustředím na cestující první třídy, protože společník velkého hrdiny by jinak necestoval.“

„Vy jste jasnovidec,“ zamumlal někdejší soudce. „A vybral jste si mě?“

„Ano. Podle jména, vážený pane! Pierre Prefontaine!“

„Mou zbožnou zesnulou matku by bezpochyby urazila skutečnost, že jste vynechal Brendana Patricka. Irové jsou v těchto věcech stejně citliví jako Francouzi.“

„Mě však zarazilo příjmení a okamžitě jsem si dal dvě a dvě dohromady. Jste z jedné rodiny!“

„Opravdu?“

„Pierre Prefontaine! A ten druhý se jmenuje Jean Pierre Fontaine. Jsem odborník na imigrační záležitosti, studoval jsem postupy mnoha zemí. Vaše jméno je zářným příkladem, Ctihodnosti. Do Spojených států přijížděla jedna vlna přistěhovalců za druhou. Amerika je tavicí kotlík národů, ras a jazyků. A v tomto procesu se jména mění či kombinují, často kvůli dosažení snazší výslovnosti, srozumitelnosti nebo naopak odlišnosti. Kořen však většinou zůstává stejný, a to je i váš případ. Příjmem Fontaine se ve Státech změnilo na Prefontaine a společník vzácného hrdiny je ve skutečnosti příslušník americké větve rodiny.“

„Úžasné,“ vydechl Brendan a hleděl na úředníka, jako by očekával, že v příštím okamžiku vtrhnou do kanceláře zřízenci ústavu pro choromyslné a nasadí mu svěrací kazajku. „Ale nenapadlo vás, že může jít o pouhou shodu okolností? Fontaine je ve Francii běžné příjmení, ale pokud vím, Prefontaineové žili pouze v Alsasku-Lotrinsku.“

„Ano, samozřejmě,“ odvětil plukovník šeptem a významně přimhouřil pravé oko. „Ale nejdřív nečekaně zavolají z francouzského ministerstva zahraničí a hned nato přijdou příkazy z Whitehallu – z nebe se zakrátko snese velký muž, hrdina odboje. Přijměte jej s nejvyšší úctou a ubytujte ho v honosném, ale odlehlém rezortu, kde mu bude zaručeno naprosté soukromí… Ovšem zasloužilý bojovník projeví starosti. Má se důvěrně setkat se svým společníkem, kterého ovšem tady nenašel. Určitě má nějaké tajemství. Všichni velcí lidé nějaké mají.“

Brendanu Prefontaineovi se náhle zdálo, že se mu dolary v kapsách změnily v kusy olova. Washington zajistí v Bostonu prioritu čtyři nula, zásah francouzského a britského ministerstva zahraničí, Randolph Gates se v panice zcela zbytečně rozloučí s patnácti tisíci. To přece nemůže být pouhá náhoda! Něco tady pekelně smrdí. „Jste úžasně bystrý muž,“ maskoval Brendan své myšlenky rychle pronášenými slovy. „Máte obdivuhodný instinkt a navíc chápete, jak je důležité zachovat tajemství.“

„Ach, uvádíte mě do rozpaků, Vaše Ctihodnosti!“ zvolal zástupce ředitele. „Snad byste mohl ztratit pochvalnou zmínku o mých schopnostech i u mých nadřízených.“

„Můžete se spolehnout… Kde přesně se můj vážený bratránek ubytoval?“

„Na jednom z menších ostrovů, kam létají pouze hydroplány, protože jinde než na vodě se přistát nedá. Jmenuje se Tranquillity a váš přítel bydlí v rezortu Tranquillity Inn.“

„Mohu vás ujistit, že vám váš nadřízený osobně poděkuje.“

„A já vás osobně provedu celnicí.“

Brendan Patrick Pierre Prefontaine vešel do terminálu letiště Blackburne s kufrem z lesklé kůže v ruce jako velmi zmatený muž. Zmatený? Slabé slovo. Přímo ohromený! Uvažoval, jestli by se neměl vrátit nejbližším spojem do Bostonu… Nohy rozhodly za něj a za chvíli již čekal u přepážky s velkým modrým nápisem MEZIOSTROVNÍ AEROLINKY. Když už jsem tady, můžu se trochu porozhlédnout, usoudil, a teprve potom si koupím zpáteční lístek do Bostonu.

„Přejete si prosím?“ zeptala se sotva dvacetiletá pracovnice letecké společnosti, černoška, která se o něčem domlouvala se svým světlovlasým bílým kolegou.

„Víte, mám takový drobný problém,“ odvětil Brendan váhavě. „Nezbývá mi moc času, ale chtěl bych navštívit svého přítele. Bydlí v místě, které se jmenuje nějak Tranquillity…“

„Myslíte Tranquillity Inn, pane?“

„Ano, to je ono, slečno. Trvá let dlouho?“

„Za jasného počasí nanejvýš patnáct minut. Bohužel vás však musím upozornit, že tam létají jenom hydroplány a že nejbližší spoj máte až zítra ráno.“

„Kdepak, zlato,“ vložil se do rozhovoru mladík se zlatými křidélky na límci bílé košile. „Musím co nejrychleji dopravit Johnnymu St. Jacquesovi nějaké zásoby,“ dodal.

„Dneska jsi už neměl letět.“

„To platilo před hodinou, teď už ne. John spěchá.“

V tom okamžiku zabloudil Brendan Prefontaine pohledem ke dvěma obrovským papírovým krabicím, které se pomalu sunuly po dopravníkovém pásu k nakládacímu vozíku, a veškeré jeho pochyby zmizely.

„Vzal byste mě s sebou?“ požádal pilota, oči stále upřené na karton s dětskými plenami. „Samozřejmě vám zaplatím.“

Právě našel ženu se dvěma malými dětmi.

8

Rutinní vyšetřování ve Federální obchodní komisi potvrdilo, že její předseda Albert Armbruster trpí žaludečními vředy a vysokým krevním tlakem a na doporučení lékaře odchází z úřadu domů, kdykoliv se projeví vážnější potíže. Alexander Conklin mu zavolal – zjistil si, že absolvoval opulentní oběd – a informoval ho o nejnovějším vývoji krize kolem Hadí ženy. Stejně jako v předchozím případě, kdy Armbrustera vytáhl ze sprchy, se nepředstavil a sdělil vyděšenému potentátovi, že se s ním ještě téhož dne někdo spojí, v kanceláři nebo doma. Kontakt se představí jako Kobra. („Používej ta nejbanálnější klíčová slova, jaká dokážeš vymyslet,“ stálo v evangeliu podle svatého Alexe.) Do té doby nesmí Armbruster o té věci s nikým mluvit. „To je rozkaz z Šesté flotily.“

„Ach, Kristepane!“

A tak si Albert Armbruster přivolal kočár a s rozbouřenými vředy odjel domů. Tam ho však čekaly další potíže v podobě Jasona Bournea.

„Ano… Cože?“ zněla předsedova nejistá odpověď.

„Řekl jsem dobré odpoledne. Jmenuji se Simon. Setkali jsme se před několika lety na recepci pořádané pro Spojený výbor náčelníků štábů v Bílém domě…“

„Té jsem se nezúčastnil,“ přerušil ho předseda důrazně.

„Ale?“ Cizinec tázavě nakrčil obočí.

„Pane předsedo?“ Řidič zavřel dveře a otočil se ke svému šéfovi. „Budete ještě něco potřebovat?“

„Ne, ne,“ vyhrkl Armbruster. „Dnes už ne.“

„Takže zítra ráno v obvyklou dobu?“

„Ano, zítra… Ale není mi dobře. Radši nejdřív zavolejte mé sekretářce.“

„Jak si přejete, pane.“ Řidič cvrnkl do štítku čepice a vsoukal se za volant.

„To je mi líto,“ poznamenal cizinec, který se nepohnul z místa, zatímco limuzína nastartovala a odjela.

„Co…? Aha, to jste vy. Opakuju, že jsem na té podělané recepci v Bílém domě nebyl.“

„Možná jsem se zmýlil.“

„Aha. No dobře. Rád jsem vás viděl. Na shledanou,“ drmolil Armbruster zmateně a netrpělivě spěchal po schodech ke dveřím do domu.

„Na druhou stranu si přesně pamatuju, že nás představil admirál Burton.“

„Cože?“ Předseda se otočil. „Co jste to řekl?“

„Ztrácíme čas,“ ušklíbl se Jason Bourne; příjemný výraz obličeje ztvrdl, vlídnost v hlase se vytratila. „Jsem Kobra.“

„Ach, panebože…! Víte, není mi dobře,“ zopakoval Armbruster chraplavě a škubl hlavou vzhůru, jako kdyby chtěl zkontrolovat okna svého obydlí.

„Bude vám mnohem hůř, jestli si nepromluvíme,“ opáčil Jason a sledoval pohled jeho očí. „Půjdeme k vám?“

„Ne!“ vykvikl Armbruster. „Furt na mě štěká a chce vědět všechno, co se kde šustne. A potom to roznese po celém městě a ještě přehání.“

„Předpokládám, že mluvíte o své manželce.“

„O všech ženských! Ani jedna neví, kdy má držet zobák.“

„Možná touží po konverzaci.“

„Co…?“

„To je jedno. Mám za rohem auto. Zvládnete další jízdu?“

„To bych zatraceně měl. Zastavíme se v lékárně na konci ulice. Vědí, co užívám… Kdo sakra jste?“

„Slyšel jste,“ odpověděl Jason Bourne. „Kobra. To je had.“

„Kristepane,“ vydechl Armbruster.

Lékárník pohotově vydal příslušné léky a Jason rychle odjel do nedalekého baru, který si před hodinou vyhlédl. Svým přítmím, hlubokými boxy a vysokými přepážkami mezi nimi, které návštěvníky ukryjí před náhodnými pohledy, mu dokonale vyhovoval. Prostředí bylo důležité. Až zahrne předsedu otázkami, bude mu hledět do očí – ledově, s nezastřenou hrozbou. Delta se vrátil a s ním Kain. Situaci kontroloval Jason Bourne, David Webb byl zapomenut.

„Musíme si krýt záda,“ řekl Kobra tiše, když jim číšník přinesl objednané nápoje. „Ve smyslu maximálního omezení škod to znamená zjistit, kolik toho každý z nás může prozradit pod amytalem.“

„Co je zas k čertu tohle?“ zeptal se Armbruster; sklenku ginu s tonikem vypil prakticky na jeden doušek a chytil se za břicho, obličej stažený bolestí.

„Droga zvaná sérum pravdy.“

„Cože?“

„Chápu, že to není zrovna vaše specializace. Prostě za sebou musíme zamést stopy a nemůžeme si dovolit únik informací.“

„Kdo vlastně jste?“ zašeptal předseda Federální obchodní komise a roztřesenou rukou zvedl skleničku. „Jednočlenné vražedné komando? Střílíte lidi, kteří něco vědí?“

„Nebuďte směšný. To, o čem mluvíte, by bylo totálně kontraproduktivní. Jenom bychom tím na sebe upozornili čmuchaly, co po nás pasou.“

„Tak o co vám jde?“

„O záchranu našich životů. Do toho zahrnuju i naši pověst a náš životní styl.“

„Jste chladnokrevný parchant. Jak toho dosáhneme?“

„Vezměme třeba váš příklad… Sám přiznáváte, že nejste úplně zdravý. Můžete rezignovat – odchod snadno vysvětlíte doporučením lékaře – a my se o vás postaráme. Medusa se o vás postará.“ Jasonova představivost pracovala na plné obrátky a jeho mysl spěšně hledala slova z evangelia svatého Alexe. „Ví se o vás, že jste bohatý. Můžeme na vaše jméno koupit vilu nebo třeba malý ostrov v Karibiku, kde budete v absolutním bezpečí. Nikdo se k vám nedostane. Nemusíte s nikým mluvit, pokud s tím nebudete souhlasit, a kdyby novináři příliš naléhali, můžete se na rozhovor předem připravit. To všechno se dá zařídit.“

„To mi připadá jako naprosto sterilní existence,“ namítl Armbruster. „Já a ta moje štěkna, sami dva? Do týdne bych ji musel zabít.“

„Kdepak, budete se dobře bavit,“ uklidňoval ho Jason. „Můžete si zvát hosty podle vlastního výběru, třeba i jiné ženy. Váš život se nemusí až tak moc změnit. Občas nějaká nepříjemnost, jindy příjemné překvapení. Důležité je, že budete pod ochranou, nedostupný, a tím pádem budeme v bezpečí i my… Ale jak říkám, nastínil jsem vám pouze hypotetickou možnost. V mém případě je to ovšem nutné, protože vím prakticky všechno. Za pár dní zmizím. Ale do té doby budu rozhodovat, kdo půjde a kdo zůstane.… Kolik toho víte vy, pane Armbrustere?“

„Pochopitelně se nepodílím na každodenních operacích. Zabývám se celkovým obrazem. Stejně jako ostatní dostávám každý měsíc z curyšských bank kódované hlášení, v němž jsou uvedeny přírůstky na účtech a seznamy podniků, které přebíráme pod kontrolu. A to je asi tak všechno.“

„Tohle zatím na vilu nevypadá.“

„Ať se propadnu, jestli ji chci, a i kdyby, koupím si ji sám. Mám v Curychu uloženo skoro sto milionů dolarů.“

Bourne potlačil projev úžasu a klidně na Armbrustera hleděl. „S tím bych se veřejně nechlubil.“

„A komu bych to tak vykládal? Té štěkně?“

„Kolik ostatních znáte osobně?“ položil Kobra další otázku.

„Z nižších pracovníků prakticky žádného, ale oni mě taky ne. Ti totiž neznají nikoho… A když už jsme u toho, o vás jsem v životě neslyšel. Předpokládám, že jste členem vedení, a bylo mi řečeno, že mě navštívíte, ale osobně vás neznám.“

„Byl jsem angažován pro speciální úkol. Pracuju v hlubokém utajení.“

„Jak říkám, domyslel jsem si…“

„Šestá flotila,“ přerušil ho Bourne, aby odvedl řeč od své osoby.

„Občas ho vídám, ale jestli jsme spolu promluvili deset slov, je to moc. Je voják a já typický civilista.“

„Kdysi jste nebyl. Když to všechno začalo.“

„Houby nebyl! Uniforma ještě nedělá vojáka a u mě to rozhodně platilo a platí.“

„Ale pár generálů znáte, ne? Jednoho v Bruselu, druhého v Pentagonu.“

„Kariérní důstojníci, kteří na rozdíl ode mě zůstali v armádě.“

„Musíme očekávat různé pověsti, úniky informací,“ přemítal Bourne nahlas a jeho pohled pozbyl naléhavost. „Nesmíme si dovolit sebemenší náznak spojení s armádou.“

„Myslíte něco jako vojenská junta?“

„Jak říkám, tohle nepřipadá v úvahu.“ Jason znovu upřeně hleděl Armbrusterovi do očí. „Takové zvěsti vždycky zčeří hladinu…“

„Klid,“ skočil mu do řeči předseda Federální obchodní komise. „Šestá flotila, jak ho nazýváte, má slovo jen tady. Je to zasloužilý admirál s vynikajícím služebním záznamem a spoustou užitečných konexí, ale to platí jen ve Washingtonu, nikde jinde.“

„Ano, my dva to víme,“ zdůraznil Bourne a znovu tak zamaskoval svůj údiv. „Jenže jistý člověk, který strávil patnáct let pod ochranou, teď dává dohromady vlastní scénář. Mluví o tajuplné zločinecké organizaci, která má kořeny v Saigonu. Na velitelství v Saigonu.“

„Kořeny tam mít může, ale byla dávno přesazena. Bože, od počátku bylo jasné, že zelené mozky nemohou takovou operaci zvládnout… Ale chápu, kam míříte. Spojte lampasáky z Pentagonu s lidmi jako my a propukne takové pozdvižení, jaké tahle země ještě nezažila. Blázni vyrazí do ulic a svatouškové v Kongresu budou slavit hody. Zasednou výbory, ustanoví komisi, však to znáte.“

„A to nesmíme připustit,“ dodal Bourne. „Souhlasím,“ prohlásil Armbruster. „Ví se vůbec, kdo ten scénář sestavuje?“

„Tušíme to, ale jistotu nemáme. Kontaktoval Langley, ale zatím jsme si neujasnili, na jaké úrovni.“

„Langley? Kristepane, v Langley máme svého člověka! Úplně nahoře. Může to okamžitě zarazit a zjistit, co je ten parchant zač.“

„DeSole?“ prohodil Jason nenucené.

„Jistě.“ Armbruster se k němu naklonil přes stůl. „Opravdu je toho málo, co nevíte. Tohle spojení je velmi nenápadné. Co k tomu DeSole říká?“

„Nic. Nemůžeme ho sehnat.“ Jason horečně hledal vhodnou odpověď; David Webb se mu pořád pletl do cesty. Conklin se nemýlil, nedokáže dost rychle uvažovat. Naštěstí nalezl řešení… Část pravdy, nebezpečně velkou, ale důvěryhodnou. A důvěru svého protějšku teď rozhodně nesměl ztratit. „Zdálo se mu, že ho sledují, a až do odvolání s námi přerušil veškeré kontakty.“

„Co se stalo?“ Předseda vytřeštil oči a sevřel sklenku, až mu zbělely prsty.

„Kdosi zjistil, že Teagarten vlastní přístupový kód, s jehož pomocí se může z Bruselu přímo spojit faxem s DeSolem a obejít tak běžné kanály pro utajenou komunikaci.“

„Zatracené zelené mozky!“ vybuchl Armbruster. „Dejte jim zlaté frčky a začnou se natřásat jako debutantky na plese a chtějí každou hračku, která je k mání. Faxy, přístupové kódy! Ten blbec nejspíš vyťukal špatné číslo a dovolal se na Ligu pro ochranu lidských práv!“

„DeSole tvrdí, že si buduje krytí a že to zvládne, ale že teď rozhodně není vhodná doba, aby pobíhal po Washingtonu a kladl otázky. Slíbil, že se ve vší tichosti pokusí něco zjistit a dá nám vědět. My se s ním však spojit nemůžeme.“

„Do prdele! Nebýt toho pitomého lampasáka s tím jeho zatraceným přístupovým kódem, mohlo všechno zůstat pěkně pod pokličkou a žádný problém by nenastal.“

„Jenže nastal a jen tak sám od sebe nezmizí,“ opáčil Bourne suše. „Čelíme vážné krizi a musíme se postarat o vlastní bezpečnost. Někteří budou muset alespoň dočasně zmizet. V zájmu přežití nás všech.“

Předseda Federální obchodní komise se v boxu opřel, v obličeji výraz zadumaného nesouhlasu. „Něco vám řeknu, pane Simone, nebo jak se vlastně jmenujete. Zaměřil jste se se svou prověrkou na ty nepravé. My jsme obchodníci. Někteří z nás z nějakého důvodu – jsou dost bohatí nebo chtějí uspokojit své ego – pracují pro vládu, ale pořád jsme obchodníci a máme investice po celém světě. Důležité je, že jsme nebyli do svých funkcí zvoleni, nýbrž jmenováni, takže nejsme povinni podávat majetková přiznání. Chápete, co chci říct?“

„Ne tak docela.“ Jason si polekaně uvědomil, že se mu situace vymyká z ruky. Byl jsem mimo příliš dlouho a Armbruster není žádný hlupák, táhlo mu hlavou. Zpočátku zpanikařil, ale pak převládl jeho chladně uvažující analytický mozek. „Kam míříte?“

„Zbavte se vojáků. Jim pořiďte vily nebo pár ostrůvků, dejte každému malé panství, kde si budou moci hrát na krále. Stejně jim o nic jiného nejde.“

„Pokračovat bez nich?“ zeptal se Bourne, aby získal čas a uspořádal si myšlenky.

„Sám jste to zmínil a já s vámi souhlasím. Stačí sebemenší náznak spojení s Pentagonem a jsme po krk v průšvihu. Říká se tomu vojensko-průmyslový komplex.“ Armbruster se znovu nakláněl přes stůl. „Už je nepotřebujeme. Zbavíme se jich.“

„Někteří by se mohli začít stavět na zadní a dělat kravál…“

„To nehrozí. Držíme je za ty jejich ometálované krky.“

„Musím si to ještě promyslet.“

„Není co promýšlet. Do půl roku získáme v Evropě všechny potřebné kontrolní mechanismy.“

Jason Bourne beze slova zíral na předsedu Federální obchodní komise. Jaké kontrolní mechanismy? ptal se v duchu sám sebe. Čeho? Za jakým účelem?

„Odvezu vás domů,“ řekl nakonec.

„Mluvil jsem s Marií,“ oznámil Conklin z konspiračního bytu Agentury ve Virginii. „Přemístila se z vašeho domku do penzionu.“

„Jak to?“ vyhrkl Jason do sluchátka telefonního automatu u benzinové pumpy na předměstí Manassasu.

„Nemluvila právě nejsrozumitelněji a pořád musela okřikovat tvoje děti, které dělaly pořádný kravál.“

„Co ti řekla, Alexi?“

„Zdá se, že ji k tomu přiměl tvůj švagr. Podrobnosti nesdělila, ale kromě toho, že mluvila jako ustaraná máma, mi připadala naprosto v pořádku. Stále stejná Marie, kterou znám a mám rád – jinými slovy měla zájem hlavně o tebe.“

„Doufám, žes jí řekl, že jsem v pohodě.“

„Jasně. Namluvil jsem jí, že sedíš zavrtaný v bezpečném úkrytu pod ozbrojenou ochranou a přehrabuješ se počítačovými sjetinami, což zase nebylo tak daleko od pravdy.“

„Johnny s ní určitě mluvil. Vylíčila mu, co se stalo, a on je všechny přestěhoval do svého exkluzivního bunkru.“

„Do čeho?“

„Tys Tranquillity Inn nikdy neviděl, že? Upřímně přiznávám, že si nevzpomínám.“

„Viděli jsme s Panovem pouze plány a pak místo, kde měl stát. Už jsou to čtyři roky a pak už jsme se tam nevrátili. Aspoň já ne. Nikdo mě totiž nepozval.“

„Tohle pominu, protože v den, kdy jsme dům zkolaudovali, jsi dostal permanentní pozvání k nám i k Johnnymu… No nic. Víš, že penzion stojí na pláži. Dostaneš se tam jen po vodě, nebo po úzké kamenité cestě, kterou by normální auto přežilo jen jednou, a to kdoví jestli. Všechno se tam dopravuje letecky nebo lodí a z města jen máloco.“

„A pláž je hlídaná,“ doplnil Conklin. „Johnny nechce nic riskovat.“

„Proto jsem je tam poslal. Zavolám jí později.“

„Co kdybys to udělal hned?“ naléhal Alex. Když se nedočkal odpovědi, zeptal se: „Jak to šlo s Armbrusterem?“

„Rozporuplně,“ odvětil Bourne a chvíli bloudil očima po bílé plastové stěně telefonní budky. „Představ si, že mi vysoce postavený civilní vládní zaměstnanec, jenž má v Curychu uloženo zhruba sto milionů dolarů, řekl, že by se Medusa, která má kořeny na velitelství v Saigonu – s důrazem na slově velitelství, což není typický civilní termín –, měla zbavit vojáků, protože už je nepotřebuje.“

„Tomu nevěřím,“ opáčil vysloužilý zpravodajský důstojník tiše a s patrnou nedůvěrou v hlase. „Vyloučeno.“

„Já nelžu, Alexi. Nazýval je zelenými mozky a vyjadřoval se velmi pohrdavě o jejich inteligenci.“

„Někteří senátoři z výboru pro ozbrojené síly by s ním souhlasili,“ připustil Conklin.

„To není všechno. Když jsem mu připomněl, že se Hadí žena zrodila na velitelství v Saigonu, vyjádřil se v tom smyslu, že tam nezůstala. A pak dodal, cituji: Od počátku bylo jasné, že zelené mozky nemohou takovou operaci zvládnout.“

„Dost provokativní prohlášení. Svěřil se ti, proč by to podle jeho názoru nemohli zvládnout?“

„Ne, a já se nezeptal. Předpokládalo se, že odpověď znám.“

„Škoda, docela by mě to zajímalo. Protože to, co slyším, se mi líbí čím dál míň. Je to velké, je to ohavné… Jak přišla řeč na těch sto melounů?“

„Nabídl jsem mu, že mu Medusa koupí vilu v zahraničí. Neprojevil zájem a řekl mi, že kdyby ji chtěl, koupí si ji sám, protože má v Curychu uložených sto milionů, což je další fakt, který mi měl být znám.“

„A to je všechno? Ubohá desetina miliardy?“

„Ne tak docela. Prozradil mi, že stejně jako ostatní dostává každý měsíc z curyšských bank kódované hlášení, v němž jsou uvedeny přírůstky na účtech. Naše Medusa utěšeně roste.“

„Velká, ohavná a roste,“ povzdechl si Conklin. „Ještě něco? Ne že bych dychtil to slyšet, už tak jsem dost vyděšený.“

„Dvě věci. A doufám, že máš trochu děsu v rezervě… Armbruster řekl, že kromě výpisů z účtů dostává i seznamy podniků, které přebírají pod svou kontrolu.“

„Jakých podniků? O čem to mluvil…? Proboha!“

„Kdybych se zeptal, moje žena by se i s dětmi zúčastnila soukromého pohřebního obřadu bez rakve.“

„Musí toho být víc! Mluv!“

„Náš ctěný předseda Federální obchodní komise prohlásil, že se vojáků mohou klidně zbavit, protože za půl roku získají v Evropě všechny potřebné kontrolní mechanismy… Jaké kontrolní mechanismy, Alexi? Na co jsme to narazili?“

Na druhém konci linky zavládlo ticho a Jason Bourne je nepřerušoval. Zmatený David Webb by nejraději řval odporem, ale to nemělo smysl.

„Myslím, že jsme narazili na něco,“ promluvil konečně Conklin, „co přesahuje naše síly.“ Šeptal tak tiše, že mu bylo sotva rozumět. „Musíme s tím nahoru, Davide. Tohle si nemůžeme nechat pro sebe.“

„Zatraceně, nemluvíš s žádným Davidem!“ Bourne ani ve vzteku nezvýšil hlas; nemusel, tón bohatě postačil. „Nikam s tím nepůjdeme, dokud já neřeknu. Už konečně pochop, že nikomu nic nedlužím, zejména ne těm manipulátorům v tomhle podělaném městě. Způsobili mojí ženě a mně tolik zla, že nepřipustím žádné ústupky, když jsou v sázce životy mých dětí! Hodlám použít všechno, co zjistím, k jednomu jedinému účelu. Vytáhnout Šakala z úkrytu a zabít ho, aby moje rodina mohla konečně žít v klidu… Vím, jak toho dosáhnout. Armbruster sice vystupoval jako tvrdý chlap, ale uvnitř se bojí. Všichni se bojí. Panikaří. Nabídni jim Šakala a oni po něm skočí jako po řešení, které nemohou odmítnout. Nabídni Carlosovi klienta tak mocného a bohatého jako dnešní Medusa a on neodolá – získá respekt velkých hráčů na mezinárodním poli a konečně opustí podsvětí, kde sloužil pouze extremistům zleva i zprava… Takže mi laskavě přestaň házet klacky pod nohy a dělej, co ti řeknu!“

„To mám brát jako hrozbu, že?“

„Přestaň, Alexi! Já takhle nechci mluvit.“

„Jenže jsi tak právě promluvil. Opačná situace než před třinácti lety v Paříži, viď? Zabiješ mě, protože jsem ztratil paměť. Zapomněl jsem, co jsme ti udělali. Tobě a Marii.“

„Pro smilování boží, je to moje rodina!“ zakvílel David Webb, hrdlo stažené a čelo orosené potem. „Jsou tisíce kilometrů daleko a musejí se skrývat. A já nepřipustím, aby se jim něco stalo! Hrozí jim smrt, Alexi, protože jestli je Šakal najde, bez váhání je zabije. Tento týden jsou na ostrově. Kde budou ten příští? Jak daleko budou zase utíkat a já s nimi? A co potom? Kam se podějeme? Ten zasraný psychopat jde po mně a oba víme, že se před ničím nezastaví, že jeho ego vyžaduje maximální efekt, kterým je vyhlazení celé mé rodiny! Kdepak, Alexi, nechoď na mě s věcmi, na kterých mi houby záleží a jenom se mi pletou do cesty… Jde mi jen o Marii a o děti. A tahle země mi něco dluží.“

„Slyšel jsem tě,“ odvětil Conklin. „Jenom nevím, jestli mluvil David, nebo Jason Bourne. Dobře. Takže žádná Paříž naruby, ale musíme sebou hodit. Teď hovořím s Bournem. Jaký bude další krok? Kde vlastně jsi?“

„Nějakých osm deset kilometrů od domu generála Swaynea,“ odpověděl Jason; klidně a zhluboka dýchal, předchozí výbuch citů pominul. „Volal jsi mu?“

„Před dvěma hodinami.“

„Pořád jsem Kobra?“

„Proč ne? Je to had.“

„To samé jsem řekl Armbrusterovi. Neměl žádnou radost.“

„Swayne ji taky mít nebude. V souvislosti s ním mě něco napadlo, ale nedokážu to pořádně vysvětlit.“

„Pokus se.“

„Mám pocit, že je někomu odpovědný.“

„V Pentagonu? Burtonovi?“

„Nejspíš, ale jistě to nevím. Částečně ochromený strachem zareagoval dost podivně. Připadal mi jako divák, který je sice zasvěcen do dění na hřišti, ale sám se do něj nezapojuje. Párkrát mu uklouzly věty typu budeme o tom přemýšlet nebo musíme se o tom poradit. S kým poradit? Samozřejmě jsem ho varoval, že hovor je pouze mezi námi a že o něm nesmí s nikým mluvit. Je to obyčejný generál, žádný monarcha, který by o sobě mluvil v množném čísle.“

„Souhlasím,“ potvrdil Jason. „Převleču se. Šaty mám v autě.“

„Co že uděláš?“

Bourne se v plastové kukani otočil a rozhlédl se po čerpací stanici. Vedle budovy spatřil, jak doufal, toalety. „Říkal jsi, že Swayne žije na velké farmě západně od Manassasu…“

„Oprava,“ přerušil ho Alex. „Farma tomu říká on. Podle sousedů a přiznání k dani z nemovitostí jde o honosné sídlo na jedenáctihektarovém pozemku. Slušný majetek na vojáka od píky původem z chudé středostavovské rodiny v Nebrasce, který se před třiceti lety oženil na Havaji s kadeřnicí. Dům si údajně koupil díky štědrému dědictví od tajemného bohatého strýce, po kterém jsem nenašel ani stopu. To samozřejmě vzbudilo mou zvědavost. Swayne sloužil ve Vietnamu jako proviantní důstojník a zásoboval Medusu… Proč se chceš na návštěvu u něj převlékat?“

„Chci se tam ještě za světla trochu porozhlédnout a svou přítomností ho překvapím až po setmění.“

„No, překvapení to bude pořádné, ale k čemu to rozhlížení?“

„Mám rád farmy. Líbí se mi, jak jsou rozlehlé. Jenom nechápu, proč se profesionální voják, kterého mohou kdykoliv přeložit na druhý konec světa, usadí v tak nákladném sídle.“

„Uvažoval jsem podobně. S tím rozdílem, že mě spíš zajímalo jak než proč. Tvůj přístup je možná zajímavější.“

„Uvidíme.“

„Hlavně opatrně. Může tam mít poplašné zařízení nebo psy.“

„Jsem připravený na všechno,“ opáčil Jason Bourne. „Po odjezdu z Georgetownu jsem trochu nakupoval.“

Zpomalil pronajatý automobil a stáhl si štítek čepice do čela, aby zaclonil oči proti žhavé sluneční kouli, která klesala k západnímu obzoru. Brzy se schová za vrcholky pohoří Shenandoah a nastane soumrak, předehra k noční tmě. Jason Bourne čekal na tmu, svého přítele a spojence, na temnotu, v níž se dokázal pohybovat sebejistě a rychle, pozorně a obezřetně a jeho ruce sloužily jako tykadla propátrávající okolí. V minulosti si oblíbil džungli. Nebál se jí, a snad proto ho vždy dovedla na místo a dovolila mu splnit úkol. Dokázal s ní dokonale splynout a stejně tak dnes splyne s hustým lesem, který obklopoval sídlo generála Normana Swaynea.

Dům stál vzadu, vzdálený od silnice na délku dvou fotbalových hřišť. Příjezdová cesta tvořila protáhlé písmeno U, vjezd a výjezd na pozemek, uzavřené ocelovými mřížemi, odděloval palisádový plot. Na brány vlevo i vpravo navazoval neproniknutelný porost stromů a keřů, který tvořil přirozenou hradbu. Postrádal pouze strážní budky.

V myšlenkách se vrátil do Číny, do ptačí rezervace, kde chytil do pasti zabijáka, jenž se vydával za Jasona Bournea. Tam strážnice nechyběla a navíc se v lese pohybovaly ozbrojené hlídky… A také šílený fanatik, řezník, který ovládal armádu vrahů v čele s falešným Bournem. Tehdy se mu podařilo proniknout za plot ohraničující smrtelně nebezpečnou past. Nožem probodl pneumatiky osobních a nákladních automobilů a vyřadil je z provozu, pak se plazil porostem a zneškodňoval jednu hlídku za druhou, až dorazil na mýtinu osvětlenou pochodněmi, na níž se šílenec oháněl mečem před zraky svých následovníků. Dokážu to dnes zopakovat? ptal se Jason Bourne sám sebe, když potřetí pomalu projížděl kolem sídla Normana Swaynea a jeho oči zaznamenávaly všechny detaily. O pět roků později a třináct let po událostech v Paříži? Snažil se uvažovat realisticky. Už nebyl relativně mladý jako ve Francii, ani o něco starší zralý muž v Hongkongu, Macau a Pekingu. Bylo mu padesát a cítil každý rok. Ale nemá cenu lámat si hlavu s něčím, co nemůže změnit. Musí přemýšlet o spoustě jiných věcí a jedenáct hektarů pozemku kolem sídla generála Normana Swaynea nepokrýval prales jako v čínské ptačí rezervaci.

Stejně jako před pěti lety nedaleko Pekingu sjel ze silnice a ukryl automobil ve vysoké trávě za skupinou stromů. Vystoupil a zakryl vozidlo ulámanými větvemi. Houstnoucí soumrak maskování završí a v nastalé tmě se Jason pustí do práce. Na toaletě u čerpací stanice se převlékl do tmavých kalhot, černého přiléhavého svetru s dlouhými rukávy a pevných šněrovacích bot s tlustou podrážkou. To byl jeho pracovní oblek a teď si na zem rozložil svou výstroj, výsledek návštěvy několika obchodů v Georgetownu. Lovecký nůž s dlouhou čepelí, jehož pochvu si zavěsil na opasek. Dvoukomorová pistole na stlačený oxid uhličitý, která neslyšně vystřelovala šipky s účinným uspávacím prostředkem, v nylonovém podpažním pouzdru. Dvě signální pochodně, jaké používají řidiči v řídce obydlených oblastech k přivolání pomoci. Malý dalekohled Zeiss-Ikon 8x10 připevněný suchým zipem ke kalhotám. Pak tužkovou baterku, tkanici ze syrové kůže a kapesní štípací kleště pro případ, že by musel překonat drátěný plot. Veškeré vybavení včetně automatické pistole měl upevněno na opasku nebo schováno pod oděvem. Setmělo se a Jason Bourne vyrazil do lesa.

O korálový útes se rozbila další příbojová vlna a do vzduchu vyletěl oblak vodní tříště, který se chvíli vznášel jako bílý opar nad azurově modrou hladinou Karibského moře. Pozdě odpoledne se ostrov Tranquillity koupal v záplavě měňavých barev horkých tropů, které tu a tam protkávaly stíny jako předzvěst dlouhého letního soumraku. Rekreační rezort Tranquillity Inn jako by byl vytesán do skalnatých svahů tří útesů tyčících se nad pláží obklopenou korálovou bariérou. Od oválné centrální budovy z masivního kamene a silného skla se táhly dvě řady růžově natřených domků s terasami a červenými terakotovými střechami. Všechny vilky nabízely výhled na moře a spojovaly je bílé písčité chodníčky lemované zastřiženým živým plotem a nízkými stojany s osvětlovacími tělesy. Číšníci ve žlutých oblecích vozili po stezkách servírovací stolky s láhvemi, ledem a občerstvením pro hosty střediska, z nichž většina seděla na terasách a vychutnávala si končící den nad Karibikem. S nadcházejícím soumrakem se na pláži a na prodlouženém přístavním molu objevily nenápadné postavy. Nebyli to ani hosté, ani obsluhující personál, ale ozbrojené stráže, muži v tmavohnědých tropických uniformách s automatickými pistolemi v pouzdrech u pasu, kteří drželi u očí dalekohledy a neustále si pátravě prohlíželi okolí penzionu nořící se do šera.

Na prostorném balkonu vilky nejblíže centrální budově a přilehlé prosklené jídelně seděla v kolečkovém křesle nemocná starší žena, popíjela Château Carbonnieux ročník 1978 a obdivovala nádherný západ slunce. Mimoděk si pohladila kadeř neuměle obarvených vlasů a poslouchala hlas svého muže, který se uvnitř domlouval s ošetřovatelkou, a pak zvuk jeho kroků, když se k ní na terase připojil.

„Bože, já se snad opiju,“ řekla francouzsky.

„Proč ne?“ poznamenal Šakalův kurýr. „Tohle místo je k pití jako stvořené. Sám tu všechno vnímám jako v mlze. Stále tomu nemohu uvěřit.“

„Pořád se mi nechceš svěřit, proč nás sem monsignor poslal?“

„Jak říkám, jsem jenom posel.“

„A já ti nevěřím.“

„Věř mi. To poslání je pro něj důležité, ale pro nás nemá žádný význam. Užívej si života, lásko.“

„Takto mě oslovuješ pokaždé, když přede mnou něco tajíš.“

„Takže bys ze zkušenosti měla vědět, že se nemáš vyptávat, nemyslíš?“

„Nemyslím, protože dnes je to jiné. Umírám.“

„Tak tohle už nechci nikdy slyšet.“

„Ale je to pravda a tu přede mnou neutajíš. O sebe strach nemám, smrt mi aspoň přinese úlevu od bolesti, avšak dělám si starosti o tebe. Vždycky jsi měl na víc, než ti okolnosti dovolily, Micheli… Ne, promiň, pořád zapomínám, že teď se jmenuješ Jean Pierre… Přesto jsem znepokojená. Tohle místo je jako ráj na zemi, přepychové ubytování, tolik pozornosti. Bojím se, že budeš muset zaplatit strašlivou cenu.“

„Proč to říkáš?“

„Je k nám až příliš štědrý. Tady něco nehraje.“

„Obáváš se zbytečně.“

„Kdepak. To spíš ty sám sobě něco namlouváš. Můj bratr Claude vždycky tvrdil, že bereš od monsignora příliš mnoho. Jednoho dne ti předloží účet.“

„Tvůj bratr Claude je milý stařík, ale má v hlavě místo mozku peří. Proto mu monsignor dává jen nedůležité úkoly. Pošleš ho pro noviny na Montmartre, a on skončí v Marseille a neví, jak se tam dostal.“ Šakalova člověka přerušilo zazvonění telefonu ve vilce. Ohlédl se, ale zůstal stát. „Naše nová přítelkyně to vezme.“

„Připadá mi dost divná,“ zašeptala stařena. „Nevěřím jí.“

„Pracuje pro monsignora.“

„Opravdu?“

„Ještě jsem neměl čas ti to říct. Předává mi jeho instrukce.“

Ve dveřích se objevila žena v uniformě ošetřovatelky a se světle hnědými vlasy staženými do přísného drdolu. „Máte hovor z Paříže, monsieur,“ oznámila a její velké šedé oči vyjadřovaly naléhavost, která nepronikla do hlasu.

„Děkuji.“ Šakalův kurýr vešel do domku a následoval ošetřovatelku k telefonu; zvedla sluchátko a podala mu ho. „Jean Pierre Fontaine,“ představil se.

„Pozdrav Pánbůh, dítě boží,“ řekl hlas vzdálený tisíce kilometrů. „Všechno v pořádku? Užíváš si dovolené?“

„Nemám slov,“ vydechl stařec. „Něco tak velkolepého si nezasloužíme.“

„Odvděčíš se mi.“

„Udělám cokoliv, abych vám posloužil.“

„Posloužíš mi tak, že splníš rozkazy, které ti ta žena předá. Splníš je do posledního písmene, rozumíš?“

„Zajisté.“

„Požehnání na tvou hlavu.“ Ve sluchátku cvaklo a hlas se ztratil.

Fontaine se otočil k ošetřovatelce, ale ta už vedle něho nestála. Skláněla se nad psacím stolem u protější stěny místnosti a otáčela klíčkem. Přistoupil k ní a nahlédl do otevřené zásuvky. Ležely v ní chirurgické rukavice, pistole s tlumičem nasazeným na hlaveň a otevřená břitva.

„Vaše nástroje,“ oznámila a s lhostejným pohledem šedých očí mu předala klíček. „Cíle bydlí v posledním domku v této řadě. Seznámíte se s okolím. To znamená, že začnete podnikat dlouhé procházky, jak to dělávají staří lidé, aby posílili srdíčko. No a potom je zabijete. Nasadíte si rukavice a každé oběti prostřelíte lebku. Musí to být rána do hlavy. A potom jim podříznete hrdla.“

„Svatá bohorodičko! I těm dětem?“

„Tak zní rozkaz.“

„To je barbarské!“

„Mám předat vaše hodnocení dál?“

Fontaine se zadíval ke dveřím na terasu a k ženě v kolečkovém křesle. „Ne, samozřejmě že ne.“

„Myslela jsem si to… A poslední příkaz. Je jedno, čí krev k tomu použijete, ale napíšete jí na stěnu tento text: Jason Bourne, Šakalův bratr.“

„Ach, bože můj… Je jasné, že mě dopadnou.“

„To záleží na vás. Když akci zkoordinujete se mnou, dosvědčím, že hrdina francouzského odboje seděl v té době tady ve vile.“

„V té době… Kdy? Kdy se to má stát?“

„V příštích šestatřiceti hodinách.“

„A potom?“

„Můžete zde zůstat do chvíle, kdy vaše manželka zemře.“

9

Brendan Patrick Pierre Prefontaine znovu žasl. Ačkoliv neměl dopředu zajištěnou rezervaci, osazenstvo recepce Tranquillity Innu s ním jednalo jako s celebritou. Sotva nesměle požádal o ubytování, dozvěděl se, že má přidělenou vilku, a příjemná slečna se ho zeptala, jak proběhl let z Paříže. Zmatek se protáhl na několik minut, protože musel čekat, až hlavní recepční sežene majitele, s nímž chtěl prokonzultovat některé podrobnosti. Nakonec zvedl v bezmocně omluvném gestu ruce, vysvětlil, že majitel není ve své rezidenci, a když je na obchůzce areálu, není možné se s ním spojit, a odvedl bývalého soudce z Bostonu do útulného domku s malebným výhledem na moře. Nový host sáhl nazdařbůh do kapsy a odměnil jeho snahu padesátidolarovou bankovkou. Rázem se z něj stala osobnost, jíž je třeba si hledět. Pro udiveného cizince, který nečekaně přiletěl zásobovacím hydroplánem z Blackburne, nebylo nic dost dobré… A to vše způsobilo jeho jméno. Je taková shoda náhod možná? ptali se v recepci sami sebe. Ale o laskavost požádal úřad guvernéra a raději se mýlit ve prospěch hosta než naopak.

Jakmile se zabydlel a rozvěsil šaty z kufru do skříně, zmatek pokračoval. Dostavil se poslíček s vychlazenou lahví Château Carbonnieux ročník 1978, doprovázenou vázou plnou čerstvých květin a kilovou krabicí belgických pralinek, ovšem za minutku se zaměstnanec rezortu vrátil a omlouval se, že sladkosti byly určeny pro jinou vilku.

Soudce pokrčil rameny, oblékl si bermudské šortky, zamrkal na své pavouci nohy a vklouzl do sportovní košile. Tropický oděv doplnily bílé mokasíny a bílá plátěná čepice. Brzy se setmí a chtěl se ještě projít. Vedlo ho k tomu několik důvodů.

„Já vím, kdo je Jean Pierre Fontaine,“ prohlásil John St. Jacques, když si prohlédl knihu hostů v recepci. „Volali mi kvůli němu z úřadu guvernéra. Ale kdo je k čertu ten B. P. Prefontaine?“

„Uznávaný soudce ze Spojených států,“ vysvětlil vysoký černoch, který pracoval jako asistent manažera rezortu a mluvil se silným britským přízvukem. „Můj strýc, zástupce ředitele imigrační služby, mi před dvěma hodinami volal z letiště. Byl jsem bohužel nahoře, když ten zmatek začal, ale naši lidé situaci perfektně zvládli.“

„Soudce?“ zeptal se St. Jacques, ale manažer ho vzal za loket a odvedl jej dál od pultu a ostatních úředníků. „Co přesně váš strýc říkal?“

„Že oběma vzácným hostům musíme zajistit absolutní soukromí.“

„To přece není žádný problém. Nač tolik povyku?“

„Můj strýc je velmi diskrétní, nicméně mi sdělil, že nenápadně sledoval soudce, když odešel k přepážce meziostrovních aerolinek a zajistil si let k nám. Dále prohlásil, že se nemýlil ve svém odhadu. Francouzský válečný hrdina a Jeho Ctihodnost jsou příbuzní a chtějí se tajně poradit o velmi důležité záležitosti.“

„Je-li tomu tak, proč si ctihodný soudce nezajistil rezervaci?“

„Existují dvě vysvětlení, pane. Podle mého strýce se měli původně sejít na letišti, ale oficiální uvítací ceremoniál zorganizovaný guvernérem jim v tom zabránil.“

„A druhá možnost?“

„Chybu zavinili pracovníci soudcovy kanceláře v Bostonu. Jeho Ctihodnost se mému strýci svěřila, že jeho úředníci občas zazmatkují, a že pokud je něco v nepořádku s jeho pasem, donutí je přiletět na ostrov a omluvit se.“

„Soudci jsou ve Státech placení mnohem líp než v Kanadě. Měl zatracené štěstí, že nám zbylo volné místo.“

„V letních měsících většinou míváme několik vilek neobsazených, pane.“

„To mi nemusíte připomínat… No dobře, takže zde máme dva významné hosty, kteří jsou v příbuzenském vztahu a chtějí spolu něco důvěrně projednat, ale jdou na to velmi komplikovaně. Možná byste měl ctihodnému soudci zavolat a říct mu, kde ten Fontaine – nebo Prefontaine, čert aby se v nich vyznal – bydlí.“

„Taky mě to napadlo a svěřil jsem se s touto myšlenkou svému strýci. Důrazně odmítl. Kladl mi na srdce, že nesmíme nic dělat a nic říkat. Podle něj mají velcí muži svá tajemství a on nechce svou brilantní dedukci nikomu prozradit, jedině dotyčným stranám.“

„Co prosím?“

„Kdybych soudci zavolal, okamžitě by si domyslel, že informace mohly uniknout pouze od mého strýce, zástupce ředitele imigrační služby v Montserratu.“

„Kristepane, dělejte, jak uznáte za vhodné, já mám jiné starosti… Mimochodem, nechal jsem dvojnásobně posílit hlídky na pláži a na příjezdové silnici. Přesunul jsem tam lidi z areálu. Víme, kdo u nás bydlí, ale netušíme, kdo se k nám chce dostat.“

„Očekáváte nějaké potíže, pane?“

John St. Jacques sjel asistenta pohledem. „Momentálně ne. Prošel jsem každý metr pozemku i pláže. A ještě něco. Až do odvolání se budu zdržovat se svou sestrou a jejími dětmi ve vile dvacet.“

Hrdina francouzského odboje za druhé světové války, kterého v rezortu znali pod jménem Jean Pierre Fontaine, kráčel pomalu po chodníku k poslednímu domku v řadě. Výhledem na moře, růžovou omítkou a červenou střechou se podobala ostatním, ale trávník, který jí obklopoval, byl rozlehlejší a vysoký plot vyšší a hustší. Byla určena k ubytování prezidentů, předsedů vlád a ministrů zahraničí, důležitých osobností mezinárodního významu, které zatouží po nerušeném klidu a izolaci.

Fontaine došel na konec stezky, kde ho půldruhého metru vysoká zeď dělila od nepřístupného strmého svahu nad pobřežím. Stěna pokračovala na obě strany a tvořila současně hraniční linii a součást ochranného opevnění. K vile číslo dvacet se vcházelo brankou z prolamovaných ocelových prutů, zapuštěnou do zdiva. Mezerou v mřížoví stařec spatřil chlapečka v plavkách, který běhal po trávníku. Za okamžik se na prahu domku vynořila tmavovlasá žena.

„Pojď, Jamie,“ zavolala na hocha. „Večeře je na stole.“

„Alison už jedla, mami?“

„Je nakrmená a spinká, miláčku. Nebude na svého brášku křičet.“

„Náš dům se mi líbil víc. Proč se tam nemůžeme vrátit, mami?“

„Protože strejda John chce, abychom bydleli tady… Mají tu lodičky, Jamie. Může tě vzít na ryby nebo si zaplachtit jako vloni v dubnu o jarních prázdninách.“

„Tehdy jsme bydleli v našem domě.“

„No ano, ale tehdy s námi byl táta…“

„A parádně jsme si zajezdili v džípu!“

„Tak už pojď, Jamie, večeře čeká.“

Matka s dítětem zmizeli v domku a Fontaine se zachvěl při vzpomínce na Šakalovy rozkazy a na svou přísahu, která jej zavazovala spáchat krvavý masakr. V hlavě mu zněla chlapcova slova: Náš dům se mi líbil víc. Proč se tam nemůžeme vrátit, mami…? Tehdy jsme bydleli v našem domě. A matčina odpověď: Protože strejda John chce, abychom bydleli tady… No ano, ale tehdy s námi byl táta.

Krátký rozhovor, který právě vyslechl, se dal vysvětlit mnoha způsoby, avšak Jean Pierre Fontaine vycítil varovné příznaky mnohem dříve než většina lidí, protože jeho život oplýval nebezpečím. V hlavě mu zacinkal poplašný zvonec a rozhodl se, že absolvuje několik nočních procházek, „aby si posílil srdíčko“.

Odvrátil se od stěny a vydal se po chodníku ponořený v myšlenkách tak hluboko, že se málem srazil s jiným hostem, mužem přinejmenším stejně starým, jako byl sám, který měl na hlavě směšnou bílou čepici se štítkem a na nohou bílé tenisky.

„Promiňte,“ omluvil se neznámý a ustoupil stranou.

„Mille pardons, monsieur!“ zvolal hrdina francouzského odboje v rozpacích; nevědomky sklouzl ke svému rodnému jazyku. „Je regrette… Chci říct, že jsem to já, kdo by se měl omluvit.“

„Ach, vůbec ne.“ Při těch slovech neznámému krátce blesklo v očích, jako by se snažil zamaskovat poznání. „Nic se nestalo.“

„Promiňte, pane, už jsme se někdy setkali?“

„Nemyslím,“ odpověděl starý muž v komické bílé čepici. „Ale doslechl jsem se, že mezi hosty rezortu je slavný francouzský hrdina.“

„Hloupost. Obyčejné válečné dobrodružství. V té době jsme byli všichni mnohem mladší. Dovolte, abych se představil. Jean Pierre Fontaine.“

„Já jsem… Brendan. Brendan Patrick…“

„Rád vás poznávám, monsieur.“ Oba muži si potřásli rukama. „Krásné místo, co říkáte?“

„Jedním slovem nádherné.“ Fontaineovi se zdálo, že si ho ten chlapík nějak moc pozorně prohlíží, přestože se úzkostlivě vyhýbal přímému pohledu do očí. „No, už musím jít,“ řekl cizinec ve zbrusu nových teniskách. „Příkaz lékaře,“ dodal na vysvětlenou.

„Moi aussi,“ opáčil Šakalův vazal záměrně francouzsky, což na cizince evidentně zapůsobilo. „Toujours le médecin a cet age, nest-ce pas?“

„Máte pravdu,“ souhlasil cizinec s tvrzením, že v jejich věku se člověk lékaři nevyhne a musí ho poslouchat. Přikývl, rezignovaně mávl rukou, otočil se na čapích nohou a odkráčel.

Fontaine bez hnutí hleděl za vzdalující se postavou a čekal – věděl, že se to musí stát. Taky že ano. Starý pán se zastavil a pomalu se ohlédl. Jejich pohledy se setkaly. Jean Pierre se usmál a vrátil se ke své vilce.

Další varování, tentokrát mnohem nebezpečnější, protože okamžitě pochopil tři věci. Za prvé – ten člověk ve směšné bílé čepici mluví francouzsky. Za druhé – ví, že Jean Pierre Fontaine je ve skutečnosti někdo jiný. Za třetí – má v očích znamení Šakala. Mon Dieu, typický monsignorův postup! Připravit vražedný útok, ujistit se, že byl proveden, a pak odstranit všechny stopy, jež by mohly vést k metodám, zejména k armádě starců, kterou Carlos využívá. Tak proto mu ošetřovatelka řekla, že po provedení akce může v tomto ráji zůstat až do chvíle, kdy jeho žena zemře, tedy na dobu poměrně neurčitou. Šakalova štědrost nebyla tak velká, jak se na první pohled zdálo. Datum úmrtí jeho ženy – a jeho samého – již bylo stanoveno.

John St. Jacques zvedl telefon ve své kanceláři. „Ano?“

„Setkali se, pane!“ hlásil z recepce vzrušený asistent manažera. „Kdo se setkal?“ nechápal Johnny.

„Velký muž a jeho ctihodný příbuzný z Bostonu. Byl bych vám hned volal, ale měli jsme tu nějaký zmatek s belgickými pralinkami…“

„O čem to proboha mluvíte?“

„Před několika minutami jsem je viděl oknem, pane. Stáli na chodníku a mluvili spolu. Můj strýc, zástupce ředitele, měl ve všem naprostou pravdu!“

„Výborně.“

„Úřad guvernéra bude mít velkou radost a já pevně věřím, že budeme pochváleni. A můj vynikající strýc pochopitelně taky.“

„To nám jistě velmi prospěje,“ prohlásil Johnny unaveně „Takže teď už se o ně nemusíme dál starat, že?“

„Řekl bych, že ne, pane… Až na to, že ctihodný soudce právě spěchá po stezce a zdá se, že míří k nám do hlavní budovy.“

„No, myslím, že vás nekousne. Nejspíš vám chce poděkovat. Kdyby něco chtěl, vyhovte mu. Od jihu se blíží bouře, a jestli zase vypadnou telefony, budeme potřebovat zásah guvernéra.“

„Osobně splním každé jeho přání, pane.“

„Každé snad ne. Například mu nemusíte čistit zuby.“

Brendan Prefontaine spěšně vešel do prosklené oválné haly. Počkal, až starý Francouz zmizí v první vilce, pak se otočil a rychlým krokem zamířil k hlavní budově. Stejně jako v posledních dvaceti letech mnohokrát musel i nyní za chůze – bývalo to spíš v běhu – rychle vymýšlet přijatelné vysvětlení. Právě se dopustil nevyhnutelné, leč hloupé chyby. Nevyhnutelné v tom smyslu, že se v Tranquillity Innu přihlásil pod svým pravým jménem, a hloupé proto, že se francouzskému hrdinovi představil jménem falešným… Jistě, uvedení příjmení by možná vedlo ke zbytečným komplikacím, které by mu mohly ztížit splnění poslání, s nímž se do Karibiku vydal – zjistit, proč se vyděšený Randolph Gates tak snadno rozloučil s patnácti tisíci, a na základě toho získat ještě větší sumu. Zapomněl na primární preventivní opatření a nyní hodlal svou chybu napravit. Přistoupil k recepčnímu pultu.

„Dobrý večer, pane,“ zahlaholil vysoký černoch; překvapený soudce se nenápadně rozhlédl a s povděkem kvitoval, že je hala téměř prázdná. „Potřebujete-li pomoc, mohu vás ujistit, že budete dokonale spokojen.“

„Především bych ocenil, kdybyste mluvil tišeji, mladý muži.“

„Budu šeptat,“ zamumlal asistent manažera neslyšně.

„Co jste říkal?“

„Jak vám mohu pomoci?“ zeptal se černoch o poznání hlasitěji.

„Především budeme mluvit tiše, souhlasíte?“

„Zajisté. Je mi velkou ctí.“

„Opravdu?“

„Samozřejmě.“

„No dobře,“ povzdechl si Prefontaine. „Chci vás požádat o laskavost…“

„Cokoliv!“

„Psst!“

„Zajisté.“

„Jako spousta lidí v pokročilém věku i já často zapomínám, což jistě chápete.“

„Pochybuji, že by muž vaší moudrosti někdy něco zapomněl.“

„Cože…? No nic, vraťme se k mé prosbě. Cestuju inkognito. Víte, co to znamená?“

„Pochopitelně, pane.“

„Zapsal jsem se pod svým jménem, Prefontaine, a…“

„Přesně tak, pane,“ přerušil ho úředník. „Vím o tom.“

„A právě to byla chyba. Zaměstnanci mé kanceláře a lidé, kteří se se mnou budou chtít spojit, se budou ptát po panu Patrickovi, což je moje prostřední jméno. Tento neškodný trik mi měl zajistit tolik potřebný klid k odpočinku.“

„Plně vás chápu, pane.“ Úředník se důvěrně naklonil přes pult. „Opravdu?“

„Samozřejmě. Kdyby se rozneslo, že se tak významný host jako vy ubytoval v našem podniku, moc byste si neodpočinul. Stejně jako ten druhý i vy musíte mít zaručeno naprosté soukromí! Buďte ujištěn, že vás plně chápu.“

„Ach, bože můj…“

„Osobně změním příslušný záznam v knize hostů, Vaše Ctihodnosti.“

„Ctihodnosti…? Nikomu jsem neřekl, že jsem soudce.“ Kdyby asistent manažera nebyl černoch, jeho obličej by rozpaky zrudl jako rajče. „To přeřeknutí mi uniklo v nejlepší snaze vám posloužit, pane.“

„A co ta zmínka o tom druhém?“

„Věřte, že kromě majitele podniku nikdo jiný neví o důvěrném poslání, které vás na náš ostrov přivádí. Přísahám!“ zašeptal úředník a znovu se naklonil přes pult. „Všechno proběhne absolutně důvěrně!“

„Matko boží, ten pitomec na letišti…“

„Můj mimořádně inteligentní strýc,“ pokračoval asistent manažera, jenž Prefontaineův tichý monolog zjevně přeslechl, „nás upozornil, jak velkou ctí je pro nás skutečnost, že můžeme hostit dva vynikající muže, kteří vyžadují absolutní diskrétnost. Víte, zavolal mi a informoval mě v tom smyslu…“

„No dobře, dobře, mladý muži. Už rozumím a vážím si všeho, co děláte. Hlavně zařiďte, abyste změnil příjmení na Patrick pro případ, že by se po mně někdo ptal. Rozumíme si?“

„Jako jasnovidci, Vaše Ctihodnosti pane soudce.“

„To snad ne.“

O čtyři minuty později zvedl ustaraný asistent manažera telefon. „Recepce,“ ohlásil zpěvavě jako kněz při mši. „Tady Jean Pierre Fontaine, vila číslo jedenáct.“

„Ano, pane. Je mi ctí… nám všem…“

„Merci. Chtěl bych se vás na něco zeptat. Asi před čtvrthodinou jsem potkal šarmantního Američana, muže zhruba mého věku s bílou vycházkovou čepicí na hlavě. Chtěl bych ho někdy pozvat na apéritif, ale obávám se, že jsem zapomněl jeho jméno.“

Zkoušejí mě, pomyslel si asistent manažera. Nejen že mají velcí muži svá tajemství, oni si také ověřují, zda je personál schopen je ochránit. „Podle popisu soudím, že jste se setkal s velmi šarmantním panem Patrickem.“

„Ach, ano, už si vzpomínám. Irské jméno, ale je Američan, že?“

„Velmi učený Američan, pane, z Bostonu ve státě Massachusetts. Bydlí ve vile čtrnáct, třetí od vaší směrem na západ. Stačí vytočit sedm jedna čtyři.“

„Ano, děkuji mockrát. Kdybyste pana Patricka viděl, raději mu neříkejte, že jsem se na něho ptal. Jak víte, moje žena je nemocná a musím pozvání podřídit jejímu zdravotnímu stavu.“

„Já nikdy nikomu nic neříkám, pokud k tomu nejsem přímo vyzván, ctěný pane. Pokud se týká vás a váženého pana Patricka, řídíme se do písmene důvěrnými instrukcemi z úřadu guvernéra.“

„Skutečně? To je nanejvýš chvályhodné… Adieu.“ Zvládl jsem to! liboval se asistent manažera v duchu, když zavěsil. Velcí muži se vyznají v jemných nuancích diplomacie a on postupoval přísně v jejich intencích. Jeho brilantně inteligentní strýc by ho jistě pochválil. Nejen že bez váhání udal Patrickovo jméno, ale navíc použil slovo „učený“, což může znamenat vědce, ale také soudce. A nakonec zdůraznil, že dodržuje příkazy guvernérova úřadu. Ano, svým delikátním postupem si získal důvěru obou velkých mužů. Dosáhl vynikajícího úspěchu, nad nímž se až tajil dech, a už se nemohl dočkat, až zavolá svému strýci a podělí se s ním o společný triumf.

Fontaine seděl na okraji lůžka s telefonem na klíně a díval se na svou manželku, která seděla v kolečkovém křesle na terase otočená profilem k němu a přemožena bolestí skláněla hlavu ke stolku, na němž stála opuštěná sklenka vína. Bolest! Svět je hrozný, doslova přetéká bolestí. Uvědomoval si, že sám jí hodně způsobil, a nečekal žádné slitování. Jeho život? Ano, klidně, ale její ne! Dokud v tom křehkém těle bliká sebemenší jiskřička, nikdo jí nesmí ublížit! Non, monseigneur. Je refus! Ce n’est pas le contrat! Ne, monsignore. Odmítám! Tak jsme se nedomluvili!

Takže Šakalova armáda starců se rozšířila i do Ameriky, jak se ostatně dalo čekat. A jeden starý Iroameričan v hloupé bílé čepici, učený muž, který z nějakého důvodu podlehl kultu teroristy, se má stát jejich katem. Muž, který si ho pátravě prohlížel a předstíral, že nerozumí francouzsky. Muž, který měl v očích stigma Šakala. Pokud se týká vás a váženého pana Patricka, řídíme se do písmene důvěrnými instrukcemi z úřadu guvernéra. Toho guvernéra, který přijímá rozkazy od pána smrti v Paříži.

Před deseti lety, když už pracoval pro Carlose pět roků k oboustrannému prospěchu, dostal telefonní číslo do Argenteuilu, vesničky asi osm kilometrů severně od Paříže, na které směl zavolat pouze v případě krajní nouze. V minulosti ho použil pouze jednou, ale nyní to bude muset udělat znovu. Ověřil si mezinárodní předčíslí, zvedl sluchátko a vytočil příslušné číslo. Trvalo skoro dvě minuty, než se někdo ohlásil.

„Le Coeur du Soldat,“ zašeptal mužský hlas na druhém konci linky do zvuků vojenské pochodové písně.

„Musím mluvit s kosem,“ řekl Fontaine francouzsky. „Moje identifikace je Paříž-pět.“

„Pokud to bude možné, kde vás černý pták zastihne?“

„V Karibiku.“ Jean Pierre odrecitoval číslo včetně linky do vily jedenáct, položil sluchátko do vidlice a sklíčeně se zamyslel. V hloubi duše se smířil se skutečností, že spolu se svou ženou prožívají poslední hodiny na tomto světě. Je-li tomu tak, oba mohou předstoupit před tvář Boha a přiznat pravdu. Zabíjel, o tom není sporu, ale nikdy nepřipravil o život někoho, kdo předtím nespáchal ještě větší zločin… Tedy s výjimkou několika nevinných kolemjdoucích, kteří se nešťastnou náhodou připletli do cesty letící kulce nebo vybuchující bombě. Copak v Písmu svatém nestojí, že život je samá bolest…? Na druhé straně, co je to za Bůh, když dovolí takové hrůzy? Merde! Nelámej si hlavu s věcmi, které přesahují tvé chápání!

Telefon zazvonil; Fontaine zvedl sluchátko a přitiskl ho k uchu. „Paříž-pět,“ představil se.

„Dítě boží, jaká naléhavá událost tě přiměla zavolat na číslo, které jsi během naší spolupráce použil pouze jednou?“

„Vážím si vaší nekonečné přízně, monsignore, ale mám pocit, že musíme náš kontrakt předefinovat.“

„V jakém smyslu?“

„Můj život patří vám a naložte s ním, jak uznáte za vhodné, ale to neplatí pro život mé ženy.“

„Cože?“

„Potkal jsem zde jistého muže, učeného muže z Bostonu se zvědavýma očima. Ty oči mi prozradily pravý účel jeho pobytu.“

„Ten arogantní blázen odletěl osobně do Montserratu? Vždyť nic neví!“

„Inu, zdá se, že něco přece jenom ví, a já vás snažně prosím. Splním váš rozkaz, ale potom nám dovolte vrátit se do Paříže…

Na kolenou vás prosím, dovolte jí zemřít v pokoji. Pak už od vás nebudu nic chtít.“

„Ty mě prosíš? Dal jsem ti své slovo!“

„Tak proč mě tady sleduje učený muž z Ameriky s lhostejným obličejem a očima inkvizitora, monsignore?“

Ticho vyplnil dutý chraplavý zvuk dávivého kašle a chvíli trvalo, než Šakal dokázal znovu promluvit. „Slavný profesor práva překročil hranici a ocitl se tam, kde nemá co pohledávat. Už teď je mrtvý.“

Edith Gatesová, životní družka uznávaného advokáta a profesora právnické fakulty, tiše otevřela dveře soukromé pracovny v jejich elegantním domě na Louisburg Square. Její manžel seděl bez hnutí v těžkém křesle čalouněném kůží a hleděl do praskajícího ohně, který plápolal v krbu navzdory teplé bostonské noci a instalované klimatizaci.

Když se tak na něj dívala, paní Gatesová si už poněkolikáté s bolestí uvědomila, že na jejím muži je něco, čemu nikdy plně neporozumí. Jeho život vykazoval mezery, které ona nedokáže vyplnit, jeho myšlenky se někdy ubíraly tak překvapivým směrem, že je ona nikdy nepochopí. Věděla jen tolik, že občas trpí nesnesitelnou bolestí, kterou s ní odmítá sdílet. Ach, kdyby se o ni podělil, jistě by se mu ulehčilo! Před třiatřiceti roky se docela pohledná dívka ze středostavovské rodiny provdala za mimořádně vysokého, ale vyhublého a nemajetného absolventa práv, jehož mladická tréma a touha potěšit odradila šéfy prestižních advokátních kanceláří. Končila depresivní padesátá léta, kdy se pozlátko sofistikovanosti a touha po maximálním zajištění cenily více než neúnavný a dychtivý prvotřídní mozek, navíc v rozcuchané hlavě nad tělem navlečeným do ubohé imitace obleku od bratří Brooksů. Celkový dojem tak dostal další ránu, ovšem jeho bankovní konto nedovolovalo obměnu šatníku a ve výprodejích málokdy narazil na potřebnou velikost.

Novomanželka však měla několik nápadů, jak jejich společný život zkvalitnit. Kromě jiného přiměla svého muže, aby na čas odložil ambice pracovat v zavedené advokátní kanceláři. Raději nic, než začínat u podřadné firmy nebo, nedej bože, založit vlastní soukromou praxi s klienty, kteří si uznávaného právníka nemohou dovolit. A jiní by se na něj neobrátili. Lepší bude, když své přednosti – jmenovitě pronikavou inteligenci, schopnost vstřebat pozoruhodné množství informací a impozantní výšku – uplatní v jiné oblasti. S použitím vlastního skromného svěřeneckého fondu zvelebila novopečená paní Gatesová zevnějšek svého manžela, koupila mu nové šaty a najala pro něj hlasového pedagoga, který učil studenty divadelní fakulty dramatickému projevu. Vytáhlý absolvent brzy připomínal Abrahama Lincolna okořeněného některými vlastnostmi Johna Browna. Zůstal na univerzitě a postupně se vypracoval na uznávaného experta. Sbíral jeden akademický titul za druhým, stoupal po žebříčku vědeckých hodností, až jeho odbornost v některých specifických oblastech práva nebylo možné přehlédnout. A k jeho nemalému překvapení jej začaly vyhledávat právě ty firmy, které ho před časem odmítly.

Trvalo deset let, než rafinovaný plán paní Gatesové přinesl první hmatatelné výsledky, a i když nebyly zpočátku nijak oslnivé, stále představovaly pokrok. Specializované časopisy začaly zveřejňovat jeho poměrně kontroverzní myšlenky v podobě zprvu krátkých a posléze mnohem delších článků, protože mladý docent dokonale zvládl umění slovního projevu. Psal i mluvil poutavě a tajemně, květnatě i sžíravě. Ale finanční komunitu zaujaly především jeho názory a závěry. Nálada v zemi, která se v šedesátých letech změnila k nepoznání, prodělala o desetiletí později další kotrmelec. Květinovou generaci vystřídali Nixonovi ostří hoši, kteří v zájmu „mlčící většiny“ začali mluvit o flákačích a příživnících na sociálních dávkách, označovaných prostě oni. Z připravené půdy vyrašila lakota a šířila se jako plevel na všechny strany a ani vnímavý a poctivý Gerald Ford ji neuměl zastavit, oslaben dozvuky aféry Watergate. Jeho nástupce Jimmy Carter se zase příliš zabýval maličkostmi, než aby dokázal národ pozvednout. Kennedyho známý výrok „… co můžeš udělat pro svou zemi“ vystřídalo heslo „co mohu udělat pro sebe“.

Doktor Randolph Gates našel neúnavnou vlnu, na níž se vezl, medový hlas, kterým promlouval, a kousavý slovník, jímž komentoval úsvit nové éry. Jeho tehdejší názory, posvěcené vědeckou erudicí v oblasti práva, ekonomiky a sociologie, lze shrnout do dvou pouček: Větší znamená lepší a Více je lepší než méně. Útočil na zákony, které zajišťovaly svobodnou konkurenci na trhu, ve vyšším zájmu hospodářského růstu, jenž přinese blaho všem bez rozdílu – tedy skoro všem. Svět se koneckonců řídí darwinovským procesem, a ať se vám to líbí nebo ne, vždycky přežijí ti nejsilnější. Zavířily bubny a zatroubily fanfáry – finanční manipulátoři našli svého hlasatele, profesora právnické fakulty, který propůjčí pláštík úctyhodnosti jejich oprávněným snům o fúzích a konsolidaci kapitálu, samozřejmě v zájmu většiny.

Povolali Randolpha Gatese a ten se jim horlivě a nedočkavě vrhl do náruče. V následujících letech oslňoval svou řečnickou gymnastikou jednu soudní síň za druhou. Dokázal to, jenže Edith Gatesová si najednou nebyla jistá, zdali právě toto chtěla. Přirozeně toužila po slušném, zajištěném životě, ale ani v nejdivočejších snech si nedokázala představit miliony na bankovních účtech a soukromý tryskáč, který je dopraví kamkoliv od Palm Springs po jižní Francii. Kromě toho ji znepokojovalo, že články a přednášky jejího manžela podporují zájmy úzké hrstky ne zrovna poctivých klientů. Odbýval její argumenty mávnutím ruky a tvrdil, že ničemu nerozumí. Navíc s ní v posledních šesti letech nesdílel lože ani ložnici.

Vešla do pracovny a vzápětí strnula jako solný sloup, když zalapal po dechu a otočil se k ní s očima zakalenýma děsem. „Promiň, nechtěla jsem tě polekat.“

„Vždycky klepeš! Proč jsi nezaklepala? Víš přece, jaké to je, když se potřebuji soustředit.“

„Už jsem se omluvila. Něco mi vrtalo hlavou a nepřemýšlela jsem.“

„To je protimluv.“

„Neuvědomila jsem si, že mám zaklepat.“

„A co ti teda vrtalo hlavou?“ zeptal se uznávaný právník, jako by pochyboval, že jeho žena nějakou má. „Prosím tě, přestaň s těmi invektivami.“

„O co jde, Edith?“

„Kde jsi byl včera v noci?“

Gates nakrčil obočí v hraném překvapení. „Bože můj, snad mě z něčeho nepodezíráš? Přece jsem ti řekl, kde jsem byl. V Ritzu.

Sešel jsem se tam s člověkem, kterého jsem před mnoha lety znal a kterého jsem rozhodně nechtěl pozvat k nám domů. Jestli chceš a jestli ti to v tvém věku nepřipadá hloupé, zavolej do hotelu a ověř si to.“

Edith Gatesová chvíli mlčela a hleděla na manžela. „Můj milý,“ odsekla pohrdavě, „mně je srdečně jedno, jestli jsi tam spal s tou nejmacatější děvkou z Bostonu. Počítám, že by si potom musela dát pár drinků, aby se jí vrátilo sebevědomí.“

„To nebylo špatné, čubko.“

„No, nikdy jsi nebyl žádný hřebec, ty parchante.“

„Má tahle hádka nějaký smysl?“

„Myslím, že ano. Asi před hodinou, krátce předtím, než ses vrátil z práce, zazvonil dole jakýsi chlap. Denisa právě leštila příbory, a tak jsem šla otevřít. Musím přiznat, že vypadal působivě. Tak drahý oblek nemáš ani ty a na ulici stálo černé porsche…“

„No a?“ skočil jí do řeči Gates a předklonil se v křesle, oči náhle rozšířené a soustředěné.

„Mám ti prý vyřídit, že mu le grand professeur dluží dvacet tisíc dolarů, protože nebyl tam, kde měl být. Předpokládala jsem, že mluví o Ritzu.“

„Mýlila ses. Stalo se… Ach, bože, on to nechápe! Co jsi mu řekla?“

„Že netuším, o čem mluví, a že nemám nejmenší ponětí, kde jsi byl nebo nebyl. Jeho chování se mi vůbec nelíbilo. Tušil, že lžu, ale nemohl s tím nic dělat.“

„Výborně. Ve lhaní se ten chlap opravdu vyzná.“

„Není mi jasné, proč pro tebe znamená dvacet tisíc takový problém…“

„Nejde o peníze, ale o způsob platby.“

„Za co?“

„Za nic.“

„Myslím, Randy, že tohle bys sám označil za protimluv.“

„Sklapni!“ okřikl ji a vyskočil z křesla, protože v tom okamžiku zazvonil telefon. Zíral na přístroj, ale nejevil žádnou chuť přistoupit k psacímu stolu a zvednout sluchátko. Místo toho se otočil k manželce a chraplavým hlasem jí přikázal: „Ať volá kdokoliv, řekni mu, že nejsem doma… Že jsem odjel mimo město a nevíš, kdy se vrátím.“

„Je to tvoje soukromá linka,“ poznamenala Edith a převzala hovor. „Gatesova rezidence,“ ohlásila do mikrofonu. Tento drobný trik používala již léta; její přátelé věděli, s kým mluví, a na ostatních lidech jí nezáleželo. „Ano… Ano? Je mi líto, ale není doma… Ne, nevíme, kdy se vrátí.“ Váhavě zavěsila a obrátila se k manželovi. „To byla pařížská ústředna… Divné. Někdo ti volá z Francie, ale když jsem řekla, že nejsi doma, ta holka se ani nezeptala, kde je možné tě zastihnout. Spojení se prostě náhle přerušilo.“

„Ach, proboha svatého!“ vykřikl Gates, viditelně otřesený. „To je průšvih. Něco se podělalo… Někdo lhal!“ S těmito slovy se právník otočil a spěchal k protější stěně pracovny, podél níž se od podlahy ke stropu táhly police s knihami. Odsunul prostřední sekci ve výšce hrudníku, která maskovala domácí trezor, a třesoucí se rukou vylovil z kapsy klíček. Teprve pak si v záchvatu paniky uvědomil, že není v místnosti sám, a přes rameno křikl na manželku: „Vypadni odsud! Vypadni! Vypadni! Vypadni!“

Edith Gatesová pomalu zamířila ke dveřím, ale na prahu se zastavila a řekla manželovi tiše: „Všechno to začalo v Paříži, že, Randy? Před sedmi lety v Paříži. Tehdy se něco stalo. Vrátil ses jako zničený muž, plný strachu a bolesti, o kterou ses se mnou nechtěl podělit.“

„Vypadni už konečně!“ zaječel na ni oslavovaný právník s divokým pohledem v očích.

Edith vyšla na chodbu a zavřela za sebou, ale nepustila kliku. O chvíli později pootevřela dveře a nahlédla škvírkou.

Šok při pohledu na manžela ji připravil o řeč i o schopnost pohybu. Muž, s nímž žila třiatřicet let, právnický obr, který nekouřil a v životě se nedotkl alkoholu, měl v levém předloktí zabodnutou jehlu a palcem pravé ruky mačkal píst stříkačky.

10

Manassas zahalila tma a krajina ožila nočními zvuky. Bourne se prodíral lesem, který obklopoval „farmu“ generála Normana Swaynea. Vyplašení ptáci prchali za tlukotu křídel a probuzené vrány vyhlásily ve větvích poplach, avšak po chvíli vzrušení ustalo a vrátil se předchozí klid.

Jason stanul na hranici pozemku. Vymezoval ji plot z pletivových polí zasazených do plastových rámů, na vrcholu korunovaný několika řadami ostnatého drátu vykloněnými směrem ven. Vstup zakázán! Peking. Ptačí rezervace. Ta skrývala nebezpečné tajemství, a tak není divu, že ji chránila téměř neproniknutelná bariéra. Ale proč by se měl hradbou, která musela stát tisíce dolarů, obklopovat vysoký armádní důstojník, jenž tráví pracovní dobu za psacím stolem? Účelem tohoto plotu není zabránit v útěku zatoulanému dobytku. Je zde proto, aby lidé nemohli dovnitř.

Stejně jako v čínské přírodní rezervaci nebudou ani zde použita čidla napájená elektřinou, protože zvěř a ptáci by nepřetržitě vyvolávali poplach. Ze stejného důvodu nestřeží pozemek fotobuňky a neviditelné paprsky. Ty může spíš očekávat na otevřeném plochém terénu v nejbližším okolí domu, a pokud je tam skutečně někdo instaloval, pak zhruba ve výši pasu dospělého člověka.

S každým cvaknutím štípacích kleští si uvědomoval nevyhnutelné. Čelo orosené potem a zrychlené oddechování mluvily jasnou řečí: bez ohledu na to, jak usilovně se snažil udržet v kondici, jednou je mu padesát a tělo to dobře ví. Znovu podobné myšlenky zahnal. Záleží jen na Marii a na dětech, na jeho rodině. Pro ně dokáže všechno, když mu nebude chybět vůle. David Webb se z jeho psychiky vytratil, zůstal jen predátor Jason Bourne.

Pronikl skrz! V pevném pletivu vznikla dostatečně vysoká svislá mezera a Bourne s vypětím sil odtáhl oba spodní konce stranou. Proplazil se otvorem a vstal. Nehybně napínal uši a pátral pohledem ve tmě. Ve velkém domě, zacloněném borovými větvemi, blikalo světlo. Opatrně zamířil k příjezdové cestě. Dosáhl okraje vozovky, zalehl do trávy pod borovice, nabíral ztracené síly, soustředil myšlenky na další postup a přitom se soustavně rozhlížel. Vtom se náhle rozsvítilo světlo daleko vpravo u nezpevněné polní cesty, která odbočovala z asfaltky.

Stál tam malý domek, jehož dveře se právě otevřely. Vyšli z nich dva muži a jedna žena a jejich slova se tichou a nesrozumitelnou ozvěnou nesla nocí až k Jasonovi. Trojíce nevedla přátelský rozhovor, ti lidé se o něčem vášnivě dohadovali. Spěšně přitiskl k očím dalekohled a zaostřil. V muži středního vzrůstu a střední postavy, který kráčel vzpřímeně jako pravítko úplně vlevo a vehementně protestoval, okamžitě poznal generála z Pentagonu a v prsaté ženě s melírovanými tmavými vlasy jeho manželku, avšak nejvíce ho zaujal korpulentní muž, jenž stál nejblíže ke dveřím. Doslova ho fascinoval. Toho otylého chlapa znám! blesklo mu hlavou. Vzhledem ke ztrátě paměti si celkem pochopitelně nevzpomínal, kde nebo při jaké příležitosti se s ním setkal, ale instinktivní reakce při pohledu na toho člověka mluvila jasnou řečí. Projel jím záchvěv nenávisti – nepochopitelné, protože si ji nedokázal spojit s ničím ze své minulosti. Pocit odporu a zhnusení zůstával. Kde jsou ty prchavé obrázky zapomenutých příhod a okolností, které se mu čas od času zjevují před vnitřním zrakem? Žádné se neobjevily, avšak Jason věděl, že muž, na kterého se díval dalekohledem, je jeho nepřítel.

A pak ten obézní chlapík udělal něco neočekávaného. Ochranářským gestem objal generálovu manželku kolem ramen a ukazovákem pravé ruky opakovaně bodal do prostoru mezi sebou a důstojníkem. Ať už mu řekl cokoliv, Norman Swayne zareagoval se směsicí stoického odhodlání a hrané lhostejnosti. Povojensku udělal čelem vzad a přehlídkovým krokem rázoval přes trávník k zadnímu vchodu do domu. Bourne ho ve tmě ztratil a stočil dalekohled zpět k dvojici před osvětlenými dveřmi. Mohutný tělnatý muž pustil generálovu ženu a něco jí řekl. Přikývla, letmo ho políbila na rty a rozběhla se za manželem. Opuštěný ochránce se vrátil do domku, přibouchl za sebou dveře a zhasl.

Jason upevnil dalekohled k nohavici a snažil se pochopit scénu, jejímž svědkem se právě stal. Jako by se díval na němý film bez titulků. Gesta působila mnohem reálněji a bez přehnané teatrálnosti. Uvnitř střeženého sídla se bezesporu odehrává klasický manželský trojúhelník. To však nevysvětluje existenci plotu. Důvod, proč je dům obehnán hradbou, musí teprve zjistit.

Instinkt mu napovídal, že přehnaná bezpečnostní opatření nějak souvisejí s mohutným mužem, jenž právě zlostně zašel do domku. Zamíří tam a s tím člověkem, který je součástí jeho zapomenuté minulosti, si promluví. Pomalu se napřímil a opatrně postupoval od jednoho kmenu borovice ke druhé. Pak přeběhl otevřený terén a pokračoval mezi stromy, které lemovaly nezpevněnou úzkou polní cestu.

Nečekaný zvuk ho donutil bleskurychle zalehnout. Otáčející se kola drtila štěrk a vyhazovala kamínky. Překulil se pod převislé větve a vyhlédl za kmenem. Za okamžik spatřil, jak se ze stínů směrem k domu vynořilo podivné vozidlo, kříženec mezi terénní čtyřkolkou a golfovým vozíkem, a uhánělo po polní cestě. Mohutné pneumatiky s hlubokým vzorkem mu zaručovaly značnou rychlost i potřebnou stabilitu. Působilo hrozivě, neboť kromě vysoké rozkývané antény bylo na všech čtyř stranách opatřeno průhlednými štíty, které svou tloušťkou připomínaly neprůstřelné sklo. Ochránily by posádku před palbou alespoň na tak dlouho, než by vysílačkou ohlásila útok. „Farma“ generála Normana Swaynea teď působila ještě podivněji – a překvapení tím zdaleka neskončila.

Zpoza domku – Bourne nyní viděl, že je to ve skutečnosti srub z přitesaných trámů – se vyřítila další čtyřkolka a obě vozidla na cestě zastavila sotva metr od sebe. Řidiči se vyklonili a jako roboti otočili hlavy ke srubu. Vzápětí se z ukrytého reproduktoru ozval velitelský hlas: „Zajistěte brány. Pusťte psy a pokračujte v hlídkové činnosti.“

Čtyřkolky se jako na povel rozdělily, na plný plyn vyrazily opačnými směry a za okamžik zmizely v temnotě. Při zmínce o psech Bourne automaticky sáhl do pouzdra u pasu pro plynovou pistoli a spěšně se odplazil podrostem k plotu. Jestli přiběhnou ve smečce, nezbude mu, než vyšplhat po pletivu a přeskočit ostnatý drát na druhou stranu. Dvoukomorová zbraň dokáže neutralizovat pouze dvě zvířata a útok celé smečky by mu neposkytl čas k opětovnému nabití. Přikrčil se a napjatě čekal, připraven vyskočit na plot. Převislé větve naštěstí nesahaly až k zemi a ponechávaly dostatečně otevřený výhled.

Po polní cestě přibíhal černý dobrman. Nezastavoval se, nevětřil stopu, běžel na předem určené místo. V patách za ním se řítil dlouhosrstý vlčák, který však krátce nato zpomalil a zastavil se. Bourne pochopil – útoční psi byli vycvičeni, aby střežili přidělené teritorium, které si soustavně vyznačovali pachem moči a vyhlašovali je tak za své vyhrazené království. Podobné chování znal z Orientu, kde tamější rolníci a drobní vlastníci půdy pochopili, že se jim vyplatí krmit strážce svých polí. I omezený počet dokáže zahnat osamělého zloděje a při rozsáhlejším útoku vyvolají poplach. Orient, Vietnam… Medusa. Vzpomínky se vracely v nejasných obrysech jako podvědomé představy. Mladý statný muž v uniformě přijel v džípu, vystoupil a rozkřičel se na přeživší zbytek úderného týmu, který se právě vrátil ze sabotážní akce, jejímž cílem bylo zablokování provozu na Ho Či Minově stezce. Na téhož muže, staršího a obéznějšího, se před chvílí díval dalekohledem! Před lety jim slíbil dodávku výzbroje. Munici, minomety, granáty, vysílačky. A nepřivezl vůbec nic! Jen stížnosti z velitelství v Saigonu. Vy zasraní ilegálové jste nám místo informací přinesli jen hromadu sraček! Nebyla to pravda. Saigon zareagoval příliš pozdě a šestadvacet mužů bylo zbytečně zabito nebo zajato.

Bourne si vzpomněl tak zřetelně, jako by se to stalo před hodinou, před minutou: vytrhl z pouzdra pětačtyřicítku a bez varování zabořil její hlaveň poddůstojníkovi do čela.

„Ještě slovo a jsi mrtvý, seržante!“ Takže ten chlap měl tehdy hodnost seržanta. „Buď nám do pěti nula nula zítra ráno přivezeš požadované zásoby, nebo se osobně vypravím do Saigonu a rozstřelím tvůj mozek po stěnách toho bordelu, kam tak rád chodíš. Vyjádřil jsem se jasně a ušetříš mi cestu do města? Vzhledem k utrpěným ztrátám bych tě nejraději odpráskl na místě!“

„Dostanete, co potřebujete.“

„Tres bienl“ křikl nejstarší člen Medusy, Francouz, který mu o řadu let později v čínské ptačí rezervaci nedaleko Pekingu zachránil život a krátce nato sám zemřel krutou smrtí z rukou fanatika. D’Anjou, muž, o němž vznikly legendy.

Jason se násilím odtrhl od vzpomínek. Dlouhosrstý vlčák pobíhal kolem cesty a s hlubokým vrčením nasával vztyčenými nozdrami vzduch – zvětřil lidský pach. Zvíře během několika vteřin lokalizovalo jeho zdroj a s krátkým zaštěknutím a vyceněnými tesáky se rozběhlo do podrostu. Vrčení přešlo v hrdelní chrapot ohlašující smrt. Bourne uskočil k plotu. V pravé ruce svíral plynovou pistoli, levou paži pokrčil v lokti a držel před tělem. Právě včas, protože vzduchem již letělo mohutné tělo poháněné zuřivým vztekem. Stiskl spoušť, hned nato podruhé. Obě šipky našly cíl, ale útočící zvíře nezastavily. Jason levačkou srazil vlčákovu hlavu na stranu a nabral ho kolenem do břicha, aby se vyhnul vířícím tlapám s ostrými drápy. Za okamžik – naplněný zprvu urputným a pak rychle utichajícím soubojem, naštěstí bez zvuků, které by vyvolaly poplach – bylo po všem. Pes omámený drogou vytřeštil nevidoucí oči a bezvládně se svalil do trávy. Bourne čekal a ani se nehnul v obavě z útoku druhého psa.

Po chvíli uklidněn vrátil plynovou pistoli na místo a plazil se zpátky k polní cestě. Z čela mu do očí stékaly kapky potu. Opravdu je už na takové věci poněkud starý. Před pár roky by vyřízení útočícího psa znamenalo obyčejnou rozcvičku před akcí… Znovu přiložil dalekohled k očím. Nízko letící mraky zakrývaly měsíc, který jen občas vykoukl jejich clonou, ale světlo postačovalo. Zamířil pohled k palisádovému plotu, který odděloval pozemek od silnice. Podél něj běhal po vyšlapané stezce tam a zpátky černý dobrman jako netrpělivý panter. Tu a tam se zastavil, krátce se vymočil a strčil dlouhý čenich do křoví. Zvíře bylo očividně vycvičeno tak, aby se pohybovalo mezi oběma zavřenými ocelovými bránami. Na koncích přiděleného úseku se vždy zastavilo a s vrčením se několikrát otočilo, jako by očekávalo nenáviděný elektrický šok z obojku, který ho potrestá za bezdůvodné opuštění vymezeného prostoru. Další metoda pocházející z Vietnamu – vojáci učili psy střežit muniční sklady a zbrojnice pomocí dálkově ovládaných zařízení v obojcích. Jason zaměřil dalekohled na vzdálenější konec rozlehlé travnaté plochy před domem a spatřil třetího zvířecího hlídače, světle šedého ohaře, který sice na první pohled vypadal neškodně, ale jeho útok by byl smrtelně nebezpečný. Rozrušený pes pobíhal po louce a zřejmě pronásledoval veverky nebo králíky. Rozhodně však nezvětřil lidský pach – nevydával hrdelní vrčení, signál k útoku.

Bourne analyzoval dosavadní pozorování, aby si ujasnil další postup. Musel předpokládat, že Swayneovu rezidenci hlídají další zvířata, ještě dvě, možná dokonce tři. Ale proč takto? Proč celá smečka volně nepobíhá po pozemku? Pouhý pohled na děsivého protivníka by případného narušitele spolehlivě zastavil… Odpověď byla tak zřejmá, že mu chvíli trvalo, než na ni přišel. Pohyboval dalekohledem mezi ohařem a dobrmanem, v mysli stále živý obraz dlouhosrstého vlčáka. Ti psi nebyli pouze obyčejní hlídači vycvičení k útoku na vetřelce. Představovali výkvět své rasy. Jejich výcvik musel trvat dlouhá léta a byl doveden k dokonalosti. Přes den atrakce předváděná na výstavách, v noci nemilosrdní zabijáci. No ovšem! „Farma“ generála Normana Swaynea nesloužila jako zástěrka, utajená nemovitost, kam si ulil peníze. Naopak, byla veřejně přístupná, alespoň pro vybrané hosty, přátele, sousedy a kolegy, kteří sem přicházeli, mnozí nepochybně s žárlivostí a závistí, obdivovat psí šampiony v pečlivě udržovaných kotcích, a určitě si neuvědomovali, co se skrývá pod lesklou načesanou srstí. Norman Swayne, náčelník zásobovacího oddělení Pentagonu a příslušník staré i nové Medusy, byl milovník psů nejčistší rasy. Kdyby mu v tom nebránil etický kodex armádního důstojníka, jistě by vybíral poplatky za připuštění.

Švindl. A jestli je jeden z aspektů generálovy „farmy“ falešný, lze předpokládat, že i celá usedlost je pouze bouda, stejný podvod jako údajné dědictví, které mu umožnilo si ji koupit. Medusa.

Ze vzdálených stínů vyjela na louku jedna z podivných čtyřkolek a po příjezdové cestě mířila k bráně. Jasona nepřekvapilo, když se ohař rozběhl k vozítku, pelášil vedle něho a radostným štěkotem se dožadoval pochvaly od řidiče. Řidiči! Ti muži se určitě starají i o zvířata. Jejich důvěrně známý pach psy očividně uklidňuje. Tento poznatek uzavřel Bourneovy analytické úvahy a určil další postup. Musí získat větší volnost pohybu po uzavřeném pozemku. Aby toho dosáhl, potřebuje se pohybovat v blízkosti řidiče, což znamená zmocnit se jednoho z hlídkových vozidel. Odplazil se podrostem a ukryl se ve stínu borovic.

Čtyřkolka chráněná neprůstřelnými panely se zastavila mezi dvěma bránami, částečně zakrytá křovinami. Jason zaostřil dalekohled. Dobrman byl zřejmě nejoblíbenější pes ze smečky. Řidič mu otevřel a zvíře vesele vyskočilo a opřelo se tlapami o sedadlo. Muž mu házel do dychtivě otevřené tlamy kousky pečiva nebo masa, pak natáhl ruku a podrbal psa za krkem.

Bourne věděl, že má jen několik minut, aby uvedl mlhavý plán v činnost. Musí vozidlo zastavit a vylákat řidiče ven, aniž by vzbudil jeho podezření. Nesmí mu poskytnout důvod použít vysílačku a přivolat pomoc. Pes? Položit ho na polní cestu? Ne, strážný by se domníval, že ho někdo zastřelil z druhé strany plotu, a vyvolal by poplach. Co jiného může podniknout? V panice vyvolané nerozhodností se horečně rozhlížel téměř neproniknutelnou temnotou. A zase našel řešení, které se nabízelo samo. Vzorně udržovaný rozlehlý trávník, dokonale zastřižený živý plot lemující příjezdovou cestu, kterou snad služebnictvo i zametalo – generál si zjevně potrpěl na pořádek. Jason ho v duchu slyšel, jak komanduje personál.

Podíval se dalekohledem ke čtyřkolce. Řidič laškovně odstrkoval dobrmana a chystal se přibouchnout průhledný panel. Zbývají pouhé vteřiny. Co? Jak?

Na zemi se rýsoval obrys uschlé větve, která se odlomila od kmene borovice, pod níž ležel. Rychle k ní přiskočil, vytrhl ji z hlíny a přikrčený ji táhl k příjezdové cestě. Kdyby ji položil doprostřed asfaltového pruhu, působila by příliš nápadně. Nechá ji přečnívat přes krajnici – i tak drobné narušení úzkostně udržovaného pořádku upoutá pozornost řidiče a přiměje ho větev uklidit. Co kdyby chtěl generál nečekaně odjet a všiml si jí? Personál Swayneova sídla tvořili současní nebo bývalí příslušníci armády, kteří se stále cítí pod vojenským velením a jistě se rádi vyhnou pokárání, zejména za bezvýznamnou maličkost. Okolnosti hrály Jasonovi do karet. Popadl ulomenou haluz za silný konec, otočil ji a hodil na zem tak, že zasahovala asi metr do vozovky. Slyšel přibouchnutí panelu a burácení motoru, jak čtyřkolka nabrala rychlost, a stáhl se do stínu borovic.

Vozidlo se přiblížilo a prudce zpomalilo, když kužely světla vylouply ze tmy nečekanou překážku. Řidič se k ní opatrně přibližoval minimální rychlostí, nejistý, co vlastně vidí; pak to zjistil a šlápl na brzdu. Bez váhání otevřel, vystoupil a obešel vozidlo.

„Ty jsi ale pitomec, Rexi,“ zavrčel polohlasně se zřetelným jižanským přízvukem. „Cos to sem zas přitáhl, ty bestie hloupá? Jestli si nedáš pozor, ten debilní lampasák ti oholí tvůj krásný kožich, protožes mu zabordelil jeho zámecký park… Rexi? Rexi! K noze, ty zasraný čokle!“ Muž uchopil větev a vlekl ji pod borovici. „Rexi, slyšíš mě, ty nadržený kozle?“

„Ani se nehni a natáhni pracky před sebe!“ zasyčel Jason Bourne a vztyčil se ze stínu.

„Do prdele! Kdo sakra jsi?“

„Někdo, komu houby záleží na tvém životě.“

„Máš zbraň! Vidím ji!“

„Ty taky, jenže v pouzdru. Já tu svou držím v ruce a mířím ti na čelo.“

„A kde je sakra ten pes?“

„Zneškodněný.“

„Cože?“

„Je to dobrý pes a nemůže za to, co z něj trenér udělal. Za chování zvířete je vždy odpovědný člověk.“

„O čem to mluvíte?“

„V zásadě o tom, že bych raději zabil člověka než zvíře. Vyjádřil jsem se jasně?“

„Mně není jasné vůbec nic! Akorát že tento člověk nechce zemřít.“

„V tom případě si promluvíme, ano?“

„Mám spoustu slov, ale jenom jeden život, šéfe.“

„Spusť pravou ruku a vytáhni zbraň z pouzdra. Palcem a ukazovákem, šéfe.“ Strážný poslechl. „A teď buď tak hodný a hoď ji ke mně.“ Bourne se sklonil pro pistoli.

„Co má tohle všechno znamenat?“ zakvílel strážný plačtivě. „Potřebuju informace. Dostal jsem za úkol je opatřit.“

„Řeknu vám všechno, co vím, ale hlavně mě nechte žít. Mám už tohohle podělanýho místa až po krk! Tušil jsem, že se dřív nebo později něco takového stane. Říkal jsem Barbíně, že jednoho krásného dne přijdou lidi a začnou klást nepříjemné otázky. Můžete se jí klidně zeptat! Ale nepočítal jsem, že to bude takto! Jako vy! Se zbraní namířenou na mou hlavu!“

„Předpokládám, že Barbína je tvoje žena.“

„Tak nějak.“

„Takže začneme tím, proč sem přijdou lidi a začnou klást nepříjemné otázky. Mé nadřízené to bude určitě zajímat. Žádný strach, tebe se to netýká. O tebe nikdo zájem nemá. Jsi jenom strážce.“

„Ano, obyčejný hlídač, nic jiného, šéfe!“ potvrdil vyděšený muž.

„Tak proč jsi Barbíně vykládal, že sem přijdou lidi a začnou klást nepříjemné otázky?“

„Kruci, já ani nevím… Akorát že se tady dějou divný věci, víte?“

„Ne, nevím. Co třeba?“

„No třeba ten uřvanej lampasák, generál. Velká ryba. Když si zmyslí, přijede pro něho limuzína z Pentagonu i s řidičem. Někdy dokonce helikoptéra. A celé mu to tady říká pane.“

„No a?“

„No a ten bachratý Irčan – mizerný štábní seržant – s ním cvičí jako s čoklem, jestli víte, jak to myslím. A potom ta jeho kozatá panička. Rozdává si to s tím tlusťochem a je jí srdečně jedno, jestli o tom někdo ví. Fakt divný. Chápete, jak to myslím?“

„Běžné rodinné problémy, do kterých podle mě nikomu nic není. Proč by sem měli přijít lidi a začít klást nepříjemné otázky?“

„A proč jste tady vy, člověče? Asi jste si myslel, že se tady dneska sejdou, že jo?“

„Kdo se tu má sejít?“

„Velcí šéfové v limuzínách s olivrejovanými řidiči. Jenže jste si vybral špatnou noc. Žádná schůzka nebude. To by tady nepobíhali psi. Nepouští je, když čeká návštěvu.“

Bourne se na chvíli odmlčel a pak přistoupil k strážnému. „Budeme pokračovat v tom tvém vozíku,“ řekl nesmlouvavě. „Já se přikrčím a ty uděláš přesně to, co ti řeknu.“

„Slíbil jste mi, že z toho vyváznu.“

„Máš šanci, ty i tvůj kolega na hlídce. Jsou ty brány napojeny na poplašný systém?“

„Ano, ale když jsou psi venku, vypíná se. Když uvidí někoho na silnici, skáčou na mříže tak zuřivě, že by ho pokaždé spustili.“

„Kde je kontrolní panel?“

„Máme tady dva. Jeden v seržantově srubu, druhý v hale hlavního domu. Pokud jsou obě brány zavřené, můžete alarm zapnout.“

„Tak pojďte, pojedeme.“

„Kam?“

„Nejdřív se chci podívat na všechny psy, co tady běhají.“

O jedenadvacet minut později leželo všech pět uspaných psů v kotcích. Bourne otevřel bránu a pustil oba strážné. Před odchodem dal každému tři sta dolarů. „Náhrada ušlé mzdy,“ poznamenal.

„Hej, co moje auto?“ protestoval druhý hlídač. „Za moc nestojí, ale odveze mě, kam potřebuju. Willie a já s ním jezdíme do práce.“

„Máte klíčky?“

„Jasně. Tady v kapse. Stojí za psími kotci.“

„Zítra si ho můžete vyzvednout.“

„A proč s ním nemůžu hned odjet?“

„Motor by způsobil hluk a kromě toho každou chvíli přijedou moji nadřízení. Bude lepší, když tu nikoho neuvidí. Věřte mi.“

„Sakra práce! Co jsem ti říkal, Jime? To samé co Barbíně. Tohle místo je fakt divný, člověče!“

„Zato ty tři stovky vůbec divný nejsou, Willie. Jdeme. Zkusíme si něco stopnout. Ještě není tak pozdě, aby po silnici nikdo nejel… Jo, šéfe, kdo se postará o psy, až se proberou? Před nástupem ranní šichty se musejí nakrmit a provést, ale jestli se k nim přiblíží někdo cizí, roztrhají ho na cucky.“

„Co třeba Swayneův štábní seržant? Ten je snad zvládne, ne?“

„Nemají ho zrovna v lásce, ale poslechnou ho,“ připustil strážný jménem Willie. „Ti nadrženci mnohem víc milujou generálovu paničku.“

„A generál?“ zeptal se Bourne.

„Ten chčije krev, jenom je vidí,“ opáčil Jim.

„Dík za informace. A teď už se raději ztraťte. Jděte po silnici kus na jih, než začnete stopovat. Moji nadřízení přijedou z opačného směru.“

Jim na něj zamžoural ve slabém měsíčním svitu. „Tohle je ta nejšílenější noc, co jsem kdy zažil. Přihrnete se sem oblečený jako nějaký podělaný terorista, ale mluvíte a jednáte jako přísný armádní důstojník. Furt mluvíte o svých nadřízených, uspíte čokly a potom nám zaplatíte tři sta babek, abysme vypadli. Tohle v životě nepochopím.“

„To od vás taky nikdo nečeká. Ale nemyslíte, že kdybych byl skutečně terorista, byli byste touhle dobou už mrtví?“

„Má pravdu, Jime. Padáme odsud.“

„A co sakra máme říct…“

„Kdyby se vás někdo ptal,“ přerušil ho Bourne, „klidně řekněte pravdu. Přesně popište, co se stalo. A můžete dodat, že krycí jméno je Kobra.“

„Panebože!“ vyjekl Willie a oba muži se rozběhli k silnici.

Jason Bourne zabezpečil bránu a vrátil se k hlídkovému vozidlu. Ať se v příštích hodinách stane cokoliv, další odnož Medusy bude ochromena strachem a na lavinu otázek, které budou následovat, nedokáže nikdo odpovědět. Záhada.

Usedl za volant čtyřkolky, zařadil rychlost a vyrazil ke srubu na konci polní cesty.

Přistoupil k oknu a opatrně nahlédl dovnitř. Otylý seržant seděl v masivním koženém křesle a s nohama na pohovce se díval na televizi. Podle zvuků, které pronikaly ven, Bourne usoudil, že generálův pobočník sleduje baseballový zápas. Prohlédl si místnost, pokud mu to omezené zorné pole dovolilo. Typické rustikální vybavení v odstínech hnědé a červené. Tmavý nábytek, kostkované závěsy, pohodlný příbytek muže. Něco jako lovecká chata v lesích. Žádná zbraň. Člověk by očekával přinejmenším starožitnou pušku nad krbem, ale seržant zřejmě nevlastnil ani obligátní armádní automatickou pětačtyřicítku. Jason ji alespoň nikde neviděl. Pobočník si zřejmě s osobní bezpečností nelámal hlavu. Ostatně proč by taky měl? Sídlo generála Normana Swaynea bylo dokonale zajištěno – plot, brány, motorizované hlídky a vycvičení psi. Bourne hleděl přes sklo na odulou laločnatou tvář štábního seržanta. Jaká tajemství ta velká hlava skrývá? Delta z Medusy to zjistí, kdyby mu měl otevřít lebku. Odstoupil od okna a obešel srub ke vchodu. Levou rukou dvakrát zaklepal na dveře, zatímco v pravé držel pistoli, jejíž původ se nedal vystopovat – dar Alexandera Conklina, korunního prince temných operací.

„Je otevřeno, Rachel!“ křikl skřípavý hlas.

Bourne stiskl kliku a odstrčil dveře, které se pomalu otočily na závěsech a zastavily se o zeď. Vstoupil.

„Ježíši Kriste!“ vykřikl seržant; spustil nohy z pohovky a namáhavě zvedal tlusté tělo z křesla. „Vy…! To se mi snad zdá! Vidím ducha! Vy jste přece mrtvý!“

„Omyl,“ opáčil Delta z Medusy. „Jmenujete se Flannagan, že?“

„Jste mrtvý!“ zopakoval vyděšený generálův pobočník. „Koupil jste to v Hongkongu! Před čtyřmi… pěti lety!“

„Netušil jsem, že máte takový přehled.“

„My víme… Já to vím!“

„Vidím, že máte konexe na správných místech.“

„Vy jste Bourne!“

„Zřejmě jsem se znovu narodil.“

„Nevěřím!“

„Věřte, Flannagane. A teď si promluvíme o tom, kdo jsou ti my, o kterých jste se zmínil. Přesněji řečeno o Hadí ženě.“

„Vy jste ten… Swayne čekal nějakého chlapa, který si říká Kobra!“

„Kobra je had.“

„Nechápu, co…“

„Přiznávám, je to trochu zmatené,“ poznamenal Bourne. „Jste přece jeden z nás!“

„Byl jsem. Ale odřízli jste mě. A teď jsem se, jak vidíte, připlazil zpátky.“

Seržant horečně těkal pohledem od okna ke dveřím. „Jak jste se sem dostal? Kde jsou hlídky? Kde jsou psi? Proboha svatého! Kde jsou?“

„Psi pokojně spí ve svých kotcích, takže jsem dal hlídkám volno.“

„Dal jste… Psi byli přece puštění, aby hlídali pozemek.“

„Už ne. Přesvědčil jsem je, že si mají lehnout a odpočívat.“

„A strážní? Co se stalo s těmi pitomci?“

„Ty jsem zase přesvědčil, že udělají nejlíp, když odejdou. A to, co si myslí o dnešních událostech, je ještě zmatenější.“

„Čeho tím chcete dosáhnout?“

„Domníval jsem se, že jsem se už o tom zmínil. Promluvíme si, seržante Flannagane. Rád bych se spojil se starými spolubojovníky.“

Vyděšený tlusťoch neohrabaně ustoupil od křesla. „Jste šílenec, kterému říkali Delta – do té doby, než jste dezertoval a založil si vlastní podnik!“ vykřikl chraplavě. „Viděl jsem fotku! Ležel jste na prkně pod prostěradlem nasáklým krví, tělo provrtané kulkami. Měl jste odkrytý ksicht a vytřeštěné oči a krvácel jste z rány na čele a na krku… Zeptali se mě, kdo to je, a já řekl, že Delta. Delta od ilegálů. Jenže oni tvrdili, že to není žádný Delta, nýbrž nájemný vrah Jason Bourne. A já na to, že to potom musí být jeden a ten samý člověk, poněvadž mrtvý na prkně je Delta, kterého jsem osobně znal. Poděkovali mi a poslali mě zpátky k ostatním.“

„Kdo byli ti oni?“

„Lidi z Langley. Ten, co vedl výslech, kulhal a chodil o holi.“

„A kdo byli ti ostatní, ke kterým vás poslali?“

„Chlapi ze Saigonu.“

„Z velitelství v Saigonu?“

„Jo.“

„Muži, kteří pracovali s námi? S ilegály?“

„Jo. Většinou.“

„Kdy se to stalo?“

„Panebože, vždyť už jsem to říkal!“ zaječel tlusťoch v panice. „Před čtyřmi nebo pěti roky! Viděl jsem vaši fotografii! Byl jste mrtvý!“

„Pouze jednu fotografii?“ zeptal se Jason Bourne tiše a hleděl na štábního seržanta. „Máte vynikající paměť.“

„Držel jste mi u hlavy bouchačku! Za třiatřicet let služby se mi nic podobného nestalo, a to jsem absolvoval dvanáct bojových turnusů ve dvou válkách… Jo, mám dobrou paměť.“

„Chápu.“

„Ale já ne! Nechápu ani hovno. Byl jste mrtvý!“

„To tvrdíte vy. Mýlíte se. Ale na druhé straně, možná ne. Třeba jsem mrtvý a tohle je jenom noční můra, která vás navštívila po dvaceti letech podvodů a lží.“

„Co je tohle za kecy? O čem to sakra…“

„Ani hnout!“

„Copak se hýbu?“

V dálce práskl výstřel. Jason se otočil… a instinkt mu velel pokračovat v obratu! O celých tři sta šedesát stupňů! Obrovitý seržant se na něj vrhl a jeho mohutné paže mu narazily na ramena jako beranidla. Delta z Medusy prudce vykopl pravou nohu a brutálně ji zabořil útočníkovi do ledvin a prakticky ve stejném okamžiku ho udeřil pažbou pistole do týla. Flannagan zavrávoral a rozplácl se na podlaze. Jason ho kopancem do hlavy poslal do bezvědomí.

Ticho netrvalo dlouho – k otevřeným dveřím srubu běžela hystericky řvoucí žena. O několik vteřin později vpadla do místnosti manželka generála Normana Swaynea. Při pohledu na tělo na podlaze zavrávorala a musela se opřít o židli.

„Je mrtvý!“ zaječela a hlas jí v panice přeskočil. Odstrčila židli a poklekla vedle svého milence. „Zastřelil se, Eddie! Ach, můj bože, on se zabil!“

Jason Bourne se vztyčil z dřepu, zamířil ke dveřím srubu, který skrýval tolik tajemství, zavřel je a otočil se k dvojici vězňů. Rozklepaná žena naříkala a zajíkala se, ale slzy, které jí tekly po tvářích, byly slzy strachu, ne zármutku. Seržant zamrkal, potřásl velkou hlavou a zvedl ji. Pokud jeho obličej vyjadřoval nějaké emoce, byl to vztek kombinovaný se zmatkem.

11

„Ničeho se nedotýkejte,“ varoval Bourne Flannagana a Rachel Swayneovou, než těsně za nimi vešel do generálovy pracovny, jejíž stěny zdobily zarámované fotografie rozvěšené jedna vedle druhé. Při pohledu na tělo zhroucené na židli za psacím stolem, na pistoli v natažené ruce a na děsivou skvrnu na zdi, kde se rozstříkl mozek a kusy lebeční kosti, zalapala žena po dechu, klesla v předklonu na kolena a přemáhala zvracení. Seržant ji uchopil za loket a pomohl jí vstát, zastřené oči upřené na generálovu zmrzačenou mrtvolu.

„Zatracený blázen,“ vydechl Flannagan neslyšně. Chvíli nehnutě stál a jen žvýkací svaly se mu napínaly vnitřním napětím, a pak zařval: „Ty zasraný hajzle! Proč jsi to udělal? Co teď budeme dělat?“

„Zavolejte na policii, seržante,“ poradil mu Jason Bourne. „Cože?“ křikl pobočník a otočil se.

„Ne!“ zaječela paní Swayneová a doslova vyskočila. „To nemůžeme!“

„Myslím, že nemáte na vybranou. Nezabili jste ho. Možná jste ho dohnali k sebevraždě, ale spoušť stiskl sám.“

„Co je to sakra za blbý nápad?“ odsekl Flannagan nakvašeně.

„Lepší malá, i když krvavá, domácí tragédie, než rozsáhlé vyšetřování, nemyslíte? Soudím, že nebylo žádným tajemstvím, že vy dva spolu máte poměr.“

„On zvysoka sral na to, co my dva spolu máme, a to taky nebylo žádné tajemství.“

„Ještě nás povzbuzoval,“ dodala Rachel a uhladila si sukni; obdivuhodně rychle se jí vracela rozvaha. Mluvila sice k Jasonovi, ale oči jí stále sklouzávaly k milenci. „Nechával nás o samotě, často několik dní… Musíme tady zůstat? Bože můj, byla jsem za toho muže provdaná šestadvacet roků! Nevím, jestli se s tím někdy vyrovnám… Je to pro mě strašné!“

„Máme si o čem povídat,“ poznamenal Bourne.

„Ale ne tady, ne v této místnosti,“ zaprosila. „Pojďme do obývacího pokoje. Tam si můžeme promluvit.“ Paní Swayneová, která se již zcela ovládala, vyšla do chodby; generálův pobočník krátce pohlédl na zakrvavené tělo, ušklíbl se a následoval ji.

„Zůstaňte na chodbě tak, ať na vás vidím, a nehýbejte se!“ zavolal za nimi Jason. Přistoupil k psacímu stolu a prohlížel si jednotlivé předměty, které byly to poslední, co Norman Swayne na tomto světě viděl, než si strčil hlaveň pistole do úst. Něco se mu nezdálo. Vpravo od zelené psací podložky ležel poznámkový blok s hlavičkou Pentagonu a jménem a hodností majitele, vlevo vedle koženého okraje podložky zlatá propisovací tužka s lesklým hrotem vystrčeným, jako kdyby ji pisatel krátce před smrtí použil a zapomněl zacvaknout. Bourne se naklonil nad stůl těsně vedle mrtvoly – do nosu ho udeřil zápach střelného prachu a spáleného masa – a hleděl na prázdné stránky zápisníku. Několik jich odtrhl, přeložil je a schoval do zadní kapsy kalhot. Ustoupil, pořád znepokojený… Čím? Rozhlédl se po místnosti, oči klouzaly po nábytku.

Ve dveřích stanul seržant Flannagan. „Co tady děláte?“ zeptal se podezřívavě. „Čekáme na vás.“

„Vašemu příteli už to tady možná připadalo nesnesitelné, ale mně ne. Nechci ještě odejít, protože se zde mohu hodně dozvědět.“

„Nám jste zakázal se čehokoliv dotýkat.“

„Já se jenom dívám, seržante. A jestli si odsud něco odnesu, nikdo nezjistí, že jsem se toho dotkl, protože to tady prostě nebude.“ Bourne náhle zamířil k ozdobnému kávovému stolku s tepanou kovovou deskou, jaké lze spatřit v indických a středovýchodních bazarech. Stál mezi dvěma křesílky před krbem a ležel na něm skleněný popelník s několika nedopalky do poloviny vykouřených cigaret. Jason ho zvedl a ukázal Flannaganovi. „Například tento popelník, seržante. Uchopil jsem ho a zanechal na něm své otisky, ale to nevadí, protože si ho beru s sebou.“

„Proč?“

„Protože jsem ve vzduchu něco cítil. Mluvím o svém nose, ne o instinktech.“

„Můžu se zeptat co?“

„Cigaretový kouř. Drží se v místnosti mnohem déle, než byste si myslel.“

„No a?“

„No a nic. Teď si promluvím s generálovou ženou a s vámi. Pojďte, Flannagane, zahrajeme si na pravdu.“

„Ta bouchačka v kapse z vás dělá velkého hrdinu, co?“

„Pohyb, seržante!“

Rachel Swayneová pohodila hlavou, shrnula si dlouhé tmavé vlasy se světlým melírem na záda a napřímila se v křesle. „To je extrémně nechutné obvinění,“ prohlásila a probodla Jasona vyčítavým pohledem velkých očí.

„Zajisté,“ přikývl Bourne, který seděl naproti ní. „A náhodou také pravdivé. V tomto popelníku je pět špačků a na filtru každého z nich, jak sama hned uvidíte, otisky rtěnky.“ Položil předmět doličný na konferenční stolek. „Byla jste u toho, když se zabil, když si strčil hlaveň do úst a stiskl spoušť. Možná jste nevěřila, že to udělá. Možná jste si myslela, že je to jen další hysterická hrozba. Každopádně jste nehnula malíčkem, abyste mu v sebevraždě zabránila. Proč taky? Vy a Eddie budete mít od něho konečně pokoj.“

„To je absurdní!“

„Upřímně řečeno, paní Swayneová, tohle slovo byste neměla používat, podobně jako termín extrémně nechutné. Tyto výrazy se k vám prostě nehodí. Napodobujete jiné lidi. Nevím, třeba papouškujete slova, která jste jako kadeřnice slyšela od svých bohatých zákaznic před dávnými lety v Honolulu.“

„Jak se opovažujete.“

„Bože, nechte toho. Jste směšná, Rachel. To vaše ‚jak se opovažujete‘ na mě nezkoušejte, protože na mě neplatí. Nebo mi snad chcete tím svým falešně nosovým hláskem přečíst svůj královský výnos, kterým přikazujete katovi, aby mi srazil hlavu?“

„Dejte jí pokoj!“ houkl Flannagan, který stál vedle Rachel. „Máte bouchačku, ale tohle jste přehnal. Je to dobrá ženská, zatraceně dobrá ženská, a všichni ti mizerní takzvaní umělci v tomto městě jí srali na hlavu.“

„To snad ne! Byla přece generálova manželka, paní domu. Nebo snad ne?“

„Zneužívali ji a…“

„Vysmívali se mi. Celou dobu se mi vysmívali, pane Delto!“ vzlykla Rachel Swayneová a křečovitě sevřela opěrky křesla. „Když mě náhodou nesvlékali pohledem a neslintali. Jak byste se cítil vy, kdyby vás po večeři nabízeli jako kus masa místo dezertu každému významnému…“ Hlas se jí zlomil.

„Inu, přiznávám, že moc dobře ne. Myslím, že bych dokonce odmítl.“

„Jenže to jsem nemohla! Donutil mě!“

„K něčemu takovému vás nemůže nikdo donutit.“

„Ale může, pane Delto.“ Generálova žena se předklonila – její mohutná ňadra napjala látku halenky a dlouhé vlasy částečně zakryly sice stárnoucí, ale pořád ještě pohledný a smyslný obličej. „Představte si nedostudovanou středoškolačku ze Západní Virginie v době, kdy se zavíraly uhelné doly a nikdo neměl na chleba. V takový… promiňte, v takové situaci musí holka brát, co se naskytne, a přesně to jsem dělala. Prosouložila jsem se – doslova, a za tohle se omlouvat nebudu – z Aliquippy na Havaj, ale dostala jsem se tam a naučila se řemeslo. Tam jsem se také seznámila se svým nastávajícím a provdala se za něj, ale od prvního dne jsem si o něm nedělala nejmenší iluze. A zejména když se vrátil z Vietnamu, jestli víte, jak to myslím.“

„Obávám se, že ne, Rachel.“

„Nemusíš mu nic vysvětlovat, holka!“ zaburácel Flannagan. „Ale já chci, Eddie! Už je mi z těch sraček na blití, jasný?“

„Pozor na jazyk!“

„Jde o to, pane Delto, že nic konkrétního nevím. Ale dokážu si některé věci domyslet, jestli víte, jak to myslím.“

„Mlč, Rachel!“ okřikl ji pobočník mrtvého generála.

„Jdi se vysrat, Eddie! Tys taky moc rozumu nepobral. Tenhle pan Delta může být naše záchranné lano… Nemám pravdu?“ obrátila se na Jasona.

„Samozřejmě máte, paní Swayneová.“

„Víte, co je tohle za místo…?“

„Drž hubu!“ zařval Flannagan a hrozivě vykročil, ale vzápětí strnul, zastaven zaburácením výstřelu; kulka z Bourneovy pistole se zavrtala do podlahy mezi seržantovýma nohama.

Žena se rozječela. Jason počkal, až zmlkne, a klidným tónem zopakoval její otázku: „Co je tohle za místo?“

„Nic mu neříkej,“ varoval ji znovu štábní seržant, avšak tentokrát tiše a naléhavě, jako by žadonil. Přejel pohledem z generálovy ženy na Jasona a řekl: „Poslyšte, Delto nebo Bourne nebo kdo vlastně jste, Rachel má pravdu. Mohl byste být naše záchranné lano – nebo spíš úniková cesta, protože tady nás už nic nedrží –, takže co nám můžete nabídnout?“

„Za co?“

„Můžeme vám říct, co je tohle místo zač… A já vám poradím, kde hledat dál. Jak nám můžete pomoct? Jak se odsud dostaneme zpátky na pacifické ostrovy, aniž by nás někdo obtěžoval a aniž by se naše fotky se jmény objevily ve všech novinách?“

„To je vysoká objednávka, seržante.“

„Zatraceně, ona ho nezabila. A já taky ne. Sám jste to řekl!“

„Souhlasím. A bylo by mi srdečně jedno, i kdybyste to udělali.

Mám jiné priority.“

„Jako třeba setkání se starými spolubojovníky nebo co to sakra bylo?“

„Správně. Někdo mi něco dluží.“

„Pořád si neumím vysvětlit, jak jste…“

„To je vedlejší.“

„Bože, vždyť jsem na vlastní oči viděl vaši mrtvolu!“ vychrlil Flannagan; slova mu klouzala z úst, jako by je nedokázal zadržet. „Delta od ilegálů byl Bourne a Bourne byl mrtvý a hoši z Langley nám to dokázali! Jenže vy jste živý…“

„Zavřeli za mnou mříž a zahodili klíče, seržante. Víc vědět nepotřebujete, snad jen to, že pracuju sám. Mohu se sice odvolat na pár starých dluhů, ale jednám striktně sólo. Potřebuju informace a potřebuju je rychle.“

Flannagan udiveně potřásl hlavou. „No…, třeba bych vám mohl pomoct,“ řekl váhavě. „Možná líp než kdo druhý. Dostal jsem speciální úkol, takže jsem se musel dozvědět věci, které by jinému v mém postavení za normálních okolností neřekli.“

„To zní jako předmluva ke kompletnímu doznání, seržante. Co to bylo za speciální úkol?“

„Stal jsem se ošetřovatelem. Před dvěma roky se Norman začal hroutit. Měl jsem na něho dohlížet, a kdybych ho nezvládl, měl jsem zavolat na jisté telefonní číslo do New Yorku.“

„Zmíněné číslo je součástí pomoci, kterou jste mi nabídl,“ konstatoval Bourne.

„Ano, plus pár poznávacích značek a k nim příslušných totožností, které jsem si zapsal pro případ…“

„Pro případ, že by se někdo rozhodl, že vašich ošetřovatelských služeb již není zapotřebí,“ dokončil větu Jason.

„Tak nějak. Ti hajzlové nás nikdy neměli rádi. Norman to neviděl, ale mně to neuniklo.“

„Nás? Myslíte tím sebe, Rachel a generála?“

„Myslím tím uniformy. Ohrnují nad námi ty svoje zazobané civilní nosy jako nad špínou, kterou bohužel nutně potřebují. A taky že ano. Normana zatraceně potřebovali. Za jeho zády si sice odplivovali, ale neobešli se bez něj.“

Zelené mozky nemohou takovou operaci zvládnout. Albert Armbruster, předseda Federální obchodní komise. Medusa – civilní dědicové.

„Předpokládám, že když jste musel zapisovat poznávací značky, neúčastnil jste se oněch schůzek, které se zde pravidelně konaly. Chci tím říct, že jste se nepohyboval mezi hosty, nebyl jste jeden z nich.“

„Zbláznil jste se?“ zasyčela Rachel a svým zhuštěným vyjádřením sama odpověděla na Jasonovu otázku. „Když se tu konala opravdová porada, a ne jenom podělaný opilecký večírek, Norman mi vždycky přikázal zůstat nahoře, nebo, kdybych chtěla, odejít za Eddiem a dívat se na televizi. A Eddie nesměl opustit srub. Pro ty jeho mocné a bohaté kamarádíčky jsme totiž nebyli dost dobří! A tak to šlo celé roky. Jak říkám, cpal nás jednoho druhému do postele.“

„Začínám chápat, aspoň si to myslím. Ale vy jste přesto získal poznávací značky, seržante. Jak jste to dokázal, když jste nesměl vycházet ze srubu?“

„Dostal jsem je od strážných, které jsem měl na povel. Nazval jsem to preventivní bezpečnostní procedura. Nic nenamítali.“

„Aha. Uvedl jste, že se generál začal před pár lety hroutit. Jak konkrétně?“

„Psychicky, jako třeba dneska. Kdykoliv něco jen o kousek vybočilo z normálu, vytuhl. Nebyl schopen se rozhodnout. Při každé zmínce o Hadí ženě by nejraději zavrtal hlavu do písku.“

„A co se stalo dnes? Viděl jsem vás, jak vycházíte ze srubu a hádáte se. Vypadalo to, že seržant rozkazuje generálovi jako nějakému rekrutovi, což mě dost překvapilo.“

„To máte sakra pravdu. Norman zpanikařil. Kvůli vám, kvůli muži, který si říkal Kobra a chystal se na něho vytáhnout dvacet let staré události v Saigonu. Chtěl, abych stál vedle něho, až přijdete, ale já jsem důrazně odmítl. Řekl jsem mu, že nejsem takový blázen, abych to udělal.“

„Proč? Proč byste měl být blázen, kdybyste jako pobočník stál vedle svého nadřízeného důstojníka?“

„Ze stejného důvodu, proč nejsou poddůstojníci zváni na generálské porady, na nichž se určuje strategie hvězd a pruhů. To se prostě nedělá. On a já jsme se pohybovali na úplně jiné úrovni.“

„Jinými slovy další omezení toho, co můžete vědět a co mi tím pádem můžete říct.“

„Uhodl jste.“

„Jenže vy jste byl před dvaceti lety součástí té saigonské operace, součástí Hadí ženy – sakra, seržante, patřil jste k Meduse, patříte k Meduse!“

„Na posledním stupínku, Delto. Zametám po nich a oni se o mě starají, ale to nemění nic na faktu, že jsem pouhý zametač v uniformě. Tiše se blížím k penzi a držím hubu, protože jinak skončím ve vaku na mrtvoly. Je mi naprosto jasné, že jsem snadno nahraditelný.“

Jason při těch slovech seržanta upřeně pozoroval a neušlo mu, že Flannagan vrhá kradmé pohledy na generálovu manželku, jako by očekával, že ho očima pochválí nebo naopak vybídne k mlčení. Buď ten otylý voják mluví pravdu, nebo je velmi přesvědčivý herec.

„Soudím,“ řekl Bourne po krátké úvaze, „že byste měl svůj odchod do výslužby urychlit. Můžu vám v tom pomoci. Sbalte si všechno, co jste za zametání dostal, a ve vší tichosti se vytraťte. A samozřejmě mlčte jako hrob. Oddaný pobočník generála s více než třiceti lety v uniformě žádá o odchod do výslužby poté, co jeho nadřízený a současně přítel spáchal sebevraždu. Tohle nikdo nezpochybní… A tak zní moje nabídka.“

Flannagan se znovu ohlédl na Rachel Swayneovou; jednou krátce přikývla a přenesla pohled na Jasona. „Jaké máme záruky, že se můžeme klidně sbalit a okamžitě vypadnout?“ zeptala se.

„Vás snad nezajímá taková maličkost, jako je odchod seržanta Flannagana z armády a slušný důchod, který by od státu dostal?“

„Před půldruhým rokem jsem přiměl Normana, aby mi podepsal příslušné papíry,“ vysvětlil pobočník. „Byl jsem trvale převelen do jeho kanceláře s ubytováním v jeho rezidenci. Stačí pouze doplnit datum, vlastnoruční podpis a dodací adresu, kterou jsme s Rachel už dávno vymysleli.“

„A to je všechno?“

„Ještě možná tři nebo čtyři telefonáty. Normanův právník to tady musí všechno zaevidovat, někdo by se měl postarat o psy, dispečink služebních vozidel v Pentagonu… No a jedno číslo v New Yorku. Pak sbohem a Dullesovo letiště.“

„Tohle jste museli promýšlet velmi dlouho, možná roky…“

„Nedělali jsme nic jiného, pane Delto,“ potvrdila generálova žena. „Jak se říká, všechny poplatky uhrazeny.“

„Jenže než ty papíry podepíšu a obstarám hovory, o kterých jsem mluvil,“ dodal Flannagan, „potřebuju mít jistotu, že opravdu můžeme v klidu a bez prodlení odjet.“

„To znamená žádná policie, žádná média, žádná spojitost s dnešní tragickou událostí – prostě jste tady nebyli.“

„Řekl jste, že je to vysoká objednávka. Jak vysoké jsou dluhy, které si chcete vybrat?“

„Prostě jste tady nebyli,“ zopakoval Jason Bourne tiše, oči upřené na skleněný popelník s filtry nedopalků poznamenanými rtěnkou. Chvíli trvalo, než zvedl zrak k seržantovi. „Ničeho jste se tu nedotkli, neexistuje fyzický důkaz, který by vás spojoval s tou sebevraždou… Jste připraveni odcestovat řekněme během několika hodin?“

„Do třiceti minut, pane Delto,“ opáčila Rachel.

„Bože můj, co jste tady vy dva vedli za život?“

„Takový, že si z něj s sebou nechceme vzít vůbec nic,“ odpověděl Flannagan pevně.

„Dům i s pozemkem teď patří vám, paní Swayneová.“

„Tak houby! Je psaný na nějakou nadaci, zeptejte se právníka. Jestli vůbec něco dostanu, pošle mi to. Chci odsud hlavně vypadnout. Oba to chceme.“

Jason hleděl na nesourodou dvojici, kterou svedly dohromady podivné kličky osudu. „Nic vás tedy nemůže zastavit.“

„To právě nevíme,“ namítl Flannagan důrazně.

„Chápu vaše starosti. Musíte mi prostě věřit. Slibuju, že to dokážu zařídit. Ostatně zvažte alternativu. Zůstanete tady. Bez ohledu na to, co uděláte s tělem, začnou generála za den za dva v Pentagonu pohřešovat a dříve či později ho sem někdo přijde hledat. Co bude následovat? Otázky, domovní prohlídky, vyšetřování. A jako že bůh stvořil novináře, média vyrukují s hromadou spekulací. Váš vztah samozřejmě vyjde najevo a zbytek si snad dovedete představit sami. Tohle chcete? Nemyslíte, že právě takto jste na nejlepší cestě do vaku na mrtvoly, o kterém jste před chvílí mluvil?“

Štábní seržant si vyměnil pohled se svou milenkou. „Má pravdu, Eddie. S ním máme aspoň šanci.“

„Připadá mi to až příliš snadné.“ Flannagan krátce oddechoval a pošilhával ke dveřím. „Jak to chcete zařídit?“

„To je moje věc,“ odvětil Bourne. „Dejte mi ta telefonní čísla. Všechna kromě toho do New Yorku. Ale na vašem místě bych tam zavolal až z Pacifiku.“

„Zbláznil jste se? V ten moment, kdy se Normanova smrt objeví ve zprávách, mám na krku Medusu! A Rachel taky! Budou se zajímat, co se stalo.“

„Řekněte jim pravdu, či spíše její drobnou variaci, a možná dostanete i bonus.“

„Jste zatracený cvok!“

„Ve Vietnamu jsem nebyl cvok, seržante. Ani v Hongkongu a rozhodně nejsem cvok dnes… Přišli jste s Rachel domů, uviděli, co se stalo, sbalili jste se a utekli, protože jste nechtěli odpovídat na žádné otázky a jenom mrtví se nechytí vlastními řečmi do pasti. Posuňte datum o jeden den, pošlete ty papíry a zbytek nechte na mně.“

„Já ne…“

„Nemáte na vybranou, seržante!“ odsekl Jason a vstal. „A já už s vámi nemůžu ztrácet čas! Jestli se vám můj návrh nelíbí, dobrá, můžu jít. Poraďte si, jak umíte,“ a Jason Bourne zlostně zamířil ke dveřím.

„Ne! Eddie, řekni mu, ať zůstane! Musíme ho poslechnout, musíme to risknout! Jinak jsme oba mrtví a ty to dobře víš!“

„No dobře, dobře… Klid, Delto. Uděláme, co nám řeknete.“

Jason se otočil. „Uděláte všechno, co řeknu, seržante. Do posledního písmene.“

„Jasně.“

„My dva teď zajdeme do srubu a Rachel se zatím sbalí. Dáte mi, co máte, telefony, poznávací značky, každé jméno, na které si vzpomenete, všechno, o co požádám. Souhlasíte?“

„Jo.“

„Tak jdeme. A paní Swayneová, chápu, že si asi budete chtít s sebou vzít spoustu drobností, které máte ráda, ale…“

„Na to můžete klidně zapomenout, pane Delto. Hlavně žádné vzpomínky na tohle peklo. Všechno, na čem mi záleželo, jsem dávno poslala na druhý konec světa.“

„Vidím, že jste se opravdu připravili.“

„Na to vemte jed. Tento den musel jednou přijít, tak či onak, jestli víte, jak to myslím.“ Rachel rychle prošla kolem obou mužů do chodby, ale pak se vrátila k seržantovi. S úsměvem na rtech a žárem v očích ho pohladila po tváři. „Máme štěstí, Eddie,“ řekla tiše. „Budeme žít, jestli víš, jak to myslím.“

„Jistě, zlato, vím.“

Vyšli do tmy a zamířili ke srubu. „Já skutečně nemůžu ztrácet čas,“ prohlásil Bourne. „Mluvte. Co mi o tomto místě řeknete?“

„Jste připraven?“

„Co to znamená? Samozřejmě že jsem připraven.“ Ale nebyl. Flannaganova slova ho přibila k zemi. „Tak kromě jiného je to hřbitov.“

Alex Conklin seděl u psacího stolu se sluchátkem v ruce a nedokázal vymyslet rozumnou odpověď na šokující informace, které právě od Jasona vyslechl. Zmohl se pouze na: „Tomu nevěřím!“

„Které části?“

„Já nevím… Nejspíš každé… Ten hřbitov… Ale asi bych měl, že?“

„Nechtěl jsi uvěřit Bruselu a Londýnu nebo veliteli Šesté flotily, a to nemluvím o strážci klíčů v Langley. Já jenom rozšiřuju seznam… Důležité je, že jakmile zjistíš, co jsou zač, můžeme zaútočit.“

„Moment, řekni mi to ještě jednou od začátku. Mám z toho úplně zamotanou hlavu. Telefonní číslo do New Yorku, poznávací značky…“

„Mrtvola, Alexi! Flannagan a generálova žena! Už jsou na cestě. Tak zněla dohoda a ty mi musíš pomoct ji dodržet.“

„Co je to za dohodu? Swayne se zastřelí a my jediným dvěma lidem, kteří se pohybovali na místě činu a mohou odpovídat na otázky, prostě zamáváme a necháme je odjet ze země? To je jen o málo větší bláznovství, než co jsi mi právě řekl.“

„Na vyjednávání nemáme čas a ten chlap už stejně žádné další odpovědi nezná. Byl na jiné úrovni.“

„Díky, chlapče. Teď už tomu skutečně rozumím.“

„Udělej to, Alexi. Nech je jít. Později je ještě můžeme potřebovat.“

Conklin si nerozhodně povzdechl. „Jsi si jistý? Je to strašně složité.“

„Udělej to! Proboha, Alexi, já kašlu na komplikace nebo na porušení zákona a podobné pitomosti. Já chci Carlose! Spřádáme síť a můžeme ho do ní nalákat.“

„No dobře, uklidni se. Ve Falls Church žije jeden doktor, kterého jsme v minulosti používali při zvláštních operacích. Ten bude vědět, jak to zařídit.“

„Výborně,“ ocenil Bourne, jehož mozek pracoval na plné obrátky. „Teď si zapni magnetofon a já ti zopakuju, co jsem se od Flannagana dozvěděl. Hoď sebou. Mám spoustu práce.“

„Jsi na pásku, Delto.“

Jason rychle četl údaje z přehledu, který si zapsal u Flannagana ve srubu, a snažil se zřetelně vyslovovat, aby zabránil nedorozumění. Sedm ověřených jmen častých hostů na večírcích včetně hrubého popisu. Poznávací značky aut návštěvníků mnohem důležitějších porad, které se konaly jednou za dva měsíce. Telefony Swayneova právníka a všech jeho strážných včetně ošetřovatelů psů, linka dispečera autoparku v Pentagonu a konečně newyorské číslo neuvedené v telefonním seznamu, na kterém se hlásil pouze záznamník. „Tím bys měl začít, Alexi.“

„Prolomíme ho,“ řekl Conklin do mikrofonu. „Pentagon zvládnu – vím, jak s nimi mluvit, a řeknu, že generál odjel na překvapivou inspekci. O psy se postaráme hned ráno. Mimochodem, nezapomeň otevřít bránu… Poznávací značky nebudou problém a požádám Casseta, aby ta jména prohnal počítačem DeSolemu za zády.“

„Co Swayne? Jeho sebevraždu musíme chvíli udržet pod pokličkou.“

„Jak dlouho?“

„Jak to mám sakra vědět?“ vyjel Jason vyčerpaným hlasem. „Dokud nezjistíme, co je to za lidi, nespojíme se s nimi a nevyvoláme vlnu paniky. A pak jim nasadíme do hlavy řešení – použít Carlose.“

„Blbost,“ opáčil Conklin otráveně. „To může trvat týden i víc.“

„No tak to potrvá týden nebo i víc!“

„V tom případě bychom měli zasvětit Hollanda…“

„Ještě ne! Nevíme, jak by zareagoval, a já nepřipustím, aby se mi stavěl do cesty.“

„Musíš věřit i někomu jinému než mně, Jasone. Toho doktora snad dokážu den dva udržet na uzdě, ale o moc déle ne. Bude chtít oficiální schválení. A nezapomeň, že mi Casset kvůli DeSolemu hledí přes rameno.“

„Dej mi dva dny!“

„Jo, a to budu současně pátrat na základě tvých informací, odrážet Casseta a lhát Hollandovi do očí, že děláme pokroky v pátrání po potenciálních Šakalových kurýrech z Mayfloweru. Přitom nic takového neděláme, protože místo toho jsme až po uši v rozkrývání dvacet let starého saigonského spiknutí, do kterého je zapojen bůhvíkdo, ale my o nich nic nevíme, snad kromě toho, že to jsou možná vysoce postavení lidé. Jinak jsme se právě dozvěděli, že mají svůj soukromý hřbitov na pozemku generála, náčelníka zásobovacího oddělení Pentagonu, který si náhodou zrovna ustřelil hlavu, což je drobná lapálie, kterou držíme pod pokličkou… Ježíšikriste, Delto, zařaď zpátečku! Tohle smrdí na sto honů krchovem!“

Ačkoliv stál u Swayneova psacího stolu a hleděl na generálovu mrtvolu, Bourne se neubránil úsměvu. „A právě na to spoléháme, ne? Takový scénář by dokázal napsat jen náš uctívaný svatý Alex.“

„Já jsem jenom spolujezdec, nesedím za volantem, a…“

„Co ten doktor?“ přerušil ho Jason. „Nepůsobil jsi v terénu už pět let. Jak víš, že pro vás stále pracuje?“

„Občas ho potkávám, oba si rádi zajdeme do muzea. Před pár měsíci si mi postěžoval, že v poslední době nemá moc práce.“

„Dnes se to změní.“

„Pokusím se. Co máš v plánu ty?“

„Nenápadně rozeberu tuto místnost.“

„Máš rukavice?“

„Samozřejmě. Chirurgické.“

„Nedotýkej se těla.“

„Jenom kapes. Velmi delikátně… Swayneová už schází po schodech. Ozvu se ti, až odejdou. Hlavně sežeň toho doktora.“

MUDr. Ivan Jax, rodem Jamajčan, absolvent Lékařské fakulty Yaleovy univerzity, chirurg Massachusettské všeobecné nemocnice v Bostonu a především konzultant Ústřední zpravodajské služby, ke kterémužto postu mu dopomohl jistý černoch s podivným jménem Kaktus, projel bránou a mířil k domu generála Normana Swaynea. Byly chvíle, kdy si Ivan říkal, že se s Kaktusem raději neměl setkat – a dnešní noc k nim patřila –, ale ve skutečnosti nikdy nelitoval, že starý černoch vstoupil do jeho života. Díky Kaktusovým „kouzelným papírům“ se mu podařilo dostat bratra a sestru z Jamajky v době Manleyových represí, kdy všichni vzdělaní a schopní občané dostali přísný zákaz opustit zemi. Bratr nyní působil jako úspěšný právník v Londýně a sestra vedla výzkumné oddělení na Univerzitě v Cambridgi.

Ano, jsem Kaktusovým dlužníkem, pomyslel si doktor Jax, když zabrzdil stejšn před domem. A nejen za své sourozence. Díky kontaktům, které v CIA získal, byl majetek jeho rodiny zařazen do první vlny restitucí, když Manleyův režim padl a do čela země nastoupil Seaga. Zařídil to sice Alex Conklin, ale bez Kaktuse by Conklina neřadil mezi své přátele… Ale musel mu Alex zavolat zrovna dnes, když slavil dvanácté výročí svatby? Zatracený parchant! Jak mu to ten zatvrzelý starý mládenec řekl, když se pokusil namítat? „No a co? Završili jste rok, tak co záleží na jednom dnu? Užijete si oslavu zítra. Dneska tě potřebuju já.“

A tak musel manželce zalhat, že je v sázce život pacienta. Odpověděla mu, že příští manžel snad bude mít větší pochopení pro její život, ale slova doprovázel smutný úsměv a chápavý pohled. Jako bývalá staniční sestra ve stejné nemocnici, v níž pracoval Ivan, věděla, co je povinnost.

Jax vypnul motor, popadl lékařskou brašnu a vystoupil z auta. Právě obcházel kapotu, když se otevřel hlavní vchod a na prahu stanul vysoký muž v přiléhavém černém oděvu. „Jsem váš doktor,“ představil se Ivan, když stoupal po schodech. „Náš společný přítel mi nesdělil vaše jméno, ale předpokládám, že ho nemám znát.“

„Předpokládáte správně,“ potvrdil Bourne a podal lékaři ruku v chirurgické rukavici.

„V zájmu nás obou,“ dodal Jax a stiskl nabízenou pravici. „Barva, kterou jste si oblíbil, je mi povědomá.“

„Náš společný přítel mi neřekl, že jste černoch.“

„Vadí to?“

„Proboha, ne. Mám proto našeho přítele ještě raději. Vůbec ho nenapadlo, že by tato informace mohla mít nějaký význam.“

„Myslím, že spolu vyjdeme. Tak jdeme, pane Bezejmenný.“

Bourne stál tři metry od psacího stolu a se zájmem pozoroval, jak lékař odborně manipuluje s mrtvolou, když napřed milosrdně obalil hlavu gázou. Bez vysvětlení odřízl kousky látky z generálova oděvu a zkoumal povrch těla pod nimi. Nakonec opatrně zvedl tělo a položil je na podlahu. „Už jste tu skončil?“ zeptal se Jasona.

„Ano. Místnost jsem prohledal, jestli jste se ptal na tohle.“

„Ptal… Chci to tady zapečetit. Po našem odchodu sem nesmí nikdo vstoupit, dokud to náš společný přítel neohlásí na policii.“

„To pochopitelně nemohu zaručit,“ opáčil Bourne. „Tak to bude muset udělat on.“

„Proč?“

„Váš generál nespáchal sebevraždu, pane Bezejmenný. Byl zavražděn.“

12

„Udělala to ta ženská,“ konstatoval Alex Conklin do telefonu. „Všechno, cos mi řekl, ukazuje na Swayneovu manželku. Panebože!“

„Vypadá to tak,“ souhlasil Bourne sklesle, „ale to na věci nic nemění. Bůh je mi svědkem, že k tomu měla dost důvodů… Ale nechápu, proč se nepřiznala Flannaganovi. To přece nedává žádný smysl.“

„Nedává…“ Conklin se odmlčel a pak vychrlil: „Dej mi Ivana. Musím s ním mluvit.“

„Ivana? Myslíš doktora? On se jmenuje Ivan?“

„No a?“

„Nic. Je venku. Řekl, že jde zabalit zboží.“

„Do svého stejšnu?“

„Jo. Vynesli jsme tělo…“

„Jak si může být tak jistý, že nešlo o sebevraždu?“ přerušil ho Alex.

„Swayne byl nadrogovaný. Doktor slíbil, že ti později zavolá a vysvětlí ti podrobnosti. Chce odtud co nejrychleji vypadnout. Jo, kromě toho si nepřeje, aby do té místnosti někdo vstoupil, dokud to neohlásíš na policii. Ale to ti taky řekne.“

„Bože, tam to musí vypadat!“

„Nic pěkného,“ přitakal Jason. „Co chceš, abych udělal?“

„Zatáhni závěsy, pokud tam nějaké jsou. Pozavírej okna a zamkni dveře, jestli je to možné. Když ne, podívej se po…“

„Swayne měl v kapse svazek klíčů,“ nenechal ho Bourne domluvit. „Zkusil jsem je. Jeden pasuje.“

„Výborně. Před odchodem pořádně poutírej dveře. Zkus najít leštěnku nebo sprej proti prachu.“

„To nikomu nezabrání ve vstupu,“ namítl Jason.

„Ne, ale kdyby se někdo pokusil vniknout dovnitř, můžeme se dostat k otiskům.“

„Jestli chceš naznačit…“

„Pochopitelně,“ potvrdil vysloužilý zpravodajský důstojník. „Zkusím nějak vymyslet, jak znepřístupnit celý areál, aniž bych se musel obracet na Langley, a také jak udržet Pentagon co nejdál od generálova sídla pro případ, že by mu volal někdo z těch stovek a tisíců dealerů, s nimiž má jako náčelník zásobovacího co do činění… Kristepane, to je nemožná situace!“

„Naopak, je vynikající,“ oponoval Bourne a pokynul doktoru Jaxovi, který se právě objevil ve dveřích. „Naše malá destabilizační operace začne právě tady, na farmě. Nemáš číslo na Kaktuse?“

„U sebe ne. Možná někde doma v krabici od bot.“

„Brnkni Morrisovi, ten ho určitě bude mít. Pak se spoj s Kaktusem, řekni mu, ať zvedne zadek, vyhledá nejbližší telefonní budku a zavolá mi sem.“

„Co tě zase k čertu napadlo? Jakmile slyším jméno toho starého podfukáře, naskočí mi husí kůže.“

„Radil jsi mi, abych věřil i někomu jinému než tobě. Právě jsem takového člověka našel. Spoj se s ním, Alexi.“ Jason zavěsil. „Promiňte, doktore… Ale za daných okolností vás snad mohu oslovovat i jménem, ne? Dobrý večer, Ivane.“

„Dobrý večer, Bezejmenný. A pokud se týká mě, také to tak zůstane. Zejména když jsem vás právě slyšel vyslovit jiné jméno.“

„Alex…? Ne, náš společný přítel určitě ne.“ Jason se zasmál a obešel psací stůl. „Kaktus, že?“

„Chtěl jsem se jenom zeptat, jestli mám za sebou zavřít bránu,“ vyhnul se Jax otázce.

„Neurazíte se, když vám řeknu, že jsem si na něho vzpomněl, teprve když jsem vás uviděl ve dveřích?“

„Normální asociace. Co ta brána?“

„Dlužíte Kaktusovi tolik co já, doktore?“ Jason hleděl Jamajčanovi do očí.

„Dlužím mu tolik, že bych si nikdy nedovolil ho zkompromitovat. Zejména by mě ani nenapadlo namočit ho do situace, jako je ta dnešní. Ať už Langley vymyslí jakýkoliv trik, tohle je vražda, brutální vražda. Ne, do něčeho takového bych ho rozhodně nezatahoval.“

„Vy nejste já. Musím to udělat. Nikdy by mi neodpustil, kdybych ho nepožádal o pomoc.“

„Vy máte o sobě hodně vysoké mínění, že?“

„Zavřete prosím tu bránu, pane doktore. V hale je ovládací panel poplašného zařízení. Zapnu ho, až odjedete.“

Jax zaváhal, jako by si nebyl jistý, co chce říct. „Poslyšte,“ začal po krátké úvaze. „Většina rozumných lidí má pro to, co dělají nebo říkají, nějaký důvod. Vy mi připadáte celkem rozumný. Kdybyste mě potřeboval, nebo kdyby mě potřeboval Kaktus, stačí zavolat Alexovi.“ Lékař se otočil na patě a spěchal ke dveřím.

Bourne se rozhlédl po místnosti. Po odchodu Flannagana a Rachel Swayneové před třemi hodinami prohledal každý decimetr generálovy pracovny a jeho oddělené ložnice v patře. Předměty, které hodlal odnést, odložil na orientální kávový stolek a teď si je pozorně prohlížel. Ležely na něm tři stejně velké zápisníky s kroužkovou vazbou v kožených deskách. První obsahoval diář s vyznačenými termíny schůzek a jednání, druhý soukromý adresář včetně telefonních čísel, třetí přehled služebních výdajů, téměř prázdný. V generálových kapsách našel celkem jedenáct lístečků se vzkazy, členskou průkazku golfového klubu a dvě oficiální memoranda Pentagonu. Náprsní taška obsahovala působivě vyhlížející služební průkaz zaměstnance ministerstva obrany a velmi malou částku v hotovosti. Všechno předá Alexovi v naději, že jeho přítel vydedukuje další vodítka, ale sám sobě musel přiznat, že nic světoborného v tomto domě neobjevil a nenarazil na žádnou průkaznou stopu novodobé Medusy. A to ho znepokojovalo. V domě starého vojáka, v jeho soukromé svatyni přece něco být musí. Věděl to, cítil, avšak nemohl najít. A tak začal znovu, tentokrát ne po decimetech, ale po centimetrech.

O čtrnáct minut později, když obracel zarámované fotografie na stěně za stolem vedle arkýřového okna s výhledem na trávník, si vzpomněl na Conklinovo upozornění, aby zatáhl závěsy a zavřel okna, aby do místnosti nemohl nikdo vstoupit ani nahlédnout.

Bože, tam to musí vypadat!

Nic pěkného.

Opravdu to nebylo nic pěkného. Na tabulkách zaschly stříkance krve a mozkové tkáně. A nejen na skle, i na rámu a na kovové západce, která trčela v uzamčené poloze… Okno bylo otevřené! Bourne si klekl na polstrovanou židli a pozorně si prohlížel mosazné kování a rám. Vedle zaschlých kapek rozeznal šmouhy nepravidelných tvarů. Pak si všiml, proč se okno nedovřelo – růžek závěsu vězel v mezeře mezi rámem a křídlem těsně nad parapetem. Ustoupil od židle, zmatený, avšak nikoliv překvapený. Něco podobného přece hledal, chybějící dílek skládačky záhadné smrti Normana Swaynea.

Někdo tím oknem vylezl až poté, co generálovu lebku roztříštila kulka z pistole. Ten člověk nemohl riskovat, že ho někdo uvidí v hale nebo vycházet hlavním vchodem. A musel znát dům i okolí… a vědět o psech. Brutální vrah z Medusy. Zatraceně!

Kdo? Kdo to udělal? Flannagan… Swayneova manželka! Oba se zde dokonale vyznali! Bourne se vrhl k telefonu na psacím stole, ale přístroj se rozdrnčel, ještě než uchopil sluchátko.

„Alex?“

„Ne, bráško Králíku, jenom jeden starý přítel. A netušil jsem, že můžeme svobodně používat jména.“

„Taky že ne,“ souhlasil Jason a mobilizoval vůli, aby se ovládl. „Před chvílí jsem něco objevil.“

„Klid, chlapče. Co pro tebe můžu udělat?“

„Potřebuju tě… tam, kde jsem. Máš volno?“

„Moment, musím se podívat do diáře.“ Kaktus se uchechtl. „Jsou tady dvě zasedání správní rady, kterých bych se měl zúčastnit, a zítra ráno jsem pozvaný do Bílého domu na snídani s prezidentem a ministrem obrany… Kde a kdy, bráško Králíku?“

„Hlavně nechoď sám, starý příteli. Sežeň si spolehlivý doprovod. Tři nebo čtyři muži, kterým věříš. Zvládneš to?“

„Těžko říct. Máš na mysli konkrétní osoby?“

„Ten chlápek, co mě od tebe vezl do města. Jestli v tvém okolí bydlí podobně smýšlející občané…“

„Ti nejlepší bohužel bydlí ve federálních institucích, ale prohrabu odpad a třeba z něj něco vylovím. Jaký bude jejich úkol?“

„Ostraha. Docela jednoduché. Ty budeš na telefonu a oni budou stát za zamčenou bránou a vysvětlovat lidem, že jde o soukromý pozemek a že návštěvy nejsou vítány. Zejména ne hlavouni v limuzínách.“

„Tak to by mohlo bratry zaujmout.“

„Až je seženeš, zavolej mi a já ti vysvětlím, jak se sem dostanete.“ Bourne přerušil spojení a okamžitě vytočil Conklinovo číslo ve Virginii.

„Ano?“

„Doktor měl pravdu a já jsem nechal uniknout popravčího Hadí ženy.“

„Myslíš Swayneovu ženu?“

„Ne, ale ona a ten tlustý seržant vědí, kdo to udělal. Musí totiž vědět, kdo tady byl! Najdi je a zadrž je. Lhali mi, takže smlouva neplatí. Ať už tu sebevraždu naaranžoval kdokoliv, musel jednat na rozkaz vedení Medusy. Chci ho. Je to naše zkratka.“

„Bohužel se k němu nedostaneme.“

„Co to sakra plácáš?“

„Bohužel se už nedostaneme ani k seržantovi, ani k jeho milence. Zmizeli.“

„Co je to za blbost? Jestli znám svatého Alexe, jako že ho znám, tak jsi je měl pod dohledem, sotva projeli bránou.“

„Elektronicky, ne fyzicky. Byls to ty, kdo nechtěl zapojit Langley a Hollanda, vzpomínáš?“

„Cos udělal?“

„Vyhlásil jsem všeobecný poplach pro počítače, které registrují rezervace všech mezinárodních leteckých společností. Dnes ve dvacet dvacet si naše dvojice zajistila telefonicky místo v letu Pan American do Londýna, odlet v deset večer.“

„Do Londýna?“ nechápal Jason. „Tvrdili mi, že chtějí do Pacifiku. Na Havaj.“

„Tam taky pravděpodobně letí, protože se u přepážky PanAm vůbec neukázali. Ale s jistotou to nevím.“

„To bys sakra měl!“

„Jak? Američtí občané cestující na Havaj nemusí před odletem do padesátého státu Unie předložit cestovní pas. Na to jim stačí řidičský nebo voličský průkaz. Říkal jsi, že se na útěk připravovali několik měsíců. Pro štábního seržanta s třiceti lety ve službě nemohl být žádný velký problém opatřit dva řidičáky na smyšlená jména.“

„Ale proč by to dělali?“

„Aby setřásli pronásledovatele. Třeba nás nebo zabijáky vyslané vedením Medusy.“

„Kurva!“

„Že se nestydíte, pane profesore! Takové výrazy!“

„Sklapni. Musím přemýšlet.“

„Ocenil bych, kdybys do svých úvah zahrnul skutečnost, že sedíme holým zadkem na sněhu za polárním kruhem a bez topení. Nejvyšší čas svěřit se Hollandovi. Potřebujeme ho. Potřebujeme Langley.“

„Ne, ještě ne! Zapomínáš, že Holland složil přísahu. A všechno, co o něm víme, nasvědčuje, že ji bere vážně. Možná tu a tam obejde nějaký předpis, ale když mu předložíme Medusu, která za stovky milionů uložených ve Švýcarsku nakupuje kdovíco, může se stát, že řekne: Stop, to by stačilo.“

„Musíme to risknout. Opravdu ho potřebujeme, Davide.“

„Do prdele, já nejsem žádný David! Jsem Bourne, Jason Bourne, tvůj výtvor. A tato země mi něco dluží! Celé mojí rodině! Bude to tak, jak říkám!“

„A když se postavím proti tobě, tak mě zabiješ.“ Dlouhé ticho prolomil Delta ze saigonské Medusy. „Ano, Alexi, zabiju tě. Ne proto, že ses mě pokusil v Paříži zlikvidovat. Zabiju tě kvůli stejným slepým předsudkům, které tě přiměly k rozhodnutí mě zlikvidovat. Dokážeš to pochopit?“

„Ano,“ odpověděl Conklin tak tiše, že ho Jason sotva slyšel. „Arogance ignorantů, tvůj oblíbený termín, kterým popisuješ Washington. Z tvých úst vždycky zní jako orientální přísloví. Ale možná by ti prospělo, kdybys sám byl někdy méně arogantní. Sami dva toho moc nedokážeme.“

„Na druhé straně se může spousta věcí podělat, když nezůstaneme sami dva. Kromě toho nejsme tak docela sami. Uvaž, jakého pokroku jsme už dosáhli. Od nuly k dvouciferným číslům – za jak dlouho? Osmačtyřicet, dvaasedmdesát hodin? Dej mi ty dva dny, Alexi. Prosím! Blížíme se k jádru Medusy. Stačí jediný průlom a můžeme jim předložit ideální řešení, jak se mě zbavit. Šakala.“

„Udělám, co bude v mých silách. Ozval se ti Kaktus?“

„Ano. Ještě mi zavolá a přijede sem. Vysvětlím ti to později.“

„Měl jsem ti říct, že náš doktor je jeho kamarád.“

„Vím to od Ivana… Chci ti něco poslat, Alexi. Swayneův diář, adresář s telefonními čísly, náprsní tašku a podobně. Zabalím to a požádám jednoho z Kaktusových hochů, aby ti zásilku doručil. Podívej se na to a zkus něco zjistit.“

„Jací Kaktusovi hoši? Co tam zase provádíš za partyzánštinu?“

„Odškrtávám jednu položku ze seznamu úkolů. Zajišťuju Swayneovo sídlo. Nikdo se nedostane dovnitř a my budeme vědět, kdo se o to pokusí.“

„To zní zajímavě. Mimochodem, kolem sedmé si přijdou pro ty psy, tak je pusťte.“

„Vidíš, něco jsi mi připomněl,“ opáčil Bourne. „Obvolej strážné z ostatních směn a oznam jim svým oficiálním tónem, že jejich služeb již není zapotřebí, ale že dostanou poštou měsíční plat.“

„A kdo jim ho sakra vyplatí? Žádný Holland, žádné Langley – tvůj rozkaz. A já nemám našetřeno jako někteří bývalí kolegové.“

„Nestarej se. Zavolám do své banky, ať ti pošlou FedExem šeky na doručitele. Tvůj kamarád Casset si je u tebe může ráno vyzvednout.“

„Není to směšné?“ začal Conklin pomalu a opatrně. „Pořád zapomínám, že jsi vlastně bohatý. Nikdy na tvé peníze nemyslím. Počítám, že mám v mozku nějaký blok.“

„Je to možné,“ připustil Jason. „Profesionální část tvé mysli si možná představuje, že jednoho dne u nás zazvoní nějaký byrokrat a řekne: Paní Webbová, v době, kdy jste pracovala pro kanadskou vládu, jste zpronevěřila pět milionů dolarů patřících americké vládě.“

„Byla fantastická. A ty sis zasloužil každý cent, Davide… Jasone.“

„Nemluv o tom, Alexi. Mimochodem, ona požadovala dvakrát tolik.“

„A měla pravdu. Proto taky všichni srazili paty… Co máš teď v plánu?“

„Počkám, až se mi ozve Kaktus, a pak někomu zavolám.“

„Komu?“

„Své ženě.“

Marie seděla na terase poslední vilky v řadě, hleděla na stříbřitou hladinu Karibského moře a mobilizovala psychické síly, aby se nezbláznila strachem. Nebála se ani tak o Jasona Bournea. V Evropě a na Dálném východě prožila po jeho boku dost, aby věděla, že ten chladnokrevný zabiják se o sebe dokáže postarat. Děsila se toho, jak může Jason Bourne ublížit Davidu Webbovi. Tohle musí přestat! Mohou přece odjet někam daleko a začít pod cizími jmény nový život, vytvořit si bezpečné útočiště, do kterého Carlos nikdy nepronikne. Peníze nehrají roli, mají jich tolik, že je nedokážou utratit. Copak se to neděje běžně? Stovky, tisíce mužů a žen, kteří se oprávněně cítili ohrožení, žijí s přejatými jmény pod ochranou své vlády. A jestli kdy měla některá vláda důvod někoho chránit, pak tím někým je David Webb… Ale je zbytečné dělat si falešné naděje, uvědomila si, vstala a přistoupila k zábradlí, protože na takové řešení by David nikdy nepřistoupil. Pokud se týká Šakala, Davida Webba ovládal Jason Bourne a tento děsivý parazit byl schopen zničit tělo svého hostitele. Bože můj, proč zrovna my?

Zazvonil telefon; Marie strnula, pak se rozběhla do ložnice a zvedla sluchátko. „Ano?“

„Ahoj, ségro, tady Johnny.“

„Ach…“

„To znamená, že David se ti ještě neozval.“

„Ne. A už z toho trochu šílím, brácho.“

„Zavolá, až bude moct.“

„Ale kvůli tomu jsi se mnou mluvit nechtěl, že?“

„Ne. Bohužel jsem ztvrdl na velkém ostrově a vypadá to, že se ještě nějakou dobu zdržím. Sedím s Henrym v paláci a čekám, až mi guvernér osobně poděkuje, že jsem vyšel vstříc ministerstvu zahraničí. Kromě toho se od jihu žene bouřka, ale ta má přijít až za několik hodin, takže to snad stihnu. Řekni pokojské, ať mi ustele na gauči.“

„Nemusíš se honit, Johnny. Kvůli nám rozhodně ne. Nic se nám nemůže stát. Na každém kroku tady zakopávám o chlapy s puškami. Na pláži, za živým plotem…“

„A tam taky zůstanou. Nashle a dej za mě pusu dětem.“

„Už spí,“ řekla Marie do cvaknutí na lince. Chvíli hleděla na sluchátko, položila ho do vidlice a nevědomky řekla nahlas:

„Jak málo toho o tobě vím, bráško… A o kolik víc toho ví David. K čertu s vámi oběma!“

Při dalším zazvonění sebou škubla. „Haló?“

„To jsem já.“

„Díky bohu!“

„Ten je mimo město. Ale jinak je všechno v pořádku. Jsem živý a zdravý a děláme pokroky.“

„Nemusíš to dělat…“

„Ale musím,“ opáčil Jason Bourne; po Davidu Webbovi ani památka. „Miluju tě… On tě miluje.“

„Přestaň! Už zase!“

„Promiň. Omlouvám se. Odpust mi to!“

„Jsi David!“

„Jistě že jsem David. Jenom jsem žertoval.“

„To není pravda!“

„Mluvil jsem s Alexem. Trochu jsme se pohádali. To je všechno!“

„Ne, není! Chci, aby ses mi vrátil! Chci tě tady!“

„Už musím končit. Miluju tě.“ Linka oněměla a Marie Webbová, rozená St. Jacquesová, se svalila na postel. Zoufalé vzlyky utlumil polštář.

Alexander Conklin mačkal klávesy a jeho oči zarudlé vyčerpáním se nedívaly na obrazovku počítače, ale na popsané stránky otevřených diářů, které Jason našel v domě generála Normana Swaynea. Do ticha v místnosti zaznělo dvojí pronikavé pípnutí – systém oznamoval, že našel další shodu. Mrkl na obrazovku, kde v zeleném rámečku blikalo R. G. Co to znamená? Sjel na začátek záznamu, ale nic nenašel. Opět se sklonil ke klávesám a ťukal jako automat. Další pípnutí. A další. Bušil do klávesnice jako šílenec, rychleji a rychleji ve snaze předběhnout stroj s tím jeho protivným pištěním. R. G. R. G. R. G. R. G. R. G. Co sakra je to R. G?

Porovnal data ze všech tří sešitů vázaných v kůži a na obrazovce naskočily zelené cifry. 617-202-0011. Telefonní číslo. Conklin zvedl sluchátko, vytočil noční službu v ústředně CIA a požádal operátorku, aby mu zjistila, komu patří.

„Není v seznamu, pane. Je to jedno ze tří čísel rezidence v Bostonu, Massachusetts.“

„Jméno, prosím.“

„Gates, Randolph Gates. Adresa je…“

„Děkuji, to mi stačí,“ přerušil snaživou operátorku; věděl, že právě získal životně důležitou informaci. Randolph Gates, vědec, právník, advokát velkých ryb, čím větších, tím lepších, a nejlepší byly ty největší. Pochopitelně, kdo jiný než Randolph Gates by měl být zapleten do hromadění stamilionových částek určených na skupování evropských aktiv do amerických rukou… Moment, to přece postrádá logiku. Právník Gatesova formátu se přece nezaplete s tak pochybnou organizací jako je Medusa. Vyloučeno.

Na druhé straně se jeho jméno šestkrát vyskytuje v diáři příslušníka Medusy, jehož rukama každoročně protékají obrovské částky určené na obranu země. Duševně nevyrovnaného člověka, který se údajně zastřelil, ale ve skutečnosti byl zavražděn.

Conklin si na obrazovce vyhledal datum posledního záznamu s iniciálami R. G. Druhého srpna, před necelým týdnem. Vzal generálův diář a nalistoval příslušný den. Soustředil se pouze na jména, ne na poznámky, pokud ho vyloženě neuhodily do očí, natolik důvěřoval svým instinktům. Kdyby ovšem tušil, kdo je onen R. G., věnoval by naškrábaným zkratkám větší pozornost.

RG odm. jmen. mjra Crft. Ptřb. Crft. v jeho št.

Paříž – před 7 l. Záz. Dvojku – vym. a zakop.

Ta Paříž mě měla trknout, spílal si Alex v duchu. Ale Swayneův diář byl plný odkazů na cizí a exotická jména či místa, jako by se generál snažil oslnit každého, kdo by se chtěl přehrabovat jeho soukromím. Conklin si musel s politováním přiznat, že je k smrti unavený. Nebýt počítače, asi by na Randolpha Gatese nikdy nepřišel.

Paříž – před 7 l. Záz. Dvojky – vym. a zakop.

Dvojka je jasná – armádní rozvědka G-2 – a záz. je prostě záznam – události nebo jména, na kterou nebo na které rozvědka narazila před sedmi lety v Paříži, ovšem záznam odstraněný z databáze a zakopaný, jinými slovy v držení neoprávněné osoby. Směšný pokus amatéra napodobit zpravodajskou hantýrku. Odemknout znamená klíč – panebože, ten Swayne byl ale blbec! Alex odložil diář a přepsal rádoby šifry do srozumitelnější podoby.

Randolph Gates odmítá jmenování majora Crofta (nebo Grafta nebo dokonce Christophera), protože „f“ by mohlo být „s“). (Ale) my Crofta v jeho štábu potřebujeme. Klíčem je využití informací v záznamech G-2, které se týkají Gatese ve spojitosti s událostmi v Paříži před sedmi lety. Tyto záznamy byly vymazány a jsou v našem držení.

Pokud není překlad Swayneových poznámek doslovně přesný, jistě je obsahově natolik výstižný, že se od něj můžeme odrazit, uvažoval Conklin a podíval se na hodinky. Půl čtvrté ráno. Doba, kdy drnčení telefonu otřese i tím nejdisciplinovanějším člověkem. Proč ne? David – Jason – měl pravdu. Záleží na každé hodině. Alex zvedl sluchátko a vyťukal číslo do Bostonu.

Ten zatracený krám furt zvoní a ta čubka ho nezvedne a nezvedne! Pak se Randolph Gates podíval na světelný displej a měl pocit, že se mu zastavilo srdce. Jeho soukromá linka, která není uvedená v seznamu, číslo, které zná jen hrstka vybraných. Vytřeštil oči a rozklepal se – neobvyklý telefonát z Paříže ho vynervoval víc, než si myslel. Určitě se to týká Montserratu! Informace, kterou předal, byla mylná! Prefontaine mu lhal a Paříž ho teď volá k odpovědnosti! Panebože, teď po něm půjdou, odhalí ho…! Ale ne, existuje řešení, dokonale přijatelné vysvětlení. Řekne pravdu. Předhodí ty lháře Paříži, respektive zástupci Paříže zde v Bostonu. Chytne toho opilce Prefontainea a jeho slizkého přítele soukromého detektiva a donutí je zopakovat jejich lži muži, který ho zprostí viny… Telefon! Musí ho zvednout a mluvit tak, aby bylo jasné, že nemá co skrývat! Natáhl ruku, umlčel nesnesitelné vyzvánění a přitiskl sluchátko k uchu. „Ano?“

„Před sedmi lety, profesore,“ začal hlas na druhém konci linky. „Musím vám připomenout, že máme kompletní záznam. Deuxieme Bureau ochotně spolupracovalo. Mnohem ochotněji než vy.“

„Pro smilování boží! Obelhali mě!“ zaječel Gates a v panice se hrabal z postele. „Přece nevěříte, že bych předal nesprávnou informaci! Musel bych být šílenec!“

„Víme, jak umíte být paličatý. Vznesli jsme prostou žádost…“

„Vyhověl jsem! Přísahám, že jsem zadaný úkol splnil! Pro Kristovy svaté rány, zaplatil jsem patnáct tisíc dolarů, abych tu záležitost udržel pod pokličkou a zahladil všechny stopy… Ne že by mi záleželo na penězích, pochopitelně…“

„Zaplatil jste…?“ přerušil ho tichý hlas.

„Můžu vám předložit výpis z účtu.“

„Za co?“

„Samozřejmě za tu informaci. Angažoval jsem bývalého soudce, který má kontakty…“

„Za informaci o Craftovi?“

„Cože?“

„O Croftovi… Christopherovi.“

„O kom?“

„O našem majorovi, profesore.“

„Jestli je to kódové označení, pak ano, ano.“

„Kódové označení?“

„Pro tu ženu se dvěma dětmi, co odletěla do Montserratu. Přísahám, takto mi to řekli!“

Ve sluchátku nečekaně cvaklo a linka oněměla.

13

Conklinovi, který stále držel sluchátko v ruce, vyrazil na čele smrtelný pot. Zavěsil, vstal ze židle a odkulhal od počítače, ale neustále se po něm ohlížel, jako by to byla nějaká obluda, strašlivé monstrum, které jej odneslo do zakázaného světa, kde nic není takové, jak se zdá. Co to má znamenat? Jak je možné, že Randolph Gates ví o Montserratu, o Marii a o dětech?

Alex klesl do křesla. Srdce mu bušilo jako splašené a myšlenky, které zběsile narážely jedna na druhou, nevedly k žádným závěrům, jen k chaosu. Sevřel pravé zápěstí levou rukou a zaryl nehty do kůže. Musí se sebrat, musí uvažovat… Musí jednat! V zájmu Davidovy ženy a jeho dětí.

Asociace! Kde jsou všechny myslitelné asociace? Bylo těžké si vůbec představit, že by se Randolph Gates, byť třeba nevědomky, zapletl s Medusou, ale že by měl spojení se Šakalem? Vyloučeno! A přesto se zdá, že je možné obojí. To spojení existuje. Je snad Carlos součástí Swayneovy Medusy? Vše, co Conklin o Carlosovi věděl, se takovému závěru důrazně vzpíralo. Atentátníkova síla spočívala v absolutní absenci spojení s jakoukoliv organizací, Jason Bourne to před třinácti lety v Paříži dokázal nade vší pochybnost. Žádné skupině, ať se sebevíce snažila, se nikdy nepodařilo navázat kontakt přímo se Šakalem. Vždycky mohli jen zanechat vzkaz a on se spojil s nimi. Jediná strukturovaná entita, s níž mezinárodní nájemný vrah udržoval styky, byla jeho armáda starců rozložená od Středomoří po severní pobřeží Baltu, ztroskotanci a zločinci, jimž svou štědrostí oslazoval poslední dny na tomto světě, za což požadoval bezpodmínečnou poslušnost až do smrti. Jak sem zapadá člověk jako Randolph Gates?

Nezapadá, usoudil Alex, když se podvědomě vrátil k ověřeným pravdám. Nevěř zjevnému. Oslavovaný právník nepatří k Meduse a tím méně ke Carlosovi. Představuje úchylku, drobnou prasklinku v jinak dokonale vybroušené čočce. Jinak po všech stránkách úctyhodný muž trpí jistou slabostí, jež neunikla pozornosti dvou různých organizací, které shodou okolností disponují mimořádnými zdroji. Obecně se vědělo, že Šakal čerpá poznatky z databází Sûreté a Interpolu, stejně jako měla Medusa přístup k materiálům armádní rozvědky G-2. Jiné vysvětlení není možné, protože Gates je příliš kontroverzní a příliš mocný a po příliš dlouhou dobu předvádí u soudů tak pozoruhodné výkony, aby jeho kompromitující tajemství bylo snadno odhalitelné. Ne, jeho odkrytí vyžadovalo predátory typu Šakala nebo Medusy, kteří dokázali proniknout dostatečně hluboko, aby na Randolpha Gatese vykopali něco, co z něj udělalo zranitelného pěšáka. A je zřejmé, že Carlos se k němu dostal jako první.

Conklin přemýšlel o stokrát ověřené pravdě: Svět globální korupce je ve skutečnosti relativně omezené, ale mnohovrstevné bratrstvo, jehož členové mohou nabídnout mimořádné služby či zboží svým klientům, a obě skupiny se rekrutují z nejspodnějších pater lidské existence, kde se usazuje ta nejhorší špína. Vydírat, kompromitovat, zabít. Šakal i Medusa patří do stejné sorty lidí, kteří se řídí heslem To musí být moje.

Průlom. Ale takový, jaký zvládne jen Jason Bourne, ne David Webb. A nejhorší je, že jeden či druhý jsou vzdáleni tisíce kilometrů od Montserratu, souřadnic smrti určených Carlosem. Montserrat… Johnny St. Jacques! „Malý“ Johnny, jenž v jakési zastrčené díře na severu Kanady dokázal, co v něm vězí, způsobem, který dalece přesahoval chápání jeho rodiny a zejména jeho milované sestry Marie. Proto také o tom rodina neměla nejmenší tušení. Ve vzteku zabil druhého člověka a jistě by byl schopen zabít podruhé, kdyby se jeho zbožňovaná sestra a její děti dostaly Šakalovi na dostřel. David mu věřil… Věřil mu Jason Bourne, což byl v dané chvíli pádnější argument.

Alex se ohlédl k telefonu, rychle vstal z křesla, dobelhal se ke stolu a pustil si z magnetofonu záznam Gatesova vyděšeného hlasu.

Pro Kristovy svaté rány, zaplatil jsem patnáct tisíc dolarů… Ne, to není ono.

Můžu vám předložit výpis z účtu… Ještě dál.

Angažoval jsem bývalého soudce, který má kontakty…

To je ono! Soudce!

… odletěla do Montserratu.

Alex otevřel zásuvky a vytáhl list papíru, kam si zapsal každý telefon, na který v posledních dvou dnech volal. Našel číslo Tranquillity Innu, zvedl sluchátko a vyťukal ho.

„Tranquillity…,“ ohlásil se ospalý hlas po větším počtu zazvonění, než bylo zdrávo Conklinovým nervům.

„Naléhavý případ!“ skočil mu Alex do řeči. „Potřebuju okamžitě mluvit s Johnem St. Jacquesem. Rychle prosím.“

„Je mi líto, pane. Pan St. Jacques zde není.“

„Musím s ním mluvit! Opakuju, jde o naléhavý případ. Kde je?“

„Na velkém ostrově.“

„V Montserratu?“

„Ano…“

„Kde přesně? Poslyšte, jmenuju se Conklin, a jestli se s Johnnym okamžitě nespojím, stane se něco strašného.“

„Z jihu se přihnal velký fičák a všechny lety byly až do rána zastaveny.“

„Cože?“

„Tropická tlaková níže…“

„Myslíte bouřku?“

„Ano, pane. Pan St. Jacques nechal telefonní číslo do Plymouthu, kam…“

„Můžete mi říct, jak se jmenujete?“ přerušil ho Alex naléhavě. Ospalec odpověděl nějak jako Pritchard nebo Pritchen a Conklin pokračoval: „Položím vám jednu velmi delikátní otázku, pane Pritcharde. Důležité je, abyste mi odpověděl správně, ale jestli ne, pak musíte udělat přesně to, co vám řeknu. Pan St. Jacques to všechno odsouhlasí, až se s ním spojím, ale teď nemůžu ztrácet čas. Rozumíte, co po vás chci?“

„Jak zní vaše otázka?“ odpověděl úředník důstojně. „Nejsem dítě, pane.“

„Promiňte, nechtěl jsem…“

„Ta otázka, pane Conkline. Spěcháte.“

„Ano, samozřejmě… Jsou sestra pana St. Jacquese a její děti na bezpečném místě? Zařídil pan St. Jacques nějaká preventivní opatření?“

„Máte na mysli ozbrojené stráže v okolí vily a obvyklé hlídky na pláži?“ zeptal se úředník. „Odpověď zní ano.“

„Správná odpověď.“ Alex zhluboka vydechl úlevou. „A teď mi řekněte číslo, na kterém se s panem St. Jacquesem můžu spojit.“

Úředník mu ho odrecitoval a dodal: „Spousta telefonů je mimo provoz, pane. Možná by bylo dobré, kdybyste mi nechal svoje číslo. Vítr je pořád dost silný, ale pan St. Jacques bezpochyby přiletí hned za úsvitu, když to půjde.“

„Samozřejmě.“ Alex odhrkal číslo zabezpečeného telefonu ve Virginii a donutil úředníka, aby je zopakoval. „To je ono. A teď zavolám do Plymouthu.“

„Promiňte, pane, jak se píše vaše jméno? C-o-n-c-h…“

„C-o-n-k,“ upřesnil Alex. Hned nato ukončil spojení a vyťukal linku do Plymouthu, hlavního města Montserratu. Znovu uslyšel ospalý hlas, který zahuhlal nesrozumitelný pozdrav. „Kdo je tam?“ zeptal se Conklin netrpělivě.

„A kdo jste sakra vy?“ odsekl rozzlobený Angličan.

„Snažím se sehnat Johna St. Jacquese. Jde o naléhavý případ. Toto číslo jsem dostal v recepci Tranquillity Innu.“

„Je to možné? Telefony na Tranquillity pořád fungují?“

„Zřejmě ano. Prosím vás, je tam někde John?“

„Ano, ano, samozřejmě… Přes chodbu. Hned ho přivedu. Kdo že ho shání?“

„Postačí Alex.“

„Jenom Alex?“

„Pospěšte si prosím!“ Trvalo dvacet vteřin, než se ve sluchátku ozval hlas Johna St. Jacquese. „Conklin? Jsi to ty?“

„Mlč, Johnny, a poslouchej mě. Vědí, že Marie s dětmi odletěla do Montserratu.“

„Ano, doslechli jsme se, že se někdo na letišti ptal po ženě s dvěma dětmi…“

„Proto jsi je přestěhoval z jejich domu do penzionu?“

„Správně.“

„Kdo se vyptával?“

„To jsme nezjistili. Nechtěl jsme je nechat ani chvíli o samotě, ale dostal jsem příkaz dostavit se ke guvernérovi, a než se ten pitomec ukázal, začala bouřka.“

„Já vím. Mluvil jsem s recepcí. Tam jsem dostal toto číslo.“

„Jo, jediná útěcha. Telefony pořád fungují. Za bouřky většinou vypovídají službu. Proto taky musím kolem toho pitomce poskakovat.“

„Slyšel jsem, že jsi rozestavil hlídky…“

„To si sakra piš, že jo!“ zvolal St. Jacques. „Problém je, že nevím, na koho si mám dát pozor, snad kromě neznámých lidí ve člunech nebo na pláži. Vydal jsem strážným rozkaz, aby stříleli, pokud se nezastaví a neidentifikují se.“

„Možná bych ti mohl pomoct.“

„Do toho!“

„Podařil se nám průlom. Neptej se jak, to je teď vedlejší. Muž, který sledoval Marii do Montserratu, nasadil na její stopu soudce, který má kontakty. Domnívám se, že jde o kontakty na ostrovech.“

„Soudce?“ vykřikl majitel penzionu Tranquillity Inn. „Můj bože, je tady! Teda tam! Kristepane! Já toho hajzla vlastnoručně oddělám! Panebože, jestli…“

„Nech toho, Johnny! Uklidni se! Kdo je tam?“

„Soudce! A chtěl změnit jméno v knize hostů! Nic jsem z toho nevyvozoval. Dva blázniví staříci s podobným příjmením…“

„Staříci…? Zadrž, Johnny, toto je důležité. Jací dva starci?“

„Ten, o kterém mluvíš, je z Bostonu…“

„Ano!“ potvrdil Alex důrazně.

„Druhý přiletěl z Paříže…“

„Z Paříže? Pro smilování boží! Starci z Paříže!“

„Co…?“

„Šakal! Carlos nasadil své starce!“

„Moment, teď zpomal ty, Alexi.“ John St. Jacques slyšitelně oddechoval. „Tohle mi musíš vysvětlit.“

„Na to není čas, Johnny. Carlos má vlastní armádu. Staří muži nad hrobem, kteří jsou ochotni pro něj zemřít. A zabíjet! Nebudou žádní neznámí lidé na pláži. Vrahové už jsou na místě! Můžeš se vrátit na ostrov?“

„Ano! Nějak se tam dostanu! Zavolám svým lidem. Nacpou ty dvě zmije do cisterny s asfaltem!“

„Hoď sebou, Johne!“

St. Jacques krátce stiskl vidlici staromódního aparátu, přiložil sluchátko k uchu a uslyšel pulzující oznamovací tón. Vytočil číslo penzionu na ostrově Tranquillity.

„Litujeme,“ omlouval se hlas ze záznamníku, „Z důvodu nepříznivých povětrnostních podmínek jsou telefonní linky v oblasti, kam voláte, dočasně mimo provoz. Vláda podniká všechny kroky pro brzké obnovení spojení. Přejeme vám příjemný den.“

John St. Jacques praštil sluchátkem tak silně, že je přerazil na dvě části. „Člun!“ zařval „Henry! Sežeň mi motorový člun!“

„Zbláznil ses?“ namítl tajemník guvernéra z druhé strany chodby. „V takovém vlnobití?“

„Pašeráckou nebo drogovou loď, Henry!“ ucedil oddaný bratr, sáhl k opasku a vytasil automatickou pistoli. „Nebo budu nucen udělat něco, na co ani nechci pomyslet. Musím mít ten člun!“

„Já nevěřím svým očím, chlapče…“

„Já taky ne, Henry… Ale myslím to smrtelně vážně.“

Ošetřovatelka Jeana Pierra Fontainea seděla u toaletního stolku a stahovala si světle hnědé vlasy do přísného drdolu. Pak si nasadila černý klobouk do deště, podívala se na hodinky a zamyslela se nad nejpodivnějším telefonátem svého života; před několika hodinami jí z Argenteuilu ve Francii volal mocný muž, pro něhož není nic nemožné.

„Nedaleko bydlí americký právník, který se vydává za soudce.“

„Takovou osobu neznám, monsignore.“

„Přesto tam je. Náš hrdina si oprávněně stěžuje na jeho přítomnost a dotaz v jeho domovském městě Bostonu potvrdil, že se nachází v rezortu.“

„Pokud je jeho přítomnost na ostrově nežádoucí, jak zní rozkazy?“

„Jeho přítomnost na ostrově je pro mě nesnesitelná. Tvrdí, že je mým velkým dlužníkem kvůli události, která by ho mohla zničit, avšak jeho činy napovídají, že je nevděčník, jenž hodlá smazat svůj dluh tak, že mě zradí. A tím, že zradí mě, zradí i tebe.“

„Je mrtvý.“

„Správně. V minulosti mi byl občas užitečný, ale ta doba již pominula. Najdi ho a zabij. Jeho smrt musí vypadat jako tragická nehoda… A nakonec, protože až do tvého návratu na Martinik už spolu nebudeme mluvit, se chci zeptat, zda je vše připraveno pro poslední úkol, kterým jsem tě pověřil.“

„Zajisté, monsignore. Lékař v nemocnici ve Fort de France mi dal dvě injekční stříkačky. Mám vám vyřídit, že je vaším oddaným služebníkem.“

„To doufám. Na rozdíl od mnoha svých pacientů ještě žije.“

„Na Martiniku se o jeho druhém životě neví.“

„Toho jsem si vědom… Aplikujte obě dávky během osmačtyřiceti hodin, až začne zmatek utichat. Poznání, že válečný hrdina byl můj výtvor – a já se postarám, aby se to dozvěděli – Chameleona zostudí před celým světem.“

„Stane se. Přijedete brzy?“

„Včas pro první vlnu šoku. Za hodinu odjíždím a na Antigue přistanu zítra před polednem. Půjde-li vše podle plánu, pokochám se pohledem na nesnesitelná muka Jasona Bournea, než mu zanechám svou navštívenku – kulku do krku. Američané pak poznají, kdo zvítězil. Adieu.“

Nyní ošetřovatelka sklonila před zrcadlem hlavu jako pokorná prosebnice, jejíž přání bylo splněno, a vzpomínala na mystická slova svého všemocného pána. Otevřela zásuvku toaletního stolku a vytáhla z něj škrticí smyčku, drát pokrytý drobnými průmyslovými diamanty s držadly na obou koncích, která ležela vedle náhrdelníku, daru od jejího rádce. Bude to snad až příliš jednoduché. Snadno zjistila, kdo je onen soudce a kde bydlí – starý, k politování vychrtlý muž o tři vilky dál. Vše teď záleželo na přesnosti. „Tragická nehoda“ jako pouhá předehra k hrůze, která za necelou hodinu propukne ve vile číslo dvacet. Všechny domky v rezortu byly pro případ výpadku elektrického proudu vybaveny petrolejovými lampami. Vyděšený stařec v panice vyvolané právě končící silnou bouřkou se snažil zapálit lampu, protože se bál zůstat po tmě. Smutný konec – upadne horní polovinou těla do rozlitého petroleje a jeho krk proříznutý garotou shoří na škvarek. Udělej to, naléhal vnitřní hlas. Musíš poslechnout. Bez Carlosovy pomoci bys v Alžírsku skončila jako bezhlavá mrtvola. Udělá to, a udělá to hned.

Tmu prořízl klikatý blesk a do bubnování deště na střechu a okenní tabulky a do kvílení větru zaburácel hrom.

Jean Pierre Fontaine tiše plakal. Klečel vedle postele s hlavou jen několik centimetrů od manželčina obličeje a jeho slzy kanuly na svraštělou kůži jejího předloktí. Vzkaz na rozloučenou, napsaný její teď už nehybnou bílou rukou, mluvil za všechno: Maintenant nous deux sont libres, mon amour.

Ano, teď už jsou oba volní. Ona se zbavila hrozných bolestí, on závazku k monsignorovi a úkolu, s jehož povahou se jí nesvěřil, ale ona věděla, jak strašlivou cenu bude muset zaplatit. Již několik měsíců tušil, že si jeho žena nashromáždila dost tabletek, které rychle ukončí její život, pokud se utrpení stane nesnesitelným. Často je za její nepřítomnosti horečně hledal, ale nikdy je nenašel. Při pohledu na plechovou krabičku jejích oblíbených lékořicových pastilek, které si léta s úsměvem vkládala do úst, konečně pochopil, kde léky ukrývala.

„Buď rád, mon cher, že to není kaviár nebo drogy, v kterých si tak libují boháči,“ říkávala laškovně. Ano, kaviár to opravdu nebyl, ale v tom druhém mu lhala. Droga, kterou požila, byla smrtelná.

Kroky. Ošetřovatelka! Vyšla ze svého pokoje a nevidí jeho manželku! Fontaine se zvedl, utřel si oči a spěchal ke dveřím. Otevřel je a strnul při pohledu na ženu, která stála před ním se vztyčenou pravicí a pokrčenými prsty, jak se chystala zaklepat.

„Monsieur…! Polekal jste mě.“

„Myslím, že jsme vylekali jeden druhého.“ Jean Pierre vyklouzl z pokoje a rychle za sebou zavřel. „Regina konečně usnula,“ zašeptal a přiložil si ukazovák ke rtům. „Kvůli té bouřce celou noc nezamhouřila oči.“

„Ale seslalo nám ji samo nebe, nemyslíte? Někdy si říkám, že monsignor dokáže poručit i počasí.“

„V tom případě pochybuju, že tu bouřku seslalo nebe. Zdroj jeho moci je spíš v pekle.“

Ošetřovatelku zjevně nepobavil. Odvrátila se od dveří a ucedila: „Máme práci. Jste připraven?“

„Ještě minutku,“ odvětil Fontaine a zamířil ke stolu, v jehož zamčené zásuvce ležely nástroje smrti. Sáhl do kapsy pro klíček. „Nechcete si se mnou znovu projít celý plán?“ požádal. „Ve svém věku občas zapomínám detaily.“

„Ano, protože nastala drobná změna.“

„Ale?“ podivil se Francouz a pozvedl obočí. „Pro staré pány nejsou změny příliš vítané.“

„Pouze v načasování. Nanejvýš patnáct minut.“

„Při této práci je to celá věčnost,“ řekl Fontaine do dalšího zaburácení, které přehlušilo liják. „Ten blesk uhodil na můj vkus moc blízko. V takové bouřce je nebezpečné vycházet ven.“

„Tím líp pro nás. Jak se asi cítí strážní?“

„Tak jaká je ta drobná změna? Prosím o vysvětlení.“

„Nic vysvětlovat nebudu. Řeknu jen tolik, že jde o rozkaz z Argenteuilu, který jste povinen splnit.“

„Soudce?“

„Závěr si udělejte sám.“

„Takže on sem nepřišel proto, aby…“

„Víc už neřeknu. Změna je následovná. Místo abych běžela k vile dvacet a žádala hlídku o přivolání pomoci pro vaši nemocnou ženu, která upadla do kómatu, řeknu, že se vracím z recepce, kde jsem si stěžovala na nefungující telefon, a všimla jsem si, že ve vile čtrnáct vypukl požár. Kvůli bouřce už tak panuje velký zmatek a ten se ještě zvýší, až začnou lidi vybíhat a volat o pomoc. Využijete ho, proniknete k vile té ženy a zabijete všechny strážné, kteří tam zůstanou. Nezapomeňte si zkontrolovat tlumič. Potom splníte zadaný úkol, jak vás k tomu zavazuje přísaha, kterou jste složil.“

„Takže budu čekat, až vypukne požár, až se rozptýlí hlídky a až se vy vrátíte do jedenáctky.“

„Přesně tak. Počkáte na terase. A zavřete dveře.“

„Samozřejmě.“

„Zabere mi to možná pět, možná také dvacet minut, ale vy se odsud nehnete.“

„Jistě… Můžu se na něco zeptat?“

„Na co?“

„Co vám zabere těch pět nebo možná dvacet minut?“

„Opravdu jste tak hloupý? Přece to, co musím vykonat.“

„Chápu.“

Ošetřovatelka si oblékla nepromokavý plášť, utáhla opasek a zamířila k přednímu vchodu do domku „Připravte si své věci. Za tři minuty vyjdete na terasu,“ přikázala starci.

„Provedu.“ Žena otevřela dveře, které jí vichr málem vyrval z ruky, vyšla do průtrže mračen a zavřela za sebou. Zmatený a vyděšený starý Francouz zůstal nehybně stát a pokoušel se vysvětlit nevysvětlitelné. Události se na něj řítily příliš rychle a smrt manželky mu zatemnila mysl. Neměl čas na zármutek, na city… Musel rychle uvažovat. Jedno odhalení za druhým za sebou nechávalo jen nezodpovězené otázky, na které si ovšem musel odpovědět, aby pochopil celek.

Ošetřovatelka nebyla pouhý posel předávající instrukce z Argenteuilu. Žádný anděl milosrdenství, kdepak, anděl smrti, bezohledný, chladnokrevný zabiják. Proč ho Carlos vyslal přes půl světa vykonat práci, kterou mohl snadno odvést někdo jiný, navíc bez složité šarády okázalého uvítání? Francouzský národní hrdina… naprostá zbytečnost. A kromě něho je zde ještě jeden stařec, který zřejmě není žádný vrah. Možná jsem se dopustil strašlivé chyby, pomyslel si falešný Jean Pierre Fontaine. Co když mě ten druhý nepřišel zabít, ale varovat?

„Mon Dieu,“ zašeptal Francouz. „Starci z Paříže, Šakalova armáda! Tolik otázek!“ Zamířil ke dveřím ošetřovatelčina pokoje, vstoupil a se zručností nabytou díky celoživotnímu tréninku a jen částečně omezenou věkem začal místnost rychle a metodicky prohledávat. Kufr, skříně, šaty, polštáře, matrace, prádelník, toaletní stolek, psací stůl… Zamčená zásuvka! Stejně jako v jeho pokoji. Její vybavení pro krvavé řemeslo. Teď už mu na ničem nezáleželo. Manželka zemřela a potřeboval odpovědi na řadu otázek.

Na stole stála lampa s masivním mosazným podstavcem. Zvedl ji, vytrhl přívodní šňůru a začal bušit do čela zásuvky. Po několika úderech se dřevo roztříštilo a mechanismus zámku s tenkou západkou odpadl. Vytrhl šuplík a se směsicí hrůzy a porozumění zíral na jeho obsah.

Dvě injekční stříkačky v plastovém pouzdru, každá naplněná nažloutlou kapalinou. Nemusel znát její chemické složení, aby věděl, že hledí na smrt v tekuté podobě aplikovanou do žíly.

Stejně tak mu nemusel nikdo říkat, komu jsou smrtící injekce určeny. Dvě mrtvá těla ležící vedle sebe v posteli, on a jeho manželka v posledním aktu společného vykoupení. Jak pečlivě si monsignor všechno promyslel! Další mrtvý pěšák z Šakalovy armády starců. Překonal dokonalá bezpečnostní opatření a zabil osoby nejdražší srdci Carlosova úhlavního nepřítele Jasona Bournea. A v pozadí této brilantní akce samozřejmě stál samotný Šakal.

Ce nest pas le contrat! Já ano, ale moje žena ne! Slíbil jste mi to, monsignore!

Ošetřovatelka. Anděl smrti! Starý muž známý na ostrově Tranquillity jako Jean Pierre Fontaine spěchal, co mu síly stačily, do druhého pokoje. Pro své vybavení.

Mohutný, stříbřitě lesklý pašerácký člun hnaný dvěma silnými motory letěl po rozbouřené hladině i nad ní, jak ho hřbety vln katapultovaly do vzduchu. Na nízkém můstku stál u kormidla John St. Jacques a s pomocí silných reflektorů navigoval plavidlo mezi nebezpečnými korálovými útesy, jejichž rozmístění znal za ta léta nazpaměť. A celou dobu křičel do mikrofonu vysílačky, který se mu houpal před zmáčeným obličejem, v zoufalé naději, že se mu podaří v penzionu někoho vyburcovat.

Podle známého vulkanického skaliska, které vyčnívalo z vody, poznal, že ho od ostrova Tranquillity dělí necelých pět kilometrů, a zatímco se soustředil na řízení lodi, v myšlenkách neustále zalétal k Marii a Davidovi. Vděčí jim za všechno. Vzpomínal na vzrušený rozhovor se svým švagrem ve vězení, kam ho policisté odvezli poté, co ho zatkli a obvinili z dvojnásobné vraždy. Sehnal mu vynikající právníky a slíbil mu, že i kdyby u soudu prohrál, dostane ho z vězení třeba i za tu cenu, že by musel znovu zabíjet. Tehdy z něj mluvilo jeho druhé já, Jason Bourne.

„Jednou tě možná naučím, jak zabíjet tiše, ve tmě. Ale teď budeš poslouchat právníky.“

„To přece není možné! Jsi učitel, vědec! Nevěřím ti! Nechci ti věřit! Jsi manžel mé sestry!“

„Nemusíš mi věřit, Johnny. Zapomeň na všechno, co jsem ti řekl. A hlavně to nikdy neopakuj před Marií.“

Ano, dlužím jim oběma za svůj život, pomyslel si St. Jacques a mhouřil oči před oslepujícími víry vodní spršky. Když ho propustili z vězení, Marie s Davidem ho zachránili před postupujícím rozpadem osobnosti. Nabídli mu, aby jejich jménem investoval prostředky na jednom z karibských ostrovů a postavil jim tam dům. A dali mu peníze, aby si sám mohl vybudovat nový život. Budeme tě podporovat, samozřejmě v určitých mezích, řekli mu. Proč to udělali?

Proč to udělal on, Jason Bourne?

Johnny pochopil onoho rána, kdy zvedl telefon u bazénu a dozvěděl se od pilota, že se na letišti někdo ptá na ženu se dvěma malými dětmi.

Jednou tě možná naučím, jak zabíjet tiše, ve tmě.

Světla! Spatřil světla na pláži u penzionu. Ještě kilometr.

Do poslední nitky promočený starý Francouz se v předklonu proti silnému větru probíjel k vile číslo čtrnáct. Levou rukou si utíral vodu z obličeje, v pravé, schované za zády, svíral pistoli s hlavní prodlouženou o nasazený tlumič. Stejně jako za války, kdy běhával podél kolejí s německým lugerem v jedné ruce a s dynamitovou náloží, kterou se chystal umístit do vagonu, v druhé, připraven obojí odhodit, kdyby se objevila nacistická hlídka.

Už dost dlouho sloužil jiným. S tím je teď konec. Žena mu zemřela a on je svobodný. Bude rozhodovat sám za sebe, pouze na základě svých pocitů a vlastního vnímání dobra a zla. A Šakal stojí na straně zla. Carlosův apoštol by dokázal tu ženu zabít a splatit tak část dluhu, který plně uznával. Ale děti? A ještě je všechny tři znetvořit? Takové zločiny se příčí Bohu. Až se zanedlouho připojí ke své životní družce a stane před Jeho přísnou tváří, prospěje mu, když předloží polehčující okolnosti.

Musí anděla smrti zastavit! Co asi hodlá udělat? Co znamená ten požár, o kterém mluvila?

Na odpověď nemusel čekat dlouho. Za živým plotem obklopujícím vilu číslo čtrnáct vyšlehl k nebi plamenný jazyk. Za oknem! Za oknem, které vedlo do ložnice luxusního růžového domku.

Fontaine odbočil na kamenný chodník, který vedl k přednímu vchodu. Půdu pod jeho nohama rozechvěl další blesk. Upadl, vyškrábal se na kolena a po čtyřech se blížil k terase, nad níž se divoce kymácela ozdobná lampa. Bezvýsledně zalomcoval klikou. Přiložil ústí hlavně k zámku, dvakrát stiskl spoušť a rozstřelil ho. Zvedl se do stoje a vstoupil.

Z ložnice se ozývaly výkřiky. Starý Francouz se k ní rozběhl na nejistých, roztřesených nohou. S posledním zbytkem sil rozkopl dveře a zíral na scénu, která měla původ v samotném pekle.

Ošetřovatelka utahovala starci smyčku kolem krku a snažila se ho srazit do hořící kaluže petroleje rozlitého na podlaze.

„Dost!“ zařval Jean Pierre Fontaine a zamával pistolí. „Okamžitě ho pusťte, nebo vás na místě oddělám!“

Prásklo několik výstřelů a do šlehajících plamenů se zřítila dvě těla.

Světla na pláži se nezadržitelně blížila a Johnny neustále křičel do mikrofonu: „To jsem já, St. Jacques! Nestřílejte!“

Přesto štíhlý stříbřitý člun uvítaly štěkavé dávky ze samopalů. John se vrhl na podlahu a zaječel: „Nestřílejte! Tady St. Jacques! Přistávám! Zastavte palbu!“

„Jste to vy, šéfe?“ ozval se nejistý hlas ve vysílačce.

„Do prdele! Chcete příští týden výplatu?“

„Ach ano, už vás poznávám.“ Velitel hlídky zvedl k ústům megafon. „Všichni na pláži zastavte palbu!“ zaznělo chraplavě do zuřivých poryvů bouře. „Ten člun je v pořádku! Je to náš šéf, pan St. Jacques!“

Pašerácká loď s vyjícími motory vyletěla z příboje na pláž. Lopatky šroubů se zasekly do písku a trup po nárazu žalostně zapraskal. Johnny přeskočil zábradlí na přídi, zařval: „Vila dvacet!“ a rozběhl se přes pláž ke kamenným schodům, které stoupaly k domkům. „Všichni muži nahoru!“

S bušícím srdcem běžel po schodišti bičovaném deštěm, když vtom se mu jeho svět rozpadl na tisíc kousků. Výstřely! Jeden za druhým. Na východním konci řady domků! Jeho nohy se rozkmitaly závratnou rychlostí. Bral vysoké schody po dvou po třech a za několik vteřin už zahýbal na chodník. Sprintoval jako štvaný běsy a jen koutkem oka zaznamenal zmatek u vily číslo čtrnáct, který umocnil jeho paniku. Kdo tam bydlí…? Proboha! Ten soudce!

S plícemi v jednom ohni, každý sval a každá šlacha hrozící prasknutím, doběhl John St. Jacques k domku své sestry. Proletěl brankou a řítil se ke dveřím. Vrhl se proti nim ramenem a vpadl dovnitř. A pak s očima vytřeštěnýma hrůzou, kterou vzápětí vystřídala nekonečná bolest, se svezl na kolena a zavřeštěl jako šílený. Z bílé stěny na něj s ochromující zřetelností křičela tmavě červená slova.

Jason Bourne, Šakalův bratr.

14

„Johnny! Johnny, přestaň!“ Do uší mu pronikal sestřin hlas; přidržovala si jeho hlavu na klíně a svírala v dlani jeho vlasy. „Slyšíš mě? Jsme v pořádku, bráško! Děti jsou v jiné vile. Nic se nám nestalo!“

Pomalu zaostřil pohled na obličeje, které se nad ním skláněly – a okamžitě poznal dva starce, jednoho z Paříže, druhého z Bostonu. „Jsou tady!“ zaječel a chtěl vyskočit, ale Marie ho zalehla vlastním tělem. „Já ty hajzly zabiju!“

„Ne!“ zaburácela jeho sestra a spolu se strážným, jehož mohutné černé paže tlačily Johnnyho ramena k podlaze, se snažila bratra udržet na zemi.

„Nevíš, co jsou zač!“ St. Jacques sebou škubal a snažil se osvobodit.

„Ale my to víme!“ Marie ztišila hlas a přiložila bratrovi ústa k uchu. „A můžou nás dovést k Šakalovi.“

„Oni pro Šakala pracují!“

„Jenom jeden, a pracoval, minulý čas. Druhý o Carlosovi v životě neslyšel.“

„Ty to nechápeš,“ naléhal St. Jacques, rovněž šeptem. „Starci… Starci z Paříže. Šakalova armáda! Conklin mi volal do Plymouthu a vysvětlil mi, že jsou to zabijáci.“

„Opakuju, že jeden z nich byl, ale už není, protože nemá důvod pro něho zabíjet. Druhý…, no ten druhý je jeden obrovský omyl. A díky bohu za to.“

„To je šílené…“

„Ano,“ souhlasila Marie a uvolnila sevření. Současně pokynula strážnému, aby bratra pustil. „Pojd, Johnny, musíme si promluvit.“

Bouře pominula, nevítaný vetřelec odplul do tmy a zanechal za sebou spoušť. Nad východním obzorem se objevily nesmělé paprsky nového dne a pronikaly oparem nad souostrovím. První rybářské čluny opatrně vyplouvaly k oblíbeným lovištím za každodenním úlovkem znamenajícím přežití. Marie, její bratr a oba staří pánové seděli za stolem na terase neobydlené vily a již téměř hodinu nad kávou diskutovali o hrůzách minulé noci a bez emocí, s chladnou hlavou rozebírali fakta. Falešnému francouzskému národnímu hrdinovi se dostalo ujištění, že o jeho zesnulou manželku bude řádně postaráno, jakmile bude obnoveno telefonické spojení s hlavním městem. Přál si, aby k poslednímu odpočinku ulehla na ostrovech. Pochopila by, s Francií ji už nic nespojovalo. „Jestli to bude možné…“

„Bude,“ prohlásil John St. Jacques. „Díky vám moje sestra žije.“

„Moc nechybělo a byla by mou rukou zemřela.“

„Opravdu byste mě zabil?“ vyzvídala Marie. „Určitě ne potom, co jsem spatřil ty dvě stříkačky a pochopil, co pro nás Carlos chystá. On porušil smlouvu, ne já.“

„A předtím?“

„Na to se mi těžko odpovídá; smlouva je smlouva. Ale přesto, moje žena byla mrtvá a její smrt částečně způsobilo i to, že si domyslela, jak strašnou věc po mně Šakal žádá. Kdybych svůj úkol splnil, zemřela by svým způsobem zbytečně, chápete? Na druhé straně jsem monsignora nemohl úplně ignorovat. Dopřál nám několik relativně šťastných let… Já prostě a jednoduše nevím. Možná bych se nakonec rozhodl, že mu dlužím váš život – vaši smrt –, ale ne smrt vašich dětí… A rozhodně ne ten zbytek.“

„Jaký zbytek?“ zajímal se St. Jacques.

„To bych raději nerozebíral.“

„Myslím, že byste mě zabil,“ usoudila Marie.

„Říkám vám, že nevím. Nebylo v tom nic osobního. Nebral jsem vás jako člověka, pouze jako událost, součást obchodní dohody… Ale opakuju, moje žena už byla mrtvá a já jsem stařec nad hrobem. Možná pohled do vašich očí, prosba o ušetření dětí… Kdo ví, třeba bych obrátil pistoli proti sobě.“

„Panebože, vy jste ale bezcitný vrah,“ ušklíbl se Johnny.

„Jsem muž mnoha tváří, monsieur. Nežádám o odpuštění na tomto světě, i když ten druhý je jiná otázka. Pokaždé se vyskytly nějaké okolnosti…“

„Galská logika,“ poznamenal Brendan Patrick Pierre Prefontaine, bývalý soudce prvního obvodního senátu v Bostonu, a nevědomky se dotkl rozedrané kůže pod linií šedivých vlasů vzadu na krku. „Díky bohu, že už nezasedám v lavici. Obě strany mají vždycky svým způsobem pravdu a obě jsou do jisté míry vinny a současně nevinny.“ Právník vyloučený ze soudcovské komory se uchechtl. „Před vámi sedí zločinec spravedlivě souzený a po právu odsouzený. Na svou obhajobu mohu uvést jen to, že mě chytili, kdežto spoustu jiných ne.“

„Možná jsme nakonec přece jenom příbuzní, Monsieur le fuge.“

„Můj příbuzný je spíš svatý Tomáš Akvinský…“

„Vydírání?“ přerušila ho Marie dotazem.

„Ne odsoudili mě za přijímání úplatků. Znáte to. Rozhodnutí ve prospěch obžalovaného a podobně. Bože můj, v New Yorku je to standardní procedura. Nechte obálku u soudního zřízence a my už se nějak podělíme. Jenomže v Bostonu musí být papežštější než papež.“

„Nemluvím o Bostonu, ptám se, proč jste tady. Kvůli vydírání?“

„Zjednodušeně řečeno ano. Muž, který mi zaplatil za informace o vás, mi přidal značnou sumu za to, abych si ty informace nechal pro sebe. Za daných okolností a vzhledem k tomu, že mám spoustu volného času, jsem pokládal za logické pokračovat v šetření. Koneckonců, jestli mi to málo, co jsem zjistil, vyneslo tolik peněz, kolik bych asi dostal, kdybych zjistil něco navíc?“

„Vy mi něco povídejte o galské logice, monsieur,“ poznamenal Fontaine.

„Mluvím o pouhém postupu vyšetřování,“ ohradil se zneuctěný právník, krátce se ohlédl po Francouzovi a otočil se zpátky k Marii. „Při vyjednávání s klientem mi hodně pomohl jeden poznatek. Konkrétně, vaše totožnost byla chráněna vládními orgány. Tento silný argument vyděsil velmi mocného a vlivného muže.“

„Chci jeho jméno,“ požádala Marie. „V tom případě chci já ochranu.“

„Máte ji mít.“

„A něco navíc,“ pokračoval bývalý soudce. „Můj klient netuší, že jsem tady, neví, co se zde stalo. Kdybych mu popsal události dnešní moci, jeho strach by dosáhl obludných rozměrů. Při představě, že by jeho jméno mohlo být spojováno s nájemnými vraždami, by nejspíš zešílel hrůzou. A když k tomu připojím skutečnost, že mě ta teutonská Amazonka málem uškrtila a upálila, soudím, že si opravdu zasloužím malou prémii.“

„A nezasloužím si v tom případě já odměnu za záchranu vašeho života, monsieur?“

„Pokud bych vlastnil něco cenného – kromě právnických zkušeností, které jsou vám k službám –, s radostí bych se s vámi rozdělil, bratránku. A jestli něco dostanu, nabídka stále platí.“

„Nevypadáte jako chudák, pane soudce,“ podotkl John St. Jacques.

„Zdání klame, stejně jako dávno zapomenutý titul, který tak velkoryse používáte… Měl bych doplnit, že mé potřeby nejsou nijak extravagantní a má představa pohodlí nevyžaduje luxus.“

„Takže jste také vdovec?“

„Ne že by vám do toho něco bylo, ale žena mě před devětadvaceti lety opustila a můj osmatřicetiletý syn, dnes úspěšný právník na Wall Street, převzal její příjmení. Když se ho někdo náhodou zeptá na otce, odpovídá, že se narodil jako pohrobek. Neviděl jsem ho od jeho deseti let. V jeho zájmu, jak jistě chápete.“

„Jak smutné,“ povzdechl si Francouz.

„Blbost, bratránku. Ten kluk má hlavu po mně, ne po té hlupačce, která ho porodila… Ale neodbočujme od tématu. Tady můj vzdálený francouzský příbuzný má své důvody, aby s vámi spolupracoval. Mě sice nikdo nezradil, ale také mám silný důvod vám pomoci. Musím ovšem myslet i trochu na sebe. Můj starý nový přítel se může vrátit do Paříže a v klidu tam dožít, kdežto mě čeká jenom Boston, a těch pár kontaktů, co jsem si za ta léta vybudoval, mě sotva udrží nad vodou. A navíc s tím, co teď vím, bych v bostonských ulicích nepřežil ani pět minut.“

John St. Jacques ho probodl pohledem. „Je mi líto, soudce, ale vaše služby nepotřebujeme.“

„Cože?“ Marie překvapeně poposedla. „Vzpamatuj se, bráško. Potřebujeme každou pomocnou ruku!“

„Tu jeho ne. Víme, kdo ho najal.“

„Opravdu to víme?“

„Ví to Conklin. Když mi volal, mluvil o průlomu. Řekl mi, že člověk, který pátral po dětech a po tobě, použil bývalého soudce, aby tě našel.“ Kanaďan kývl hlavou přes stůl. „Jeho. Kvůli němu jsem rozbil člun za sto tisíc dolarů, abych se sem včas dostal. Conklin ví, kdo je jeho klient.“

Prefontaine se znovu ohlédl na Francouze. „Teď je pravá chvíle pro jak smutné, pane Hrdino. Odcházím s prázdnýma rukama. Má vytrvalost mi vynesla jen bolavý krk a přiškvařené vlasy.“

„Možná ne,“ vložila se do debaty Marie. „Jako právníkovi vám nemusím vysvětlovat, že svědectví rovná se spolupráce. Možná vás požádáme, abyste všechno, co víte, sdělil jistým lidem ve Washingtonu.“

„Svědectví si lze vynutit soudním příkazem, má drahá. A to pod přísahou a před soudem. Dávám vám na to své osobní i profesionální slovo.“

„Před soud se nedostanete. Nikdy.“

„Ale…? Aha, už chápu.“

„Chápete špatně, soudce. A jestli svolíte ke spolupráci, dostanete zaplaceno… Před chvílí jste řekl, že máte silný důvod nám pomoci, důvod, který, jak soudím, může mít větší váhu než starost o vlastní prospěch.“

„Nestudovala jste náhodou práva, má drahá?“

„Ne, ekonomii.“

„Matko boží, to je ještě horší!“

„Souvisí ten důvod s vaším klientem, s mužem, který si vás najal, abyste po nás pátral?“

„Jistě. Majestát té vznešené osoby musí už konečně dostat na frak. I když odmyslím jeho slizký intelekt, je to prodejná děvka. Kdysi byl slibný právník, ale zahodil svou šanci. Dal přednost honbě za svatým grálem mamonu.“

„O čem ten chlap sakra mluví, Marie?“

„Myslím, že o muži s velkou mocí a vlivem, které mu nepatří. Zdá se, že zde přítomný odsouzený zločinec se napravil a našel ztracenou mravnost.“

„Mluví z vás ekonomka vzpomínající na svou poslední nepřesnou prognózu, v jejímž důsledku lidé kupovali či prodávali akcie a utrpěli ztráty, které si mnozí mohli dovolit, ale mnohem víc bylo těch, kdo se ocitli na mizině?“ zeptal se Prefontaine a znovu se mimoděk dotkl šrámu na hrdle.

„Tak důležitý můj hlas nikdy nebyl, ale přiznávám, že jsem znala spoustu takových, jejichž prognózy řadu lidí ožebračily, protože sami nikdy nic neriskovali, jenom teoretizovali. To je bezpečná pozice… Ale vaše není, soudce. Potřebujete ochranu a my vám ji můžeme poskytnout. Jak zní vaše odpověď?“

„Svatá matko boží, vy jste ale chladnokrevná…“

„Musím taková být,“ opáčila Marie s pohledem upřeným na muže z Bostonu. „Chci vás na naší straně, ale prosit vás nebudu. Klidně se vraťte s prázdnýma rukama do bostonských ulic.“

„Víte jistě, že nejste právník? Nebo nejvyšší lord popravčí?“

„Vyberte si. Ale prosím rychle.“

„Můžete mi někdo konečně vysvětlit, o čem se tady k čertu mluví?“ vybuchl John St. Jacques.

„Vaše sestra,“ odpověděl Prefontaine a pohladil Marii očima, „právě zverbovala rekruta. Objasnila všechny možnosti, čemuž každý právník rozumí, a nevyvratitelnost její logiky, okořeněné jejím krásným obličejem korunovaným těmi nádhernými tmavými vlasy, činí mé rozhodnutí nevyhnutelným.“

„Co to…?“

„Přidal se k nám, Johnny. Nelam si s tím hlavu.“

„K čemu nám bude dobrý?“

„K mnoha věcem, mladý muži.“

„Dost pochybuju. Opravdu si myslíš, že nám může pomoct, sestřičko?“

„Myslím. Ale konečné rozhodnutí je na Jasonovi – zatraceně – na Davidovi.“

„Ne, Marie,“ řekl John St. Jacques a zavrtal pohled do sestřiných očí. „Na Jasonovi.“

„Měla by mi ta jména něco říkat?“ zeptal se Prefontaine. „Na stěně vašeho domku bylo nastříkáno sprejem Jason Bourne.“

„Tak zněly mé rozkazy, bratranče,“ vysvětlil falešný – i když už ne tak docela – francouzský hrdina. „Bylo to nutné.“

„Musím přiznat, že ničemu z toho nerozumím. Jméno Jason Bourne jsem v životě neslyšel, stejně jako Šakal nebo Carlos, ohledně kterých jste mě tak brutálně vyslýchali, když jsem ani nevěděl, jestli jsem živý, nebo mrtvý. Šakala znám jako fiktivní postavu z románu.“

Starý Francouz známý jako Jean Pierre Fontaine se tázavě zadíval na Marii; přikývla. „Carlos Šakal je legenda, ale ne fiktivní postava. Je to profesionální atentátník. Dnes je mu přes šedesát a povídá se, že trpí vážnou chorobou, ale nic z toho neutlumilo jeho vášnivou nenávist. Stejně jako já je muž mnoha tváří, ovšem v nesrovnatelně větším měřítku. Mnozí ho i milují, neboť k tomu mají důvod, ale jiným se nad ním zvedá žaludek, protože ho považují za ztělesnění zla. Záleží na úhlu pohledu, a jak jste sám před chvílí řekl, obě strany mají svým způsobem pravdu. Já jsem příkladem obou názorů. Nenávist, jíž je Carlos posedlý, bují v jeho stárnoucím mozku jako rakovina. Jistý muž ho kdysi vytáhl na denní světlo. Sehrál na něho geniální podraz. Přivlastňoval si jeho vraždy, jeho práci, tak dlouho, až Carlose málem dohnal k šílenství. Šakal musel tvrdě bojovat, aby si udržel svou převahu a pověst nejlepšího nájemného vraha na světě. Tentýž muž se přihlásil k zodpovědnosti za smrt Šakalovy milenky, ženy, která byla od raného mládí ve Venezuele jeho životní družkou a věrnou partnerkou – ve všem. A pouze tento muž, jediný ze stovek nebo tisíců, kteří byli vysláni po vrahově stopě, spatřil na vlastní oči Carlosovu tvář – jako Šakala. Člověk, který tohle všechno dokázal, byl výtvorem americké zpravodajské služby, podivín – nenacházím lepší termín –, který po tři roky žil v cizí masce, a každý den z těch tří let mu bezprostředně hrozila smrt. A Carlos si nedopřeje klidu, dokud toho muže nepotrestá… a nezabije. Ten muž se jmenuje Jason Bourne.“

Prefontaine zamrkal úžasem a naklonil se přes stůl. „Kdo je ve skutečnosti Jason Bourne?“

„Můj manžel David Webb,“ odpověděla Marie.

„Ach, panebože!“ vydechl soudce. „Mohl bych prosím dostat něco ostřejšího než kávu?“

„Ronalde!“ zavolal John St. Jacques.

„Ano, šéfe!“ ozval se z domku strážný, jehož silné paže před hodinou přibily k podlaze vily číslo dvacet ramena jeho zaměstnavatele.

„Přines nám whisky a brandy prosím. Bar by měl být doplněný.“

„Už běžím, pane!“

Oranžové slunce na východě se náhle rozhořelo a jeho paprsky rozpustily poslední cáry ranní mlhy. Ticho kolem stolu prolomil hlas starého Francouze. „Na takovou obsluhu nejsem zvyklý,“ zamumlal se silným přízvukem a bezcílně se zahleděl přes zábradlí na projasňující se hladinu Karibského moře. „Kdykoliv někdo o něco požádá, hrkne ve mně, že úkol musím splnit já.“

„Teď už ne,“ řekla Marie tiše a po vteřině dodala: „Jean Pierre.“

„Myslím, že s tím jménem by se dalo žít…“

„A proč ne tady?“

„Co to povídáte, madame?“

„Uvažujte. Paříž pro vás nemusí být o nic nebezpečnější než bostonské ulice pro našeho soudce.“

Zmíněný soudce byl ponořen do hlubokého snění, z něhož jej vytrhl pohled na velký podnos s lahvemi a skleničkami, který přistál na stole. Bez váhání se natáhl, chytil první láhev, která mu přišla pod ruku, a nalil si bohatýrskou dávku. „Chtěl bych položit pár otázek,“ prohlásil důrazně. „Mohu?“

„Poslužte si,“ svolila Marie. „Nevím, jestli vám budu moci nebo chtít odpovědět, ale zkuste to.“

„Ty výstřely, nápis na zdi červenou barvou – tady můj bratranec tvrdí, že plnil rozkaz…“

„Správně, mon ami.“

„Proč?“

„Všechno muselo vypadat autenticky. Hlasité výstřely měly přitáhnout pozornost k následným událostem.“

„Znovu se ptám proč.“

„Poučení z odboje – ne že bych byl hrdina jako Jean Pierre Fontaine, ale svůj podíl jsem si odvedl. Říkali jsme tomu accentuation, zdůraznění, jednoznačné prohlášení, že za akci je odpovědné hnutí odporu. Všichni v okolí o tom věděli.“

„Proč tady?“

„Šakalova ošetřovatelka je mrtvá. Nezůstal nikdo, kdo by mu sdělil, že jeho rozkazy byly vykonány.“

„Galská logika. Nepochopitelná.“

„Galský zdravý rozum. Nepopiratelný.“

„Jak to?“

„Carlos se zde ukáže zítra kolem poledne.“

„Ach, pro smilování boží!“

Ve vile zazvonil telefon. John St. Jacques vyskočil ze židle, ale sestra mu zatarasila cestu nataženou paží, rozběhla se do pokoje a zvedla sluchátko.

„Davidel“

„Tady Alex,“ představil se zadýchaný hlas na druhém konci linky. „Kristepane, už tři hodiny se k vám pokouším dovolat. Jste tam všichni v pořádku?“

„Žijeme, Alexi, ale neměli jsme.“

„Starci! Starci z Paříže! Dostal se Johnny včas…“

„Nedostal, ale nevadí. Jsou na naší straně.“

„Kdo?“

„Ti starci.“

„Co je to za nesmysl?“

„Žádný nesmysl. Máme situaci pod kontrolou. Co David?“

„Nevím. Telefonické spojení bylo přerušeno. Tady je všechno vzhůru nohama. Poslal jsem tam policii…“

„Policie nestačí, Alexi!“ křičela Marie. „Zapoj armádu, námořní pěchotu, podělanou CIA! Dluží nám to!“

„Jason to nedovolí a já se teď nemůžu postavit proti němu.“

„No a co když ti řeknu, že zítra se zde objeví Šakal?“

„Ach, kristepane! Musím mu sehnat letadlo!“

„Především musíš něco udělat!“

„Ty to nechápeš, Marie. Vynořila se stará Medusa…“

„Vyřiď mému manželovi, že Medusa je minulostí. Na rozdíl od Šakala a ten zítra přistane na ostrovech.“

„David tam bude, to jistě víš.“

„Ano, vím… Protože teď není David, ale Jason Bourne.“

„Bráško Králíku, dnes není před třinácti lety a ty jsi o třináct roků starší. Nejenom že nikomu nepomůžeš, ale staneš se přítěží, pokud si neodpočineš, nejraději v podobě spánku. Zhasni a lehni si na ten parádní gauč v obýváku. Já se postarám o telefony, které stejně nezazvoní, protože ve čtyři ráno nikdo nevolá.“

Kaktusův hlas se vytratil, když Jason vešel do ztemnělého obývacího pokoje. Nohy měl jako mlýnské kameny a víčka mu padala jako olověná závaží. Padl na pohovku, s nezměrným úsilím zvedl jednu nohu po druhé na čalouněnou opěrku a zahleděl se na strop. Odpočinek je zbraň. Vyhrává a prohrává bitvy… Philippe ďAnjou, Medusa. Svět kolem něj zmizel a Jason se ponořil do náruče spánku.

Ječící, pulzující, ohlušující siréna zněla rozlehlým domem jako zvukové tornádo. Bourne se v křeči otočil a jako vymrštěný pružinou vyletěl z pohovky, dezorientovaný, nechápající, kde je, a po děsivý okamžik ani kdo je.

„Kaktusi!“ zařval a vyběhl z honosného obývacího pokoje do haly. „Kaktusi!“ zopakoval, ale jeho hlas se ztrácel v rytmickém kvílení poplašného zařízení. „Kde sakra jsi?“

Žádná odpověď. Skočil ke dveřím do pracovny a vzal za kliku. Zamčeno! Ustoupil a vrazil do dveří ramenem. Podruhé. Potřetí sebral všechny zbylé síly. Dřevo se jen naštíplo. Ustoupil a začal bušit podpatkem jako kladivem do prostředního panelu, dokud nepovolil. Vpadl dovnitř a to, co spatřil, vyvolalo v zabijákovi odkojeném Medusou záchvat ledového vzteku. Kaktus seděl na stejné židli jako mrtvý generál, zhroucený přes psací stůl, a Jason ve světle lampy viděl, jak se po psací podložce rozlévá kaluž krve. Mrtvý… Ne! Pohnul pravou rukou! Kaktus žije!

Bourne se rozběhl ke stolu a něžně zvedl starému černochovi hlavu. Avšak jekot alarmu jakoukoliv komunikaci, pokud byla vůbec možná, vylučoval. Kaktus otevřel tmavé oči, roztřesená ruka sjela po psací podložce a zahnutý ukazovák poklepal na okraj desky stolu.

„Co to znamená?“ křičel Jason. Ruka se vracela k podložce a ukazovák neustále klepal. „Dole? Pod stolem?“ Kaktus nepatrným pohybem hlavy naznačil souhlas. Bourne pochopil. Klekl si vedle zraněného přítele a pod zásuvkou nahmatal tlačítko. Stiskl je a šílený jekot sirény ustal. Nastalé ticho bylo stejně ohlušující jako předchozí peklo – a děsivější.

„Co se ti stalo? Kdy?“ vychrlil Jason. „Jestli můžeš mluvit, stačí šeptem. Šetři síly, rozumíš?“

„Ach, brácho, nedělej si starosti,“ zasípal Kaktus. „Tenhle starej negr… jezdil jako taxikář v New Yorku. Už jsem to zažil. Nic smrtelného. Kulka nahoře v hrudníku.“

„Okamžitě zavolám doktora – našeho kamaráda Ivana. Ale jestli můžeš, řekni mi, co se stalo. Nejdřív tě položím na podlahu a podívám se ti na ránu.“ Jason ho pomalu a opatrně zvedl ze židle, položil na koberec pod arkýřové okno a roztrhl Kaktusovi košili. Kulka velké ráže proletěla levým ramenem vedle klíční kosti. Rychlými pohyby roztrhal košili na široké pruhy a přiložil příteli primitivní obvaz. „Nic moc,“ zhodnotil svou práci, „ale aspoň na chvíli zastaví krvácení. A teď mluv, jestli můžeš.“

„Je venku, bráško.“ Kaktus se rozkašlal a položil hlavu na koberec. „Měl velkou bouchačku… Revolver Magnum tři pět sedm s tlumičem… Dostal mě přes okno… Potom ho rozbil a vlezl dovnitř a… a…“

„Klid. Nemluv.“

„Musím… Bratři venku mají holé ruce… Odpráskne je jako skřivany… Hrál jsem mrtvého brouka a on spěchal… Mrkni tamhle.“ Jason sledoval očima směr, kterým Kaktus natáhl ruku. Na podlaze leželo asi patnáct knih vytažených z police na stěně. „Skočil ke knihovně…,“ pokračoval zraněný slábnoucím hlasem, „a přehraboval se v ní, až našel, co hledal… A pak zdrhal ke dveřím a mával bouchačkou… Došlo mi, že jde po tobě… Asi tě viděl přes okno, jak odcházíš… Nemohl jsem hýbat rukama… Viděl by mě… Zmáčkl jsem kolenem ten knoflík, co jsem před hodinou našel… Musel jsem ho zastavit.“

„Klid. Mlč.“

„Musím ti to říct… Málem jsem vyletěl ze židle, jak ten alarm… Ten hajzl se myslím podělal. Práskl dveřmi, zamkl je a vyskočil oknem.“ Kaktus se bolestí a vyčerpáním odmlčel. „Je tam venku, bráško Králíku…“

„To stačí!“ přikázal Bourne. Zhasl lampu a nechal dovnitř proudit jen světlo z chodby za vyraženými dveřmi. „Zavolám Alexovi, ať pošle doktora.“

Někde zvenčí se ozval výkřik překvapení a děsu, zvuk, který Jason Bourne dobře znal. Stejně jako Kaktus, jenž zašeptal: „Ten zkurvysyn dostal jednoho z bratrů!“

„Volám Conklinovi.“ Jason si přitáhl telefon. „A potom půjdu ven a dostanu zase já jeho… Do prdele! Linka je němá. Přeřezal dráty!“

„Ten sráč se vyzná.“

„Já taky, Kaktusi. Lež a nehýbej se. Vrátím se pro tebe.“ Další výkřik, kratší a ne tak hlasitý.

„Ať mi bůh odpustí,“ zamumlal starý černoch zničeně. „Zůstal už jenom jeden bratr…“

„Jestli by měl někdo prosit o odpuštění, tak jsem to já!“ zvolal Bourne a zajíkl se. „Přísahám ti, Kaktusi, že mě ani ve snu nenapadlo, že by se něco takového mohlo stát.“

„Jasně. Znám tě ještě ze starých časů, bráško, a nikdy jsem neslyšel, že bys někoho žádal, aby kvůli tobě riskoval… Vždycky to bylo naopak.“

„Přemístím tě.“ Jason přetáhl zraněného i s kobercem blíže ke stolu, aby měl tlačítko alarmu na dosah. „Jestli něco uvidíš nebo uslyšíš, jestli se ti něco bude jenom zdát, zapni sirénu.“

„Jak se chceš dostat ven?“

„Z jiného pokoje. Jiným oknem.“

Bourne se doplazil k rozbitým dveřím, na chodbě se zvedl a sprintoval do obývacího pokoje. Francouzské okno v protější stěně se otevíralo na vnější patio; vzpomněl si, že na něm viděl kovový zahradní nábytek, když sledoval hlídky. Stiskl kliku, vyklouzl z domu a s pistolí v ruce se přikrčený rozběhl ke křovinám, které lemovaly trávník. Věděl, že záleží na každé vteřině. Nejen proto, že byl v sázce třetí nevinný život – vrah ho mohl zkratkou přivést ke zločinům nové Medusy a on tyto zločiny použije jako návnadu pro Šakala. Zastírací manévr, magnet, past… Pochodně, které si přinesl do Manassasu jako součást vybavení. Dvě nouzové „svíčky“ měl schované v levé zadní kapse. Každá byla patnáct centimetrů dlouhá a vydávala jasné světlo viditelné ze vzdálenosti několika kilometrů. Když je rozmístí dál od sebe a zapálí, osvětlí celý pozemek kolem Swayneova sídla jako dva reflektory. Jednu položí k jižní větvi příjezdové cesty, druhou ke kotcům. Možná tím nadrogované psy probudí, rozzuří je… Dělej! Hoď sebou!

Rozběhl se přes trávník. Těkal očima na všechny strany a uvažoval, kde se asi zabiják pohybuje a kam se před ním skryla jeho nevinná kořist, nešťastník, který se nechal Kaktusem zlákat na „snadnou“ práci. První měl bohaté zkušenosti, druhý nejspíš žádné, a Bourne nemohl připustit, aby zbytečně zemřel.

Vrah ho spatřil! Kolem hlavy mu prosvištěly dvě střely vypálené ze zbraně opatřené tlumičem. Přeběhl jižní část příjezdové cesty a vrhl se do živého plotu. Vytáhl z kapsy pochodeň, položil pistoli na zem, škrtl zapalovačem, přidržel plamínek u roznětky a hodil syčící a prskající „svíčku“ doprava na vozovku. Dopadla na asfalt a za pár vteřin ozáří široké okolí oslepujícím jasem. Bourne vyrazil doleva a pod borovicemi sprintoval k zadní části pozemku, v jedné ruce zbývající pochodeň a zapalovač, v druhé automatickou pistoli. V tu chvíli se kolem něj rozlila jasná zář. Zapálil světlici a širokým obloukem ji hodil ke psím boudám vzdáleným asi čtyřicet metrů. Přikrčil se a čekal.

Netrvalo dlouho a druhá pochodeň se připojila ke své družce, dvě oslnivé koule ozařovaly dům a jižní část pozemku strašidelným svitem. Tři psi se probrali z narkotického spánku a začali slabě výt. Stín. U západní bílé stěny domu se něco pohnulo. Postava, nečekaně nasvětlená ze dvou stran, spěšně hledala úkryt v porostu, přikrčená a teď už nehybná, ale přesto zřetelná. Je to zabiják, nebo jeho kořist, poslední Kaktusův pomocník…? Existoval jeden způsob, jak to zjistit. Nesl s sebou značné riziko, pokud je vrah slušný střelec a je to on, kdo se skrývá mezi listovím, ale zato byl nejrychlejší.

Bourne vyrazil z úkrytu v křoví, vztyčil se na otevřeném prostranství do plné výšky a vrhl se doprava, ale v posledním zlomku vteřiny zabořil podpatek do měkké hlíny, otočil se a uskočil vlevo. „Zdrhej ke srubu!“ křikl z plných plic. A dostal odpověď. Další dvě štěknutí a vpravo od něj se do země zaryly dvě střely. Zabiják byl dobrý. Žádný expert, ale opravdu dobrý. Bubínek zbraně, kterou používal, pojal šest nábojů a on už jich pět vystřelil, ale měl bohatě času munici doplnit.

Vtom se objevila druhá postava a zoufale utíkala k Flannaganovu srubu. Kaktusův „bratr“ se na otevřeném prostranství vůbec nekryl a tvořil snadný terč!

„Hej, ty svině!“ zařval Jason, vyskočil a naslepo vypálil do houštiny u domu. A dostal další odpověď v podobě palby, ovšem tentokrát vítanou. Zazněla jen jediná rána – a nic. Zabiják si nenabil! Možná si natolik věřil, že si ani víc nábojů nevzal. Ale ať už měl jakýkoliv důvod, teď tahal za kratší konec. Bourne vyrazil v jasném svitu pochodní přes trávník. Omámené psí vytí přecházelo ve stále hlasitější hrdelní vrčení ohlašující útok. Vrah vyběhl z úkrytu a pod borovicemi sprintoval podél příjezdové cesty k silnici. A mám tě, ucedil Bourne v duchu. Věděl, že obě brány jsou zavřené a že dokáže zahnat protivníka do kouta. „Nemáš šanci, Hadí ženo! Ulehči si to…“

Plesk! Zabiják dokázal v běhu nabít. Bourne vystřelil. Muž se svalil na asfalt. Do ticha noci zadunělo hučení vytočeného motoru. Po silnici za ohradou se rychle blížil automobil. Červenomodré majáčky ohlásily policejní hlídkový vůz. Jasona nenapadlo, že poplašný systém v generálově domě může být napojen na stanici v Manassasu. U vysoce postaveného člena Medusy pokládal takové opatření za vyloučené. Nedávalo smysl. Bezpečnost byla zajištěna zevnitř, Hadí žena by zásah vnější síly nepřipustila. Zbývá toho tolik zjistit, tolik tajemství ještě čeká na odhalení – hřbitov!

Zabiják se svíjel na vozovce a pokoušel se odkulit k borovicím, které ji lemovaly. Jason si všiml, že něco drží v ruce, a zamířil k němu, zatímco před bránou vystoupili z auta dva policisté. Kopl postřeleného muže do ramene a sklonil se pro předmět, který mu vypadl z ruky. Kniha vázaná v kůži, na hřbetě a čelní straně zlatá písmena. Nějaký klasický román, pomyslel si Jason. Co je to za nesmysl? Tolik humbuku kvůli pitomé knížce? Pak svazek otevřel a pochopil, že to není žádný nesmysl. Stránky nebyly potištěny, ale popsány rukou. Deník? Ne, hlavní účetní výkaz!

Nesmí připustit, aby se do věci vložila policie! Zejména ne teď. Nikdo se nesmí dozvědět, jak hluboko spolu s Alexem pronikli do struktur nové Medusy. V kůži vázaná kniha, jíž se právě zmocnil, nesmí padnout do oficiálních rukou strážců zákona. Záleží jen na dopadení Šakala, vše ostatní je vedlejší. Musí se těch policajtů nějak zbavit! Zamířil k bráně.

„Máme tady hlášený poplach, pane,“ oznámil policista na druhé straně mříže, muž středního věku doprovázený mladším kolegou. „Nemohli jsme se dovolat a velitel nás sem poslal, a tak jsme přijeli, ale jak už jsem říkal dispečerovi, tady se občas pořádají dost divoké večírky a už několikrát jsme jeli zbytečně. Neberte to prosím jako kritiku, pane. Každý si jednou za čas rád vyhodí z kopýtka, nemám pravdu?“

„Samozřejmě máte, strážníku.“ Jason se pracně snažil uklidnit rozbouřený dech a střelil očima k příjezdové cestě. Zraněný zabiják zmizel! „Někde v domě došlo ke zkratu. Přerušily se telefonní linky a alarm se samovolně uvedl v činnost.“

„Jistě, to se stává dost často,“ potvrdil mladší policista. „Hlavně za letních bouřek. Moji rodiče jednou…“

„Důležité je,“ skočil mu do řeči Bourne, „že se nám už podařilo závadu odstranit. Jak vidíte, v domě se už svítí.“

„Přes ty pochodně nic nevidím,“ podotkl mladší policista.

„To víte, generál si potrpí na bezpečnost a někdy je až příliš opatrný,“ vysvětlil Jason. „Počítám, že to povaha jeho práce vyžaduje,“ dodal nepřesvědčivě. „Ale jak říkám, všechno už je v naprostém pořádku.“

„Dobře,“ souhlasil starší policista. „Ale ještě mám vyřídit vzkaz pro jistého Webba. Je tu někde?“

„Já jsem Webb,“ řekl Jason Bourne, náhle vylekaný.

„Fajn, tím líp. Máte ihned zavolat panu Conkovi. Prý je to naléhavé.“

„Naléhavé?“

„Jo. Nějaká mimořádná událost. Před chvílí nám to oznámili vysílačkou.“

Jason slyšel slabé rachocení plotu. Zabiják utíká! „Tak to bych se měl s Conkem hned spojit. Jenže telefony nám pořád nefungují. Můžu si zavolat od vás z auta?“

„Je mi líto, ale náš radiotelefon je vyhrazen pro služební účely.“

„Sám říkáte, že jde o naléhavý případ.“

„No, počítám, že když jste generálův host, mohl bych přimhouřit oko. Ale jestli chcete volat meziměsto, budu potřebovat číslo vaší kreditky.“

„Ach, bože můj,“ utrousil Bourne, odemkl bránu a klusal k hlídkovému vozu. V tom okamžiku se znovu rozječela poplachová siréna a ihned zase zmlkla. Přeživší bratr zřejmě našel Kaktuse.

„Co to sakra bylo?“ vyhrkl mladší policista.

„Nějaký ožralý blbec si zřejmě hraje s alarmem!“ křikl Jason, skočil do auta a vytrhl sluchátko radiotelefonu z vidlice. Dal policejní ústředně Alexovo číslo ve Virginii a zdůraznil: „Je to strašně důležité!“

„Ano?“ ohlásil se Conklin, když ho policejní operátorka přepojila.

„To jsem já.“

„Co se stalo?“

„Nemám čas na vysvětlování. Co je to za naléhavý případ?“

„Zajistil jsem ti soukromý tryskáč z Restonu.“

„Reston? To je na sever od…“

„Na letišti v Manassasu nemají potřebné vybavení. Posílám ti auto.“

„Proč?“

„Tranquillity. Marie a děti jsou v pořádku. Jsou v pořádku! Říká, že má situaci pod kontrolou.“

„Co má tohle sakra znamenat?“

„Zavolej mi z Restonu a já ti to vysvětlím.“

„Něco mi musíš říct!“

„Dnes přiletí na ostrovy Šakal.“

„Panebože!“

„Zabal to tam a čekej na odvoz.“

„Vezmu si toto auto!“

„Ne! Tím by se všechno provalilo. Máme dost času. Ale jak říkám, zabal to tam.“

„Kaktus je zraněný. Postřelený.“

„Zavolám Ivanovi. Hned se tam vrátí.“

„Zůstal už jenom jeden bratr. Jenom jeden, Alexi. Další dva jsem zabil… Je to moje vina.“

„Nech toho. Sklapni a udělej, co musíš.“

„Zatraceně, nemůžu! Někdo se musí o generálův dům postarat. Kdo, když já tu nebudu?“

„Máš pravdu. Je tam toho hodně, co potřebuje pohlídat. Přijedu a vystřídám tě.“

„Alexi, řekni mi, co se stalo na Tranquillity.“

„Starci… Tvoji starci z Paříže. To se stalo.“

„Jsou mrtví,“ utrousil Jason Bourne tiše, nevzrušeně.

„Neunáhluj se. Přešli k nám. Přesněji řečeno ten pravý dezertoval a druhého nám omylem seslalo nebe. Teď jsou oba na naší straně.“

„Ti jsou vždycky pouze na jedné straně. Na Šakalově. Ty je neznáš.“

„Ty taky ne. Promluv si se svou ženou. Ale teď se vrať do domu a sepiš mi všechno, co potřebuju vědět… A musím ti říct ještě něco, Jasone. Doufám, že na Tranquillity najdeš to svoje – naše – řešení, protože dlouho už Medusu pouze na naší úrovni neudržím.“

„Slíbils mi to!“

„Šestatřicet hodin, Delto.“

V lese za plotem tiskl zraněný zabiják obličej k pletivu. Ve světle pochodní viděl, jak vysoký muž vystupuje z hlídkového vozu a nervózně děkuje policistům, kteří celou dobu stáli venku.

Webb. Vrah zaslechl jméno Webb.

Víc vědět nepotřeboval. Tohle Hadí ženě postačí.

15

„Miluju tě,“ řekl David Webb do telefonního automatu v čekárně soukromého letiště v Restonu ve státě Virginia. „Nejhorší bylo čekání, až si s tebou promluvím a uslyším od tebe, že jste všichni v pořádku.“

„A jak myslíš, že jsem se cítila já? Alex mi řekl, že jsou přerušené telefony a že někam poslal policii. Já jsem po něm chtěla, ať vyšle celou armádu.“

„Ani policii si zatím nemůžeme dovolit. Nic oficiálního. Alex mi slíbil ještě šestatřicet hodin… Ale se Šakalem v Montserratu je možná nebudeme potřebovat.“

„Co se stalo, Davide? Alex se zmínil o Meduse…“

„Je to všechno hrozně zmatené. A má pravdu, musí s tím jít výš. Ale pouze on, my ne. My se budeme držet daleko stranou.“

„Co se stalo?“ zopakovala Marie. „Co má s čím společného stará Medusa?“

„Existuje nová Medusa, pokračovatelka a dědička té staré, velká, ohavná a vražedná. Sám jsem ji dnes v noci zažil, jeden její najatý střelec se mě pokoušel dostat a předtím zabil dva Kaktusovy kluky a jeho samotného těžce zranil.“

„Proboha! O Kaktusovi se mi Alex zmínil, když mi volal, ale nic jiného neřekl. Jak je na tom strejda Remus?“

„Přežije. Stará se o něj doktor z Agentury. Odvezl ho i s posledním bratrem.“

„S jakým bratrem?“

„Později… Conklin mě vystřídal na hlídce a zajišťuje opravu telefonní linky. Zavolám mu z Tranquillity.“

„Jsi vyčerpaný…“

„Ano, jsem dost unavený. Ani nevím proč. Kaktus naléhal, abych si šel lehnout, a spal jsem určitě dobrých dvanáct minut.“

„Chudáčku můj malý.“

„Líbí se mi, jak to říkáš. Tón, ne slova. Nejsem žádný chudák. O to ses postarala v Paříži před třinácti lety.“ Jeho žena dlouho mlčela a Jason se vylekal.

„Děje se něco?“

„Já nevím,“ odpověděla Marie tiše. „Něco mě napadlo. Říkáš, že nová Medusa je velká, ohavná a vražedná. A pokusila se tě zabít.“

„Neúspěšně.“

„Ale chtěli tě zlikvidovat. Proč?“

„Protože jsem tam byl.“

„Nikdo přece nezabije člověka jen proto, že je náhodou v něčím domě.“

„V tom domě se toho v noci hodně seběhlo. Prolomili jsme s Alexem jejich síť a někdo mě viděl. Chtěli jsme Šakala předhodit jako návnadu několika bohatým a vlivným banditům ze starého dobrého Saigonu, kteří by si ho najali, aby šel po mně. Vynikající plán, ale nějak se nám vymkl zpod kontroly.“

„Bože, copak to nechápeš, Davide? Jsi poznamenaný. Teď po tobě půjdou sami!“

„Jak by mohli? Střelec, který na mě zaútočil, mě zahlédl jen běžet ve stínu a neviděl mi do obličeje. Medusa netuší, kdo jsem… Ne, Marie, jestli se Carlos ukáže v Montserratu, vím, že budu schopen ho jednou pro vždy vyřídit. A pak budeme volní… Už na mě mávají. Musím letět. Vyřiď Johnnymu, ať ty dva starce pořádně hlídá.“

Po celém Montserratu se šířily divoké pověsti a v lidové tvořivosti nabyla tragédie kolosálních rozměrů. Guvernér si pozval svého tajemníka, aby se s ním poradil, jak zabránit odlivu turistů.

„Je to past, pane,“ objasnil Henry nadřízenému. „Věříme, že úspěšně sklapne, a pak budeme slavní po celém Karibiku. Obnovíme vládu zákona a pořádku.“

„Díky bohu. A byl opravdu někdo zabit?“

„Jenom jedna žena, a ta se právě snažila zavraždit starého muže.“

„Žena? Bože, už nechci slyšet ani slovo, dokud nebude po všem.“

„Možná by bylo dobré, kdybyste odjel někam mimo, abyste se nemusel k události vyjádřit.“

„Vynikající nápad. Vyjedu si na moře. Po bouřce vždycky dobře berou ryby.“

„Výborně, pane. Já zatím dohlédnu na vývoj situace. Budu na vysílačce.“

„Ale nenápadně a moc se nevyptávejte. Víte, že se odsud všechno vynese.“

„Chtěl jsem vás hlavně informovat, kdy se máte vrátit, abyste mohl vystoupit v ten nejvhodnější okamžik.“

„Ano, zajisté. Co bych si bez vás počal, Henry?“

„Děkuji, pane guvernére.“

Bylo deset ráno. Bouřlivě se objali a nemohli se od sebe odtrhnout; věděli, že nemají čas na dlouhé hovory, jen na krátké potěšení, že jsou zase spolu, živí a zdraví. Vědomí, že vědí něco, o čem Šakal netuší, jim dodávalo relativní pocit bezpečí, i když si oba uvědomovali, že když jde o Carlose, je to jen výhoda, ne záruka. A jason i John St. Jacques byli neoblomní: Marie a děti odletí na Guadeloupe, kde spolu s paní Cooperovou zůstanou pod dohledem ozbrojených stráží, dokud jim nebude povolen návrat. Marie se pokoušela něco namítat, ale manžel ji odbyl mávnutím ruky.

„Odjedeš, protože mám práci,“ oznámil ledově. „Nebudeme o tom diskutovat.“

„Nechceš se aspoň podívat na děti, říct Jamiemu…“

„Ne! Na to teď není čas. Odveď ji, Johnny. Musím zkontrolovat pláž.“

„Není nic, co bych nezkontroloval, Davide,“ namítl St. Jacques vzdorovitě.

„Já rozhoduju, co a jak jsi zkontroloval,“ odsekl Bourne zlostně a vykročil po písku. „Mám na tebe pár otázek,“ křikl přes rameno. „Modli se, abys na ně dokázal odpovědět.“

St. Jacques ztuhl a pak chtěl vyrazit za švagrem, ale sestra ho zastavila. „Nevšímej si toho, Johnny.“ Položila mu ruku na rameno. „Bojí se.“

„Ten, a bát se? Je to arogantní parchant, nic jiného!“

„Ano, já vím.“

Bratr se podíval sestře do očí. „Tak proč říkáš, že se bojí?“

„Zestárl, Johnny. Je mu padesát a pořád uvažuje, jestli je stejně schopný jako před lety, jestli dokáže zopakovat, co dokázal za vietnamské války a později v Paříži a v Hongkongu. Užírá se tím, protože si uvědomuje, že dnes musí být lepší než kdy v minulosti.“

„Myslím, že to zvládne.“

„Já to vím. Má obrovskou motivaci. Kdysi dávno ztratil ženu a dvě děti. Sotva si na ně pamatuje, ale pořád se kvůli nim trápí. Mo Panov je o tom přesvědčen a já mu věřím… A teď, o čtvrtstoletí později, je znovu ohrožena jeho žena a dvě děti. Umíš si představit, v jakém stavu má nervy?“

Ranní bríza k nim i na sto metrů zanesla vzteklý hlas z konce pláže. „Zatraceně, Marie, přikázal jsem ti, že sebou máš hodit! A ty, pane experte, mi řekni, jestli jsi zkontroloval tamten útes s písečnou naplaveninou.“

„Neodpovídej mu, Johnny. Nech ho být, jdeme k letadlu.“

„Jaká naplavenina? Co tím sakra myslí…? Ach bože, už chápu!“

„Já ne,“ odvětila Marie a vydala se za bratrem po molu.

„Celý ostrov je obklopen korálovými útesy,“ vysvětloval John St. Jacques. „Lámou se o ně vlny. Proto se mu říká Tranquillity. Ostrov klidu. Příboj je zde velmi malý nebo žádný.“

„No a?“

„Kdyby chtěl někdo použít třeba keson, neriskoval by, že se rozbije o útes, a přiblížil by se ze strany, kde se o skaliska zachycuje písek. Odtamtud by mohl třeba pozorovat stráže na pláži, ve vhodné chvíli vylézt, doplavat pod vodou k pobřeží a vyřídit hlídku. Na to jsem nepomyslel.“

„On ano.“

Bourne seděl na rohu stolu, dva starci na pohovce naproti němu a jeho švagr stál u okna s výhledem na moře.

„Proč bychom vám měli lhát, monsieur?“

„Protože mi to připadá jako klasická francouzská fraška. Podobná příjmení, jedny dveře se otvírají, zatímco druhé zavírají, dvojníci mizí a zase se objevují. Smrdí to, pánové.“

„Neřekl bych, že jsme dvojníci,“ poznamenal soudce z Bostonu. „Podobáme se akorát věkem.“

Zazvonil telefon a Jason se rychle natáhl pro sluchátko.

„Ano?“

„Ověřil jsem Boston,“ sdělil mu Conklin. „Všechno sedí. Jmenuje se Prefontaine, Brendan Prefontaine. Býval soudcem u prvního obvodního. Chytili ho při braní úplatků. Dostal jedenadvacet let a odseděl si deset, což stačilo, aby se mu zavřely všechny dveře. Alkoholik, ale ne notorik. Neškodný. V jistých kruzích ho mají rádi. Když nemá v hlavě, docela mu to myslí, a hromada drobných chmatáků mu vděčí za nižší tresty nebo za zproštění obžaloby, protože jejich advokátům dobře poradil. Schopný právník, který působí v pozadí. Tím pozadím myslím bary, herny a možná bordely. A protože o chlastu vím svoje, řekl bych, že je čistý. Zvládá to líp než já kdysi.“

„Tys přestal.“

„Nemusel bych, kdybych byl jako on.“

„Co jeho klient?“

„Úžasný. Vystudoval práva na Harvardu. Mimochodem, náš bývalý soudce tam svého času působil jako docent a Gatese učil. Takže Prefontaine ho zná, o tom není sebemenších pochyb… Věř mu, Jasone. Nemá důvod lhát. Šlo mu jenom o malé přilepšení.“

„Jdeš po jeho klientovi?“

„S veškerou tichou municí, co vytáhnu z různých skříní. Je naším spojovacím článkem ke Carlosovi… Medusa byla slepá kolej, hloupý pokus hloupého generála nastrčit někoho do Gatesova vnitřního okruhu spolupracovníků.“

„Víš to určitě?“

„Teď už ano. Randolph Gates je vysoce placený konzultant právnické firmy, která zastupuje zájmy největších dodavatelů armády. V zásadě je hájí proti zásahům antimonopolního úřadu. Ani nezvedal Swayneovi telefon. Kdyby to udělal, byl by ještě větší blbec než ten lampasák, což nebyl.“

„Ale to je tvůj problém, kamaráde, ne můj. Jestli všechno vyjde podle plánu, který jsem tady nalajnoval, nechci už o Hadí ženě v životě slyšet. Dokonce se mi zdá, že jsem o ní nikdy neslyšel.“

„Díky, žes mi to hodil na krk. A pozor, myslím to vážně. Mimochodem, ta písanka, co jsi zabavil tomu střelci v Manassasu, je docela zajímavá.“

„Ale?“

„Vzpomínáš na ty tři letecké cestovatele z Mayfloweru, kteří se sešli v hotelu osm měsíců poté, co navštívili Filadelfii?“

„Jistě.“

„Tak jejich jména si Swayne zapsal do sešitku. S Carlosem nemají nic společného, patří k Meduse. Ta jeho škrabanice je zlatá žíla informací.“

„Užij si ji ve zdraví. Já nemám zájem.“

„To víš, že si ji užijeme. Za pár dní se někteří lidé z generálova slohového sešitu ocitnou na seznamu nejhledanějších zločinců.“

„To mě těší, ale teď mám práci.“

„Pořád odmítáš pomoc vyšších míst?“

„Rozhodně. Na tuto příležitost jsem čekal třináct let. Od začátku říkám, že je to jeden na jednoho.“

„Myslíš jako V pravé poledne, ty zatracený blázne?“

„Ne. Jako pokračování velmi složité šachové partie, v níž zvítězí hráč, který dokáže nastražit lepší past. A já ji mám, protože jsem využil tu jeho.“

„Musíš uznat, profesore, že jsme tě vytrénovali opravdu dobře.“

„Díky.“

„Dobrý lov, Delto.“

„Měj se.“ Bourne zavěsil a zahleděl se na dva smutně zvědavé staříky na pohovce. „Obstál jste ve zkoušce slizkosti, soudce. A vy, národní hrdino, co říct k vám? Moje vlastní žena, která přiznává, že byste ji s největší pravděpodobností bez jakýchkoliv výčitek zabil, nebýt náhodné shody okolností, na mě naléhá, abych vám věřil. Co si z toho mám vybrat?“

„Jsem, jaký jsem, a udělal jsem, co jsem udělal,“ odvětil zneuctěný právník důstojně. „Ale můj klient už zašel příliš daleko. Je třeba ho srazit z piedestalu a spálit tu jeho auru.“

„Nedokážu se vyjadřovat tak vznešeně jako můj nově nalezený příbuzný,“ dodal starý Francouz. „Vím však, že zabíjení musí přestat. Právě to se mi moje žena, budiž jí země lehká, snažila sdělit. Teď ze mě samozřejmě mluví pokrytec, protože zabíjení mi rozhodně není cizí. Ale tyto vraždy neměly žádný důvod, žádné opodstatnění kromě ukojení pomstychtivosti šílence, který požadoval smrt matky a jejích dvou dětí. Jaký má tohle smysl? Ne, i Šakal zašel příliš daleko. I jeho je třeba zastavit.“

„To je to nejzkurvenější bezcitné zdůvodnění, jaké jsem kdy slyšel!“ zaburácel od okna John St. Jacques.

„Já naopak soudím, že můj bratranec zvolil správná slova.“ Bývalý soudce z Bostonu se uklonil zločinci z Paříže. „Très bien.“

„D’accord.“

„A já se domnívám, že jsem se zbláznil, když se tu s vámi dvěma vybavuju,“ ušklíbl se Jason Bourne. „Jenže v této chvíli nemám na vybranou… Je půl dvanácté, pánové. Čas běží. Jestli se má něco stát, dojde k tomu v nejbližších hodinách. Za pět minut odletím na letiště Blackburne, kde sehraju roli manžela a otce zničeného žalem nad smrtí ženy a dětí. Nebojte se, zvládnu to, mám herecké nadání. Budu požadovat okamžitý převoz na Tranquillity, a až sem dorazím, budou mě na molu čekat tři borové rakve s těly mých nejdražších.“

„Všechno jak má být,“ ocenil Francouz. „Bien.“

„Velmi bien,“ souhlasil Bourne. „Budu trvat na tom, aby mi jednu otevřeli, a pak zaječím nebo zkolabuju, podle toho, co mě zrovna napadne. Ujišťuju vás, že kdo mě uvidí, nikdy na to nezapomene. Tady St. Jacques mě bude uklidňovat – musíš být tvrdý, Johnny, přesvědčivý – a nakonec se nechám odvést do vily, které stojí nejblíže schodišti na pláž… A potom budu čekat.“

„Na Šakala?“ zeptal se Bostoňan. „Bude vědět, kde vás hledat?“

„Samozřejmě. Spousta lidí včetně zaměstnanců uvidí, kam mě odvedou. Zjistit to pro něj bude hračka.“

„Obávám se, že se nedočkáte,“ poznamenal falešný národní hrdina pochybovačně. „Myslíte si, že monsignor vleze do takové pasti? Absurdní představa.“

„Vůbec ne,“ opáčil Jason klidně. „Především v té vile nebudu. A než mě Šakal najde, budu ho mít na mušce.“

„A jak to chceš proboha dokázat?“ zeptal se St. Jacques.

„Jednoduše,“ odpověděl Jason Bourne. „Jsem totiž lepší než on. Vždycky jsem byl.“

Scénář probíhal podle plánu. Z personálu letiště Blackburne se ještě kouřilo po přívalu urážek, které na ně vychrlil vysoký hysterický Američan, jenž je všechny obvinil z vraždy své manželky a dvou dětí, z toho, že dovolili teroristům, aby je zabili, a nakonec je označil za ochotné negerské poskoky špinavých vrahů. Obyvateli ostrova lomcoval tichý vztek a cítili se ublíženě. Chápali sice jeho žal, ale nedokázali si srovnat v hlavě, jak je tento bohatý švagr Johnnyho St. Jacquese, který na souostroví investoval tolik prostředků, může obviňovat z tak strašných zločinů, s nimiž neměli samozřejmě nic společného, jen proto, že mají černou kůži. Dejte si na něj pozor, bratři. Je jako tropická bouře. Sledujte ho na každém kroku. Jeho hněv je nebezpečný.

A tak ho sledovali. Uniformovaní a civilní vládní zaměstnanci a samozřejmě davy obyvatel ostrova se dívali a nervózní tajemník guvernéra Henry Sykes zatím držel slovo. Oficiální vyšetřování probíhalo diskrétně, bylo vedeno velmi pečlivě – a neexistovalo.

Na molu před rezortem předvedl Bourne ještě horší scénu. Fyzicky napadl všeobecně oblíbeného majitele penzionu Johna St. Jacquese a byl by ho snad zabil. Mladší muž se naštěstí ubránil a nakonec žalem šílícího švagra odvedl po schodech k nejbližší vile. Sluhové přicházeli a odcházeli, zanechávajíce na terase tácy s nápoji a občerstvením. Vybraným návštěvníkům bylo povoleno vyslovit soustrast. Patřil mezi ně i tajemník guvernéra, který se dostavil ve slavnostní vojenské uniformě na důkaz účasti britské koruny. A také starý pán, který za války poznal smrt v její nejbrutálnější podobě. Trval na tom, že musí potěšit zdrceného manžela a otce, a přišel v doprovodu ženy v uniformě zdravotní sestry, která měla obličej zahalený černým smutečním závojem. O vstup požádali také dva Kanaďané, známí majitele penzionu, kteří trávili dovolenou v jednom z domků a s truchlícím mužem se seznámili před několika lety při slavnostním otevření rezortu; chtěli nejen vyslovit soustrast, ale také nabídnout všemožnou pomoc. John St. Jacques souhlasil pod podmínkou, že návštěva bude krátká. Upozornil je také, že jeho žalem zdrcený švagr zůstane sedět v rohu místnosti se zataženými závěsy, a poprosil je o pochopení.

„Tak hrozná, tak zbytečná tragédie,“ řekl tiše návštěvník z Toronta postavě, která seděla na židli ponořená do stínu. „Doufám, že jsi věřící, Davide. Já jsem. V okamžicích, jako je tento, víra dokáže utěšit. Tví milovaní teď odpočívají v náručí Ježíše Krista.“

„Děkuji.“ V té chvíli závan větru od moře nadzvedl závěs a vzniklá mezera vpustila do pokoje úzký pruh denního světla. Stačilo to.

„Moment,“ řekl druhý Kanaďan. „To není… Vy nejste David Webb! Dave…“

„Tiše!“ sykl důrazně St. Jacques, který stál ve dveřích za oběma muži.

„Johnny, já jsem s Davem strávil sedm hodin na rybářském člunu a poznal bych ho. Ten chlap není…“

„Mlč!“ okřikl ho majitel Tranquillity Innu.

„A je to v háji,“ povzdechl si na židli v rohu tajemník guvernéra.

Johnny vešel do pokoje a postavil se tak, aby clonil výhled na postavu ve stínu. „Neměl jsem vás sem pouštět, ale už se stalo. Chtěl jsem mít o dva důvěryhodné svědky víc… A teď mě dobře poslouchejte, vy dva. Kdyby se vás někdo ptal, a to se určitě stane, řeknete, že jste mluvili s Davidem Webbem, že jste utěšovali Davida Webba. Rozumíte?“

„Nerozumím absolutně ničemu,“ opáčil Kanaďan, který prve mluvil o útěše víry. „Kdo to k čertu je?“

„První tajemník guvernéra. Prozrazuju vám to proto, abyste…“

„Myslíš toho důstojníka v parádní uniformě, který přišel v doprovodu čestné stráže černých vojáků?“ zeptal se host, který s Davidem Webbem rybařil.

„Kromě jiného zastává funkci velitele ozbrojených sil na ostrovech. Má hodnost brigádního generála.“

„Toho parchanta jsme viděli odcházet i s jeho suitou,“ protestoval rybář. „Společně s tím starým chlápkem, co ho doprovázela ošetřovatelka.“

„Viděli jste někoho jiného. Měl sluneční brýle.“

„Webba?“

„Pánové!“ Tajemník guvernéra oblečený do nepadnoucího saka, v němž se Jason Bourne vrátil na Tranquillity z letiště Blackburne, vstal ze židle. „Jste na ostrovech vítanými hosty, ale jako hosté musíte také v případě nouze poslouchat příkazy koruny. Buď se podřídíte, nebo vás budeme muset strčit pod zámek.“

„Moment, zadrž, Henry. Jsou to moji přátelé a…“

„Přátelé neříkají o brigádních generálech, že jsou parchanti.“

„Taky byste je tak nazýval, generále, kdybyste na vlastní kůži zažil, jak se žije věčně buzerovanému desátníkovi,“ hájil se hlasatel víry. „Můj společník vás nechtěl urazit.“

„Jistě že ne,“ potvrdil Webbův rybářský parťák. „Takže jsme sem přišli a mluvili s Davem, říkám to správně?“

„Správně. A víc vám k tomu neřeknu.“

„Není třeba, Johnny. David má trable. Můžeme pro něj něco udělat?“

„Nic, absolutně nic, kromě toho, co pro vás rezort naplánoval. Všichni jste do svých vil dostali kopie programu.“

„Radši mi to vysvětli,“ požádal věřící Kanaďan. „Já totiž tyhle bláboly nikdy nečtu.“

„Rezort pořádá přednášku spojenou s bohatým občerstvením, které jde samozřejmě na účet podniku. Přijede hlavní meteorolog pro oblast Leewardských ostrovů a bude asi pět minut mluvit o tom, co nás včera postihlo.“

„Myslíš tu bouřku?“ zeptal se rybář, někdejší buzerovaný desátník a dnešní majitel největšího strojírenského podniku v Kanadě. „Bouřka je bouřka. Co na ní chceš vysvětlovat?“

„Třeba jak vzniká a proč tak rychle končí, jak se při ní chovat a tak podobně. V podstatě jde o to, aby se jí lidi přestali bát.“

„Jinými slovy chceš, aby se té akce zúčastnilo co nejvíc hostů, nemám pravdu?“

„Máš.“

„A pomůže to Davidovi?“

„Pomůže.“

„V tom případě ti můžu zaručit, že přijdou všichni.“

„Vážím si tvé snahy, ale není mi jasné, jak toho chceš dosáhnout.“

„Nechám rozeslat další oběžník, v němž Angus McLeod, předseda představenstva a generální ředitel All Canada Engineering, nabízí deset tisíc dolarů odměny tomu, kdo položí nejinteligentnější otázku. Co ty na to, Johnny? Boháči vždycky chtějí něco za nic, to je naše největší slabost.“

„To věřím,“ zamumlal St. Jacques.

„Jdeme,“ vyzval McLeod svého pobožného přítele z Toronta. „Chvíli budeme ronit slzy a zvěstovat smutnou novinu. A asi za hodinu přehodíme kvalt a nebudeme mluvit o ničem jiném než o desetitisícové výhře a večeři zadarmo. Na pláži za slunečného dne udrží lidi pozornost maximálně dvě a půl minuty, za chladnějšího počasí necelé čtyři. Věř mi, ověřil jsem si to na počítačovém modelu… Připrav se na pořádný večírek, Johnny.“ McLeod se otočil a následován věřícím přítelem vyšel ze dveří.

U oken ztemnělého skladiště v druhém patře hlavní budovy pobřežního rezortu Tranquillity Inn seděli na židlích Jason Bourne, který dávno svlékl slavnostní generálskou uniformu, a starý Francouz a pozorovali východní a západní řadu vilek, mezi nimiž klesalo schodiště k pláži. Oba měli u očí silné dalekohledy a sledovali všechny, kteří se procházeli po stezkách nebo vycházeli či scházeli po kamenných schodech. Na parapetu před Jasonem ležela krátkovlnná vysílačka naladěná na frekvenci soukromé strážní služby.

„Je blízko,“ řekl tiše Fontaine.

„Cože?“ vyhrkl Bourne a odložil dalekohled. „Kde? Mluvte!“

„Nevidíme ho, monsieur, ale je nablízku.“

„Jak to myslíte?“

„Cítím ho. Jako zvíře, které pudově rozezná vzdálenou bouři. Mám to v sobě; vnitřní strach.“

„Tomu moc nerozumím.“

„Já ano, ale chápu, že vy ne. Mnohokrát jsme slyšeli, že muž, který Šakala vyzval na souboj, muž mnoha tváří, zabiják známý jako Chameleon nebo Jason Bourne, pochopitelně nemůže vědět, co je strach, protože jeho síla mu dodává odvahu.“

Jason se zachmuřeně usmál. „Pak vám vaši informátoři lhali. Část toho muže žije v tak děsivém strachu, jaký zakusilo jen velmi málo lidí.“

„Tomu mohu jen těžko uvěřit, monsieur.“

„Věřte. Mluvím z vlastní zkušenosti. Já jsem ten muž.“

„Opravdu, pane Webbe? Nutíte se převtělit do své druhé osobnosti právě kvůli strachu, o kterém jste mluvil?“

Jason na Francouze chvíli mlčky hleděl. „Copak mám na vybranou?“

„Mohl byste s celou rodinou na čas zmizet. Vaše vláda by vám jistě zajistila novou totožnost a bezpečné útočiště.“

„Šel by po mně – po nás –, kam bychom se hnuli.“

„Jak dlouho? Rok? Osmnáct měsíců? Určitě ne déle než dva roky. Šakal je vážně nemocný. Ví to celá Paříž – moje Paříž. Když uvážím složitost stávající operace a obrovské náklady, které si vyžádala, řekl bych, že je to Carlosův poslední pokus. Připojte se ke své rodině na Guadeloupu, sedněte do letadla a odleťte na druhý konec světa. Nechte ho, ať se vrátí do Paříže a zemře se svou nenávistí. To by vám nestačilo?“

„Ne. Před Šakalem není úkrytu. Musím to vyřešit tady a teď.“

„Už brzo se připojím ke své ženě, takže si mohu dovolit odporovat i lidem jako vy, Monsieur le Caméléon, s nimiž bych jindy automaticky souhlasil. Myslím si, že byste mohl nad Šakalem mávnout rukou a žít pár měsíců jinde a pod jiným jménem, jenže to neuděláte, protože vám v tom brání něco ve vašem nitru. Nepřinutíte se ke strategickému ústupu, o to čestnějšímu, že byste jím zabránil dalšímu násilí. Vaše rodina by byla v bezpečí a zbytečně by neumírali další nevinní. Ale ani to vás nezastaví. Vy prostě musíte zvítězit.“

„Myslím, že těch psychologických blábolu už bylo dost,“ vyštěkl Bourne, vrátil dalekohled k očím a soustředil se na scénu pod okny.

„Uhodl jsem, že?“ Francouz hleděl na Bournea, dalekohled stále odložený na parapetu. „Vycvičili vás až příliš dokonale. Kompletně vám voperovali vlastnosti, které jste měl mít, změnili vám osobnost k obrazu svému. Jason Bourne proti Carlosu Šakalovi a Bourne musí zvítězit. Kategorický imperativ. Dva stárnoucí lvi, které před lety postavili proti sobě vzdálení stratégové a naočkovali jim vzájemnou nenávist, aniž tušili, jaké následky to může mít. Kolik nevinných přišlo o život jen proto, že vám zkřížili cestu? Kolik nic netušících obětí muselo zemřít?“

„Držte hubu!“ zařval Jason, jemuž před vnitřním zrakem naskakovaly fragmenty nejen pařížských a newyorských událostí, ale i pekla na Dálném východě a zcela nedávno v Manassasu. Tolik mrtvých!

Dveře do skladiště se náhle prudce rozletěly a do místnosti vpadl soudce Brendan Prefontaine. „Je tady!“ vychrlil bez dechu. „St. Jacques nemohl dlouho navázat vysílačkou kontakt s jednou tříčlennou hlídkou. Poslal strážného, aby je našel. Před chvílí se vrátil. Všichni tři jsou mrtví. Každý měl prostřelené hrdlo.“

„Šakal!“ zvolal Francouz. „Jeho navštívenka. Ohlašuje svůj příjezd.“

16

Odpolední slunce jako by se na své dráze zastavilo. Nehybně viselo na obloze a spalovalo vše, co pod ním leželo. Slova Anguse McLeoda o počítačovém modelu trvání lidské pozornosti se potvrdila. Časový interval byl sice delší a několik dvojic ze strachu opustilo ostrov, ale ostatní rychle zapomněli na tragédii, k níž za bouřky došlo. Čin nenávistné pomsty, jak se šuškalo, odporná brutální vražda matky a dvou dětí spáchaná mužem, který z Tranquillity již dávno utekl. Když však z mola zmizely tři nehezké rakve a v místním rozhlase zaznělo uklidňující prohlášení úřadu guvernéra, vrátil se život v rekreačním středisku do normálních kolejí. Pocit bezpečí ještě umocňovaly ozbrojené hlídky, které se občas nenápadně ukázaly na pláži a v okolí rezortu. Náladu kalila jen vzpomínka na truchlícího manžela a otce, ale i ten brzy odjede, jak se dozvěděli, a jich se ta hrůza koneckonců osobně nedotýkala. Život jde dál. Sedm manželských párů se rozhodlo zůstat.

„Sakra, neplatím tady šest set dolarů denně na to, abych…“

„Nás přece nikdo neohrožuje…“

„Příští týden už zas budu sedět v kanceláři, tak si ještě trochu užiju…“

„V pohodě, Shirley, slíbili, že nebudou uvádět jména…“

S pálícím sluncem, novou dávkou opalovacího krému a další skleničkou rumového punče se myšlenky na smrt vytratily a svět vypadal zase krásně. Modrozelené vlny vybíhající po písku pláže lákaly plavce do své chladivé náruče, všude zase vládl klid a mír.

„Tam!“ zvolal hrdina francouzského odboje.

„Kde?“ křikl Bourne.

„Ti čtyři duchovní, co jdou jeden za druhým po stezce.“

„Jsou černí.“

„Barva nic neznamená.“

„Když jsem ho viděl v Paříži, v Neuilly-sur-Seine, byl oblečený jako kněz.“

Fontaine odložil dalekohled a otočil se k němu. „Kostel Nejsvětější svátosti?“ zeptal se tiše.

„Už si nevzpomínám… Který z nich to je?“

„Viděl jste ho v kněžské sutaně?“

„A ten zkurvysyn viděl mě. Věděl, že vím, kdo je. Tak který?“

„Žádný z nich, monsieur.“ Jean Pierre zvedl dalekohled k očím. „Další navštívenka. Carlos dokáže předvídat. Uvažuje geometricky. Pro něj neexistují přímé linie, jen křivky a vrstvené plochy.“

„To zní zatraceně orientálsky.“

„Takže chápete. Domyslel si, že nejste v té vile, a chce, abyste věděl, že to ví.“

„Neuilly-sur-Seine.“

„Ne tak docela. V dané chvíli si nemůže být stoprocentně jistý. U kostela Nejsvětější svátosti si jistý byl.“

„Jak bych to podle vás měl sehrát?“

„Co navrhuje Chameleon?“

„Nabízí se neudělat vůbec nic,“ odpověděl Bourne s očima upřenýma na stezku. „Ale tím si nepomůžeme. Rychle mu dojde, že jsem někde jinde, protože ve vile by mě mohl snadno zlikvidovat třeba bazukou.“

„Myslím, že uvažujete správně.“

Jason se natáhl pro vysílačku. „Johnny?“

„Ano?“

„Vidíš ty čtyři černé duchovní na chodníku?“

„Jistě.“

„Nařiď strážnému, ať je zadrží a pošle do recepce. Že s nimi chce mluvit majitel podniku.“

„Ale oni přece nejdou do vily. Jenom procházejí kolem a modlí se za truchlícího vdovce. Volal mi kvůli tomu vikář z města a já jsem jim to povolil. Jsou čistí, Davide.“

„Tak hovno,“ odsekl Jason Bourne. „Udělej, co říkám.“ Chameleon se otočil a rozhlédl se po nábytku a ostatních předmětech ve skladišti. Sklouzl ze židle, přistoupil k toaletnímu stolku se zrcadlem, vytrhl od opasku pistoli, rozbil pažbou sklo, vzal jeden z úlomků a zanesl ho Fontaineovi. „Pět minut po mém odchodu s ním začnete vrhat z okna prasátka.“

„Stoupnu si ke zdi vedle okna, monsieur.“

„Myslí vám to.“ Jason se neznatelně pousmál. „Napadlo mě, že nebude nutné, abych vám to radil.“

„Co budete dělat vy, monsieur?“

„To samé co on. Hrát si na turistu, na jednoho z procházejících se hostů Tranquillity Innu.“ Znovu promluvil do vysílačky. „Zajdi do butiku v hale a přines mi tři havajské košile, sandály, dva nebo tří slamáky s širokou střechou a šedé nebo hnědé šortky. A jednoho ze svých lidí pošli do obchodu se sportovními potřebami pro silné rybářské lanko, lovecký nůž a dvě nouzové pochodně. Počkám u schodů. Hoď sebou.“

„Takže na má slova nedáte,“ povzdechl si Fontaine, sklopil dalekohled a podíval se na Jasona. „Monsieur le Caméléon jde do práce.“

„Jde do práce,“ potvrdil Bourne a odložil vysílačku na parapet.

„Ať už zabijete vy Šakala nebo on vás, případně se povraždíte navzájem, může spolu s vámi zemřít spousta nevinných.“

„Moje vina to nebude.“

„Záleží na tom? Záleží obětem či jejich rodinám na tom, kdo je odpovědný za smrt jejich blízkých?“

„Já jsem si okolnosti střetnutí nevybral, vážený pane. Byly mi vnuceny.“

„Můžete je změnit.“

„On taky.“

„On nemá svědomí…“

„Jo, v tomto oboru jste vy ta pravá autorita!“

„Výtku přijímám. Ale ztratil jsem něco, co pro mne mělo velkou hodnotu. Možná právě to je důvod, proč ve vás rozpoznávám svědomí… V jedné z vašich částí.“

„Pozor na pokrytecké reformátory.“ Jason zamířil k věšáku u dveří, na němž visela vyšňořená generálská uniforma a čepice se štítkem. „Kromě jiného jsou nudní.“

„Neměl byste sledovat stezku, než ty kněze někdo zadrží? St. Jacquesovi chvíli potrvá, než vám ty požadované věci obstará.“

Bourne se otočil a zabodl do upovídaného Francouze chladný pohled. Chtěl odejít, zbavit se toho starce, který pořád mluví, ale musel si přiznat, že Fontaine má pravdu. Dopustil by se hloupé chyby, kdyby přestal pozorovat, co se děje venku. Neobvyklý pohyb, neohrabané gesto, náhlý pohled nečekaným směrem – drobné maličkostí, podvědomé reakce mohou upozornit na nenápadný provázek, jenž je ve skutečnosti zamaskovanou rozbuškou, která vede k nastražené bombě. Jason se mlčky vrátil k oknu a zvedl dalekohled.

K čtveřici duchovních právě přistoupil muž v hnědočervené uniformě montserratské policie, uctivě se uklonil a chvíli něco zdvořile vysvětloval, načež ukázal rukou k proskleným dveřím hotelové haly. Jason těkal očima z jednoho černého obličeje na druhý. „Vidíte to co já?“ zeptal se Francouze polohlasně.

„Ten čtvrtý kněz, co šel jako poslední,“ odpověděl Fontaine. „Na rozdíl od ostatních je nervózní. Bojí se.“

„Koupil si ho.“

„Za třicet stříbrných,“ souhlasil Francouz. „Pochopitelně půjdete dolů a zmocníte se ho.“

„Pochopitelně to neudělám,“ opáčil Jason. „Je přesně tam, kde ho chci mít.“ Popadl vysílačku. „Johnny?“

„Ano… Jsem v butiku. Za minutku jsem nahoře.“

„Znáš ty kněze?“

„Jenom toho, co si říká vikář. Chodí za mnou pro milodary. Oni to vlastně nejsou klasičtí faráři, ale mniši, příslušníci jakéhosi místního řádu, který je údajně velmi starý a velmi zbožný…“

„Je ten vikář mezi nimi?“

„Ano. Vždycky jde v čele.“

„Dobře. Malá změna plánu. Odnes šaty do své kanceláře a pak zajdi za těmi mnichy a řekni jim, že se s nimi chce setkat vysoký vládní úředník a věnovat jim za jejich modlitby štědrý příspěvek pro klášter.“

„Cože?“

„Vysvětlím ti to později. Teď si pospěš. Setkáme se v hale.“

„Chceš říct v mé kanceláři, ne? Kvůli těm šatům.“

„Na ty přijde řada až potom. Tak za minutu, až svléknu uniformu. Máš v kanceláři foťák?“

„Tři nebo čtyři. Nevěřil bys, jak jsou hosté zapomnětliví.“

„Polož je všechny k šatům. Mrskni sebou!“ Bourne si zastrčil vysílačku za opasek, ale pak si to rozmyslel a podal ji Fontaineovi.

„Vemte si ji. Seženu si jinou a zůstaneme v kontaktu… Co se to tam dole děje?“

„Náš nervózní duchovní se rozhlíží a všichni míří ke dveřím do haly. Vypadá hodně vyděšeně.“

„Kam se dívá?“ křikl Bourne a hrábl pro dalekohled.

„Všemi směry. To nám moc nepomůže.“

„Sakral“

„Došli ke dveřím.“

„Musím se převléct!“

„Pomůžu vám.“ Starý Francouz pohotově odběhl k věšáku, přinesl uniformu a čepici a podržel Jasonovi blůzu. „Až budete dole, snažte se stát zády ke zdi a neotáčejte se. Guvernérův tajemník je tělnatější než vy a uniforma se vám na zádech krabatí.“

„Vidím, že máte bohaté zkušenosti,“ poznamenal Bourne a vklouzl do rukávů.

„Němečtí vojáci, zejména poddůstojníci, byli lépe živení než my. Takové triky nám…“ Fontaine se náhle zarazil jako po zásahu kulkou, zalapal po dechu a skočil před Jasona. „Mon Dieu! To je strašné! Guvernér…“

„Cože?“

„Britský guvernér‘,“

„Co je s ním?“

„Na letišti šlo všechno tak hladce, tak rychle!“ zvolal starý Francouz. „A události, které následovaly, moje žena, odhalení Carlosovy zrady… Přesto… Dopustil jsem se neodpustitelné chyby!“

„O čem to mluvíte?“ nechápal Jason.

„Ten chlap ve vile! Vysoký důstojník, který vám dal tuhle uniformu! Je to jeho tajemník!“

„To přece víme.“

„Ale nevíte, monsieur, že vůbec první instrukce jsem dostal právě od guvernéra.“

„Instrukce?“

„Od Šakala! Guvernér je jeho kontakt!“

„Ach, bože můj!“ vydechl Bourne a skočil k židli, na kterou Fontaine odložil vysílačku. Zhluboka se nadechl, aby ovládl rozbouřené emoce, a stiskl hovorové tlačítko. „Johnny?“

„Proboha, to se mi snad zdá! Mám plné ruce, běžím do své kanceláře a v hale na mě čekají ti pitomí mniši. Co zas chceš?“

„Uklidni se a velmi pozorně poslouchej. Jak dobře znáš Henryho?“

„Guvernérova tajemníka?“

„Jo. Párkrát jsem se s ním setkal, ale moc ho neznám.“

„Zato já ho znám moc dobře. Nebýt jeho, neměl bys dům a já Tranquillity Inn.“

„Je teď v kontaktu s guvernérem? informuje ho o tom, co se tady děje? Mysli, Johnny. Je to strašně důležité. V té vile je telefon, z kterého může volat do guvernérova úřadu v Plymouthu. Je s ním ve spojení?“

„Myslíš přímo s guvernérem?“

„S kýmkoliv z jeho úřadu!“

„Není. Můžeš mi věřit. Držíme to pod pokličkou a ani policie neví, co se děje. Pokud se týká guvernéra, ten zná jen nejhrubší obrys plánu, žádná jména, nic, jenom že jsme nastražili past na vraha. Kromě toho si vyjel na moře chytat ryby a nechce nic vědět, dokud nebude po všem… Tak zněly jeho příkazy.“

„No jasně. Jak jinak?“

„Proč se vůbec ptáš?“

„Vysvětlím ti to později. Hoď sebou!“

„Ocenil bych, kdyby ses přestal opakovat.“

Jason odložil vysílačku a otočil se k falešnému hrdinovi. „Tak už vím, na čem jsme. Guvernér není součástí Šakalovy armády starců, ale pomocník jiného druhu, podobně jako ten právník Gates z Bostonu. Nepracuje pro něho z přesvědčení. Carlos si ho koupil, nebo ho vydírá.“

„Víte to určitě? Je si váš švagr jistý?“

„Ten chlap si vyjel ve člunu na moře. Zná jen hrubý obrys plánu a vymínil si, aby mu nikdo nic neříkal, než bude po všem.“

Francouz si povzdechl. „Škoda, že už mám tak starý a natvrdlý mozek. Kdybych si byl vzpomněl dříve, mohli jsme ho využít.“

„Jak?“ zeptal se Bourne.

„Guvernér se stáhl. Snaží se stát mimo hru. Znám spoustu lidí jako on. Přejí si, aby Carlos prohrál. Vědí, že je to jediná možnost, jak se osvobodit, ale bojí se zvednout proti Šakalovi ruku.“

„Jak tedy guvernéra přetáhnout na naši stranu?“ Jason si zapínal uniformu a Fontaine mu upravoval opasek a záhyby na zádech.

„Chameleon se musí ptát?“

„Vyšel jsem ze cviku.“

„Aha. Inu, jednoduše, monsieur. Řeknu mu, že Šakal již ví o jeho zradě. Uvěří mi, jsem monsignorův vyslanec.“

„Vy jste fakt dobrý.“ Bourne se otáčel a Francouz mu srovnával klopy a prýmky.

„O nic lepší či horší než jiní,“ opáčil Fontaine. „Ale přežil jsem – na rozdíl od mé ženy.“

„Hodně jste ji miloval, že?“

„Miloval? Ano, ale nebyla to jen láska. Žili jsme jako jedna bytost. Nemuseli jsme dokončit větu a ten druhý porozuměl. A pouhý pohled do očí vyvolal i beze slov smích. Soulad, který přichází s věkem.“

Jason chvíli nehnutě stál a měřil si Francouze očima. „Chtěl bych mít ty vaše roky. Moc bych je chtěl. Léta, která jsem prožil se svou ženou, jsou poseta jizvami. A ty se nezahojí, dokud se nezmění, dokud se nepročistí něco uvnitř. Tak to prostě je.“

„To znamená, že jste příliš tvrdý, příliš neústupný nebo příliš hloupý! Nedívejte se tak na mě, nebojím se vás. Teď už se nebojím nikoho. Jestli je to, co říkáte, pravda, pak doporučuju, abyste odložil myšlenky na lásku a soustředil se pouze na nenávist. Nemohu se rozumně domluvit s Davidem Webbem, a tak musím popohnat Jasona Bournea. Šakal zalykající se nenávistí musí zemřít a zabít ho může pouze Jason Bourne… Tady máte čepici a sluneční brýle. Držte se u zdi, jinak budete vypadat jako voják z operety.“

Jason si upravil štítek brigadýrky a bez dalšího slova odešel z místnosti. Zamířil k dřevěnému schodišti a sbíhal do přízemí. O patro níž se málem srazil s urostlým černým číšníkem v bílém žaketu, který vyšel z protějších dveří s plným tácem v rukou. Pokynul mladíkovi, který ustoupil stranou, aby ho nechal projít, a spěchal dál, když vtom koutkem oka zahlédl náhlý pohyb a současně zaslechl zvuk připomínající otevírání zipu. Otočil se. Číšník právě vytahoval něco z kapsy. Elektronické pípátko! Bourne k němu přiskočil, udeřil ho pěstí a vytrhl mu předmět z ruky. Na zemi zarachotil tác, řinčelo rozbité sklo. Jason držel mladíka pod krkem. „Kdo ti to přikázal?“ zeptal se.

„Hej, člověče, budu se bránit!“ křikl číšník a rozmáchl se pravačkou Jasonovi po čelisti. „Nechceme tu žádné potíže. Náš šéf je ten nejlepší. Nebojím se vás.“ Černoch kopl kolenem Bournea do rozkroku.

„Ty hajzlíku!“ vykřikl Le Caméléon. Pravou rukou uštědřil číšníkovi dvě facky a levá sjela k naraženým varlatům. „Přestaň blbnout! John St. Jacques je můj přítel, můj švagr!“

„Ano?“ Svalnatý a očividně dobře trénovaný mladý černoch znejistěl, ale jeho velké tmavé oči dál plály záští. „Nejste snad ten chlap od šéfovy sestry?“

„Ano! Jsem její manžel. A kdo jsi sakra ty?“

„Vrchní číšník z prvního patra, pane! Už brzy budu obsluhovat v přízemí, protože jsem moc dobrý. Kromě toho jsem také vynikající bojovník. Učil mě můj otec, ačkoliv dnes už je starý jako vy. Chcete dál bojovat? Myslím, že vás porazím. Máte ve vlasech šediny…“

„Sklapni! K čemu to pípátko?“ Ustoupil od mladíka a přidržel mu přístroj před očima.

„Já nevím, člověče – pane! Staly se zlé věci. Dostali jsme přísné rozkazy. Když uvidíme někoho běžet, máme stisknout tento knoflík.“

„Proč?“

„Výtahy, pane. Naše superrychlé výtahy. Proč by hosté chodili po schodech?“

„Jak se jmenuješ?“ Bourne si srovnal čepici a sluneční brýle. „Ishmael, pane.“

„Jsi opravdu dobrý bojovník, Ishmaeli. Ocenil bych, kdybys mi pomohl.“

„Jen když to váš švagr dovolí.“

„Dovolí. Určitě.“

„Musím to slyšet od něj, pane.“

„Mně tedy nevěříš?“

„Nevěřím, pane.“ Číšník si klekl a začal sbírat skleničky, které zůstaly celé, na podnos. „Vy byste věřil starému pánovi, který do vás vrazí na schodech, začne se prát a pak říká věci, které může říct každý?“

„Asi ne a ani na tebe nenaléhám. Ale nech ten tác tácem a pojď se mnou. Pan St. Jacques, který je bratr mé ženy, ti dá svolení, až mu vysvětlím, co po tobě chci.“

„Dobře, pane. Věřím vám. Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se číšník.

„Sejdi přede mnou do přízemí a začni třeba vysypávat popelníky, abys vypadal zaměstnaně, ale pozorně se rozhlížej a směřuj k hlavnímu vchodu. Já přijdu chvíli po tobě a přistoupím k panu St. Jacquesovi a čtyřem mnichům, kteří jsou s ním…“

„Mniši?“ přerušil ho udivený Ishmael. „Muži víry, pane? Čtyři? Co tady dělají? Stanou se další zlé věci?“

„Přišli se pomodlit, aby se už další zlé věci nestaly. Já si s jedním z nich musím promluvit mezi čtyřma očima. Může se stát že se ten člověk při odchodu pokusí oddělit od ostatních. Myslíš, že bys ho dokázal sledovat tak, aby si tě nevšiml?“

„A pan St. Jacques by mi to opravdu dovolil?“

„Požádám ho, aby se k tobě otočil a kývl hlavou. Stačí?“

„Pak to udělám. Jsem rychlejší než promyka a znám na Tranquillity každou pěšinku. Budu vědět, kam má namířeno, a mohu ho sledovat po jiné stezce. Ale co když se jich oddělí víc? Jak mám vědět, kterého sledovat?“

„Promluvím si s nimi s každým zvlášť a ten, o kterého mi jde, přijde na řadu jako poslední.“

„V tom případě ho samozřejmě poznám.“

„Myslí ti to pěkně rychle,“ ocenil Bourne. „Opravdu by se mohli rozdělit.“

„Myslí mi to dobře, pane. Jsem pátý ve svém ročníku na technické akademií v Montserratu. Ti čtyři přede mnou jsou holky, které nemusí pracovat.“

„Zajímavý postřeh.“

„Za pět nebo šest let budu mít našetřeno dost peněz, abych se mohl přihlásit na univerzitu na Barbadosu.“

„Možná dřív. A teď jdi. Do haly a ke dveřím. Až mniši odejdou, vyhledám tě. Ale nebudu na sobě mít uniformu a ty mě nepoznáš.

Kde se sejdeme, kdybych tě nenašel? Navrhni nějaké tiché klidné místo a za hodinu se tam sejdeme.“

„Nad východním koncem pláže stojí v lese kaple, kam nikdo nechodí. Ani o svátcích.“

„Dobrý nápad.“

„Ještě poslední věc, pane…“

„Padesát dolarů.“

„Děkuju, pane!“

Jason počkal půldruhé minuty a sešel do haly. Ishmael stál u východu a John St. Jacques několik kroků od recepce rozmlouval se čtyřmi duchovními. Bourne si přitáhl uniformu, po vojensku napřímil ramena a zamířil k majiteli rezortu.

„Je mi velkou ctí, velební pánové,“ oslovil čtveřici duchovních, sledován udiveným a zvědavým pohledem svého švagra. „Jsem na ostrovech nový a musím přiznat, že jsem ohromený. Vláda Jejího Veličenstva je vám nesmírně zavázána, že jste se rozhodli pomoci uklidnit rozbouřené vody,“ pokračoval Jason s rukama spojenýma za zády. „Guvernér se rozhodl, že pověří zde přítomného pana St. Jacquese, aby jako ocenění vašich služeb vystavil šek na sto liber ve prospěch vašeho řádu. Koruna mu tuto částku pochopitelně uhradí.“

„Nesmírně šlechetné gesto,“ zaševelil vikář. „Nevím, co na to říct.“ Jeho vysoký zpěvavý hlásek zněl upřímně.

„Mohu se zeptat, kdo dostal tento ušlechtilý nápad?“ vyzvídal Chameleon.

„Ach, nemohu si připisovat cizí zásluhy,“ zanotoval vikář a spolu s ostatními dvěma se ohlédl na čtvrtého mnicha. „Byl to tady Samuel, skromný pastýř našich oveček.“

„Jste vznešený muž, Samueli.“ Bourneovy pronikavé oči se upřely na muže v klerice. „Rád bych vám všem osobně poděkoval a poznal vaše jména.“ Po řadě potřásl všem mnichům pravicí a s každým prohodil pár zdvořilostních frází. Přistoupil k poslednímu, který neustále uhýbal pohledem. „Vaše jméno již znám, Samueli,“ ztišil hlas téměř do šepotu. „A chci vědět, kdo je původním autorem nápadu, za který sklízíte uznání.“

„Nevím, co tím chcete říct, pane,“ zašeptal duchovní.

„Ale víte. Tak slušný a poctivý muž… Jistě jste dostal další velmi štědrý příspěvek.“

„S někým si mě pletete, pane,“ mumlal Samuel a v očích se mu zračila čirá hrůza.

„Váš přítel jistě ví, že se většinou nepletu. Najdu si vás, Samueli. Možná ne dnes, ale nejpozději zítra určitě.“ Bourne zesílil hlas. „Přijměte ještě jednou, pánové, upřímné poděkování vlády Jejího Veličenstva. A teď mě prosím omluvte, musím vyřídit několik důležitých telefonátů. Do vaší kanceláře, St. Jacquesi?“

„Ano, samozřejmě, pane generále.“

Sotva za nimi zaklaply dveře, Jason vytáhl zpoza opasku pistoli, strhl ze sebe uniformu a začal se přehrabovat v šatstvu, které mu Mariin bratr opatřil. Natáhl si šedé bermudy po kolena, zvolil červenobíle květovanou košili a na hlavu si nasadil slamák s nejširší stříškou. Vyzul boty, stáhl si ponožky, vklouzl do sandálů a zaklel. Odkopl sandály a na holé nohy si znovu obul pevné boty s gumovou podrážkou. Prohlédl si fotoaparáty a jejich příslušenství, vybral ten nejlehčí, ale nejsložitější a přehodil si ho kolem krku.

„Ještě tohle.“ John St. Jacques mu podal miniaturní vysílačku. „Díky.“ Jason zastrčil přístroj do náprsní kapsy. „Kam jdeš?“

„Za Ishmaelem, tím klukem, co jsi na něho kýval.“

„Já že jsem kýval na Ishmaela? Řekl jsi mi, ať hodím hlavou ke dveřím.“

„No vidíš, a vyšlo to.“ Bourne si zastrčil pistoli pod košili za opasek a obrátil pozornost k vybavení z obchodu se sportovními potřebami. Cívku s pevným vlascem a nůž uložil do kapes a obě pochodně vložil do prázdného pouzdra na kameru. Uvítal by i další pomůcky, ale tyhle postačí. Byl o třináct let starší a ani tehdy už nebyl nejmladší. Neochotně se smířil s faktem, že mysl bude muset pracovat lépe a rychleji než tělo.

„Ishmael je dobrý kluk,“ řekl Mariin bratr bez zjevné souvislosti. „Silný jako ontarijský býk a velmi inteligentní. Uvažuju, že ho do roka povýším na strážného. Dostane vyšší plat.“

„Jestli dnes odpoledne odvede svou práci, pošlu ho na Harvard nebo do Princetonu,“ opáčil Jason a zamířil ke dveřím.

Uplynuly téměř dvě hodiny a Ishmael stále nikde! Jason se procházel po rezortu a hledáčkem fotoaparátu pozoroval okolí, ale po mladém černochovi jako by se slehla zem. Dvakrát vystoupal po pěšině mezi stromy k osamělému dřevěnému kostelíku s doškovou střechou a barevnými okny. Ačkoliv si svatyně našla své místo v propagačních materiálech Tranquillity Innu, skutečně se zdálo, že není moc navštěvovaná.

Slunce nad Karibikem zoranžovělo a klesalo k obzoru. Souostroví brzy zahalí stíny soumraku a potom se ponoří do tmy, v níž se Šakal umí pohybovat stejně snadno jako chameleon.

„Skladiště, máte něco?“

„Rien, Monsieur.“

„Johnny?“

„Jsem na střeše s šesti hlídkami. Taky nic.“

„Co ten dnešní večírek s přednáškou?“

„Meteorolog připlul před chvílí na lodi z Plymouthu. Bojí se lítat. A Angus přišpendlil na nástěnku šek na deset tisíc dolarů. Stačí doplnit jméno příjemce a podpis. Scotty měl pravdu. Přijdou všichni.“

„Dobře. Vrátím se ke kapli.“

„Rád slyším, že tam někdo zajde. Jeden takzvaný odborník na cestovní ruch z New Yorku mi kladl na srdce, že se bez svatostánku neobejdu, a od té doby se neukázal, parchant. Zůstaň na příjmu, Davide.“

„Jasně, Johnny,“ odpověděl Jason Bourne.

Lesní pěšina se nořila do šera, vysoké palmy a hustý podrost nad pláží stínily slunce a urychlovaly smrákání. Jason uvažoval, jestli se nemá otočit a zajít si pro baterku, když vtom se jako na povel rozzářily skryté světlomety a vyslaly ke korunám stromů mohutné kužely červené a modré záře. Jako by se náhle ocitl uprostřed lunaparku, osvětlený pohybující se cíl na otevřené střelnici.

Znepokojený a lehce dezorientovaný ustoupil ke křovinám mimo přímý dosah reflektorů. Ačkoliv jej do holých nohou píchaly trny, vnořil se hlouběji do porostu a pokračoval obloukem ke kapli. Postupoval pomalu. Husté větve a šlahouny popínavých lián ho tahaly za ruce a svazovaly mu nohy. Drž se ve tmě, napovídal mu instinkt, mimo ten zcela nepatřičný křiklavý karneval.

Tupý zvuk! Žuchnutí, které nezapadalo do tropického lesa nad pláží. Pak zasténání přecházející do výkřiku, náhle prudce ztlumeného… Přiškrceného? Jason se přikrčil a krok za krokem se prodíral hustou zelenou hradbou, až mezi listovím spatřil masivní dveře kaple. Byly pootevřené a do záplavy červeného a modrého světla jimi pronikaly bílé chvějící se záblesky elektrických svíček.

Mysli. Uvažuj. Vzpomínej! Navštívil kapli pouze jednou a pak si dobíral švagra, že utratil značnou sumu za zbytečný přívažek k rezortu. Hlavně neukazuj sestře účty, varoval ho.

Jak to tehdy uvnitř vypadalo? Nebyly tam ještě jedny dveře? Druhý východ…? Ne, jen pět nebo šest lavic a nízké dřevěné zábradlí před oltářem.

Zdálo se mu, že vidí v kapli pohybující se stín. Ishmael? Nebo sem zabloudil někdo z hostů? Hříšník, kterého náhle zavalily výčitky svědomí? Sáhl do náprsní kapsy pro miniaturní vysílačku a přiložil ji k ústům.

„Johnny?“

„Pořád na střeše a pořád nic.“

„Jsem u kaple. Jdu dovnitř.“

„Je tam Ishmael?“

„Nevím. Ale někdo tam je.“

„Stalo se něco, Davide? Zdá se mi, že mluvíš…“

„Nic se nestalo,“ přerušil švagra Bourne. „Hlásím se, jak jsem slíbil. Co je za tou kaplí?“

„Další stromy a keře.“

„Vede mezi nimi stezka?“

„Bývala tam úzká pěšina, po které chodili dělníci dolů k vodě, ale ta už dávno zarostla. Víš co, pošlu ti nahoru posily.“

„Ne! Kdybych někoho potřeboval, řeknu si. Konec.“ Bourne schoval vysílačku a přikrčený pozoroval kapli.

Další zvuky se neozvaly a pohyb uvnitř ustal, jen elektrické svíčky se dál nerušeně mihotaly. Odplížil se k okraji stezky. Sundal si slamák, odložil fotoaparát a otevřel pouzdro, z něhož vytáhl jednu pochodeň. Zasunul si ji za opasek a při zpětném pohybu vytasil pistoli. Z kapsy kalhot vylovil zapalovač, sevřel ho v dlani a vyrazil tiše, ale rychle k rohu kaple. Používat pochodně jsem se naučil dávno před Manassasem, blesklo mu hlavou, když obešel roh a těsně podél dřevěné stěny postupoval ke vchodu. Před třinácti lety. Paříž. Hřbitov v Rambouilletu. A Carlos… Stanul u rámu pootevřených dveří. Pomalu vystrčil hlavu a nahlédl do kapličky.

Zalapal po dechu a potlačil výkřik hrůzy. Na oltáři ležel mladý Ishmael. Ruce mu bezvládně visely, obličej měl samou modřinu a tržnou ránu, z otevřených úst kapala na podlahu krev. Jasona zavalil pocit viny a v uších mu znělo zlověstné proroctví starého Francouze. Zemřou další nevinní…

Slíbil mladíkovi odměnu a místo ní přišla krutá smrt.

Po tváři se mu řinul pot a nedokázal zaostřit pohled. Vytáhl pochodeň, třesoucí se rukou cvakl zapalovačem a přidržel plamínek u červené špičky. Světlice okamžitě vzplála a syčela jako klubko hadů. Hodil ji do zadní části kaple a hned za ní skočil dovnitř. Bleskurychle se otočil, přibouchl těžké dveře, vrhl se na podlahu za poslední lavici a vyškubl z kapsy vysílačku.

„Johnny! Kaple! Obkličte ji!“ Nečekal na švagrovu odpověď, stačilo mu, že zaslechl jeho hlas. Pochodeň prskala u oltáře a skla v oknech vrhala barevné odlesky. Bourne se s pistolí v ruce odplížil ke stěně a jeho oči zaznamenávaly vše, co od první a poslední návštěvy kaple zapomněl. Podvědomě se bránil pohledu k oltáři, na němž leželo zmrzačené tělo mladíka, kterého poslal na smrt… Po obou stranách oltáře se zvedaly úzké obloukové průchody zakryté závěsem jako postranní vstupy na malé jeviště. Přes výčitky, které jej spalovaly, v Jasonovi klíčil pocit uspokojení přecházející až v morbidní vzrušení. Smrtelná hra se chýlí ke konci a on zvítězí. Carlos nastražil promyšlenou past a Chameleon ji převrátil, Delta z Medusy ji otočil! Za jedním ze závěsů pod krajními oblouky se skrývá nájemný zabiják z Paříže.

Jason Bourne se vztyčil, přitiskl se zády ke zdi a zvedl zbraň. Dvakrát vystřelil do levého oblouku, a než se rozevlátá látka závěsů uklidnila, v podřepu přeběhl za poslední lavicí k protější stěně a vyslal další dvě kulky pod pravý oblouk.

Závěs se vyhrnul a do prostoru vypadla bezvládná postava. Sevřela tmavočervenou látku, strhla ji z háčků a svalila se na podlahu, zpola zahalená tkaninou. Bourne běžel k oltáři, nahlas křičel Carlosovo jméno a opakovaně mačkal spoušť. Vysílal do schouleného těla jednu střelu za druhou, až závěr automatické pistole cvakl naprázdno a zůstal v otevřené poloze. Vtom se ozval výbuch, který roztříštil část barevného okna na levé straně kaple. A zatímco se prostorem snášel vodopád skleněných střepů, na římse pod oknem se vztyčila hrozivá silueta a vyplnila prázdný otvor nad syčící pochodní.

„Došly ti náboje,“ řekl Carlos otřesenému Jasonu Bourneovi. „Třináct let, Delto. Třináct odporných let. Ale teď svět pozná, kdo vyhrál.“

Šakal zvedl zbraň a vystřelil.

17

Bourne přeskočil lavice, a než dopadl mezi druhou a třetí řadu, ucítil na krku pronikavě žhavý ledový chlad. Udeřil se do hlavy a boku o naleštěné dřevo, zrak se mu zakalil a obklopila ho tma. Daleko, v nekonečné vzdálenosti, slyšel hysterické ječení. Odplul do bezvědomí.

„Davide,“ oslovil ho tichý hlas naléhavě jménem, které si nechtěl přiznat. „Davide, slyšíš mě?“

Bourne otevře oči a okamžitě si uvědomil dvě skutečnosti. Kolem krku měl omotaný silný obvaz a ležel oblečený na posteli. Vpravo zaznamenal ustaraný obličej Johna St. Jacquese, vlevo tvář neznámého muže středního věku, který jej upřeně pozoroval. „Carlos,“ vydechl, když našel hlas. „Byl to Šakal!“

„V tom případě je stále na ostrově,“ zdůraznil St. Jacques. „Neuplynula ani hodina a Henry nechal Tranquillity obklíčit. Kolem pobřeží křižují hlídkové čluny. Jejich posádky na sebe vidí a jsou v nepřetržitém rádiovém spojení. Oficiálně tomu říká drogové cvičení. Připlulo několik lodí, ale žádná z nich nesmí opustit vody ostrova.“

„Kdo je to?“ zajímal se Bourne o totožnost neznámého.

„Doktor,“ odpověděl Mariin bratr. „Je to můj přítel a bydlí v penzionu. Léčil mě v…“

„Opatrně,“ varoval kanadský lékař. „Požádal jsi mě o pomoc a důvěru, Johne, a já obojí rád poskytnu, ale když uvážíme okolnosti a skutečnost, že tvůj švagr nebude pod mou odbornou péčí, raději jména vynecháme.“

„Naprosto souhlasím, doktore.“ Jason sebou škubl a náhle zvedl hlavu, jeho vykulené oči vyjadřovaly zděšení a prosbu o odpuštění. „Ishmaell Je mrtvý! Mou vinou!“

„Není a ty za nic nemůžeš,“ odvětil St. Jacques klidně. „Vypadá otřesně, ale žije. Je to tvrdý kluk a vylíže se z toho. Poslali jsme ho letadlem na Martinik.“

„Vždyť byl mrtvý!“

„Utrpěl vážná zranění,“ vysvětlil lékař. „Zlomeniny obou rukou, mnohočetné tržné rány a pohmožděniny. Mám podezření na vnitřní krvácení a těžký otřes mozku. Ale jak John správně poznamenal, je to tvrdý kluk.“

„Chci pro něj to nejlepší.“

„Tak zněly mé příkazy.“

„Výborně.“ Bourne přesunul pohled na lékaře. „Jak to vypadá se mnou?“

„Bez rentgenu vám toho moc neřeknu. Musel bych aspoň vidět, jak se pohybujete, abych mohl posoudit symptomy. Ale kromě rány na krku se domnívám, že jde především o traumatický šok.“

„Nepřipouští se.“

„Říká kdo?“ zeptal se lékař s laskavým úsměvem.

„Říkám já a nesnažím se být vtipný. Chci slyšet, jak je na tom mé tělo, ne hlava. Tu posoudím sám.“

„Váš švagr je domorodec?“ otázal se lékař majitele Tranquillity Innu. „Starší vydání Ishmaela v bílém?“

„Odpověz mu.“

„Dobrá. Kulka pronikla levou stranou krku a těsně minula životně důležitá místa. Jít o pár milimetrů stranou, přišel byste v lepším případě o hlas a v tom horším o život. Ránu jsem vydezinfikoval a zašil. Nějakou dobu budete obtížně pohybovat hlavou. Ale zdůrazňuji, že jsem provedl pouze povrchové ohledání.“

„Stručně řečeno budu mít ztuhlý krk, ale chodit můžu.“

„Velmi stručně, ano,“ potvrdil doktor.

„Rozhodla ta světlice,“ zašeptal Jason a opatrně položil hlavu na polštář. „Částečně ho oslepila.“

„Jaká světlice?“ St. Jacques se naklonil k posteli.

„To je jedno… Přesvědčíme se, jak mi půjde chůze.“ Bourne se pomalu zvedl do sedu, otočil se a spustil nohy na podlahu. Mávnutím ruky zahnal švagra, který mu chtěl pomoci. „Tohle musím zvládnout sám.“ Vstal a cítil, jak ho nepohodlný obvaz na krku omezuje a jak ho bolí naražený bok a stehna pokrytá modřinami. Avšak ty se brzy vyléčí a horká koupel spolu s aspirinem a případně silnějšími léky proti bolesti určitě jeho schopnost pohybu zlepší. Nejvíc ho štval ovázaný krk – aby se mohl podívat stranou, musel otáčet ramena a horní polovinu trupu. Přesto usoudil, že omezení pohyblivosti je mnohem méně závažné, než po takovém zážitku mohlo být – u muže jeho věku. Zatraceně! „Doktore, nedal by se ten obojek na krku povolit? Dusí mě.“

„Trochu, ale ne moc. Mohly by vám prasknout stehy.“

„Co elastická bandáž? Je poddajná.“

„Pro rány na krku se nehodí. Lidi na ni často zapomínají.“

„Slibuju, že nezapomenu.“

„Jak chcete. Je to váš krk.“

„Samozřejmě. Sežeň ji, Johnny.“

„Doktore?“ St. Jacques se tázavě zadíval na lékaře.

„Pochybuju, že mu v tom dokážeme zabránit.“

„Pošlu někoho do lékárny.“

„Pokud dovolíte, pane doktore,“ obrátil se Bourne na lékaře, když St. Jacques odešel k telefonu, „chtěl bych Johnnymu položit pár otázek a myslím, že byste je raději neměl slyšet.“

„Už tak jsem slyšel víc, než bych chtěl. Počkám vedle.“ Lékař odešel a zavřel za sebou.

Než St. Jacques domluvil, Jason se procházel po místnosti, mával pažemi a kroutil hlavou, aby si ověřil motorickou kontrolu. Čtyřikrát si dřepl, stále rychleji. Musí být připraven na všechno!

„Pár minut to potrvá,“ oznámil mu švagr, když zavěsil. „Pritchard musí sehnat majitele, aby otevřel. Přinese několik velikostí bandáží.“

„Díky.“ Bourne ukončil rozcvičku a zastavil se. „Kdo byl ten člověk, kterého jsem zastřelil, Johnny? Vypadl zpod oblouku vedle oltáře a strhl závěs, takže jsem mu neviděl do obličeje.“

„Netuším, a to jsem si myslel, že znám na ostrovech každého bělocha, který si může dovolit drahý oblek. Musel to být turista – turista s posláním. Šakalův člověk. Samozřejmě u sebe neměl doklady. Henry nechal mrtvolu dopravit do hlavního města.“

„Kolik lidí ví, co se tady děje?“

„Kromě personálu teď bydlí v penzionu čtrnáct hostů a ti nic netuší. Kapli jsem nechal uzavřít s odůvodněním, že ji poničila bouřka. A i ti, co něco viděli nebo slyšeli, například doktor a ti dva chlapíci z Toronta, znají jen střípky, ne celkový obraz. Ostatní se zajímají hlavně o místní rum.“

„A výstřely u kaple?“

„Na večírku hrála nejhlučnější – a nejmizemější – kapela na ostrovech a kaple je tři sta metrů daleko… Hele, Davide, hromada lidí odjela a ti, co zůstali, jsou moji věrní kámoši z Kanady a potom dobrodruzi, kteří by klidně strávili dovolenou třeba v Teheránu. Bar má v těchto dnech úžasné kšefty.“

„Připadám si jako v tajuplném krváku,“ zamumlal Bourne, opatrně zaklonil hlavu a zahleděl se na strop. „Stínové postavy předvádějí za zástěnou násilné scény bez vzájemné souvislosti, nikdo pořádně neví, o čem to představení pojednává, a každý si může vybrat, co chce.“

„To je na mě trochu moc, profesore. Co tím chceš říct?“

„Teroristou se člověk nerodí, Johnny, stává se jím. Vycvičí ho ve škole, kterou nenajdeš na žádném seznamu vzdělávacích zařízení. Když odmyslíme důvody, které mohou sahat od idealismu po duševní poruchu, konkrétně u Šakala megalomanii, šaráda pokračuje proto, že herci hrají podle cizího scénáře.“

„No a?“ St. Jacques nechápavě nakrčil čelo.

„No a ty ovládáš herce. Říkáš jim, co a jak mají hrát, ale ne proč.“

„Přesně to děláme my tady a Henry ve vodách kolem ostrova.“

„Jsi si tím jistý?“

„Ksakru, jasně že jsem.“

„Taky jsem si to myslel, ale mýlil jsem se. Přecenil jsem velkého kluka, kterého jsem vyslal splnit domněle snadný úkol, a podcenil skromného a vystrašeného mnicha, který vzal svých třicet stříbrných.“

„Koho máš na mysli?“

„Ishmaela a otce Samuela, který se na mučení toho mládence určitě díval okem inkvizitora. Náš problém spočívá v tom, že jednotlivé herce vlastně neznáme. Například ty hlídky, které jsi přivedl do kaple…“

„Máš mě za blbce, Davide?“ protestoval St. Jacques. „Když jsi nám zavolal, ať kapli obklíčíme, použil jsem rozum a vzal s sebou pouze dva muže, kterým naprosto důvěřuju. Usoudil jsem, že dva samopaly jsou lepší než muži na všech světových stranách. Sloužili u britských komandos a jsou odpovědní za bezpečnost celého areálu. Henry jim taky věří.“

„Henry? Dobrý chlap, že?“

„Někdy umí být protivný jako osina v zadku, ale bez něj bych byl ztracený.“

„A guvernér?“

„Neškodný pitomec.“

„Ví to o něm Henry?“

„Jistě že ví. Nedotáhl to na generála díky svému vzhledu a velkému břichu. Je vynikající voják a ještě lepší administrátor. V podstatě řídí správu souostroví.“

„A víš určitě, že nebyl v kontaktu s guvernérem?“

„Slíbil mi, že dá vědět, než bude toho pompézního idiota informovat, a já mu věřím.“

„Upřímně doufám, že se nemýlíš, protože ten pompézní idiot je Šakalův kontakt v Montserratu.“

„Co? To není možné!“

„Je. Mám důkazy.“

„Neuvěřitelné.“

„Ale kdepak. Další ukázka Šakalova stylu. Objeví skrytou slabinu a pak si toho člověka koupí nebo ho vydíráním donutí ke spolupráci. Ve stínovém světě se pohybuje jen málo lidí, které by Carlos nedokázal získat.“

Otřesený St. Jacques zamířil bezděčně ke dveřím na balkon a snažil se strávit šokující sdělení. „Myslím, že to odpovídá na otázku, kterou si spousta z nás už dlouho klade. Guvernér pochází ze starobylé šlechty a jeho bratr zastává vysoký post na ministerstvu zahraničí. Proč ve svém věku přijal toto místo? Proč si nevydupal aspoň Bermudy nebo Panenské ostrovy? Plymouth bývá odrazový můstek, ne konečná stanice.“

„Byl z nějakého důvodu zapuzen. Carlos ten důvod dávno zjistil a má ho na seznamu. Dělá to už roky. Normální lidé čtou noviny a časopisy nebo knihy, kdežto Šakal prochází utajené svazky zpravodajských informací ze všech možných zdrojů. A má jich víc než CIA, KGB, MI-5 a Interpol dohromady… Od chvíle, co jsem se vrátil z Blackburne, sem přiletělo pět nebo šest hydroplánů. Kdo v nich byl?“

„Piloti,“ odpověděl St. Jacques a odvrátil se od otevřených dveří na terasu. „Odváželi lidi z ostrova a vraceli se prázdní. To už jsem ti říkal.“

„Jo, říkal. A přesvědčil ses na vlastní oči?“

„O čem?“

„Jestli ta letadla opravdu přiletěla prázdná?“

„A jak asi? Pověřil jsi mě desítkami úkolů.“

„Mohl jsi poslat ty své komandos, co jim tak důvěřuješ.“

„Proboha svatého, ti přece dohlíželi na rozmístění stráží!“

„Takže ve skutečnosti nevíme, jestli na Tranquillity někdo nepřiletěl, že? Mohl třeba sklouznout z plováku do vody, když letoun pojížděl mezi útesy, a schovat se například za tou písčinou, která unikla tvé pozornosti.“

„Pro smilování boží, Davide, já ty kluky od místních aerolinek znám už kolik roků! Nic takového by nepřipustili. Vyloučeno!“

„Chceš říct, že je to neuvěřitelné?“

„To si piš, že jo!“

„Jako Šakalův kontakt v Montserratu? Britský guvernér?“

Majitel Tranquillity Innu se úkosem zadíval na švagra. „V jakém světě to žiješ?“

„V takovém, že lituju, že jsem tě do něho zatáhl. Ale už v něm jsi a budeš hrát podle pravidel. Mých pravidel.“ Neznatelný flíček, téměř neviditelný záblesk rudého paprsku z temnoty. Infračervený zaměřovač. Bourne se s rozpaženýma rukama vrhl na švagra a strhl ho na podlahu dál od balkonu. Do protější stěny se v rychlém sledu zavrtaly tři kulky.

„Co sakra…“

„Je venku a chce, abych to věděl!“ Bourne následován švagrem se odplazil podél podezdívky do rohu místnosti a hrábl do kapsy havajské košile. „Jsi první na odstřel, protože Šakal ví, kdo jsi. Uvědomuje si, že vraždou Mariina bratra by mě přivedl na pokraj šílenství. Patříš do rodiny a právě prostřednictvím mé rodiny mě Carlos drží v šachu.“

„Do prdele, co teď budeme dělat?“

„Já budu něco dělat,“ opravil ho Jason a vytáhl druhou pochodeň. „Pošlu mu vzkaz, aby věděl, proč jsem zůstal naživu a proč ho přežiju. Ty zůstaň tady a ani se nehni!“ Cvakl zapalovačem, rozžal světlici, pak se vyškrábal na nohy, proběhl kolem otevřených dveří, vyhodil prskající oslepující projektil do tmy a přitiskl se ke zdi. Těsně za ním proletěly dvě střely a roztříštily zrcadlo. „MAC-10 s tlumičem,“ utrousil Delta z Medusy a masíroval si bolavý krk. „Musím odsud vypadnout!“

„Jsi zraněný, Davide!“

„Houby!“ Jason Bourne znovu proběhl kolem dveří, přibouchl je a vřítil se do obývacího pokoje, kde narazil na vyděšeného kanadského lékaře.

„Slyšel jsem nějaký hluk. Všechno v pořádku?“

„Musím odsud. Lehněte si na zem.“

„Počkejte! Obvaz prosakuje krví. Jestli stehy…“

„K zemi!“

„Už vám není dvacet, pane Webbe…“

„Neotravujte a zalehněte!“ Bourne vyběhl z vilky a sprintoval k jasně osvětlené hlavní budově. Do uší ho udeřila břeskná dechovka, která zazněla z reproduktorů upevněných na stromech.

Ohlušující kravál mi pomůže, pomyslel si Jason. Angus McLeod skutečně nahnal všechny zbylé obyvatele a personál rezortu do velké kruhové jídelny. Chameleon musí opět změnit barvu. Věděl, že Šakal uvažuje stejně jako on a že udělá totéž, co by za dané situace udělal sám. Hladový slintající vlk pronikl do jeskyně zmateného protivníka a uhryzl si za odměnu kus masa. Jason teď svlékne kůži a nasadí si masku obrovské šelmy, tygra, který je schopen svými tesáky šakala roztrhat… Proč jsou ty představy tak důležité? Uvědomil si důvod a jeho mysl naplnil pocit prázdnoty a touhy po něčem, co pominulo. Už nebyl Deltou, obávaným bojovníkem z Medusy, ani Jasonem Bournem v Paříži nebo ještě později na Dálném východě. Mnohem starší David Webb se neustále pletl do cesty a snažil se hledat záblesk rozumu v moři šíleného násilí.

Ne! Dej mi pokoj! Ty nejsi nic a já jsem všechno! Pro smilování boží, Davide, ztrať se z mého života!

Bourne odbočil z chodníku a prodíral se ostrou tropickou trávou k hlavní budově. Ze dveří vyšel neznámý muž a Jason ihned zvolnil, ovšem jakmile poznal asistenta manažera, opět přidal do kroku. Ten nesnesitelný snob mu pil krev. Pritchard se sice snažil, ale svými kecy a věčným zdůrazňováním důležitosti vlastních příbuzných – hlavně svého strýce, který byl zástupcem ředitele imigračního oddělení – by dokázal člověka unudit k smrti. Jason ovšem chápal, proč Johnny jeho synovce zaměstnal.

„Pritcharde!“ zvolal, když se k němu přiblížil. „Máte ty bandáže?“

„Proboha, pane!“ vykřikl asistent manažera. „Jak to, že jste tady? Slyšel jsem, že jste odpoledne odjel a…“

„Do prdele!“

„Pane…? Přijměte mou nejhlubší soustrast. Moje ústa nedokážou…“

„Tak je držte zavřená, Pritcharde. Rozumíte?“

„Zajisté. Dopoledne jsem vás nemohl uvítat a ani se s vámi potom rozloučit a vyjádřit vám svůj soucit, protože mě pan St. Jacques požádal, abych pracoval večer – vlastně přes noc…“

„Já dost spěchám, Pritcharde. Dejte mi ty bandáže a nikomu, nikomu neříkejte, že jste mě viděl. Je vám to jasné?“

„Samozřejmě, pane.“ Pritchard mu podal tři svitky pružného obinadla. „U mě je každá důvěrná informace v naprostém bezpečí. Například skutečnost, že vaše žena a děti bydlí v rezortu… Jejda, promiňte, pane, moc se omlouvám…“

„Nic se nestalo. Hlavně teď držte jazyk za zuby.“

„Zamknu ústa na sedm západů. Spolehněte se, pane. Střežit vaše tajemství je pro mě velká čest.“

„Jestli o tom ceknete, nechám vás zastřelit.“

„Pane?!“

„Klid, Pritcharde, hlavně mi tu neomdlete. Jděte do vily a vyřiďte panu St. Jacquesovi, ať zůstane, kde je, že se s ním spojím. Rozuměl jste? Má zůstat ve vile. A vy ostatně také.“

„Možná bych mohl.“

„Zapomeňte na to. A teď padejte!“ Upovídaný asistent manažera odklusal po trávníku k chodníku, který vedl k východní řadě domků, a Bourne zatím zamířil ke vchodu do hlavní budovy a proběhl halou. Schody ke švagrově kanceláři bral po dvou; před pár lety by si při každém kroku přibral ještě jeden. Celý udýchaný za sebou zabouchl a přiskočil k šatníku s Johnovými obleky. Byli oba přibližně stejně vysocí a urostlí – Marie tomu říkala nadměrná velikost – a často si šaty navzájem půjčovali. Vybral si nejnenápadnější kombinaci – lehké šedé kalhoty a tmavomodrý bavlněný blejzr. Jediná košile, která ve skříni visela, byla naštěstí hnědá s krátkým rukávem.

Začal se svlékat, ale strnul, když ucítil bolestivé bodnutí na levé straně krku. Podíval se do zrcadla upevněného na vnitřní straně dveří a zamračil se. Obvaz nasákl krví, a teď nemá čas si ránu převázat. Roztrhl obal na balíčku s nejširším pružným obinadlem, omotal si kolem krku novou vrstvu a doufal, že postačí k zastavení krvácení. Nyní mohl pohybovat hlavou ještě omezeněji, ale hned tu myšlenku zapudil.

Převlékl se, ohrnul límec košile ke krku, strčil pistoli za opasek a cívku se silonovým lankem do kapsy saka… Kroky! Než se dveře otevřely, Jason stál přitisknutý zády ke zdi a držel v ruce zbraň. Do místnosti vstoupil starý Francouz. Chvíli na Bournea hleděl a pak za sebou zavřel.

„Hledal jsem vás, monsieur. Netušil jsem, jestli vůbec žijete.“

„Vysílačky používáme, jen pokud je to nezbytné.“ Jason odstoupil od stěny. „Domníval jsem se, že to víte.“

„Vím. Postupujete naprosto správně. Carlos už touhle dobou může mít vlastní vysílačku naladěnou na stejnou frekvenci. Proto jsem vás hledal. Pak mě napadlo, jestli nejste se švagrem v jeho kanceláři.“

„Není moc rozumné se tady jen tak volně procházet.“

„Nejsem hlupák, monsieur. Kdybych byl, nepřežil bych tak dlouho. Pohyboval jsem se velmi ostražitě… To je ostatně důvod, proč jsem s vámi chtěl mluvit. Tedy za předpokladu, že nejste mrtvý.“

„Nejsem a našel jste mě. O co jde? Máte být se soudcem schovaní v prázdné vile, ne se tady procházet jako na jarmarku.“

„Vždyť ano. Ale napadl mě jistý plán, který by vás mohl zajímat. Diskutoval jsem o něm s Brendanem…“

„S kým?“

„Se soudcem, pane. Je to velmi bystrý člověk a pokládá můj nápad za schůdný, přestože v něm vidí jisté riziko. Jenže co za daných okolností není riskantní?“

„Co je to za plán?“

„Jeho cílem je polapit Šakala a současně co nejméně ohrozit jiné lidi.“

„Vám na tom opravdu hodně záleží, že?“

„Své důvody jsem vám vysvětlil a nebudu se opakovat. Nevinní…“

„Pokračujte,“ vyzval ho Bourne podrážděně. „Berte však na vědomí, že Šakala dostanu, i kdybych měl držet jako rukojmí celý tenhle podělaný ostrov. A teď mluvte.“

„Znám monsignora, vím, jak uvažuje. Naplánoval odstranění mé ženy a mě tak, aby naše smrt nekolidovala s vaší, aby nenarušila velké drama vaší porážky a jeho vítězství. Měli jsme zemřít později a odhalení, že údajný francouzský národní hrdina byl Šakalovou prodlouženou rukou, by jeho triumf ještě umocnilo. Chápete?“

„Chápu,“ odvětil po krátké odmlce Jason s pohledem upřeným na starce. „Ne že by mě někdy napadlo, že použije právě člověka jako vy, ale takový postup v zásadě odpovídá všemu, co o něm vím. Carlos trpí megalomanií. Domnívá se, že je vládcem pekla, a chce, aby ho svět uznal a potvrdil na jeho trůnu. Je přesvědčen, že ostatní lidé přehlížejí jeho genialitu a pokládají ho za obyčejného mafiánského zabijáka. Touží po bubnech a fanfárách, slyší však pouze zajíkavé sirény a unavené otázky v policejních svodkách.“

„To je pravda. Jednou si mi stěžoval, že v Americe ho prakticky nikdo nezná.“

„Taky že ne. Američané, pokud o něm vůbec slyšeli, ho pokládají za postavu z románu nebo z filmu. Před třinácti lety přiletěl z Paříže do New Yorku, aby mě zabil a získal ve Státech vytouženou reputaci.“

„Omyl, pane. Vy jste ho donutil, aby po vás šel.“

„Nemluvme o minulosti, ale o vašem plánu.“

„Můžeme Šakala přimět, aby šel po mně.“

„Jak?“

„Budu se otevřeně procházet po rezortu. Jeho zvědové si mě určitě všimnou.“

„Proč si myslíte, že po vás půjde?“

„Protože nebudu s ošetřovatelkou, kterou nám přidělil. Budu s jinou ženou v sesterské uniformě, s ženou, kterou nezná a která zjevně nemá žádný důvod mě zabít.“

Bourne si starého Francouze mlčky přeměřil. „Návnada.“

„Ano. Návnada tak neodolatelná, že udělá vše, aby se jí zmocnil. Bude se třást na to, aby mě dostal do spárů a mohl mě vyslechnout. Jsem totiž pro něho mimořádně důležitý, respektive moje smrt. A načasování je pro něj vším. Sám víte, jak si zakládá na preciznosti.“

„Dobře. A dál?“

„Až se mě zbaví, může odhalit, kdo ve skutečnosti byl Jean Pierre Fontaine, hrdina francouzského hnutí odporu. Nastrčený podvodník, Šakalův výtvor, nástroj smrti, past nastražená na Jasona Bournea. Takový triumf! Ale dokud žiju, může o něm jen snít. Navíc pro něj představuju zátěž. Vím o něm příliš mnoho.“

„V tom případě vás zabije, jakmile vás spatří.“

„To neudělá, monsieur. Nejdřív mě musí vyslechnout. Kde je jeho ošetřovatelka-vražedkyně? Co se jí stalo? Odhalil ji Le Caméléon a získal na svou stranu nebo ji zlikvidoval? Dopadly ji snad britské úřady? Je na cestě do Londýna? Napíchají do ní agenti MI-6 sérum pravdy a pak ji předají Interpolu? Tolik otázek… Ne, nezabije mě, dokud se nedozví, co musí vědět. Třeba mu potrvá jen pár minut, než získá uspokojivé odpovědi, ale já věřím, že do té doby zasáhnete a zachráníte mě.“

„A co ta nastrčená ošetřovatelka? Tu určitě okamžitě zastřelí.“

„Kdepak. Při prvním náznaku kontaktu ji zlostně odeženu a budu hlasitě lamentovat, kde je moje nová přítelkyně, anděl milosrdenství, která se tak dobře stará o mou manželku. Pochopitelně u sebe budu mít nenápadně ukrytou a hlavně zapnutou vysílačku. Carlosův kontakt se mě zmocní a někam mě odvede a já ho zahrnu stařeckými protesty. Kam jdeme, co tam budeme dělat a podobně. Vy mě budete sledovat – v plné síle, jak doufám – a nakonec dostanete Šakala.“

Bourne poněkud prkenně odkráčel k psacímu stolu a posadil se na něj. „Váš přítel soudce Brendan je skutečně velmi bystrý člověk, jak o něm tvrdíte, a navíc má pravdu. Váš plán je rozumný, ale neobyčejně riskantní. Budu k vám upřímný, pane Fontaine. Na to, co hrozí nezúčastněným, zvysoka kašlu. Chci Šakala, a jestli přitom vy nebo ta vaše náhradní ošetřovatelka zemřete, bude mi to srdečně jedno. Chci, abyste to věděl.“

Starý Francouz se na Jasona pobaveně podíval revmatickýma očima a tiše se zasmál. „Jste klasická ilustrace rozdvojené osobnosti, monsieur. Jason Bourne by tohle nikdy neřekl. Mlčel by a bez komentáře by můj návrh přijal, protože by chápal jeho výhody. Manžel paní Webbové ovšem musel promluvit a vyjádřit své pochybnosti.“ Starcův hlas náhle ztvrdl. „Zbavte se ho, monsieur Bourne. On mě nezachrání, on Šakala nedostane. Pošlete ho pryč.“

„Odejde. Slibuju, že ho odeženu.“ Chameleon svižně seskočil ze stolu a krk mu ztuhl bolestí. „Začneme.“

Kapela pokračovala v útoku na ušní bubínky, ale řvavá hudba se nyní omezovala na jídelnu. Venkovní reproduktory byly na St. Jacquesův příkaz vypnuty. Majitel rezortu se pod ochranou dvou bývalých komandos ozbrojených samopaly přesunul spolu s kanadským lékařem a neustále řečnícím Pritchardem do hlavní budovy a poslal asistenta manažera do recepce s přísným napomenutím, že nic z toho, co v poslední hodině viděl a slyšel, nesmí nikomu prozradit.

„Na mě se můžete spolehnout, pane. Budu mlčet jako hrob. Kdyby se někdo ptal, řeknu, že jsem telefonoval do Plymouthu na úřad guvernéra.“

„Kvůli čemu?“

„No, myslel jsem…“

„Víte co? Raději nemyslete. Kontroloval jste práci pokojských v západním bloku.“

„Ano, pane.“ Ponížený Pritchard uraženě odešel dveřmi, které mu otevřel bezejmenný kanadský lékař.

„Myslím, že je úplně jedno, jestli si pustí pusu na špacír, Johnny,“ poznamenal doktor, když asistent manažera zmizel. „V jídelně je zoologická zahrada. Kombinace nočních událostí, celodenního sluníčka a množství alkoholu zkonzumovaného dnes večer je předzvěstí zítřejší obrovské kocoviny. Moje žena si myslí, že nemá cenu, aby tvůj meteorolog vůbec něco říkal.“

„Jak to?“

„Sám už má v sobě pár sklenek a pochybuju, že by se našli čtyři lidé natolik střízliví, kteří by ho mohli poslouchat.“

„Měl bych se tam podívat. Co kdybychom místo přednášky uspořádali malý karneval? Scotty ušetří deset táců, a čím větší veselí, tím líp pro nás. Promluvím s kapelou a s barmanem a hned se vrátím.“

„Možná tu už nebudeme,“ poznamenal Jason Bourne za švagrovými zády, když z Johnnyho soukromé koupelny vyšla černoška v kompletní uniformě zdravotní sestry.

„Výborně, dítě,“ pochválil ji Fontaine. „Vypadáte nádherně. Hlavně si pamatujte, že vás celou dobu, co se budeme procházet, budu držet za loket. Když vám ho stisknu a zvýším hlas, uděláte, co vám řeknu. Rozumíte?“

„Ano, pane. Rychle odejdu, rozzlobená kvůli tomu, co jsem si od vás musela vyslechnout.“

„Správně. Nemáte se čeho bát, je to jenom taková hra. Chceme si s někým promluvit a ten člověk je velmi stydlivý.“

„Co dělá krk?“ zajímal se lékař, který pořádně neviděl na obvaz schovaný pod vyhrnutým límcem hnědé košile.

„V pohodě,“ odvětil Jason.

„Měl bych se vám na něj podívat.“ Kanaďan k němu přistoupil.

„Díky, doktore, ale až později. Co kdybyste se připojil ke své manželce v jídelně?“

„Ano, myslel jsem si, že mi to navrhnete, ale můžu před odchodem ještě něco stručně dodat?“

„Velmi stručně.“

„Jako lékař musím často dělat věci, které se mi zrovna nezamlouvají, a tohle je jedna z nich. Ale když si vzpomenu na toho mladíka a na to, co se mu stalo…“

„Stručně!“ skočil mu do řeči Jason.

„Ano, už končím. Chci říct, že kdybyste mě potřebovali, jsem tady. Omlouvám se za některá svá předchozí vyjádření. Nejsem na ně zrovna pyšný. Viděl jsem, co jsem viděl, a mám jisté jméno a jsem ochoten svědčit před soudem. Jinými slovy jsem připraven plně spolupracovat.“

„Žádný soud nebude, doktore.“

„Opravdu? Ale tady byly přece spáchány vážné zločiny.“

„My víme, co se zde stalo,“ opáčil Bourne. „Vážíme si vaší dosavadní spolupráce, ale ostatní se vás netýká.“

„Chápu.“ Lékař se na Jasona zvědavě podíval a zamířil ke dveřím, ale na prahu se otočil. „Až skončíte, měl byste si ten krk nechat prohlédnout. Jestli nějaký budete mít.“

Bourne počkal, až se za doktorem zavřou dveře, a obrátil se na Fontainea. „Připraveni?“

„Připraveni,“ odpověděl Francouz a zářivě se usmál na urostlou, pohlednou a nic nechápající černošku. „Co budete dělat s tolika penězi, které si dnes večer vyděláte, má drahá?“

Dívka se stydlivě usmála a prozářila kancelář oslnivě bílými zuby. „Mám přítele. Koupím mu krásný dárek.“

„Výborně. Jak se jmenuje?“

„Ishmael, pane.“

„Jdeme,“ zavelel Jason Bourne.

Jejich plán byl snadno realizovatelný – jako každá dobrá strategie, byť sebesložitější. Pečlivě naplánovali trasu, po níž se bude Fontaine po rezortu pohybovat. Starý odbojář a mladá ošetřovatelka ze všeho nejdřív zašli do vily „zkontrolovat stav nemocné ženy“ a pak vyrazili na „předepsanou zdravotní procházku“. Drželi se osvětlených stezek a tu a tam odbočili na trávník, neustále všem na očích, nabručený stařec, jehož moc nezajímá, kam jde, k nelibosti ustarané sestřičky, která jej doprovází.

Oba bývalí komandos, jeden velmi malý, druhý nadprůměrně vysoký, se po skrytých cestičkách, maskováni hustým porostem a noční tmou, střídavě přesunovali z jednoho předem určeného stanoviště na druhé. Jako pavouci přelézali přes zídky a balvany, jako opice v džungli šplhali po liánách a větvích a drželi krok se svými svěřenci. Hned za nimi postupoval Bourne s miniaturní vysílačkou nastavenou na příjem a poslouchal nakvašená slova starého Francouze.

Kde je původní sestřička? Ta příjemná žena, která se stará o mou manželku? Celý den jsem ji neviděl. Stížnosti se opakovaly jako na kolovrátku, stále důrazněji, stále zlostněji.

Jason uklouzl a noha mu zajela do spleti lián, které obrůstaly zídku nad pobřežním srázem. Držely ho jako pytlákovo oko ulovenou zvěř a Bourne se nemohl uvolnit. Otočil hlavu – trup – a krkem mu projela palčivá bolest. Musel zmobilizovat všechny síly, aby se osvobodil, a když se mu to konečně podařilo, měl košili prosáklou krví.

Teprve v té chvíli si všiml světel, barevných světel, která se rozlévala přes zídku. Dosáhli stezky vedoucí ke kapli, k momentálně zavřené svatyni pro věřící hosty Tranquillity Innu, která byla určena jako poslední postupný cíl před návratem dvojice k Fontaineově vile. St. Jacques umístil ke kostelíku hlídku, která měla zabránit vstupu do zdemolovaného objektu. Tady ke kontaktu určitě nedojde. Vtom Bourne zaslechl z vysílačky domluvený signál, slova, která odeženou falešnou ošetřovatelku od falešného pacienta.

„Odejděte!“ zuřil Fontaine. „Nelíbíte se mi! Už vás nechci ani vidět! Kde je naše sestřička? Co jste s ní provedli?“

Kus vpředu se dva vojáci krčili za zídkou se samopaly připravenými k palbě a teď se ohlédli k Bourneovi. V neskutečném červenomodrém osvětlení si z jejich tváří přečetl očekávané sdělení. Od této chvíle jsou všechna rozhodnutí na něm. Přivedli jej k nepříteli a o zbytek se musí postarat sám.

V minulosti vyvedla Jasona neočekávaná situace jen málokdy z konceptu, ale dnes večer se to stalo. Že by se Fontaine zmýlil? Zapomněl na vyslanou hlídku a omylem ji pokládal za Šakalovu spojku? Spletl si překvapenou reakci strážného s pokusem o navázání kontaktu? Možné je všechno, ale na druhé straně Francouz oplýval bohatými zkušenostmi a navíc měl všechny smysly v pohotovosti.

Pak Jasona napadla jiná možnost a zvedl se mu žaludek. Carlos mohl hlídače zabít nebo podplatit a nahradit ho svým člověkem. Šakal je mistr nečekaných zvratů. Říkalo se o něm, že provedl objednaný atentát na Anvara Sadata, aniž musel vystřelit. Prostě a jednoduše nahradil osvědčené příslušníky ochranky egyptského prezidenta nezkušenými rekruty a protiizraelské bratrstvo na Středním východě mu peníze investované v Káhiře stonásobně vrátilo. Jestli má lidová slovesnost pravdu, pak akce na Tranquillity je oproti tomu dětskou hrou.

Jason se vztyčil, vzepřel se o zídku a pomalu, s mučivou bolestí vystřelující z poraněného krku, přelezl na druhou stranu a spustil se na zem. Pohled, který se mu naskytl, ho připravil o dech.

Fontaine stál jako solný sloup, bradu pokleslou v naprostém šoku, a zíral na jiného starce oblečeného v hnědém gabardénovém obleku, který k němu přistoupil a objal ho v typicky galském gestu kolem krku. Očividně panikařící hrdina odboje muže odstrčil a z vysílačky v Bourneově kapse zaznělo francouzsky: „Claude! Takové překvapení! Kde se tady bereš?“

„Za toto privilegium vděčím monsignorovi,“ odpověděl stařec roztřeseným hlasem. „Umožnil mi, abych se naposled rozloučil se svou sestrou a utěšil jejího manžela, svého dávného přítele. Tak jsem tady a našel jsem tě.“

„Našels mě? On tě sem pozval? Ale čemu se divím? Monsignor byl vždycky štědrý.“

„Ano. Mám tě k němu přivést. Velký muž si s tebou chce promluvit.“

„Uvědomuješ si, co děláš – co jsi udělal?“

„Jsem s tebou a brzy uvidím svou sestru. Na čem jiném záleží?“

„Je mrtvá! Včera v noci si vzala život. On nás chtěl oba zabít.“

Vypni tu vysílačku! křičel Bourne v duchu. Pozdě. Dveře kaple se otevřely a do záře barevných světel vyšel mladý, svalnatý světlovlasý muž s pevným držením těla a přísným výrazem v obličeji. Připravuje si snad Carlos svého nástupce?

„Pojďte prosím se mnou,“ řekl blonďák zdvořile, ale v jeho velitelském hlase zněl ledový chlad. „Vy,“ přikázal starci v gabardénovém obleku, „zůstanete tady a při sebemenším zvuku vystřelíte. Vytáhněte zbraň a držte ji v ruce.“

„Oui, Monsieur.“

Jason bezmocně sledoval, jak světlovlasý muž odvádí Fontainea do kaple. Z kapsy košile se ozvalo zapraskání, po němž následovalo ticho – nepřítel objevil Francouzovu vysílačku a zničil ji. Situace však nedávala smysl. Něco tady nehrálo. Carlos by se přece nevracel na místo, kde selhala předchozí past! Nasazení bratra Fontaineovy manželky byl brilantní tah hodný Šakala, zcela neočekávaný pohyb ve víru zmatku na Tranquillity, ale ne tady, ne u kaple. Vyloučeno.

A proto reálné? uvažoval Bourne. Nelogická logika nájemného atentátníka, jenž téměř tři desetiletí úspěšně uniká snahám zpravodajských služeb a speciálních jednotek celého světa, které se ženou po jeho stopě? „Takovou šílenost by neudělal, pane.“

„Ale udělal, ví, že to považujeme za šílený nápad.“ Je Šakal v kapli, nebo ne? A jestli ne, kde tedy je? Kde nastražil novou past?

Šachová partie na život a na smrt, nejen neskutečně složitá, ale současně také důvěrně, až intimně známá. Jiní mohou zemřít, avšak z nich dvou přežije pouze jeden. Zemře rozsévač smrti, který chrání svou legendu, nebo vyzývatel, jenž střeží bezpečí své rodiny? Carlos má na své straně výhodu, protože je při konečném zúčtování ochoten riskovat absolutně všechno – jak Fontaine odhalil, Šakal umírá a nemá co ztratit. Zato Bourne má všechny důvody žít. Lovec středního věku, jehož život nesmazatelně poznamenala tragická ztráta ženy a dvou dětí, na které si sotva vzpomínal, kdysi dávno ve vzdálené Kambodži. Nic takového se už nikdy nesmí opakovat.

Jason se odplazil po svahu od zídky ke dvěma strážným a zašeptal: „Vzali Fontainea dovnitř.“

„Kde je naše hlídka?“ divil se jeden z vojáků. „Sám jsem ji tam umístil. Nikdo nesměl dovnitř. A měl ohlásit, jakmile by někoho jenom spatřil.“

„V tom případě se obávám, že ho neviděl.“

„Koho?“

„Světlovlasého muže, který mluví francouzsky.“ Oba vojáci si vyměnili překvapený pohled. „Popište ho prosím.“

„Prostředně vysoký, mohutný hrudník, široká ramena…“

„To stačí,“ přerušil ho druhý strážný. „Náš člověk ho viděl, pane. Je to vysoký policejní důstojník, velitel protidrogové jednotky. Ovládá několik jazyků.“

„Ale co tady dělá?“ zeptal se voják kolegy. „Pan St. Jacques přece říkal, že policie dohromady nic neví, že s námi nespolupracuje.“

„Sir Henry, člověče. Šest nebo sedm vládních lodí hlídkuje kolem pobřeží s rozkazem nepustit nikoho z Tranquillity. Jsou to drogové čluny. Sir Henry tomu říká hlídkové cvičení, takže šéf jeho protinarkotické jednotky přirozeně musí…“ Voják se udiveně odmlčel. „Proč není na moři a nevelí svým lidem?“

„Máte ho rádi?“ zeptal se Bourne instinktivně, překvapen vlastní otázkou. „Chci říct, uznáváte ho? Možná se mýlím, ale zdá se mi…“

„Nemýlíte se, pane. Je to nepříjemný, brutální chlap a nesnáší negry, jak nám říká. Spousta dobrých lidí přišla o práci jen proto, že je falešně obvinil.“

„Proč si nestěžujete? Proč se ho nezbavíte? Britská správa by jistě vaše protesty vyslechla.“

„Stojí za ním guvernér, pane,“ vysvětlil druhý voják. „Nadržuje mu. Tvrdí, že je přísný, ale spravedlivý. Oba jsou velcí kamarádi. Často si spolu vyjedou na ryby.“

„Chápu.“ Jason skutečně chápal a zamrazilo ho. „Za kaplí prý kdysi vedla lesem pěšina dolů k vodě, ale dnes už je zarostlá.“

„To je pravda,“ potvrdil první voják. „Ale místní zaměstnanci ji stále používají, když si chtějí zaplavat.“

„Jak je dlouhá?“

„Nějakých čtyřicet metrů. Končí u schodiště, které vede po srázu na pláž.“

„Kdo z vás je rychlejší?“ zeptal se Bourne a vytáhl z kapsy cívku silného rybářského vlasce.

„Já.“

„Půjdete vy,“ pokynul Jason menšímu z dvojice a podal mu cívku. „Jděte dolů a všude, kde to bude možné, natáhněte přes cestu tohle lanko. Přivažte ho ke stromům nebo silným větvím. Buďte opatrný, nikdo vás nesmí vidět.“

„Žádný problém, pane.“

„Máte nůž?“

„Mám oči?“

„Výborně. Dejte mi svůj samopal. A pospěšte si.“ Strážný se prodral hustým mlázím a brzy se ztratil z dohledu. „Ehm, pane, rychlejší jsem ve skutečnosti já, protože mám delší nohy,“ poznamenal vyšší z bývalých příslušníků královských komandos.

„Proto jsem si vybral jeho a domnívám se, že to víte. Dlouhé nohy jsou při takovém úkolu spíš na překážku. A člověk menšího vzrůstu snadněji unikne pozornosti.“

„Ti menší vždycky dostanou lepší práci,“ protestoval voják.

„Myslíte nebezpečnější?“

„Ano, pane.“

„Smiřte se s tím, dlouháne.“

„Co podnikneme dál, pane?“

Bourne vzhlédl k zídce a barevným světlům za ní. „Budeme čekat. Nic jiného nám nezbývá. Z vlastní zkušenosti jistě víte, jak je nepříjemné sedět nečinně na zadku, když vás protivník chce zabít. Vy zase chcete přežít a honí se vám hlavou, co asi dělá nepřítel, jaký plán vymyslel, jakou fintu, která vás nenapadla.“

Náhlý výkřik nesnesitelné bolesti naplnil noc děsem. „Ne! Ne! Nechte mě! Jste zrůdy!“ zaječel stařecký hlas francouzsky.

„Jdeme!“ zavelel Bourne. Přehodil si řemen samopalu přes rameno, vyskočil, vytáhl se na zídku a snažil se přehodit nohu přes hřeben; z rány na krku se vyvalila krev. Nešlo to! Nemohl přelézt! Silné paže ho popadly za opasek a přetáhly na druhou stranu. „Světla!“ vykřikl. „Rozstřílejte je.“

Vyšší strážce zvedl samopal a světlomety po obou stranách stezky ke kapli rychle zhasly. Mohutné černé paže pomohly Jasonovi na nohy a tmu proťal kužel světla silné halogenové lampy ve vojákově ruce. Uprostřed pěšiny ležel schoulený stařec v hnědém gabardénovém obleku s podříznutým hrdlem.

„Stůjte!“ křikl z kaple Fontaine. „Ve jménu všemohoucího Boha, nechoďte sem!“ Pootevřenými dveřmi poblikávaly elektrické svíčky. Oba muži nedbali varování a postupovali ke vchodu se samopaly připravenými k palbě… Nic je však nemohlo připravit na pohled, který se jim naskytl. Bourne, přemožen bolestí, zavřel na okamžik oči. Starý Fontaine ležel jako před ním Ishmael na oltáři pod rozbitým oknem, obličej zalitý krví, která prýštila z mnoha řezných ran, a jeho tělo bylo omotáno tenkými kabely, které vedly k několika tmavým krabicím na obou stranách kaple.

„Vraťte se,“ naléhal Francouz. „Zdrhejte, vy blázni! Přivázali mě k…“

„Ach, panebože!“

„Modlete se za mě, Monsieur le Caméléon. S radostí se připojím ke své ženě! Tento svět je i na mě příliš krutý. Už mě netěší. Utečte! Nálože brzy vybuchnou! Dívají se!“

„Hej, člověče, mažeme odsud!“ Vysoký voják popadl Jasona za sako a táhl ho ke kamenné zídce, kde ho chytil do náruče a doslova přehodil do křoví na opačné straně.

Obrovský výbuch, oslepující, ohlušující. Jako by ostrov zasáhla raketa s bojovou hlavicí. K noční obloze vyšlehly plameny, které rychle stravovaly dřevěný kostelík.

„Pěšina k vodě.“ křikl Bourne a škrábal se na nohy.

„V takovém stavu…“

„Já se o sebe postarám!“

„Řekl bych, že zatím jsem se já staral o nás oba.“

„No tak dostanete medaili a já vám k ní přidám hromadu peněz. A teď k pěšině!“

Jason klopýtal a vlekl se jako pokažený stroj, ale s vojákovou pomocí konečně stanul při ústí neznatelné stezky deset metrů za doutnajícími troskami kaple. Prodírali se podrostem a po několika krocích narazili na druhého strážného. „Skrývají se mezi palmami nad útesem,“ ohlásil udýchaně. „Čekají, až se pročistí kouř, aby viděli, jestli někdo přežil, ale dlouho se zdržet nemohou.“

„Vy jste tam byl?“ žasl Bourne. „S nimi?“

„Žádný problém, pane. Vždyť jsem vám to říkal.“

„Co se stalo? Kolik jich je?“

„Byli čtyři, pane. Jednoho jsem zabil – tiše, nožem – a zaujal jeho místo. Byl to černoch, takže ve tmě si té změny nikdo nevšiml.“

„Kdo zůstal?“

„Samozřejmě šéf protinarkotického a dva další.“

„Popište je.“

„Moc dobře jsem neviděl, ale jeden z nich byl rovněž černoch, vysoký a neměl moc vlasů. Třetímu jsem neviděl do obličeje, protože ho měl zahalený závojem. Mohla to být i žena.“

„Žena!“

„Je to možné, pane.“

„Žena… Musí se odsud nějak dostat. A rychle.“

„Již brzy vyrazí po této pěšině a seběhnou na pláž, kde se schovají do křoví u zátoky a počkají, až pro ně přijede člun. Nemají na vybranou. Do penzionu se vrátit nemohou, protože cizích lidí by si okamžitě někdo všiml. I na tu dálku a přes kravál kapely musely hlídky tu explozi slyšet a určitě ji ohlásily.“

„Teď mě dobře poslouchejte.“ Bourneův napjatý hlas zněl chraplavě, sípavě. „Jeden z těch tří je muž, kterého chci pro sebe! Nestřílejte! Poznám ho, až ho uvidím. Zbylé dva vyřídíme později.“

Z tropického lesa zaburácela dlouhá dávka a na stezce ke zničené kapli zazněly výkřiky. Vzápětí začaly z houštiny vybíhat na pěšinu postavy. Jako první se chytil do pasti světlovlasý policejní důstojník z Montserratu, který narazil do neviditelného lanka nataženého ve výšce pasu a upadl. Vysoký štíhlý muž s věnečkem vlasů kolem plešatého temene a tmavými rysy obličeje, který utíkal za ním, zakopl o ležící tělo a zavrávoral, ale pohotově pomohl svému společníkovi vstát a oba běželi dál. Mávali před sebou hlavněmi zbraní a trhali nastražené vlasce a zakrátko stanuli na skalní římse, odkud vedly schody k pláži. Teprve pak se objevila třetí postava. Nebyla to žena, ale muž v mnišském hábitu. Kněz. Šakal!

Bourne se vztyčil a se samopalem v rukou vstoupil na pěšinu. Zvítězil! Získal svobodu pro svou rodinu i pro sebe! Když postava v sutaně dosáhla záhlaví kamenného schodiště, Jason stiskl spoušť a automatická zbraň vychrlila krupobití střel.

Mnich pod přívalem kulek zavrávoral, zřítil se k zemi a kutálel se po schodech vytesaných do vulkanické horniny až na pláž, kde zůstal ležet na písku. Bourne s obtížemi sestupoval po nestejně vysokých stupních, oba komandos za ním. Sklonil se nad tělem, strhl závoj z obličeje – a v úleku zamrkal na černé rysy otce Samuela, mnicha z Tranquillity, Jidáše, který prodal svou duši Šakalovi za třicet stříbrných.

V té chvíli v dálce zaburácely dvojité motory. Ze zátoky ponořené do stínů vyrazil rychlý člun a řítil se ke skalnatým útesům, které vyčnívaly nad zvlněnou hladinu. Nad zpěněnou brázdou se třepotala vlajka Britského královského námořnictva. Carlos…!

Šakal sice nebyl chameleon, ale dokázal se změnit. Zestárl, zhubl, vypadaly mu vlasy, už to nebyla ta urostlá svalnatá postava z Jasonových vzpomínek. Zůstaly jen latinské rysy tváře pod vysokým opáleným čelem. A zase unikl!

Loď s vyjícími motory projela úzkou mezerou mezi skalisky a vyplula na otevřené moře. A pak se nad zátokou tropického ostrova rozlehla slova pronášená s výrazným přízvukem, zesílená megafonem.

„Paříž, Jasone Bourne! Paříž, jestli se odvážíš! Nebo raději jedna menší univerzita v Maine, doktore Webbe?“

Bourne, jemuž se rána na krku úplně otevřela, upadl do mělké ho příboje a mořská voda se zbarvila krví.

18

Steven DeSole, strážce tajemství Ústřední zpravodajské služby, se opřel o volant a zvedl otylé tělo ze sedadla. Stál na opuštěném parkovišti u nákupního střediska v Annapolisu ve státě Maryland, osvětleném pouze neony zavřené čerpací stanice, za jejímž oknem spal obrovský německý ovčák. DeSole si srovnal brýle s kovovými obroučkami a zamžoural na hodinky. Sotva rozeznal svítící ciferník a odhadl čas mezi tři patnáct a tři dvacet ráno. Přijel brzy a to mu vyhovovalo. Musel si uspořádat myšlenky, což za jízdy nemohl – šeroslepost vyžadovala plné soustředění na vozovku a objednat si taxi či řidiče nepřipadalo v úvahu.

Původní informace byla kusá, pouhé jméno, docela běžné. Jmenuje se Webb, oznámil mu volající a následoval hrubý popis, který odpovídal milionům mužů. Poděkoval a zavěsil. Po chvíli se však v jednom koutku analytického mozku, který se díky profesi a tréninku stal skladištěm životně důležitých i zcela nepodstatných údajů, rozklinkal poplašný zvonek. Webb… Webb… Ztráta paměti? Před mnoha lety byl na jistou kliniku ve Virginii převezen z newyorské nemocnice těžce zraněný muž, spíše mrtvý než živý, jehož zdravotní záznam byl označen nejvyšším možným stupněm utajení. Ale vyšetřovatelé mezi sebou každý případ probírají, většinou v odlehlých výklencích, a aby ulevili frustraci. Takto se DeSole dozvěděl o vzpurném, nezvládnutelném pacientovi, který trpěl amnézií. Říkali mu „Davey“ a ve chvílích, kdy se na něj opravdu zlobili, krátce a otráveně „Webb“. Domnívali se, že jde o příslušníka nechvalně známé Medusy, a podezřívali ho, že ztrátu paměti simuluje. A Alex Conklin jim řekl, že člen Medusy, kterého vycvičili, aby v nejhlubším utajení vyrazil po Šakalově stopě, agent provokatér s krycím jménem Jason Bourne, ztratil paměť a málem i život, protože jeho řídící důstojníci mu nevěřili. Tentýž muž, kterému na klinice říkali Davey… David. David Webb je Conklinův Jason Bourne! Jiné vysvětlení není možné.

David Webb! Člověk, který se nacházel v domě generála Normana Swaynea oné noci, kdy se Agentura dozvěděla, že se paroháč Swayne zastřelil. DeSole tehdy nechápal, jak je možné, že se jeho sebevražda nedostala do novin. David Webb. Stará Medusa. Jason Bourne. Conklin. Proč?

Temnotou na vzdáleném konci parkoviště prošlehly reflektory přijíždějící limuzíny, která obloukem dojela k analytikovi a oslnila ho, až musel bolestí přivřít oči. Uvažoval, jak těmto mužům co nejsrozumitelněji předestřít svá zjištění. Pro něj a jeho ženu představovali život, jaký si vysnili – peníze. Nikoli plat podceňovaného vládního byrokrata, skutečné bohatství. Pro vnuky vzdělání na nejlepších univerzitách, ne státní přípravky a pak žebrání o stipendium. Kvůli svým zkušenostem a znalostem neměl šanci přejít do soukromého sektoru, vláda mu tento krok svými legálními obstrukcemi v podstatě znemožnila. Jednoho dne se snad Washington poučí, ale on už se toho nedožije, a šest vnoučat rozhodlo za něj. Štědrá a uznalá nová Medusa ho pozvala a zahořklý úředník s radostí přijal.

Sám před sebou omlouval své neetické rozhodnutí tím, že stovky vysokých činitelů Pentagonu každoročně odcházejí k soukromým firmám, kde je s otevřenou náručí vítají jejich staří kamarádi, dodavatelé pro ozbrojené síly. „Je to práce dnes a plat potom,“ řekl mu kdysi jeden armádní plukovník. Steven DeSole dřel pro svou vlast do roztrhání těla, jenže vlast se mu nehodlala odměnit. Jméno Medusa ovšem z duše nenáviděl jako symbol jiné doby, výhružný a zavádějící. Ale marná sláva, velké olejářské a železniční společnosti se také zrodily díky nekalým praktikám, podvodům a banditismu svých otců zakladatelů. Stará Medusa také povstala z korupce válkou zmítaného Saigonu, ale ve své původní podobě již neexistovala. Nahradila ji desítka jiných korporací pod jinými jmény.

„Nejsme čistí, pane DeSole, to není žádná americká nadnárodní společnost,“ řekl mu jeho náborčí. „A je pravda, že hledáme ekonomické výhody založené na privilegovaných informacích. Na utajovaných skutečnostech, jestli chcete. Ale pochopte, že nám nic jiného nezbývá, protože naši konkurenti v západní Evropě a na Dálném východě dělají totéž, navíc s podporou svých vlád, která je nám odepřena. Obchod, pane DeSole, obchod a zisk. Chrysler nemusí mít rád Toyotu, ale to neznamená, že mazaný pan Iacocca bude volat po leteckém náletu na Tokio. Alespoň zatím. Najde si způsob, jak s Japonci spojit síly.“

Ano, uzavřel své úvahy DeSole, když limuzína zastavila tři metry před ním. To, co dělá pro novou Medusu, nelze označit za zločin, spíš za dobrý skutek. Koneckonců, zisky jsou vždy lepší než bomby… a jeho vnoučata budou navštěvovat prestižní školy. Z automobilu vystoupili dva muži a zamířili k němu.

„Jak ten Webb vypadá?“ zeptal se Albert Armbruster, předseda Federální obchodní komise, když vykročili podél parkoviště.

„Mám k dispozici pouze popis získaný od zahradníka, který se schovával za plotem deset metrů daleko.“

„Co vám řekl?“ zeptal se předsedův společník, jenž nepovažoval za vhodné se představit, malý podsaditý muž s tmavými vlasy a obočím nad pronikavýma očima, které se teď do analytika nelítostně zabodly. „Vyjadřujte se přesně,“ dodal.

„Tak moment,“ protestoval DeSole uraženě. „Já se vždycky vyjadřuju přesně. Neznám vás, ale váš tón se mi nelíbí.“

„Je rozrušený, Steve,“ prohodil Armbruster, jako kdyby byl jeho společník vzduch. „Talián z New Yorku, který nikomu nevěří.“

„Komu můžete v New Yorku věřit?“ zasmál se Ital a laškovně píchl Armbrustera loktem do obrovského břicha. „A nejhorší jsou bílí protestanti. Těm patří banky.“

„Tyhle věci teď nebudeme rozebírat. Ten popis prosím,“ vybídl předseda pracovníka CIA.

„Je nekompletní, ale ten člověk má vazby na starou Medusu, které přesně popíšu.“

„Spusťte, kamaráde,“ řekl muž z New Yorku.

„Je dost urostlý, to znamená vysoký, a je mu kolem padesátky…“

„Nemá prošedivělé spánky?“ přerušil ho Armbruster.

„Ano, myslím, že se o tom zahradník zmínil. Šediny ve vlasech. Podle nich také odhadl jeho věk.“

„Je to Simon,“ konstatoval Armbruster s pohledem upřeným na Newyorčana.

„Kdo?“ DeSole se zastavil a oba muži z limuzíny s ním.

„Představil se jako Simon a o vás, pane analytiku ze CIA, věděl skoro všechno,“ odpověděl předseda. „A také o Bruselu a o celém našem podniku.“

„Co to má k čertu znamenat?“

„Tak především vaše spojení s tou skopovou hlavou v Bruselu prostřednictvím vlastního přístupového kódu.“

„Je to přísně utajená linka, ke které se nikdo jiný nedostane!“

„Někdo ji našel, pane Přesný,“ ušklíbl se Ital, tentokrát bez úsměvu.

„Ach, panebože, to je strašné. Co teď budu dělat?“

„Něco si s Teagartenem vymyslete, ale domluvte si to z telefonního automatu,“ radil mafián. „Jistě na něco přijdete.“

„Jak je možné, že vy víte o Bruselu?“

„Je jen velmi málo věcí, o kterých bych nevěděl.“

„Ten prohnaný parchant na mě ušil boudu,“ vysvětlil Armbruster s úšklebkem. „Namluvil mi, že patří k nám, a dostal mě.“ Předseda Federální obchodní komise zlostně pokračoval v chůzi podél okraje parkoviště a DeSole s Newyorčanem v patách ho váhavě a s obavami následoval. „Vypadalo to, že ví všechno, ale když teď o tom zpětně uvažuju, měl jen střípky informací. Zatraceně velké, to ano, například Burton a vy a Brusel, a já blbec jsem mu vyzvonil spoustu dalších věcí. Do prdele!“

„Tak počkat!“ zvolal analytik CIA a znovu přinutil ostatní dva, aby se zastavili. „Tohle nechápu, ačkoliv jsem stratég. Co dělal David Webb – Jason Bourne, pokud je to skutečně Bourne – včera v noci ve Swayneově domě?“

„Kdo je ksakru Jason Bourne?“ zaburácel předseda Federální obchodní komise.

„Naše spojka se saigonskou Medusou, o které jsem před chvílí mluvil. Před třinácti lety mu Agentura přidělila krycí jméno Jason Bourne – původní Bourne byl tehdy už mrtvý – a vyslala ho na supertajnou akci s klasifikací čtyři nula. Ale něco se podělalo. Ztratil paměť a operace skončila krachem.“

„Co ještě nám můžete říct o tom Webbovi… nebo Bourneovi? Taky si říkal Simon nebo Kobra. Sakra, ten chlap je jak varietní kouzelník, co se za vteřinu převlékne za někoho úplně jiného.“

„Něco podobného dělal zřejmě i v minulosti. Vystupoval pod různými jmény, měnil vzhled i chování. Vycvičili ho tak, než ho vyslali po stopě atentátníka, který si říkal Šakal. Měl ho vypátrat a zabít.“

„Šakal?“ vyhrkl udiveně mafiánský boss. „Jako v tom filmu?“

„Ne, žádná postava z knihy nebo z filmu. Iljič Ramirez Sanchez, jinak známý jako Carlos Šakal, je žijící osoba, nájemný zabiják, po kterém pátrají policejní sbory mnoha zemí již déle než čtvrt století. Kromě potvrzených vražd mu mnozí připisují i obláček kouře nad travnatým pahorkem v Dallasu a pokládají ho za skutečného pachatele atentátu na Johna Kennedyho.“

„To si snad děláte srandu.“

„V žádném případě. A v nejvyšších kruzích Agentury teď převládá názor, že Carlos po letech vystopoval jediného žijícího člověka, který by ho dokázal identifikovat – Jasona Bournea. Neboli, jak jsem pevně přesvědčen, Davida Webba.“

„S tím názorem ale musel někdo přijít!“ vybuchl Armbruster. „Kdo to byl?“

„Ano. Je to všechno hrozně zmatené… vysloužilý agent se zmrzačenou nohou. Jmenuje se Conklin, Alexander Conklin. On a jeden psychiatr, Morris Panov, jsou blízcí přátelé Davida Webba… Jasona Bournea.“

„Kde jsou?“ zeptal se mafián podmračeně.

„K těm se nedostanete. Jsou střeženi jako britské korunovační klenoty.“

„Já jsem se neptal, jak jsou střeženi. Zajímá mě, kde jsou.“

„Conklin žije v konspiračním komplexu Agentury ve Vienně a Panovův byt i ordinace jsou hlídány čtyřiadvacet hodin denně.“

„Dáte mi adresy, že?“

„Jistě, ale opakuju, že se k nim nedostanete. A když, tak s vámi nebudou mluvit.“

„Škoda. Hledáme chlápka s desítkou jmen a vyptáváme se, protože chceme nabídnout pomoc.“

„Na to vám neskočí.“

„Třeba je dokážu přesvědčit.“

„Ale proč, sakra!“ vyjel Armbruster a hned zase ztišil hlas. „Proč byl tenhle Webb nebo Bourne v noci u Swaynea?“

„Tuhle mezeru nemůžu vyplnit,“ ozval se DeSole. „Cože? Jakou mezeru?“

„Slangový termín Agentury pro otázku, na kterou nemám odpověď.“

„Už se nedivím, že tahle země pluje po krk ve sračkách.“

„To není pravda…“

„Sklapněte!“ rozkázal Ital z New Yorku a podal analytikovi zápisník a propisovací tužku. „Tady mi napište adresu vašeho vysloužilého špicla a toho židáckého psychiatra.“

„Mizerně vidím.“ DeSole nakláněl blok ke světlu neonů na zavřené benzinové pumpě. „Tu máte. Číslo bytu si přesně nepamatuju, ale Panov bude mít jmenovku na schránce. Ovšem jak říkám, stejně s vámi nebude mluvit.“

„No tak se prostě omluvíme, že jsme vyrušovali.“

„To budete muset. Slyšel jsem, že pokud se týká pacientů, žárlivě střeží lékařské tajemství.“

„Ano? Asi jako vy tu vaši telefonní linku?“

„Musíme jít,“ zasáhl Armbruster a zamezil tak další podrážděné výměně názorů. Počkal, až si Newyorčan vezme zápisník a tužku, a dodal: „Zachovejte klid, Stevene.“ Pak se otočil a potlačuje vztek se vracel k limuzíně. „Pamatujte, že neexistuje nic, co bychom nezvládli. Až budete mluvit s Jimmym v Bruselu, nezapomeňte si domluvit nějaké rozumné vysvětlení, ano?“

„Spolehněte se, pane Armbrustere. A když dovolíte, můžu se zeptat, jestli je moje konto v Bernu otevřeno pro okamžitý výběr pro případ… Jistě chápete, pro případ…“

„Samozřejmě, Stevene. Stačí se tam ukázat a napsat vlastnoručně číslo účtu. Už tam máte přes dva miliony.“

„Ach, děkuju, děkuju…, pane.“

„Ty peníze jste si zasloužil, Stevene. Dobrou noc.“

Oba muži se posadili dozadu a řidič oddělený skleněnou přepážkou nastartoval. „Kde je druhé auto?“ zeptal se Armbruster napjatě.

Ital rozsvítil vnitřní lampičku a podíval se na hodinky. „Teď parkuje necelý kilometr odsud. Pověsí se na DeSoleho a počká na správný okamžik.“

„Ví ten člověk přesně, co má dělat?“

„Jistě, není žádná prvnička. Má na střeše namontovaný tak silný reflektor, že dohlédne až do Miami. Předjede cíl, rozsvítí a natočí mu světlo do očí. Váš dvoumilionový poskok oslepne a sjede ze silnice. Dneska se na vás usmálo štěstí, Alby. Účtujeme si jen čtvrtinu té částky.“

Předseda Federální obchodní komise se na levém zadním sedadle opřel a zahleděl se z okna, za jehož kouřovým sklem se míhaly nezřetelné temné stíny. „Kdyby mi před dvaceti lety někdo naznačil, že budu sedět v autě s někým jako vy a říkat mu, co jsem vám právě řekl, označil bych ho za fantastu.“

„Jo, to se mi na vás charakterních hercích nejvíc líbí. Shlížíte na nás svrchu a ohrnujete nad námi nos, dokud nás nepotřebujete. Potom se z nás náhle stanou společníci, kteří za vás tahají horké kaštany z ohně.“

„Jen si poslužte,“ ušklíbl se Armbruster. „Mě zajímá ten Simon… Webb. Odkud se vynořil? Proč po nás jde? Co chce?“

„Třeba to souvisí s tím Šakalem.“

„Nesmysl. My s Šakalem nemáme nic společného.“

„Proč taky?“ zazubil se mafián. „Máte nás.“

„Někdy zapomínáte, kde je vaše místo… Ale to je vedlejší. Musíme toho Webba najít. S tím, co už věděl a co jsem mu sám řekl, pro nás představuje závažnou hrozbu.“

„Rozumím. Chcete vyjednávat?“

„Cože?“ vyštěkl Armbruster a otočil se ke klidnému sicilskému obličeji svého společníka.

„Slyšel jste dobře, akorát že jsem se špatně vyjádřil. Předložíme vám nabídku, o které se nevyjednává. Vy buď přijmete, nebo odmítnete.“

„Kontrakt na Webbovu hlavu?“

„Ne,“ odvětil mafián a pomalu zavrtěl hlavou. „Na hlavu Jasona Bournea. Je čistší zabít někoho, kdo už je mrtvý, ne? A protože jste právě díky nám ušetřili půldruhého milionu, cena činí rovných pět.“

„Pět milionů?“

„Eliminace závažné hrozby vyjde draho. Pět milionů, Alby, polovinu předem.“

„To je absurdní.“

„No tak odmítněte. Až přijdete podruhé, bude to sedm a půl, a jestli budete dále váhat, cena vyletí na dvojnásobek. Patnáct melounů.“

„Jaké máme záruky, že ho vůbec dokážete najít? Slyšel jste toho šaška DeSoleho. Klasifikace čtyři nula. Ten chlap je nedosažitelný. Pohřbený.“

„Však my ho vykopeme.“

„Jak? Nezaplatíme dva a půl milionu za pouhá slova.“ Mafián sáhl s úsměvem do kapsy pro zápisník, který mu Steven DeSole vrátil. „Nejlepším zdrojem informací jsou blízcí přátelé. Mám dvě adresy.“

„K těm se ani nepřiblížíte.“

„Nechte toho, Alby. Myslíte si snad, že jsme pořád jako Capone a ta jeho chicagská tlupa blbců? Dnes si platíme specialisty. Vědce, elektronické čaroděje, doktory. Až s tím špiclem a jeho židáckým kamarádem skončíme, nebudou vědět, co se stalo, ale my dostaneme Jasona Bournea, muže, který neexistuje, protože zemřel.“

Albert Armbruster mlčky přikývl a odvrátil se k oknu.

„Na půl roku zavřu, přejmenuju podnik a před otevřením rozjedu reklamní kampaň,“ prohlásil John St. Jacques. Stál u okna, zatímco kanadský lékař ošetřoval jeho švagra.

„Nikdo nezůstal?“ zeptal se Bourne, který seděl v županu na židli, a škubl sebou, když jehla naposled pronikla kůží.

„Ale to víš, že zůstal. Sedm šílených Kanaďanů s manželkami, a to včetně mého starého kámoše, který ti právě sešívá krk. Věřil bys tomu, že chtěli založit domobranu a zahájit stíhání zloduchů?“

„To byl Scottyho nápad,“ ozval se lékař tiše a hned se zase soustředil na práci. „Já se nehlásím,“ dodal, „protože jsem na takové věci už starý.“

„On taky, jenže o tom neví. Kromě toho chtěl nabídnout stotisícovou odměnu tomu, kdo by mohl poskytnout informace a tak dál a tak dál. Nakonec jsem ho přesvědčil, že čím méně řečí, tím lépe.“

„Mlčeti zlato,“ přisvědčil Jason. „A tak to také bude.“

„To nepůjde, Davide,“ namítl St. Jacques, který si špatně vyložil švagrův spalující pohled. „Většinu místních dotěrů odbýváme poukazem na únik plynu, ale zdaleka ne každý nám to spolkne. S vnějším světem si naštěstí nemusíme dělat starosti. Kdyby tady vypuklo zemětřesení, světový tisk by tomu nevěnoval víc než šestiřádkovou noticku zastrčenou na poslední stránce. Ale po Leewardských ostrovech kolují divoké fámy.“

„Opravdu se kromě místních lidí nikdo o poslední události nezajímá?“

„Ale jo, to přijde. Ne přímo Tranquillity, ale Montserrat si vyslouží sloupek v London Times a možná krátký článeček ve Washingtonu a New Yorku, ale nás se to nedotkne.“

„Proč tak tajemně?“

„Vysvětlím ti to později.“

„Klidně mluv, Johnny. Já tě neposlouchám a stejně už končím. Navíc si myslím, že mám na ty informace tak trochu právo.“

„Řeknu to stručně.“ St. Jacques přistoupil k židli. „Jde o guvernéra. Měl jsi pravdu. Jeho člun našli rozbitý u těch nejprožluklejších útesů kolem Antiguy. Nikdo nepřežil, aspoň nikoho nenašli. Oficiálně připisují vinu vlnobití, ale já tomu za daných okolností nevěřím.“

„Za jakých okolností?“

„Nevzal si s sebou svou obvyklou dvoučlennou posádku. Nechal ji v jachtařském klubu s tím, že se projede sám. Jenže Henrymu řekl, že chce ulovit mečouna.“

„A k tomu by posádku nutně potřeboval,“ vložil se do debaty kanadský lékař. „Pardon,“ vyhrkl dodatečně, „já přece neposlouchám.“

„Pochopitelně,“ potvrdil majitel Tranquillity Innu. „Nemůžeš lovit velké ryby a současně řídit člun. Guvernér rozhodně ne. Bál se spustit oči z mapy.“

„Ale číst ji uměl, ne?“ zeptal se Jason. „Myslím mapu.“

„Ano. Rozhodně natolik dobře, aby nenajel na mělčinu, nemluvě o útesu.“

„Dostal rozkaz, aby vyplul sám na místo, kde opravdu musel sledovat mapu,“ konstatoval Bourne a v té chvíli si uvědomil, že doktorovy citlivé prsty se už nedotýkají jeho krku. Místo nich cítil pevný obvaz a lékař stál se sklopenýma očima vedle něho. „Jak to vypadá?“ zeptal se Kanaďana s úsměvem. „Jsme hotoví,“ odvětil lékař.

„Díky. A teď se raději rozloučíme. Večer vás pozvu na drink, souhlasíte?“

„Ach bože, zrovna se dostáváte k tomu nejlepšímu.“

„Není to dobré, doktore. Vůbec to není dobré a já bych byl moc nevděčný pacient, kdybych vám dovolil poslouchat něco, co by vám mohlo uškodit.“

Starší Kanaďan zkřížil s Jasonem zrak. „Myslíte to vážně, viďte. Přes všechno, co se tu stalo, mě nechcete ještě víc namočit. A není to z vaší strany nějaká melodramatická hra, tajemství pro tajemství. Vám na tom opravdu záleží.“

„Počítám, že ano.“

„Pozoruhodné, že vám záleží na jiných lidech, když uvážím, čím jste prošel. A nemyslím tím jen v posledních hodinách, jizvy na vašem těle hovoří jasnou řečí. Jste podivný člověk, pane Webbe. Někdy se mi zdá, jako by z vás mluvily dvě osoby.“

„Na mě není nic divného, doktore,“ opáčil Jason Bourne a na okamžik pevně sevřel víčka. „Nejsem žádný podivín nebo exot. Chci být obyčejný mužský jako všichni ostatní. Normální učitel na vysoké škole. Ale tuto situaci musím řešit, jak uznám za vhodné.“

„Jinými slovy mám ve vlastním zájmu vypadnout.“

„Přesně tak.“

„A jestli někdy zjistím pravdu, uvědomím si, jak byla vaše přednáška poučná.“

„V to doufám.“

„Vsadím se, že jste náramně dobrý učitel, pane Webbe.“

„Doktore Webbe,“ opravil přítele John St. Jacques. „Můj švagr má stejně jako Marie doktorát filozofie. Mluví několika orientálními jazyky a na univerzitě působí jako profesor. Lanařili ho z Harvardu a Yale, ale on odmítl.“

„Mohl bys laskavě mlčet?“ Bourne se rozesmál. „Ten holobrádek se nechává oslnit tituly před jménem i za ním a neuvědomuje si, že ze svého profesorského platu bych si mohl dovolit jednu z těch jeho vilek sotva na pár dní.“

„Blbost.“

„Mluvil jsem o svém platu. Naštěstí mám bohatou manželku… Promiňte, doktore, to je součást rodinného folklóru.“

„Nejen náramně dobrý učitel, ale pod zarputilým zevnějškem i zábavný vypravěč.“ Kanadský lékař se otočil k odchodu a dodal: „Doufám, že to pozvání na drink platí. Už se těším.“

„Děkuju, doktore. Děkuju za všechno, co jste pro mne udělal.“ Kanadan přikývl a při odchodu za sebou pečlivě zavřel dveře. Bourne se otočil ke švagrovi. „Je to dobrý člověk a dobrý přítel, Johnny.“

„Vynikající lékař, ale studený jak psí čumák. Tohle je poprvé, co jsem ho viděl projevit tolik lidskosti… Takže se domníváš, že Šakal přikázal guvernérovi, aby se s ním setkal v nebezpečných vodách a převzal od něj informace a potom ho předhodil jako potravu žralokům.“

„A nechal člun rozbít o skaliska,“ doplnil Jason. „Nejspíš nastavil plyn na nejvyšší rychlost a nasměroval loď na nejbližší útes. Běžné námořní neštěstí, a spojení s Carlosem zmizelo. To je pro něj nejdůležitější.“

„A to je právě věc, která mi nejde do hlavy,“ řekl St. Jacques. „Útesy, kde to guvernér koupil, se jmenují Ďáblova tlama, a není to místo, které bychom svým hostům doporučovali k vyjížďce. Každý rozumný člověk se mu zdaleka vyhne a nikdo nespočítá, kolik životů a lodí si vyžádalo. Jestli tedy Šakal pozval guvernéra na schůzku právě k Ďáblově tlamě, jak o ní, u všech čertů, věděl?“

„Tvoji dva komandos ti to neřekli?“

„Co mi měli říct? Poslal jsem je rovnou za Henrym, aby mu podali kompletní hlášení, a ostatní se starali o tebe. Neměl jsem čas se s nimi vybavovat, protože jsem se domníval, že záleží na každé vteřině.“

„Takže Henry to už ví a nejspíš je pořádně otřesený. Za dva dny ztratil dva drogové čluny a jen u jednoho může doufat, že za něj získá finanční náhradu. A to ještě netuší, že jeho šéf byl Šakalův poskok, který zesměšnil ministerstvo zahraničí, když vydával nastrčeného zabijáka za francouzského válečného hrdinu. Dráty mezi úřadem guvernéra a Whitehallem budou dnes v noci pěkně žhavé.“

„Další drogový člun? Co tím chceš říct? Co všechno se Henry od mých strážných dozvěděl?“

„Před chvílí ses ptal, jak mohl Šakal vědět o Ďáblově tlamě.“

„Možná tomu nebudete věřit, doktore Webbe, ale já si tu otázku pamatuju. Ovšem na odpověď stále čekám.“

„Carlos měl na Tranquillity třetího člověka, světlovlasého zkurvysyna, který vedl protinarkotické oddělení v Montserratu.“

„Cože? Rickman? Jednočlenný britský Ku Klux Klan? Hajzl, který se oháněl předpisy a deptal každého, kdo se bál na něj zařvat? Tak tomuhle Henry těžko uvěří.“

„Proč by neměl? Právě jsi popsal pravděpodobného Carlosova přisluhovače. Uvěří tomu nejpozději ve chvíli, kdy se Rickmanův člun nevrátí do Plymouthu a těla posádky vyvrhne moře na mělčinu nebo se prostě nikdo z nich neukáže na večerní mši.“

„Takže Rickman zajistil Carlosovi útěk.“

„Ano,“ přikývl Bourne a ukázal na pohovku, u níž stál kávový stolek se skleněnou deskou. „Sedni si, Johnny. Musíme si promluvit.“

„O tom, co se stalo?“

„Ne, o tom, co se stane.“

„A co se stane?“ zeptal se John St. Jacques, když se pohodlně usadil.

„Odjíždím.“

„Ne!“ zvolal mladší muž a vyskočil jako zasažený elektrickým proudem. „To nemůžeš!“

„Musím. Zná naše pravá jména a ví, kde žijeme.“

„A kam chceš…?“

„Do Paříže.“

„Zatraceně, to ne! Tohle přece nemůžeš Marii udělat! Ani dětem! Nepustím tě!“

„Nemůžeš mi v tom zabránit.“

„Pro smilování boží, Davide, poslouchej mě. Jestli na tebe Washington kašle, můžu tě ujistit, že Ottawa je z lepšího těsta. Moje sestra pracovala pro vládu a naše vláda nekopne někoho do zadku jen proto, že je moc drahý nebo nepohodlný. Mám styky, lidi jako doktor nebo Scotty. Stačí jejich slovo a stěhuješ se do pevnosti v Calgary, kde se tě nikdo ani nedotkne!“

„Myslíš, že by pro mě naše vláda neudělal totéž? Něco ti řeknu, Johnny. Ve Washingtonu žijí lidé, kteří by rádi nasadili vlastní život, jen aby se Marii, dětem nebo mně nic nestalo. Obětavě, bez nároku na odměnu. Kdybych se chtěl někam schovat, nejspíš bych dostal panské sídlo ve Virginii s koňmi a služebnictvem a ve dne v noci střežené rotou po zuby ozbrojených mariňáků.“

„No tak vidíš! To je řešení!“

„Myslíš, Johnny? To máme žít v soukromém vězení? Děti nesmějí navštívit kamarády a do školy je doprovází tělesná stráž, pokud by vůbec chodily do školy a neučili bychom je doma. A já s Marií hledíme jeden na druhého nebo na reflektory za okny, posloucháme kroky hlídek a jejich kašlání a smrkání, nebo, nedej bože, natažení závěru pušky, protože z křoví vyběhl králík. Děkuji, nechci. To není život, Johnny, to je žalář. To bychom nezvládli.“

„Chápu. Ale co vyřešíš v Paříži?“

„Můžu ho najít a zlikvidovat.“

„Má tam k dispozici svou armádu.“

„Já mám Jasona Bournea,“ opáčil David Webb.

„Takové kecy neberu.“

„Já taky ne, ale zdá se, že to funguje. Něco mi dlužíš, Johnny. Kryj mě. Řekni Marii, že jsem v pořádku, že se mi nic nestalo a že sleduju Šakalovu stopu, na kterou mě navedl starý Fontaine – což je mimochodem pravda. Kavárna v Argenteuilu zvaná Le Coeur du Soldat, Vojákovo srdce. Řekni jí, že s sebou beru Alexe Conklina a veškerou pomoc, kterou mi Washington může poskytnout.“

„To poslední není pravda, že?“

„Není. Šakal by to určitě zjistil, má své zdroje. Jediná šance je postupovat sólo.“

„A ty si myslíš, že to Marii taky nedojde?“

„Ano, bude něco tušit, ale nebude mít jistotu. Požádám Alexe, aby jí zavolal a řekl jí, že je ve spojení s těžkou artilerií, která táhne na Paříž. Ale první zprávu musí dostat od tebe.“

„Proč jí chceš lhát?“

„Jak se můžeš na tohle ptát? Copak si toho se mnou už dost neprožila?“

„No dobře, řeknu jí to. Ale ona mi neuvěří. Prohlédne mě, jako ostatně vždycky. Stačí, aby na mě upřela ty svoje velké hnědé oči.“

„Jak říkám, jistotu mít nebude. Za pár hodin jí zavolej, že se může i s dětmi vrátit. Tohle je teď pro ně to nejbezpečnější místo.“

„A co ty? Jak se chceš dostat do Paříže? Spojení z Antiguy a Martiniku nestojí za nic a všechny lety jsou obsazené několik dní dopředu.“

„Stejně nemůžu letět s francouzskými aerolinkami. Potřebuju se dostat do Paříže tajně, aby o mně nikdo nevěděl. Požádám jistého člověka ve Washingtonu, ať něco vymyslí.“

Alexander Conklin vykulhal z kuchyňky střeženého bytu CIA ve Vienně, obličej i vlasy totálně promočené. Za starých časů, ještě než začal zvedat tržby lihovarům, odcházel ve chvílích krize ze svého pracoviště, ať už se nacházelo kdekoliv, a oddával se neměnnému rituálu. Vyhledal restauraci, kde podávali nejlepší bifteky a největší brambory (a servírovali suché martini). Kombinace samoty, mírné dávky alkoholu a krvavého masa na něj měla blahodárný účinek. Všechny složitosti hektického pracovního zatížení se nějak rozumně vyřešily a vracel se s přijatelným rozuzlením daného problému. Když se o svých kulinářských zálibách zmínil Morrisi Panovovi, psychiatr poznamenal, že pokud ho nezabije bláznivá hlava, tak se o jeho konec postará žaludek.

Avšak v těchto dnech, charakterizovaných postalkoholickým vakuem a vysokým cholesterolem, musel spoléhat na náhradní řešení. Objevil je náhodou. Jednoho dopoledne, když sledoval senátní slyšení v rámci aféry Irán – Contras, které mimochodem pokládal za nejlepší televizní komedii, jakou kdy viděl, mu odešel televizor. Naštvaně zapnul tranzistorové rádio, které už několik let neposlouchal, jenže baterie se dávno roztekly v mazlavou šedou hmotu. Zamířil k telefonu v naději, že opravář, který mu dlužil za pár drobných službiček, okamžitě přispěchá a pomůže mu z nesnází. Sluchátko však zvedla řemeslníkova manželka, která ho zahrnula vzteklou lamentací o tom, že ten její „opíchávač zákaznic“ jí utekl s nějakou „nadrženou bohatou štětkou“. Vynervovaně spěchal do kuchyně, kde na poličce nad dřezem přechovával tabletky proti stresu a léky na vysoký krevní tlak, popadl skleničku a pustil studenou vodu. No a kohoutek vyletěl ze šroubení ke stropu a z díry vyrazil mohutný gejzír, který z něj během vteřiny udělal vodníka. Šok v podobě ledové sprchy ho uklidnil. Vzpomněl si, že CNN vysílá večer záznam pořadu, celý šťastný zavolal instalatérovi a odešel si koupit novou televizi.

Od onoho památného dopoledne tedy pokaždé, když ho stav světa přespříliš znepokojil, strčil hlavu pod vodovod a pustil si na ni studenou vodu. Stejně jako dnes.

DeSole! Zabil se při autonehodě na opuštěné okresní silnici v Marylandu v půl páté ráno. Co sakra dělal Steven DeSole, v jehož řidičském průkazu bylo jasně vyznačeno, že trpí šeroslepostí, na jakési zastrčené silnici za Annapolisem v půl páté ráno? Ale to zdaleka nebylo všechno. V šest volal Charlie Casset, vzteklý jako čert, a oznámil mu, že nabodne vrchního velitele NATO na rožeň a bude žádat vysvětlení, kde se v centrále Ústřední zpravodajské služby vzala tajná telefonní linka, která generála spojovala s šéfem archivu CIA, jenž se nestal obětí autonehody, nýbrž vraždy! A kromě toho by měl jistý podělaný vysloužilý agent jménem Conklin zatraceně rychle – nejpozději do dvanácti nula nula – objasnit, co všechno ví o DeSolem a Bruselu, protože jinak se na zmíněného vysloužilého agenta a jeho tajuplného přítele Jasona Bournea zvysoka vykašle a předhodí je lvům. Hned po Cassetovi zavolal Ivan Jax, lékař z Jamajky, a sdělil mu, že odveze tělo generála Normana Swaynea tam, kde ho našel, protože se nehodlá namočit do dalšího fiaska Agentury. Žádná Agentura, naříkal v duchu Conklin, který nesměl Jaxovi vysvětlit skutečný důvod, proč ho požádal o pomoc. Medusa. A lékař prostě nemůže odvézt mrtvolu zpátky do Manassasu, protože policie na rozkaz federálních úřadů – ve skutečnosti na rozkaz jistého vysloužilého agenta, který znal správná hesla – generálovo sídlo neprodyšně uzavřela.

„A co mám s tím tělem teda dělat?“ řval Jax do telefonu.

„Drž ho chvíli u ledu. Kaktus by to tak chtěl.“

„Kaktus? Celou noc jsem seděl v nemocnici vedle jeho postele. Bude v pořádku, ale o tom, co se tady děje, neví o nic víc než já!“

„My v tajných službách nemůžeme vždycky všechno detailně vysvětlovat,“ hájil se Alex a v duchu se za to pitomé prohlášení styděl. „Ještě ti zavolám.“

Den blbec. Proto tedy odešel do kuchyně a pustil si na hlavu studenou vodu. Co se ještě může podělat? Telefon jako z udělání znovu zazvonil

„Dunkinovy koblihy,“ ohlásil se Conklin.

„Dostaň mě ze země,“ řekl Jason Bourne, v hlase ani stopa po Davidu Webbovi. „Do Paříže.“

„Co se stalo?“

„Utekl, to se stalo, a já musím do Paříže. Tajně, žádná celnice, žádný záznam. Má to tam obšlápnuté a já mu nesmím dát šanci mě najít… Posloucháš mě, Alexi?“

„V noci nad ránem zemřel DeSole. Při fingované autonehodě. Medusa vystrkuje drápy.“

„Na Medusu kašlu! Spletli jsme se. Chci Šakala a vím, kde začít. Dostanu ho!“

„A Medusu necháš na krku mně…“

„Chtěl ses obrátit na vyšší místa a dal jsi mi osmačtyřicet hodin. Posuň čas. Lhůta skončila. Jdi nahoru, ale doprav mě do Paříže.“

„Budou s tebou chtít mluvit.“

„Kdo?“

„Holland, Casset a ostatní. Ministr spravedlnosti, možní i prezident.“

„O čem?“

„Mluvil jsi s Armbrusterem, se Swayneovou ženou a seržantem Flannaganem. Já pouze pár slov. Ty jsi v obraze.“

„A Šakala mám nechat běžet?“

„Na den, maximálně na dva.“

„Tak to ne! Sám víš, jak to chodí. Jsem jediný svědek a budou si mě přehazovat z jedné výslechové místnosti do druhé. A kdybych odmítl vypovídat, strčí mě za katr. Kdepak, Alexi. Mám jedinou prioritu a ta je v Paříži.“

„Podívej, některé věci dokážu ukočírovat, jiné ne. Když jsme Casseta potřebovali, pomohl nám, ale není to člověk, který by se sebou nechal manipulovat, a já bych to ani nezkoušel. Ví, že DeSole byl zavražděn, a dozvěděl se o jeho utajené lince do Bruselu. Bude od nás požadovat další informace. Jestli chceme, aby nám Agentura pomohla, například zajištěním vojenského nebo diplomatického letu do Paříže a bůhvíčeho dalšího, až tam budeš, nemohu Casseta ignorovat.“

Bourne chvíli mlčel a ve sluchátku zněl pouze jeho dech. „Dobře, chápu. Řekni Cassetovi, že mu dám dost podkladů, aby na jejich základě mohlo ministerstvo spravedlnosti stíhat velké ryby ze státní správy. Mezi jiným i hřbitov, který by určitě mnohé objasnil.“

Teď zase chvíli mlčel Conklin. „Možná bude požadovat víc, když uvážíme, po kom právě jdeš.“

„Ale…? Aha, už je mi to jasné – kdybych prohrál. Fajn. Vyřiď mu, že jen co se dostanu do Paříže, najmu si stenografa a nadiktuju mu všechno, co jsem zjistil, a pošlu záznam tobě. Věřím, že svatý Alex už bude vědět, jak s těmi materiály naložit. Doporučil bych dávkování po stránkách, abychom si udrželi jejich spolupráci.“

„To zvládnu… A teď k Paříži. Pokud si vzpomínám, Montserrat leží blízko Martiniku.“

„Necelou hodinu letu a Johnny zná každého pilota na velkém ostrově.“

„Martinik patří Francii a já mám pár známých v Deuxième Bureau. Ať tě tam Johnny nějak dopraví. Zavolej mi z letiště, do té doby už by to mělo být zařízeno.“

„Fajn… Ještě jedna věc, Alexi. Marie a děti se odpoledne vrátí na Tranquillity. Zavolej jí a řekni, že jsem v Paříži s veškerou možnou podporou vlády.“

„Ty prolhaný parchante…“

„Udělej to!“

„Samozřejmě, spolehni se. A když už jsme u toho, dnes večeřím u Morrise. Je mizerný kuchař, ale myslí si pravý opak. Chtěl bych ho informovat o nejnovějším vývoji. Neodpustil by mi, kdybych mu něco tajil.“

„Jistě. Bez něho bychom oba seděli ve vypolštářované cele a žvýkali syrovou kůži.“

„Ozvi se z letiště. Mnoho štěstí.“

Druhý den v půl jedenácté dopoledne washingtonského času vyšel doktor Morris Panov v doprovodu tělesného strážce z nemocnice Waltera Reeda, kde absolvoval sezení s vyřazeným armádním poručíkem, jenž trpěl těžkou psychickou poruchou následkem vážné nehody, která si před osmi týdny vyžádala životy více než dvaceti nováčků. Moc pro něj udělat nemohl. Důstojník se provinil přehnanou soutěživostí, v ozbrojených silách celkem obvyklou, a bude s tím muset žít. Skutečnost, že šlo o privilegovaného absolventa West Pointu a černocha na situaci nic neměnila. Většina mrtvých byli také černoši, ovšem neprivilegovaní.

Panov přemítal o možnostech léčby a teprve po chvíli se zadíval na svého ochránce. „Vy jste nový?“ zeptal se překvapeně.

„Ano, pane. Často nás na poslední chvíli převelí. Udržují nás tak v pohotovosti.“

„Jistě. Rutina otupuje pozornost.“ Psychiatr kráčel po chodníku k místu, kde obvykle stávala jeho opancéřovaná limuzína. „To není moje auto,“ namítl, tentokrát už znepokojeně.

„Nastupte si,“ vyzval ho strážce a zdvořile mu otevřel dveře.

„Co to má znamenat?“ vykřikl Panov, když ho dvě silné paže vtáhly na zadní sedadlo. Strážný nastoupil za ním a společně s druhým mužem mu vyhrnul rukáv saka. Třetí pasažér se k psychiatrovi naklonil a vbodl mu do paže jehlu.

„Dobrou noc, doktore,“ řekl voják s odznakem armádní zdravotní služby na klopě uniformy. „Zavolejte do New Yorku,“ dodal.

19

Boeing 747 společnosti Air France zakroužil ve večerním oparu nad pařížským letištěm Orly; vinou nepříznivého počasí v Karibiku přiletěl s pětihodinovým zpožděním. Zatímco pilot nalétával na přistání, navigátor se na utajené frekvenci spojil s tajnou komunikační ústřednou.

„Zvláštní zásilka doručena. Čekejte prosím na určeném místě. Konec.“

Zmíněná zvláštní zásilka seděla v oddělení první třídy; vedlejší sedadlo zůstalo na příkaz francouzské kontrarozvědky, která úzce spolupracovala s Washingtonem, neobsazené. Netrpělivý a podrážděný Bourne, jemuž obvaz na krku nedovolil spát, přemýšlel o událostech posledních dvaceti hodin. Mírně řečeno neproběhly tak hladce, jak Conklin očekával. Deuxième Bureau dlouho vzdorovalo, zatímco se žhavily linky mezi Washingtonem, Paříží a Viennou ve Virginii. Hlavní kámen úrazu spočíval v neochotě CIA objasnit pravé pozadí operace. Týkala se Jasona Bournea a toto jméno mohl odtajnit pouze Alexander Conklin, který to ovšem odmítal z obavy, že v Paříži se neodehraje nic, o čem by se Šakal vzápětí nedozvěděl. Zoufalý Alex se nakonec spojil obyčejnou nekódovanou linkou s jedním známým ze starých časů a požádal o laskavost. Počasí ovšem poručit nemohl.

„Monsieur Simon?“ zeptal se starší Francouz v dokonale ušitém obleku a s krátce zastřiženou bílou bradkou.

„Správně,“ odpověděl Jason Bourne a stiskl nabízenou pravici.

„Já jsem Bernardine, Francois Bernardine, kolega našeho společného přítele svatého Alexe,“ představil se pracovník Deuxiěme Bureau.

„Alex o vás mluvil.“ Jason se nejistě usmál. „Pochopitelně ne jménem, ale řekl mi, že možná zmíníte jeho svatost. Podle toho prý poznám, že jste jeho… kolega.“

„Jak se mu daří? Samozřejmě jsme slyšeli nejrůznější pověsti.“ Bernardine pokrčil rameny. „Následky zranění ve Vietnamu, alkohol, propuštění se ztrátou cti, slavný návrat, hrdina Agentury a tak dále. Protichůdné zvěsti.“

„Většinou pravdivé a nebojí se je přiznat. Je mrzák, nepije a skutečně se zachoval hrdinsky.“

„Chápu. Další řeči se týkaly operací v Pekingu a Hongkongu, na kterých se údajně podílel jistý Jason Bourne.“

„Slyšel jsem o tom.“

„Ano, pochopitelně… Ale teď k Paříži. Náš svatý mi řekl, že budete potřebovat ubytování a ošacení koupené na místě, abyste mohl vystupovat jako typický Francouz.“

„Ano, malý, ale variabilní šatník,“ potvrdil Jason. „Vím, kde nakupovat, a mám dost peněz.“

„V tom případě zbývá vyřešit otázku bydlení. Hotel dle vašeho výběru? La Tremoille? George Cinq? Plaza Athénée?“

„Něco menšího a mnohem levnějšího.“

„Peníze tedy jsou problém?“

„Vůbec ne. Pouze dojem. Podívejte, znám Montmartre. Něco si najdu. Ale neobejdu se bez auta. Mělo by být registrované na cizí jméno, pokud možno takové, které zavede případné pátrání do slepé uličky.“

„Zařízeno. Údajný majitel již nežije. Čeká na vás v podzemních garážích u hotelu Des Capucines nedaleko Place Vendôme.“ Bernardine vylovil z kapsy klíčky. „Starší peugeot v sekci E. V Paříži jich jezdí tisíce. Poznávací značka je na přívěsku.“

„Řekl vám Alex, že se budu pohybovat v přísném utajení?“

„Nemusel. Věřím, že náš svatý si za svých předchozích pracovních pobytů obstaral na hřbitovech řadu vhodných alias.“

„Také jsem se od něj tento postup naučil.“

„Všichni jsme se od něho učili, je nejlepší v naší profesi. V hlavě mi utkvělo zejména jedno jeho rčení. Proč to nezkusit? Ale musím vám na něj něco prozradit,“ pokračoval Bernardine s úsměvem. „Jednou si vybral z náhrobku jméno, z kterého Sûreté šílela. Patřilo totiž známému vrahovi, po němž úřady dlouhé měsíce pátraly.“

„Tak to se mu povedlo,“ zasmál se Bourne.

„Později mi řekl, že je objevil na hřbitově u Rambouilletu.“

Hřbitov u Rambouilletu! Místo, kde se ho Alex před třinácti lety pokusil zabít. Úsměv z Jasonovy tváře zmizel a jeho oči probodly francouzského agenta. „Vy víte, kdo jsem, že?“ zeptal se tiše.

„Ano,“ odpověděl Bernardine. „Po všech fámách z Dálného východu nebylo zase tak těžké to uhodnout. Jsme koneckonců v Paříži, kde jste poprvé otiskl svou stopu na evropské půdě, pane Bourne.“

„Ví o mně ještě někdo?“

„Mon Dieu, non! A nikdo se nic nedozví. Měl byste vědět, že Alexanderu Conklinovi, skromnému svatému les opérations noir, černých operací, jak říkáte ve svém jazyku, vděčím za svůj život.“

„To nebylo nutné, mluvím plynně francouzsky… Nebo vám to Alex neřekl?“

„Ach bože, snad o mně nepochybujete?“ Vysloužilý agent Deuxième Bureau nakrčil bílé obočí. „Mějte na paměti, mladý muži…, chci říct mladší muži, že je mi přes sedmdesát, a pokud někdy sklouznu ke své mateřštině a opravím se, dělám to ze zdvořilosti, ne proto, že bych chtěl na vás vyzrát.“

„D’accord. Je regrette. Omlouvám se.“

„Bien. Alex je o pár let mladší než já. Zajímá mě, jak se vyrovnává s věkem.“

„Stejně jako vy. Špatně. Člověk musí bojovat.“

„To mám také v úmyslu.“ Bernardine znovu sáhl do kapsy a vylovil vizitku. „Moje číslo do kanceláře. Dnes už pochopitelně působím jako pouhý konzultant. Na druhou stranu jsem vám napsal linku domů. Mám speciální telefon, dalo by se říci unikátní. Kdybyste cokoliv potřeboval, zavolejte. Pamatujte, jsem jediný přítel, kterého v Paříži máte. O vašem pobytu zde nikdo jiný neví.“

„Můžu se vás na něco zeptat?“

„Zajisté.“

„Podle všeho jste alespoň částečně ve výslužbě. Jak je možné, že toho pro mě dokážete tolik zařídit?“

„Ach,“ zvolal konzultant francouzské kontrarozvědky. „Všichni stárneme. Stejně jako Alex mám plnou hlavu tajemství. Jak jinak?“

„Mohli by vás neutralizovat. Zaranžovat nehodu.“

„Tak hloupí nejsou. Co je v hlavě, lze svěřit i papíru a zamknout do trezoru – a zase odemknout, kdyby došlo k nějaké podivné události… Je to samozřejmě nesmysl, protože každé naše slovo by se dalo popřít jako tlachání dementních starců. Jenže oni to nevědí. Strach, monsieur. Strach je nejmocnější zbraň naší profese. Tou druhou je ostuda, ale tento postup si pro sebe vyhradila sovětská KGB a váš Federální úřad pro vyšetřování. Ti se ostudy bojí víc než třídního nepřítele.“

„Vidím, že jste se narodil na stejné ulici jako Conklin.“

„Přirozeně. Pokud vím, ani on nemá ženu či rodinu, jen sporadické milenky, které nám občas zahřejí postel, několik hlučných a otravných synovců a neteří, kteří nás sem tam navštíví o svátcích, hrstku důvěrných přátel a konečně pár nepřátel, kteří by nás mohli navzdory vyhlášenému příměří zastřelit nebo otrávit. Musíme žít sami, protože jsme profesionálové a nepatříme do normálního světa. Ten pouze využíváme jako zástěrku, když se plížíme jeho temnými uličkami a kupujeme nebo mámíme informace, které jsou v konečném důsledku stejně k ničemu, když dojde na jednání na nejvyšší úrovni.“

„Tak proč to děláte? Proč se staráte, když je vaše úsilí tak zbytečné?“

„Máme to v krvi, která nám proudí žilami. Vycvičili nás a my se snažíme porazit nepřítele. Buď dostane on nás, nebo my jeho.“

„Nepřipadne vám to hloupé?“

„Jistě že připadá. Ale proč přiletěl Jason Bourne do Paříže a jde po Šakalovi? Mohl nad ním mávnout rukou a říct si dost. Stačí požádat a dostanete totální ochranu.“

„Ano, vězení. Můžete mě zavézt do města? Najdu si hotel a ozvu se vám.“

„Nejdřív zavolejte Alexovi. Chce s vámi mluvit. Něco se stalo.“

„Kde je telefon?“

„Teď ne. Až ve dvě. Washingtonského času. Máte skoro hodinu k dobru. Dřív k zastižení nebude.“

„Řekl vám, o co jde?“

„Myslím, že se to teprve snaží zjistit. Byl dost ustaraný.“

Malý pokoj se nacházel v odděleném výklenku hotelu Pont Royal na rue Montalembert. Jason musel vyjet pomalým rozhrkaným výtahem do nejvyššího patra a projít dvěma úzkými chodbami, což mu plně vyhovovalo. Ubytování mu připomínalo horskou jeskyni, odlehlou a bezpečnou.

Aby zabil čas do telefonátu s Alexem, prošel se po nedalekém bulváru Saint Germain a nakoupil nezbytné drobnosti – toaletní potřeby, spodní prádlo, obuv a několik kusů letního šatstva –, aby později neztrácel čas. Naštěstí nemusel z Bernardinea mámit zbraň. Cestou z letiště otevřel Francouz přihrádku na palubní desce, vytáhl z ní zalepenou hnědou papírovou krabici a podal ji Jasonovi. Uvnitř ležela automatická pistole a dvě krabičky munice a pod nimi třicet tisíc franků v bankovkách různé hodnoty, podle platného kurzu téměř pět tisíc dolarů.

„Do zítřka zařídím, abyste měl přístup k penězům. Samozřejmě v rozumných mezích.“

„Žádné meze,“ namítl Bourne. „Požádám Conklina, aby vám poslal sto tisíc dolarů, a kdyby to nestačilo, dalších sto. Řekněte si, kam je chcete.“

„Z rezervních fondů?“

„Ne. Z mých vlastních. A díky za bouchačku.“ S nákupními taškami v obou rukou se vracel do hotelu. Za pár minut budou ve Washingtonu dvě odpoledne, v Paříži osm večer. Kráčel po ulici a snažil se nemyslet na to, co mu Alex řekne. Moc mu to nešlo. Kdyby se něco stalo Marii nebo dětem, zešílel by! Ale to snad ne. Vrátili se na Tranquillity a bezpečnější útočiště pro ně neexistuje. Nastoupil do starodávné výtahové kabiny z mosazných mříží, odložil tašky na podlahu, stiskl tlačítko svého patra a sáhl do kapsy pro klíč od pokoje, když vtom ho ostře bodlo na krku. Pohyboval se moc rychle a příliš namáhal stehy. Naštěstí necítil teplý pramínek, který by znamenal krvácení, ale varování znělo jasně. Prošel oběma chodbami, odemkl, hodil nákup na postel a třemi kroky stál u stolku s telefonem. Conklin dodržel slovo; zvedl sluchátko po prvním zazvonění. „To jsem já, Alexi. Co se děje? Marie…“

„Ne,“ přerušil ho stroze Conklin. „Mluvil jsem s ní kolem poledne. Vrátila se s dětmi na ostrov a je připravena mě na potkání zabít. Nevěřila mi ani slovo. Ten pásek budu muset vymazat. Takové výrazy jsem naposled slyšel v deltě Mekongu.“

„Je rozrušená…“

„Já taky,“ skočil mu do řeči Alex. „Mo zmizel.“

„Cože?“

„Slyšels dobře. Panov je pryč. Vypařil se.“

„Jak je to ksakru možné? Byl na každém kroku pod dohledem!“

„Snažíme se to zjistit. Právě jsem se vrátil z nemocnice.“

„Z nemocnice?“

„Walter Reed. Dnes ráno pracoval pro armádu, a když sezení skončilo, už se ochrance neukázal. Chlapi čekali dvacet minut a pak ho začali hledat, protože měl nabitý program. Řekli jim, že odešel.“

„To je šílené.“

„Ano, a zbytek je ještě šílenější. A děsivější. Staniční sestra vypověděla, že k recepci přišel vojenský lékař, prokázal se služebním průkazem a požádal ji, aby Panovovi vyřídila, že došlo ke změně trasy. Měl sjet dolů výtahem ve východním křídle, protože u hlavního vchodu se koná jakási protestní demonstrace. Do východního křídla se z psychiatrického oddělení jde po jiné chodbě. Zmíněný vojenský lékař použil hlavní dveře.“

„Můžeš to zopakovat?“

„Použil hlavní dveře. To znamená, že prošel kolem ochranky v hale.“

„A dál na psychiatrické oddělení a do východního křídla. Nic neobvyklého, po nemocnici se přece lékaři běžně pohybují, i v uzavřených prostorách. A když už tam jsou, mohou předat falešné instrukce… Ale kdo za tím stojí, Alexi? Carlos se vrátil sem, do Paříže! Ať chtěl ve Washingtonu cokoliv, získal to. Našel mě. Našel nás. Nic víc nepotřeboval!“

„DeSole,“ řekl Conklin tiše. „Věděl o mně a o Panovovi. Seděl v jednacím sále, když jsem vyhrožoval vedení Agentury a zmínil jsem se o nás dvou.“

„Teď ti nerozumím.“

„DeSole, Brusel… Medusa.“

„Aha. Promiň, v poslední době mi to pomalu myslí.“

„Jdou po nás, Davide. Oni, ne Šakal. DeSole byl zlikvidován a my jsme ztratili jediné spojení. Je to Medusa.“

„K čertu s ní! Na lidi z Medusy zvysoka kašlu.“

„Ale oni na nás ne. Rozbil jsi jejich ulitu. Chtějí tvou hlavu.“

„To je mi jedno. Jak jsem ti řekl už včera, mám jedinou prioritu a ta je tady, v Paříži. První postupný cíl Argenteuil.“

„Asi jsem se nevyjádřil dost jasně.“ Alex poraženecky ztišil hlas do monotónního šepotu. „Včera jsem s Morrisem večeřel a všechno mu řekl. Tranquillity, tvůj odlet do Paříže, Bernardine…

Všechno.“

Bývalý bostonský soudce stál uprostřed hloučku truchlících na plochém vršku nejvyššího kopce na ostrově Tranquillity, kde se nacházel místní hřbitov, a díval se, jak dvě bohatě vyřezávané rakve, dar štědrého majitele penzionu, klesají do hrobu za doprovodu zcela nesrozumitelného mumlání domorodého kněze. „Jean Pierre Fontaine“ a jeho manželka ulehli k poslednímu odpočinku.

A Brendan Patrick Pierre Prefontaine, opilec a pouliční právník, získal případ, který pokládal, jak pozoruhodné, za důležitější než vlastní přežití. Vznešený Randolph Gates, gigant právnické vědy, advokát a hlásná trouba elity, je ve skutečnosti podlý padouch, rozsévač smrti v Karibiku. V projasňující se mysli – nečekaně se rozhodl, že se klidně obejde bez čtyř panáků vodky hned po probuzení, což byla další pozoruhodnost – se začaly rýsovat kontury situace. Gates poskytl základní údaje těm, kdo chtěli vyvraždit Webbovu rodinu. Proč? Sdělil místo pobytu potenciálních obětí lidem, o nichž musel vědět, že jsou zabijáci, a stal se tak v očích zákona spoluviníkem pokusu o několikanásobnou vraždu. Randy má koule ve svěráku, a jak se čelisti začnou přibližovat, jistě zazpívá a vyklopí informace, které pomůžou Webbovým – konkrétně té nádherné brunetce, co se mu pořád zjevuje ve snech.

Ráno odlétá do Bostonu, ale požádal Johna St. Jacquese, jestli by se mohl jednoho dne vrátit. Bez předem zajištěné rezervace.

„Můj dům je váš dům, pane soudce,“ zněla odpověď.

„Možná si vaši laskavost i zasloužím.“

Albert Armbruster, předseda Federální obchodní komise, vystoupil z limuzíny a zastavil se na chodníku před strmým vstupním schodištěm svého domu v Georgetownu. „Zeptejte se ráno v kanceláři,“ řekl řidiči, který mu držel zadní dveře. „Jak víte, jsem nemocný člověk.“

„Ano, pane.“ Řidič zabouchl. „Nemám vám pomoct, pane?“

„Ne, k čertu! Vypadněte.“

„Ano, pane.“ Vládní šofér vklouzl za volant a zaburácení motoru vytočeného na plné obrátky dostatečně ilustrovalo jeho náladu.

Armbruster stoupal po kamenných schodech a břicho i hrudník se mu při každém kroku nebezpečně nadouvaly. Polohlasně zaklel, když za záclonou prosklených vstupních dveří viktoriánského domu spatřil siluetu své manželky. „Zasraná štěkna,“ zabručel na předposledním stupni a sevřel zábradlí. Vtom se ocitl tváří v tvář smrtelnému nepříteli, který ho ohrožoval už třicet let.

Z temnoty sousedního pozemku štěkl výstřel. Armbrusterovy paže vyletěly do vzduchu v marné snaze udržet rovnováhu, ale to už se mrtvé tělo kutálelo po schodech a za několik vteřin zůstal předseda Federální obchodní komise ležet groteskně zkroucený na chodníku.

Bourne se převlékl do plátěných kalhot, košile s krátkými rukávy a bavlněného safari saka, vše francouzské výroby, do kapes nastrkal peníze, zbraně a doklady, pravé i falešné, a odešel z hotelu. Ještě předtím však naskládal na postel polštáře a šaty, v nichž přiletěl, přehodil ostentativně přes židli. Nenuceně prošel kolem okázalé recepce, a sotva se ocitl na ulici, spěchal k nejbližší telefonní budce. Vhodil minci do štěrbiny a vytočil Bernardineovo číslo domů.

„Tady Simon,“ představil se.

„Čekal jsem vás,“ odpověděl Francouz. „Respektive doufal jsem, že se ozvete. Mluvil jsem s Alexem a požádal jsem ho, aby mi neříkal, kde bydlíte – člověk nemůže prozradit, co neví. Ale k věci. Na vašem místě bych se přestěhoval. Aspoň na jednu noc. Je možné, že si vás na letišti někdo všiml.“

„A co vy?“

„Budu hrát mrtvého brouka, ostatně Deuxième Bureau hlídá můj byt. Kdo ví, třeba mě někdo navštíví.“

„Snad jste jim neřekl…“

„O vás?“ skočil mu do řeči Bernardine. „Jak bych mohl, monsieur? Vždyť vás neznám. Můj zaměstnavatel, který o mě tak pečuje, se domnívá, že mi vyhrožuje duševně chorý zločinec.“

„Je vhodné mluvit o tom po telefonu?“

„Řekl jsem vám, že mám velmi speciální přístroj.“

„To je pravda.“

„Stručně řečeno je nenapíchnutelný… Měl byste si odpočinout, monsieur. Unavený nikomu neprospějete a sobě už vůbec ne. Ale postel si musíte najít sám, v tom vám nepomůžu.“

„Odpočinek je zbraň,“ zopakoval Jason poučku, kterou pokládal za nezpochybnitelnou ve světě, který nenáviděl.

„Co prosím?“

„Nic, najdu si postel a ráno vám zavolám.“

Pronajal si pokoj v levném hotelu Avenir na rue Gay-Lussac. Podepsal se falešným jménem, které pohotově zapomněl, vyšel po schodech do prvního patra, svlékl se a padl na lůžko. „Odpočinek je zbraň,“ řekl polohlasně a pozoroval světla pařížské ulice, která se zrcadlila na omítce stropu. Ať už v horské jeskyni nebo uprostřed rýžového pole v deltě Mekongu, odpočinek je často účinnější než puška nebo samopal. Tuhle lekci mu vtloukl do hlavy d’Anjou, muž, který pro jeho záchranu obětoval vlastní život v lesích přírodní rezervace nedaleko Pekingu. Odpočinek je opravdu zbraň, uzavřel Bourne své úvahy a dotkl se obvazu na krku. Nic však necítil; v tom okamžiku jej přemohl spánek.

Probouzel se pomalu, ostražitě, do zvuků automobilového provozu v ulici pod oknem – zlostné túrování motorů, jekot houkaček, neodmyslitelná akustická kulisa pařížského rána. Posadil se na proleželé nepohodlné posteli, položil nohy na podlahu a s toporně ztuhlým krkem vstal. Podíval se na hodinky a zamrkal údivem. Nezapomněl si je včera nastavit na pařížský čas? Ale ne, jistě že ne. Skutečně je sedm minut po desáté. Spal téměř jedenáct hodin, jak ostatně dosvědčovalo kručení v žaludku. Vyčerpání vystřídal hlad.

Jídlo však bude muset počkat. Seznam obsahoval důležitější položky a v jeho čele stál telefonát Bernardineovi, následovaný prověrkou bezpečnostní situace v hotelu Pont-Royal. Na nejistých nohou se odloudal do koupelny a ke svému zklamání zjistil, že v Aveniru pokládají horkou vodu za zbytečný přepych. Spokojil se se studenou sprchou a krátká rozcvička uvolnila strnulé svalstvo. Našel Bernardineovu navštívenku a posadil se k telefonu na nočním stolku.

„Spícího brouka bohužel nikdo nenavštívil,“ oznámil veterán francouzské tajné služby. „No, možná je to dobrá zpráva.“

„Není, dokud nenajdeme Panova – pokud ho najdeme. Svině!“

„Ano, s tím musíme počítat. To je ta nejhorší stránka naší profese.“

„Zatraceně, nemůžu přece nad někým jako Mo Panov jen tak mávnout rukou a říct S tím musíme počítat.“

„To po vás ani nechci, pouze jsem konstatoval fakt. Emoce jsou pro vás důležité, ale realitu nezmění. Nechtěl jsem vás urazit.“

„A já po vás nechtěl štěkat. Jde o to, že mi na něm velice záleží.“

„Chápu… Co máte v plánu? Potřebujete něco?“

„Zatím nevím,“ odpověděl Bourne. „Vyzvednu si auto a za hodinu budu možná chytřejší. Kde vás zastihnu? Doma, nebo v kanceláři?“

„Dokud se mi neozvete, neopustím byt a svůj speciální telefon. Za daných okolností bude lepší, když mi do kanceláře volat nebudete.“

„To zní zlověstně.“

„Zdaleka neznám každého, kdo dnes na oddělení pracuje, a v mém věku patří opatrnost mezi vzácné ctnosti. Navíc, kdybych tak rychle odvolal ochranku, zavdalo by to podnět k fámám o mé senilitě.“

Jason zavěsil a měl sto chutí zavolat do Pont-Royalu, ale tohle je Paříž, město, které si potrpí na diskrétnost a kde hoteloví zaměstnanci jen neradi poskytují informace po telefonu. A hostům, které neznají, už vůbec ne. Rychle se oblékl, zaplatil účet a vyšel na ulici. Na rohu si zastavil taxi a o osm minut později už stál před recepcí hotelu Pont-Royal. „Jmenuju se Simon,“ řekl plynnou francouzštinou a uvedl číslo pokoje. „Večer jsem se seznámil s příjemnou dámou a strávil jsem noc u ní. Chtěl bych se zeptat, jestli mě někdo nesháněl.“ Vytáhl z kapsy několik bankovek a jeho oči prozradily recepčnímu, že je ochoten štědře zaplatit za diskrétnost. „Nebo třeba jestli někdo jenom nepopsal muže, který by se mi podobal.“

„Děkuji, pane… Chápu, o co vám jde. Zeptám se ještě kolegy z noční směny, ale kdyby vás někdo hledal, určitě by mi nechal v tom smyslu vzkaz.“

„Jak to víte?“

„Protože mě opravdu požádal, abych vám to vyřídil. Pokouším se vám dovolat už od sedmi, kdy jsem přišel do práce.“

„Co přesně v tom vzkazu stálo?“ zeptal se Jason a zatajil dech.

„Máte se spojit se svým přítelem na druhé straně Atlantiku, který vás celou noc sháněl. Mohu to dosvědčit, pane. Vím od spojovatelky, že naposled se po vás váš přítel ptal před necelou půlhodinou.“

„Před necelou půlhodinou?“ Jason probodl recepčního pohledem a podíval se na hodinky. „Na druhé straně je pět ráno… Celou noc?“

Úředník přikývl, ale to už Jason mířil k výtahu.

„Co se proboha stalo, Alexi? V recepci mi řekli, žes mě sháněl celou…“

„Jsi v hotelu?“ přerušil ho rychle Conklin. „Ano.“

„Běž na ulici a zavolej mi z budky. Pospěš si.“

Znovu ucouraným výtahem do haly a ven do letního vedra a po chodníku k Seině. Kde je k čertu telefon? Tam. Na rohu rue du Bac, budka s červenou stříškou a stěnami olepenými plakáty.

Bourne se prodral hustým provozem na protější stranu ulice a doslova se vřítil do budky. Naházel do štěrbiny několik mincí a po mučivě dlouhém vysvětlování, že nechce volat do hlavního města Rakouska, nýbrž do Vienny ve Virginii, Spojené státy americké, se konečně probojoval k Alexovi.

„Do prdele, proč jsem nemohl volat z hotelu?“ vyštěkl vztekle. „Včera ti to nevadilo.“

„Včera není dnes.“

„Něco nového o Morrisovi?“

„Zatím ne, ale zdá se, že nepřítel udělal chybu. Jsme na stopě tomu vojenskému doktorovi.“

„Zlomte ho!“

„S radostí. Sundám si protézu a budu ho mlátit tak dlouho, dokud nebude žebrat o slitování a možnost spolupracovat.“

„Ale proto jsi mě celou noc nesháněl, že?“

„Ne. Včera jsem seděl pět hodin u Petra Hollanda. Zareagoval přesně tak, jak jsem očekával. Plnou boční salvou.“

„Medusa?“

„Ano. Trvá na tom, aby ses ihned vrátil, protože jsi jediný svědek. Je to rozkaz.“

„Tak hovno! Co se mě týká, nemá na čem trvat, natož mi dávat rozkazy.“

„Může tě odříznout od podpory a já s tím nic nenadělám. Když budeš něco potřebovat, nedá ti to.“

„Obejdu se bez něj. Bernardine mi nabídl bezvýhradnou pomoc.“

„Bernardine má omezené zdroje. Může se jako já odvolat na staré dluhy, ale bez přístupu k mašinkám toho moc nezmůže.“

„Řekl jsi Hollandovi, že mu sepíšu všechno, co vím?“

„A udělals to?“

„Udělám.“

„Stejně se s tím nespokojí. Chce tě osobně vyslechnout. Tvrdí, že papíru otázky klást nemůže.“

„Blížím se k Šakalovi! Teď nemůžu přestat. Ať Holland přestane blbnout.“

„Neřekl bych, že blbne. Ví, čím jsi prošel. Bere to rozumně. Lépe řečeno bral. V sedm večer práskl dveřmi.“

„Proč?“

„Armbruster byl zastřelen před svým domem v Georgetownu. Policie případ oficiálně vyšetřuje jako ozbrojenou loupež, což je pochopitelně blbost.“

„A sakra!“

„Měl bys vědět i pár dalších věcí. Za prvé pouštíme Swayneovu sebevraždu.“

„Proboha proč?“

„Aby si vrahové mysleli, že jsou za vodou. A taky abychom viděli, kdo se příští týden ukáže.“

„Na pohřbu?“

„Ne, to je uzavřený obřad pro nejbližší rodinu.“

„Tak kdo se má kde ukázat?“

„V jeho sídle. Vznesli jsme přísně úřední cestou dotaz na Swayneova právníka, který potvrdil, co ti řekla jeho žena. Veškerý majetek připadne nadaci.“

„Které?“ zajímal se Bourne.

„Nikdo o ní v životě neslyšel. Údajně ji před pár lety založili bohatí přátelé našeho generála. Dojemné k posrání. Jmenuje se Nadace pro pomoc námořníkům, vojákům a námořním pěšákům a správní rada už zasedá.“

„Lidi z Medusy?“

„Nebo jejich náhradníci. Uvidíme.“

„A co těch šest či sedm jmen, Alexi, která jsem dostal od Flannagana a předal ti je? A seznam poznávacích značek limuzín účastníků porad?“

„Roztomilé, vskutku roztomilé,“ prohlásil Conklin záhadně.

„Co je roztomilé?“

„Především ta jména. Jedním slovem spodina.“

„Ale ty značky! Porady! To je přece trefa do černého!“

„Ještě roztomilejší,“ poznamenal Alex. „Trefa do hromady sraček. Všechno auta z půjčoven. Nemusím ti vysvětlovat, co by nám ta jména řekla, i kdybychom znali přesná data a získali totožnost zákazníků.“

„Na tom pozemku je hřbitov!“

„A kde? Jak velký? Ten pozemek má jedenáct hektarů.“

„Začni hledat!“

„A inzerovat, co víme?“

„Máš pravdu… Víš co, Alexi? Řekni Hollandovi, žes mě nesehnal.“

„Děláš si srandu?“

„Ne, myslím to vážně. Recepční už dostal zaplaceno. Může tě krýt. Dej Hollandovi jméno hotelu a číslo, ať si to ověří. Nebo ať sem pošle někoho z ambasády. Recepční odpřisáhne, že jsem se včera přihlásil a od té doby mě neviděl. Potvrdí to i ústředna. Dej mi pár dní. Prosím!“

„Holland pořád může zavřít všechny kohouty a možná to udělá.“

„Neudělá, jestli si bude myslet, že se vrátím, až mě najdeš. Nepotřebuju od něj nic, než aby dál hledal Morrise a utajil můj pobyt v Paříži.“

„Pokusím se.“

„Ještě něco? Mám spoustu práce.“

„Ano. Casset letí zítra ráno do Bruselu ukřižovat Teagartena. Ten s tebou nemá nic společného.“

„Souhlasím.“

Do postranní uličky v Anderlechtu, asi pět kilometrů od centra Bruselu, odbočil vojenský sedan s vlaječkami čtyřhvězdičkového generála na předních blatnících a zastavil u okraje chodníku před kavárnou. James Teagarten, vrchní velitel sil NATO, jemuž hruď uniformy zdobilo pět řad barevných stužek nejrůznějších vyznamenání, váhavě vystoupil do jasného slunečního svitu a galantně podal ruku oslnivě krásné ženě v uniformě majora pozemních jednotek. S úsměvem mu poděkovala a rovněž vystoupila. Teagarten ji doprovodil přes široký chodník k stolům pod slunečníky za řadou truhlíků osázených květinami. Hlasitý hovor utichl a generál, zvyklý na to, že jeho příchod vždy vyvolává zvědavé pohledy, přátelské mávání, nebo dokonce potlesk, se zářivě usmíval a vedl dámu k osamělému stolku s cedulkou RÉSERVÉ.

Majitel následovaný dvěma číšníky se propletl uličkou a uvítal vzácného hosta. Generál dostal jako pozornost podniku láhev vychlazeného šampaňského a dvojice se začetla do jídelních lístků. Malý, sotva pětiletý chlapeček stydlivě přistoupil ke generálovi a zasalutoval mu. Teagarten se postavil do pozoru a pozdrav opětoval. Dítě se vrátilo k rodičům a kavárna zašuměla potleskem.

O příjemnou hodinku později vyrušil dvojici generálův šofér, armádní seržant středního věku, jehož tvář prozrazovala znepokojení. Vrchní velitel NATO dostal prostřednictvím zabezpečeného radiotelefonu naléhavou zprávu a poddůstojník byl dost zkušený na to, aby si ji zapsal a nechal zopakovat. Teď podal Teagartenovi složený lístek.

Generál vstal, přečetl si vzkaz a i pod opálením bylo vidět, jak znatelně zbledl. Rozhlédl se po poloprázdné kavárně, v přimhouřených očích současně vztek a strach, sáhl do kapsy pro složený svazek belgických bankovek, několik jich oddělil a hodil na stůl. „Odcházíme,“ oznámil majorce. „Vy zatím nastartujte,“ přikázal řidiči.

„Stalo se něco?“ zajímala se jeho společnice.

„Blesková zpráva z Londýna. Armbruster a DeSole jsou mrtví.“

„Proboha svatého! Jak?“

„To je jedno. Ať říkají cokoliv, bude to lež.“

„Co to pro nás znamená?“

„Nevím. Musíme odsud vypadnout. Dělej!“

Dvojice spěšně prošla mezi stolky na chodník a nastoupila do auta. Na předních blatnících něco chybělo – seržant preventivně sundal červené vlaječky se čtyřmi zlatými hvězdami. Automobil se odpoutal od obrubníku a ujel asi padesát metrů…

Mohutná exploze vyhodila vojenský sedan vysoko do vzduchu a úzkou uličkou se na všechny strany rozletěly úlomky skla, kovové střepiny a krvavé části lidských těl.

„Monsieur!“ vykřikl k smrti vyděšený číšník, zatímco zástup policistů, hasičů a záchranářů prohledával trosky.

„Co je?“ zeptal se rozrušený majitel kavárny, stále ještě se třesoucí po tvrdém výslechu ze strany policistů a žurnalistů, kteří se slétli na místo činu jako supi k mršině. „Jsem zruinovaný. Bude se nám říkat Café de la Mort, Kavárna smrti.“

„Podívejte! Tady!“ Číšník ukázal na stolek, u kterého seděl generál s partnerkou.

„Policie už to tady prohlížela.“ Zničený majitel mávl rukou. „Ale tohle je nové! Tak se přece podívejte!“ Na skleněné desce stálo velkými písmeny jméno napsané rtěnkou.

JASON BOURNE.

20

Marie v šoku hleděla na televizní obrazovku – přijímač byl naladěn na zpravodajský satelitní kanál z Miami – a zděšeně vykřikla, když se objevil ostře růžový nápis na skle. „Johnny!“

St. Jacques přiběhl z ložnice apartmánu, který si pro sebe zařídil v prvním patře hlavní budovy Tranquillity Innu. „Kristepane, co se stalo?“

Marie s obličejem smáčeným slzami a očima rozšířenýma hrůzou beze slova ukázala na televizor, z něhož se linul monotónní hlas.

„… jako kdyby se z minulosti vrátil krvavý divoch, aby terorizoval naši civilizaci. Neslavně proslulý zabiják Jason Bourne, hned po Carlosu Šakalovi nejžádanější atentátník na trhu nájemných vrahů, se přihlásil k odpovědnosti za bombový útok, který si vyžádal život generála Jamese Teagartena a jeho společnice. Z britských a amerických zpravodajských a policejních kruhů přicházejí rozporuplné zprávy. Zdroje z Washingtonu hlásí, že atentátník známý pod jménem Jason Bourne byl před pěti lety vypátrán v Hongkongu a zastřelen, zatímco mluvčí ministerstva zahraničí Velké Británie popřel, že by vláda jejího Veličenstva o podobné operaci věděla. Pařížská centrála Interpolu údajnou smrt Jasona Bournea v Hongkongu potvrdila, ovšem s tím, že hlášení o události bylo příliš kusé a pořízené fotografie příliš rozmazané, aby umožnily jednoznačný závěr. Jiné zdroje předpokládají, že Bourne zmizel v Čínské lidové republice. S jistotu dnes víme jen tolik, že byl spáchán atentát na vrchního velitele sil NATO generála Jamese Teagartena a k odpovědnosti za smrt tohoto uznávaného a oblíbeného důstojníka se přihlásila osoba, která si říká Jason Bourne… Nyní vám ukážeme podobiznu z archivu Interpolu. Mějte prosím na paměti, že jde o složený portrét, který vznikl na základě svědeckých výpovědí těch, kdo údajně viděli Bournea zblízka. Vypovídací hodnota snímku není moc velká, když uvážíme vrahovu mnohokrát potvrzenou schopnost měnit vzhled.“

Obrazovku vyplnil obličej muže s nepravidelnými a neurčitými rysy.

„To není David!“ oddechl si John St. Jacques.

„Ale mohl by být,“ namítla jeho sestra.

„A nyní k dalším zprávám. Záplavy, které postihly Etiopii…“

„Vypni ten zatracený krám!“ vykřikla Marie a vyskočila z křesla k telefonu. „Kde je Conklinovo číslo? Někam jsem si ho zapsala… Tady! Svatý Alex má co vysvětlovat, hajzl jeden podělaný!“ Vztekle, ale přesně vytočila číslo a bušila pěstí do zdi; po tvářích jí dál tekly slzy zloby a smutku. „To jsem já, ty parchante! Zabils ho! Dovolils mu odjet, pomáhals mu…! A teď jsi ho zabil!“

„Teď s tebou nemůžu mluvit, Marie,“ odpověděl Alexander Conklin klidně. „Mám na druhé lince Paříž.“

„Paříž ať jde k čertu! Kde je? Vytáhni ho odtamtud!“

„Hledáme ho. Věř mi. Tady je hotové peklo. Britové žádají Hollandovu hlavu za to, že se jenom náznakem zmínil o té operaci na Dálném východě. Francouzi zase řádí jako čerti kvůli zvláštní zásilce zaslané prostřednictvím Air France z Martiniku, o které nic nevědí. Ozvu se ti později. Přísahám!“

Spojení se přerušilo a Marie práskla sluchátkem. „Letím do Paříže, Johnny.“ Zhluboka se nadechla a utřela si slzy z obličeje.

„Co? Kam že letíš?“

„Slyšel jsi. Zavolej paní Cooperovou. Jamie ji zbožňuje a s Alison to umí líp, než já kdy dokážu. Čemu se taky divím? Měla sedm dětí, které ji pořád každou neděli navštěvují.“

„Zbláznila ses? Já tě nikam nepustím!“

Marie ho sežehla pohledem. „Mám takové tušení, že jsi totéž řekl Davidovi, když ti oznámil, že on odlétá do Paříže.“

„Uhodla jsi.“

„A zastavil jsi ho? Ne. Stejně tak nezastavíš ani mě.“

„Řekni mi proboha proč.“

„Protože v Paříži znám všechna místa, která zná on. Každou ulici i uličku, každou kavárnu, každý zastrčený hotel. Musí se na některém z těchto míst ukázat a já ho najdu dřív než francouzská policie nebo rozvědka.“ Zazvonil telefon a Marie zvedla sluchátko.

„Volám, jak jsem slíbil,“ řekl Alexander Conklin. „Bernardine dostal nápad, který by mohl fungovat.“

„Kdo je Bernardine?“

„Kolega z Deuxième Bureau a dobrý přítel, který teď pomáhá Davidovi.“

„Co je to za nápad?“

„Sehnal Jasonovi – Davidovi – auto. Samozřejmě zná espézetku a rozesílá ji všem policejním stanicím v zemi. Když ji uvidí, mají to ohlásit, ale nesmějí se pokoušet vozidlo zastavit nebo obtěžovat řidiče. Budou se držet na dohled a podávat zprávy přímo jemu.“

„A ty si myslíš, že si toho David – Jason – nevšimne? Máš mizernou paměť, Alexi. Horší než můj manžel.“

„Není to jediná možnost. Máme i další.“

„Například?“

„No… Měl by se mi ozvat. Až uslyší zprávu o Teagartenovi, určitě to udělá.“

„Proč myslíš?“

„Jak říkáš, abych ho odtamtud vytáhl.“

„Se Šakalem na dohled? To určitě, ty chytráku. Mám lepší nápad. Letím do Paříže.“

„To nesmíš!“

„Už jsem se rozhodla a nikdo mi to nevymluví. Ty se jenom rozhodni, jestli mi pomůžeš, nebo ne.“

„Já bych ve Francii nedostal ani jízdenku z automatu a Hollandovi by nedali adresu Eiffelovy věže.“

„Takže jsem na vlastní noze. Fajn, za daných okolností se cítím klidnější.“

„Čeho myslíš, že tím dosáhneš, Marie?“

„Řeknu to stručně, na litanie nemáme čas. Znám všechna místa, po kterých jsme se tehdy na útěku pohybovali, a on je tak či onak a dříve či později použije. Musí, protože v tom vašem šíleném žargonu se jim říká bezpečná, a on se do nich vrátí, protože při šíleném stavu své mysli se tam bude cítit bezpečný.“

„Bůh ti žehnej, favoritko moje.“

„Bůh nás opustil, Alexi. Neexistuje.“

Prefontaine prošel terminálem Loganova letiště v Bostonu a zvedl ruku, aby mávl na taxík. Teprve v té chvíli si všiml, jak je nástupiště přelidněno, a poslušně se zařadil do fronty. Pořád mu nedocházelo, jak se svět v posledních desetiletích změnil. Na všechno se stojí.

„Ritz Carlton,“ požádal řidiče, když se konečně dostal na řadu.

„Nemáte žádný zavazadla?“ podivil se taxikář. „Akorát ten malej báglík?“

„Nemám,“ odvětil Prefontaine a neodolal: „Všude, kam jezdím, mám k dispozici plný šatník.“

„Tak to musíte bejt pracháč.“ Řidič zařadil rychlost a vyrazil.

„Máte rezervaci, pane?“ zeptal se recepční hotelu Ritz Carlton oblečený ve fraku.

„Věřím, že mi ji moji úředníci zajistili. Jmenuji se Scofield, soudce William Scofield z Nejvyššího soudu. Nerad bych zjistil, že pětihvězdičkový hotel zašantročil rezervaci, zejména v době, kdy se pořád mluví o ochraně spotřebitelů.“

„Soudce Scofield… Někde tady určitě bude, pane.“

„Jmenovitě jsem si vyžádal apartmá Tři-C. Musíte to mít v počítači.“

„Tři-C… je obsazeno, pane.“

„Cože?“

„Ach, ne, Vaše Ctihodnosti, spletl jsem se. Hosté nedorazili… Chci říct…, jde o omyl.“ Recepční důrazně udeřil do zvonku. „Nosič! Nosič!“

„Není třeba, mladý muži. Cestuji nalehko. Stačí, když mi dáte klíč a ukážete směr.“

„Jistě, pane!“

„Doufám, že v minibaru je slušná whisky.“

„Zajisté, Vaše Ctihodnosti. Pokud by vám nevyhovovala značka, promptně dodáme jinou.“

„Slušná režná, slušný bourbon a slušný koňak. Bezbarvé jsou pro slečinky, nemám pravdu?“

„Ano, pane. Zajisté, pane.“

O dvacet minut později, vykoupaný, oholený a se sklenkou v ruce, zvedl Prefontaine sluchátko a zavolal Randolphu Gatesovi.

„Gatesova rezidence,“ ohlásil se ženský hlas.

„Hele, nech toho, Edith. Tebe bych poznal i pod vodou, a to už jsme spolu kolik let nemluvili.“

„Mně je váš hlas taky povědomý, jenom si ho nedokážu zařadit.“

„Zkus docenta právnické fakulty, který se marně snažil udělat z tvého manžela dobrého právníka. Ostatně není divu, když sám skončil ve vězení. První místní soudce zbavený taláru. Přiznávám že oprávněně.“

„Brendan? Jste to vy? Bože můj! Nikdy jsem nevěřila těm pomluvám, co se o vás šířily.“

„Klidně jim věř, zlato, protože nelhaly. Rád bych s tebou poklábosil, ale potřebuju naléhavě mluvit s lordem Gatesem. Je doma?“

„Předpokládám, že ano, ale jistě to nevím. Už se mnou moc nemluví.“

„Copak, děvče? Nějaké chmury?“

„Potřebovala bych si s vámi promluvit, Brendane. Randy má velký problém, o kterém jsem až donedávna nic netušila.“

„Musím ti dát za pravdu, Edith, a určitě to spolu probereme. Ale teď musím mluvit s ním.“

„Podívám se po něm.“

„Neříkej mu, že volám já. Řekni mu, že ho chce nějaký Blackburne z Montserratu.“

„Cože?“

„Na nic se neptej, Edith. Ve vlastním i jeho zájmu – popravdě řečeno spíš ve vlastním.“

„On je nemocný, Brendane.“

„To opravdu je. Zkusíme ho vyléčit. Sežeň mi ho prosím.“

„Okamžik.“

Ticho na lince trvalo celou věčnost, než se ozval chraplavý hlas Randolpha Gatese. „Kdo jste?“ zašeptal hlas uctívané právní hvězdy.

„Klid, Randy, tady Brendan. Edith mě nepoznala, zato já ji ano. Jsi šťastný chlap, že máš takovou ženu.“

„Co zas chcete? A co mají znamenat ty kecy o Montserratu?“

„No, právě jsem se odtamtud vrátil…“

„Vy jste tam byl?“

„Potřeboval jsem dovolenou.“

„Snad jste ne…!“ I v šepotu zazněl výkřik paniky.

„Ale ano, Randy. A protože ano, tvůj život se teď od základů změní. Víš, narazil jsem na tu ženu a děti, o které ses tak zajímal, pamatuješ? Zajímavý příběh. Vylíčím ti ho do posledního detailu. Předhodil jsi je vrahům, Randy, a to se nedělá. Kdepak.“

„Nevím, o čem mluvíte! V životě jsem o Montserratu a o žádné ženě se dvěma dětmi neslyšel! Jste ubohý opilec a já vaše šílená obvinění popřu jako výplody alkoholika a odsouzeného zločince.“

„Dobrý nápad, vážený kolego. Ale popřením mých obvinění se tvé dilema nevyřeší. Jeho jádro se totiž nalézá v Paříži.“

„V Paříži…?“

„Mluvím o jistém muži z Paříže. Vůbec jsem netušil, že jde o žijící osobu, ale cestování rozšiřuje obzory. Pořád tak docela nechápu, jak se to stalo, ale pravda je taková, že si mě na Montserratu spletli s tebou.“

„Spletli…“ Roztřesený Gatesův hlas bylo ve sluchátku sotva slyšet.

„Ano. Divné, že? Představuju si to tak, že když tě ten člověk z Paříže sháněl tady v Bostonu, dozvěděl se, že tvoje královská výsost opustila město, a tím ten zmatek začal. Dva brilantní právnické mozky, oba ve spojení se ženou a dvěma dětmi, a bum – Paříž si myslí, že já jsem ty.“

„Co se stalo?“

„Uklidni se, Randy, Momentálně si nejspíš myslí, že jsi mrtvý.“

„Cože?“

„Pokusil se mě – tebe – odstranit. Ne vlastní rukou, pochopitelně. Popravit. Za dezerci.“

„Ach, bože můj!“

„A až zjistí, že si klidně dál žiješ ve své rezidenci, postará se, aby druhý pokus neselhal.“

„Ježíšikriste…!“

„Možná by ses z toho mohl dostat, Randy. Ale to bys musel zvednout zadek a navštívit mě. Mimochodem, bydlím ve stejném apartmánu jako ty, když jsme spolu naposled mluvili. Tři-C.

Čekám tě za půl hodiny a uvědom si, že nesnáším, když se mi klienti opozdí, protože jsem velmi zaneprázdněný muž. A abych nezapomněl, moje sazba je dvacet tisíc dolarů za hodinu, i započatou, takže přines peníze. Spoustu peněz. V hotovosti.“

Jsem připraven, pomyslel si Bourne, když se na sebe spokojeně díval do zrcadla. Přípravami na výlet do Argenteuilu strávil poslední tři hodiny. Hodlal navštívit restauraci Le Coeur du Soldat, Carlosovu poštovní schránku. Chameleon se oblékl v souladu s prostředím, do kterého mířil. Opatřit šaty nepředstavovalo žádný problém, s postavou a obličejem už to bylo horší. Oděv pořídil ve vetešnictví na Montmartru, kde si koupil vybledlé kalhoty a košili z přebytků francouzské armády spolu se stejně vybledlou stužkou válečného invalidy. Maskování tělesných znaků vyžádalo nabarvení vlasů, jednodenní strniště a další obvaz, tentokrát kolem pravého stehna a přes koleno k lýtku, aby nezapomněl na přesvědčivé kulhání, které si pečlivě nacvičil. Vlasy měl nyní – stejně jako obočí – světle ryšavé, špinavé a rozcuchané, což odpovídalo jeho současnému bydlišti, levnému hotelu na Montparnassu.

Ztuhlý krk ho pořád bolel, ale ze slabiny se stala přednost, protože zdůrazňovala zbědovaný vzhled zahořklého veterána, mrzáka, kterého Francie odvrhla. Bourne si zastrčil do kapsy kalhot automatickou pistoli, kterou dostal od Bernardinea, pak zkontroloval peníze, klíčky od auta a lovecký nůž v koženém pouzdru pod košilí a odbelhal se ke dveřím malého zatuchlého pokojíku. Příští zastávka podzemní parkoviště a nenápadný peugeot. Byl skutečně připraven.

Musel ujít několik domovních bloků, než našel stanoviště taxíků, které nebyly v této části Montparnassu běžnou záležitostí – stejně jako shluk kolem novinového stánku na nároží. Lidé křičeli, mávali rukama, noviny v pěstích, v hlasech zlost a znepokojení. Jason instinktivně přidal do kroku, hodil na pult několik mincí a vzal si jeden výtisk.

Zatajil dech a snažil se potlačit šok. Teagarten zavražděn! A atentát údajně spáchal Jason Bourne! To není možné! Musí znovu prožít Macao a Hongkong? Ztrácí snad poslední zbytky zdravého rozumu? Ocitl se ve zlém snu? Ustoupil přes chodník, opřel se o kamennou domovní zeď a horečně uvažoval, co dál… Alex! Telefon!

„Co se stalo?“ křikl do sluchátka.

„Uklidni se,“ požádal Conklin ledově, „a řekni mi, kde přesně jsi. Bernardine tě vyzvedne a posadí do concordu směr New York.“

„Moment, zadrž. Je to Šakalova práce, že?“

„Zatím víme, že k odpovědnosti se přihlásila nějaká neznáma frakce islámského džihádu z Bejrútu. Ten, kdo atentát skutečně spáchal, není důležitý. Možná. Po vraždě Armbrustera a DeSoleho ovšem této eventualitě nevěřím, přestože jisté náznaky pro ni hovoří. Teagarten se netajil záměrem vyslat vojska NATO do Libanonu a srovnat každou podezřelou palestinskou enklávu se zemí a v poslední době obdržel řadu výhrůžek. Ale spojení s Medusou na můj vkus příliš bije do očí. A ty máš samozřejmě pravdu, byl to Šakal.“

„A Carlos to hodil na mě!“

„Inu, musím přiznat, že je svým způsobem génius. Jen co po něm vyrazíš, využije kontrakt a zmrazí tě v Paříži.“

„Tak jeho past převrátíme!“

„Plácáš nesmysly. Musíš okamžitě z Francie.“

„Kdepak. Myslí si, že prchám a skrývám se. A já zatím vletím přímo do jeho doupěte.“

„Zbláznil ses? Musíš odtamtud vypadnout, dokud jsme ještě schopni dostat tě ven!“

„Ne, zůstávám. Zaprvé se domnívá, že mě, jak říkáš, uložil aspoň na čas k ledu. Zadruhé ovšem ví, že mu jdu po krku, a věří, že za dané situace zpanikařím a dopustím se chyb a že mě jeho armáda starců, která bude vědět, kde a po čem se dívat, snadno vypátrá. Bože, on je fakt dobrý! Ale já ho znám a vím, jak uvažuje. Je mi líto, Alexi, ale zůstávám.“

„No, možná tě přesvědčím jiným argumentem. Před pár hodinami jsem mluvil s Marií. Odlétá do Paříže, aby tě našla.“

„To nesmí!“

„Totéž jsem jí řekl i já, ale nebyla nastavena na příjem. Tvrdí, že zná všechna místa, která jste při útěku před třinácti lety využili, a že se na ně vrátíš.“

„Nemýlí se, ale sem nemůže!“

„Řekni to jí, ne mně.“

„Jaké je číslo na Tranquillity? Bál jsem se jí volat. Abych byl upřímný, snažil jsem se na ni a na děti vůbec nemyslet.“ Sotva dostal požadovanou informaci, Bourne zahájil pracnou domluvu s mezinárodní ústřednou a pak s nějakým idiotem na recepci, až se konečně probojoval ke svému švagrovi.

„Dej mi Marii!“ rozkázal.

„David?“

„Ano…, David. Chci mluvit s Marií.“

„Je pryč. Před hodinou odjela.“

„Kam?“

„Odmítla mi to říct. Objednala si letadlo z Blackburne a mohla zamířit na kterýkoliv ostrov se spojením do Francie. Konečným cílem je ovšem Paříž.“

„Tos ji nemohl zastavit?“

„Bůh je mi svědkem, že jsem se snažil, Davide, ale marně.“

„A to tě nenapadlo ji někam zamknout?“

„Marii?“

„Chápu… Dřív než zítra ráno se sem nedostane.“

„Víš o tom, že byl zavražděn generál Teagarten a že údajným atentátníkem je Jason…“

„Sklapni.“ Bourne zavěsil a vyšel z budky na ulici.

Petr Holland, ředitel Ústřední zpravodajské služby, se tyčil za svým psacím stolem a řval na mrzáka s umělou nohu, který seděl na židli před ním: „Nedělat nic? Zbláznil ses?“

„Stejně jako ty, když jsi ve svém prohlášení mluvil o společné britsko-americké operaci v Hongkongu.“

„Vždyť to byla pravda!“

„Je pravda a je taky jiná pravda. Důležité je, která poslouží věci.“

„Tak hovno! Mluvíš jako nějaký podělaný politik!“

„Neřekl bych. Slyšel jsem o lidech, kteří raději nastoupili před popravčí četu, než by se zpronevěřili pravdě, které momentálně věřili. Trochu mi je připomínáš, Petře.“

Totálně vyčerpaný Holland klesl na židli. „Možná sem opravdu nepatřím.“

„Možná ne, ale potřebuješ trochu času. Třeba pak budeš stejně špinavý jako my ostatní.“

Ředitel CIA zaklonil hlavu přes opěradlo. „V poli jsem se ušpinil víc než kdokoliv jiný, Alexi,“ svěřoval se váhavě. „Dodnes se budím uprostřed noci, když ve snu vidím nechápavé oči mladých mužů ve chvíli, kdy jsem jim vrážel nůž do srdce. Většina z nich vůbec netušila, proč tam jsou a za co mají bojovat.“

„Bylo to kdo s koho. Kdybys to neudělal, vpálili by ti kulku do hlavy.“

„Asi ano.“ Ředitel se předklonil a podíval se Conklinovi do očí. „Ale o tom tady nemluvíme, že?“

„Je to variace na dané téma.“

„Nech těch keců!“

„Použil jsem hudební termín. Mám rád hudbu.“

„Tak se vrať k hlavní melodii. Taky mám rád hudbu.“

„Dobře. Bourne zmizel do úkrytu. Je přesvědčen, že dokáže Šakala vystopovat. Neřekl mi, kde je, a jen bůh ví, kdy mi znovu zavolá.“

„Poslal jsem našeho člověka z velvyslanectví do hotelu Pont-Royal, ať se tam zeptá na Simona. Řekli ti pravdu. Přihlásil se, odešel a už se neukázal. Kde je?“

„Drží se z dohledu. Bernardine měl dobrý nápad, ale nevyšel mu. Rozeslal poznávací značku Bourneova auta v naději, že se mu dostane na stopu, ale vůz zůstal v garáži. Shodli jsme se, že už si ho nevyzvedne. Bernardine nikomu nevěří, ani mně.“

Holland přimhouřil oči. „Doufám, že mi nelžeš,“ řekl přísně.

„Proč bych v takové chvíli lhal, když jde o mého přítele?“

„Neodpovídej mi otázkou!“

„Ne, nelžu. Nevím, kde je.“ Což Alex skutečně nevěděl. „Takže podle tebe máme sedět na zadku a nehnout prstem, ano?“

„Nemůžeme nic dělat. Dříve či později se mi ozve.“

„Umíš si představit, co za pár týdnů či měsíců řekne dohlížecí výbor Senátu, až se tahle věc provalí? Jako že se určitě provalí. Vyslali jsme v utajení muže známého jako Jason Bourne do Paříže, odkud je do Bruselu stejně blízko jako z New Yorku do Chicaga.“

„Myslím, že blíž.“

„Díky, přesně to jsem potřeboval… Vrchní velitel NATO je zavražděn a k zodpovědnosti se přihlásí zmíněný Jason Bourne a my nikomu neřekneme ani slovo! Kristepane, budu rád, když skončím jako čistič latrín na remorkéru!“

„On ho přece nezabil.“

„To víš ty a vím to já, ale až se na příkaz Kongresu odtajní jeho záznamy, vyjde najevo, že trpí duševní poruchou…“

„Amnézií,“ přerušil ředitele Alex. „Ta nemá s násilím nic společného.“

„Ne. Je ještě horší. Nepamatuje si, co udělal.“

Conklin sevřel hůl a v očích se mu objevil tvrdý výraz. „Já zvysoka kašlu na to, jak situace na první pohled vypadá. Instinkt mi napovídá, že Teagartenova vražda má spojitost s Medusou. Někde se nějak zkřížily dráty; někdo zachytil vzkaz a zařadil do svého plánu zastírací manévr ve velkém stylu.“

„Jsem přesvědčen, že mluvím a rozumím anglicky,“ ušklíbl se Holland, „ale v dané chvíli mám dojem, že poslouchám svahilštinu. Ničemu nerozumím.“

„Já v podstatě taky ne, ale jedno je jisté – ve hře je Medusa.“

„Na základě tvého svědectví mohu obvinit Burtona ze sboru náčelníků štábů a samozřejmě velvyslance v Británii Atkinsona.“

„Ne. Dej je sledovat, ale nerozhoupávej jejich bárku, admirále. Jako u Swaynea – včelky se dříve či později slétnou na med.“

„Co tedy navrhuješ?“

„Totéž co před chvílí. Nic nedělat a čekat.“ Alex náhle udeřil holí o stůl. „Zatraceně, je v tom Medusa! Musí v tom být!“

V kostele Nejsvětější svátosti v Neuilly-sur-Seine na předměstí Paříže vstal stařec s holou hlavou a vrásčitým obličejem namáhavě z lavice a bolestně se belhal ke druhé zpovědnici vlevo. Odtáhl závěs a poklekl před mřížkou.

„Pozdrav Pánbůh, dítě boží,“ odpověděla neviditelná postava za zacloněnou mřížkou. „Daří se ti dobře?“

„Díky vaší šlechetnosti mnohem lépe, monsignore.“

„To mě těší, ale jak víš, potřebuju něco víc… Co se stalo v Anderlechtu? Co vypátrala moje milovaná a dobře zaopatřená armáda? Kdo se opovážil?“

„Rozptýlili jsme se a posledních osm hodin tvrdě pracovali, monsignore. Zjistili jsme, že dva muži – pravděpodobně ze Spojených států, protože mluvili americkou angličtinou – si pronajali pokoj v rodinném penzionu nedaleko kavárny. Opustili ho krátce po výbuchu.“

„Dálkově ovládaná nálož?“

„Podle všeho ano, monsignore.“

„Ale proč? Proč?“

„Do mysli člověka nevidíme, monsignore.“

Na druhé straně Atlantiku si mafiánský capo supremo hověl se sklenkou minerálky v ruce na pohodlné pohovce v luxusním bytě ve čtvrti Brooklyn Heights, za jehož okny pulzovala světla Brooklynského mostu přes East River. V křesle naproti němu seděl jeho přítel, štíhlý černovlasý mladík s mimořádně pohledným obličejem, a popíjel gin s tonikem.

„Víš, Frankie, já nejsem jenom chytrý, jsem geniální, jestli víš, jak to myslím. Dokážu rozeznat sebemenší nuance a poznám, co je důležité. Slyším promluvit špiona, dám si dvě a dvě dohromady a místo čtyř dostanu šest. Bingo! Třeba ten chlap, co si říká Bourne. Myslí si, jaká není hvězda, a přitom je hovno, obyčejná návnada na někoho jiného. A právě toho musíme dostat, jasný? Ten židovský cvokař zpíval pod jehlou jako kanárek. Náš sráč má pošahanej mozek a pořádně neví, kdo je a co dělá, jasný?“

„Jasný, Lou.“

„No a potom se náš Bourne ocitne v Paříži, pár bloků od ometálovaného generála, velké překážky, kterou si hoši na druhé straně řeky přejí odstranit. Capisce?“

„Capisco, Lou,“ potvrdil krasavec z křesla. „Jsi fakt geniální.“

„Ty víš hovno, o čem mluvím, vid, ty skopová hlavo. Ale já se klidně můžu bavit sám se sebou… No, takže vezmu svou šestku a jsem připraven hodit cinknutou kostku na stůl. Chápeš?“

„Chápu, Lou.“

„My musíme zlikvidovat toho generála, který visí na krku hochům na druhé straně řeky, co nás potřebujou. A tak si řeknu, proč to nehodit na toho Bournea, který tam beztak je? Ocitne se všem na mušce, a jestli ho neodpráskneme my nebo Šakal, dostanou ho policajti. Rozumíš?“

„Rozumím, Lou. To je skvělé! Jsi úžasný. Klaním se.“

„V tomto domě platí pro klanění jiná pravidla. Pojd sem a pořádně mi to udělej.“

Mladík vstal z křesla a poklekl před pohovkou.

Marie seděla v zadní části letadla, pila kávu z plastového pohárku a zoufale vzpomínala na všechna místa v Paříži, která s Davidem před třinácti lety použili jako úkryt či útočiště. Zaplivané hospůdky ve čtvrti Montparnasse, laciné hotely, motel patnáct kilometrů za Paříží a penzion v Argenteuilu, kde jí David – Jason – poprvé vyznal lásku. A pak schody k Sacre Coeur, kde se Jason – David – v noci sešel s mužem, který jim poskytl životně důležité informace. Jaké? A kdo to byl?

Z reproduktoru se ozval kapitán, který uvítal cestující v šesti jazycích a oznámil jim, že během sedmiapůlhodinového letu budou mít štěstí na počasí a přistanou v Marseille podle letového řádu v šest ráno pařížského času, možná i dříve.

Marie St. Jacquesová Webbová vyhlédla z okna na mořskou hladinu koupající se v měsíčním svitu. Marseille si vybrala pro notoricky známou laxnost tamějších imigračních a celních úředníků. Vnitrostátní linkou pak odletí do Paříže a jako před třinácti lety najde muže, který by bez ní, stejně jako tehdy, nepřežil.

21

Morris Panov seděl neklidně na židli a hleděl oknem na pastviny kdesi v Marylandu, jak se domníval. Nacházel se v malém pokoji v prvním patře. Na sobě měl nemocniční noční košili a vpichy na pravém předloktí hovořily jasnou řečí. Opakovaně ho nadopovali sérem pravdy, znásilnili mu mozek, pronikli do nejtajnějších koutků mysli.

Bylo mu jasné, že způsobil nevyčíslitelné škody, nechápal však, jak je možné, že pořád žije. Ještě více ho udivovalo, jak uctivě s ním zacházejí. Proč je jeho hlídač se směšnou černou maskou na obličeji tak zdvořilý? Proč dostává tolik dobrého jídla? Jako by hlavním účelem zajetí bylo navrátit mu co nejvíce sil, o které jej připravila droga, a žalářníci se snažili učinit jeho pobyt co nejpříjemnější. Proč?

Dveře se otevřely a vešel maskovaný strážný, podsaditý muž s chraplavým hlasem, jehož původ psychiatr odhadl na severovýchod Spojených států, možná Chicago. Za jiných okolností by se při pohledu na idiotskou masku přes oči, příliš malou na tak velkou hlavu, rozesmál, ale teď se mu sevřelo srdce obavami. Hlídač přinesl jeho oděv.

„Oblečte se, pane doktore. Šaty máte vyprané a vyžehlené, včetně trenýrek. Co vy na to?“

„Chcete říct, že zde máte čistírnu a prádelnu?“

„Sakra, to ne. Museli jsme zajet do… Hele, já se nenechám tak snadno nachytat, doktore.“ Strážný v úsměvu vycenil zažloutlé zuby. „Myslel jste si, že se podřeknu a prozradím vám, kde jsme, co?“

„Jsem od přírody zvědavý.“

„Jo, jasně. Jako můj synovec, kluk mé sestry. Ten se mě pořád ze zvědavosti ptá, jak jsem ho procpal lékařskou fakultou. Je taky doktor, co vy na to?“

„Myslím, že bratr jeho matky je velkodušný muž.“

„No jo, co člověk nadělá? Tak se oblečte, doktore, uděláme si malý výlet.“

„Asi je zbytečné ptát se kam, že?“ Panov vstal, svlékl noční košili a vklouzl do trenýrek.

„Zcela zbytečné,“ potvrdil strážný.

„Váš synovec asi také pokládal za zbytečné vás varovat před symptomy, které bych já považoval za alarmující.“

„O co jde?“

„Možná o nic,“ odpověděl Morris. Oblékl si košili a posadil se, aby si navlékl ponožky. „Kdy jste naposled mluvil se svým synovcem?“

„Před pár týdny.“

„A nic vám neřekl?“

„O čem?“

„O vašich ústech.“ Mo si zavázal boty. „Tamhle je zrcadlo. Podívejte se sám.“

„Na co?“ Mafiánský poskok spěchal k toaletní skříňce nad umývadlem.

„Sám na sebe. Usmějte se. Vidíte? Máte žluté zuby a dásně ztrácejí barvu.“

„No a? Vždycky jsem je měl takové.“

„Třeba to nic není, ale váš synovec si toho měl všimnout.“

„Čeho proboha?“

„Mám podezření na ameloblastom.“

„Co to sakra je? Moc si zuby nečistím a zubaře nenávidím. Jsou to řezníci.“

„Chcete říct, že už jste dlouho nenavštívil zubaře?“

„A co má být?“ Strážný znovu vycenil zuby do zrcadla. „Tím se asi vysvětluje, proč vám synovec nic neřekl.“

„Jak to?“

„Předpokládal, že si pravidelně necháváte kontrolovat ústní dutinu, a tak nechal na zubaři, aby vám to vysvětlil.“ Panov vstal ze židle.

„Proč by to dělal?“

„No, je vám zavázaný za všechno, co jste pro něho udělal. Chápu, proč váhal vám to říct.“

„Co mi měl říct?“ Hlídač se odvrátil od zrcadla.

„Asi se mýlím, ale měl byste navštívit ústního chirurga.“ Mo si oblékl sako. „Jsem připraven,“ oznámil. „Co dál?“

Hlídač s čelem nakrčeným a očima přimhouřenýma podezřením sáhl do kapsy pro velký černý kapesník. „Omlouvám se, doktore, ale musím vám zavázat oči.“

„Jako odsouzenci před popravčí četou?“

„Ne, doktore, na to máte pro nás příliš velkou cenu.“

„Jestli má pro nás nějakou cenu?“ zeptal se řečnicky mafiánský boss ve svém luxusním bytě v Brooklyn Heights. „Je to hotový zlatý důl. Ten židovský cvokař se rýpal v hlavách těch největších potentátů ve Washingtonu. Jeho záznamy musí mít cenu jako pytel diamantů.“

„Nikdy se k nim nedostanete, Louisi,“ opáčil atraktivní muž středního věku oblečený v drahém tropickém obleku z česané příze, který seděl naproti svému hostiteli. „Budou zapečetěny a uzavřeny do podzemního trezoru.“

„Na tom se pracuje, vážený pane z Páté avenue na Manhattanu. Předpokládejme, jen tak pro srandu, že je získáme. Kolik byste za ně zaplatili?“

„Pytel diamantů?“ nadhodil návštěvník s aristokratickým pousmáním.

„Líbíte se mi. Máte smysl pro humor.“ Mafiánský cavo supremo náhle zvážněl a jeho obličej nabyl zlověstný výraz. „Doufám, že těch pět milionů za Bourneovu hlavu stále platí.“

„S jistou podmínkou.“

„Podmínky nemám rád, pane právníku. Vůbec je nemám rád.“

„Nejste jediní. Můžeme se obrátit jinam.“

„Hele, něco vám vysvětlím, Signor Avvocato. Z mnoha hledisek jsme jediní. Naše rada rozhodla, že si jednotlivé famiglie nebudou navzájem přebírat zakázky, jestli víte, jak to myslím.“

„Vyslechnete si tu podmínku? Myslím, že vás neurazí.“

„Mluvte.“

„Dostanete dvoumilionovou prémii, ale trváme na tom, abyste zlikvidovali i Bourneovu rodinu a také jeho přítele Conklina.“

„Platí, pane z Páté avenue na Manhattanu.“

„Výborně. A teď k dalším záležitostem.“

„Chci si promluvit s tím Židem.“

„K tomu se ještě dostaneme…“

„Hned.“

„Nejste v pozici, kdy byste mi mohl rozkazovat,“ ohradil se právník z jedné z nejprestižnějších advokátních kanceláří na Wall Street.

„Hele, takto se mnou mluvit nebudete.“

„Budu s vámi mluvit, jak uznám za vhodné. Navenek si hrajete na tvrdého chlapa a oháníte se svou mocí, abyste učinil dojem při vyjednávání.“ Právník klidně položil nohu přes nohu. „Ale skutečnost je jiná, že? Máte jednu velkou slabinu, lépe řečeno slabost – pro krásné mladé muže.“

„Silenzio!“ Ital vyskočil z pohovky.

„Nemám v úmyslu tu informaci využít. Na druhé straně se nedomnívám, že by Cosa Nostra projevovala velké pochopení pro práva homosexuálů.“

„Ty hajzle!“

„Víte, když jsem v mládí sloužil jako vojenský právník v Saigonu, obhajoval jsem jednoho poručíka, který byl přistižen inflagranti s vietnamským klukem, zjevně prostitutem. Pomocí různých kliček jsem ho zachránil před propuštěním se ztrátou cti, ale samozřejmě musel z armády odejít. Ale do civilního života se nevrátil. Zastřelil se dvě hodiny po vynesení rozsudku. Chápete? Stal se v očích svých druhů zavržencem, pohrdaným páriou, a takové ponížení prostě neunesl.“

„Mluvte k věci a řekněte mi, co chcete,“ ucedil Louis nenávistně.

„Výborně… Na stolku v hale jsem vám nechal obálku s honorářem za tragické úmrtí Armbrustera v Georgetownu a stejně tragický atentát na Teagartena v Belgii.“

„Podle toho židovského cvokaře víte o dvou dalších,“ poznamenal mafián. „Velvyslanec v Londýně a ten admirál ze Spojeného výboru náčelníků štábů. Nenabídnete další prémii?“

„Možná později. Oba toho moc nevědí, o finančních operacích už vůbec nic. Burton je naivní vlastenec a pokládá nás za lobbistickou skupinu veteránů, která se pokouší napravit vídeňskou ostudu. Atkinson je bohatý diletant, který dělá, co se mu řekne, a zuby nehty se drží své židle… Se Swaynem, Armbrusterem, Teagartenem a pochopitelně s DeSolem Conklin narazil na potenciální pramen informací, ale všichni čtyři jsou mimo hru. Zbývající dva slouží jenom jako výkladní skříň. Ale zajímalo by mě, jak na to ten starý špicl přišel.“

„Dám vám vědět, až to zjistíme. Gratis. A my to zjistíme.“

„Opravdu?“ Právník pozvedl obočí. „Jak?“

„K tomu se dostaneme. Co dál?“

„Dvě věci, obě životně důležité. Ta první je dobrá rada a dám vám ji také… gratis. Zbavte se svého současného přítele. Chodí, kam by neměl, plnými hrstmi rozhazuje peníze a chlubí se svými styky na vysokých místech. Netušíme, co všechno se dozvěděl nebo si domyslel, ale dělá nám starosti.“

„Il vrostituto!“ zaburácel Louis a udeřil pěstí do opěradla pohovky. „Je mrtvý!“

„Přijímám vaše díky. Druhá věc je mnohem důležitější, alespoň pro nás. Swayneův dům v Manassasu. Podle Swayneova právníka, který pochopitelně patří k nám, se ztratil generálův deník. Měl koženou vazbu a ten pitomec ho ukrýval mezi knihami, které vypadaly úplně stejně, na polici ve své pracovně. Musel přesně vědět, kam sáhnout.“

„Co my s tím?“

„Zahradník byl váš člověk. Dostal své úkoly a jediné telefonní číslo, které jsme pokládali za naprosto bezpečné – DeSoleho linku. Aby mohl Swayneovu sebevraždu naaranžovat co nejvěrohodněji, musel ho na každém kroku pečlivě sledovat. Sám jste mi to do omrzení vysvětloval, když jste požadoval ten svůj skandální honorář. Určitě ho oknem pracovny, která se ostatně měla stát místem činu, mockrát pozoroval. Váš člověk si nejspíš postupně uvědomil, že generál sahá stále pro stejnou knihu a že ji pokaždé vrací na totéž místo. Domyslel si, že ten svazek má pro Swaynea velkou cenu, a rozhodl se jej zmocnit. Udělal bych to já, udělal byste to vy. Otázka zní, kde je ta kniha teď.“

Mafián pomalu, hrozivě vstal. „Dobře poslouchejte, vážený pane. Žádnou takovou knihu zde nemám a mohu vám to snadno dokázat! Kdybych totiž měl něco, s čím bych vám mohl pořádně zatopit, strčil bych vám to před nos!“

„To nepostrádá logiku,“ přiznal dobře oblečený advokát a znovu přeložil nohu přes nohu, zatímco si podrážděný capo supremo zase sedl. „Flannagan,“ napadlo právníka z Wall Street. „Samozřejmě, kdo jiný? Musel se i s tou svou prsatou kadeřnicí pojistit. Přiznávám, že se mi ulevilo. Nemůžou vyrukovat s kompromitujícími materiály, aniž by se sami odhalili. Přijměte mou omluvu, Louisi.“

„Skončil jste?“

„Ano.“

„Takže k tomu židovskému cvokařovi.“

„Co s ním?“

„Jak říkám, je to zlatý důl.“

„Bez záznamů o pacientech je jenom hromada hlušiny.“

„Mýlíte se,“ oponoval mafián. „Jak už jsem řekl Armbrusterovi, než se pro vás stal další velkou překážkou, my taky máme své doktory, specialisty v nejrůznějších oblastech, včetně, a teď dávejte pozor, vyvolání skrytých vzpomínek v důsledku vnějších podnětů. Tuto frázi jsem si zapamatoval. Je to jako pistole u hlavy, akorát že neteče krev.“

„To zní slibně.“

„Nejen zní, na to můžete vsadit členství ve svém klubu. Přemístíme Žida do jisté zotavovny v Pensylvánii, kam jezdí na odvykací kúry ti největší boháči. Moji lidé ho každý čtvrtý či pátý den vystřelí na Měsíc – to je jejich fráze, ne moje – a mezi tím se o něj vzorně postarají. A pokaždé, když ho nadopují, mu do uvolněné mysli naládují desítky, stovky jmen, jedno za druhým. U většiny nezabere, ale občas se chytne a vybreptá o bývalém pacientovi všechno, co ví. Připomínám, že měl ve své péči největší hlavouny ve Washingtonu. Co vy na to, pane advokáte?“

„Úžasné,“ odpověděl právník pomalu a hleděl na mafiána s netajeným zájmem. „Ale záznamy by byly mnohem lepší.“

„Jo, jistě. Jak říkám, pracujeme na nich, ale ta akce si vyžádá určitý čas. To, o čem jsem právě mluvil, můžeme udělat hned. Během několika hodin máme Žida v Pensylvánii. Tak co, dohodneme se? Myslím jen my dva.“

„Chcete uzavřít dohodu o něčem, co ještě nemáte?“

„Hej, za koho mě máte?“

„To raději nechtějte slyšet.“

„Nechte těch keců. Za pár dní, možná za týden, se zase sejdeme a já vám předám seznam jmen, která by vás mohla zajímat. O všech těch lidech budeme mít k dispozici informace. Jedno dvě si určitě vyberete… Co můžete ztratit? A zůstane to jen mezi námi dvěma.“

„Postranní dohoda?“

„Správně. Můj honorář se bude odvíjet od hodnoty získaných poznatků. Nebojte se, budu férový, protože s vámi chci nadále spolupracovat.“

„Zajímavý návrh.“ Právník vstal. „Můj čas je vzácný. Dodejte ten seznam, Louisi.“ Otočil se a odešel.

Sotva za ním zaklaply dveře, Louis přiskočil ke starožitnému nástěnnému telefonu se sluchátkem ze slonoviny. „Mario?“

„Nazdar, Lou,“ pozdravil radostný hlas v Larchmontu ve státě New York. „Vsadil bych se, že voláš, abys Anthonymu popřál k narozeninám.“

„Komu?“

„Mému klukovi. Dnes je mu patnáct, zapomněls, bratránku? Moc nám chybíš. Celá rodina sedí venku na zahradě. A ta letos vypadá opravdu nádherně, měl bys ji vidět. Jsem skutečný umělec.“

„Hele, něco klukovi kup a pošli mi účet, ano? A teď dobře poslouchej. Na něco se tě zeptám a chci slyšet pravdu, nebo přijedu a vymlátím ji z tebe.“

„Nezasloužím si, abys se mnou takto mluvil,“ protestoval již ne tak veselý hlas popravčího mafie v Larchmontu.

„Uvidíme. Z domu toho generála v Manassasu se ztratila jedna velmi vzácná kniha.“

„Takže zjistili, že chybí, jo?“

„Do prdele! Neříkej mi, že ji máš!“

„Měl jsem, Lou. Chtěl jsem ti ji dát jako dárek, ale ztratil jsem ji.“

„Tys ji ztratil? A kdes ji kurva nechal? V taxíku?“

„Ne. Při útěku, abych zachránil holý život. Ten šílenec se světlicemi, jak se jenom jmenoval… Jo, Webb. Střílel po mně a jedna kulka mě škrábla. Spadl jsem a ta podělaná kniha mi vyletěla z ruky, zrovna když přijeli policajti. Zvedl ji a já jsem zdrhal k plotu. Musel jsem ji tam nechat.“

„Takže ji má Webb?“

„Počítám, že ano.“

„Ježíšku na křížku…“

„Ještě něco, Lou? Právě se chystáme zapálit svíčky na dortu.“

„Ano, Mario. Asi tě budu potřebovat ve Washingtonu. Velká ryba. Bez nohy, zato s knihou.“

„Moment, Lou, znáš moje pravidlo. Vždycky nejméně měsíc mezi akcemi. Jak dlouho jsem byl nasazený v Manassasu? Šest týdnů? A loni v květnu na Floridě? Tři nebo čtyři, už si nepamatuju. Nemůžu volat domů, nesmím ani poslat pohlednici. Kdepak, Lou, minimálně měsíc… Mám taky nějakou odpovědnost k ženě a k dětem. Potřebují mužský vzor. Nejsem žádný otec na dálku, jestli víš, jak to myslím.“

„Mám bratrance debila!“ Louis praštil sluchátkem a vztekle zařval, když se na jemně vyleštěné slonovině objevila puklina. Několikrát se zhluboka nadechl a vytočil další číslo. Než se mu volaný ohlásil, ovládl se natolik, že veškerá zloba se v jeho hlase změnila na laškovné: „Ahoj, Frankie. Jak se má můj nejmilejší chlapeček?“

„Ach, ahoj, Lou,“ odpověděl ospalý, váhavý hlas z přepychového bytu v Greenwich Village. „Můžu ti za chvíli zavolat zpátky? Musím doprovodit máti k taxíku. Vrací se do Jersey.“

„Jistě, hochu. Dvě minuty.“ Matka? Děvka! Louis přistoupil k baru obkládanému růžovým mramorem, nalil si sklenku, napil se na uklidněnou a netrpělivě čekal. Telefon konečně zazvonil.

„To jsem já, Frankie, Lou. Už jsem se s máti rozloučil.“

„Jsi hodný syn. Frankie. Vážíš si své matky.“

„Samozřejmě, Lou. Sám jsi mě to naučil. Říkal jsi mi, jak nádherný pohřeb jsi matce vystrojil. To bylo od tebe opravdu hezké.“

„Co kdybys teď udělal něco hezkého zase ty? Měl jsem hrozný den, Frankie. Samé zmatky. Potřebuju se uvolnit. Přijeď za mnou.“

„Už běžím, Lou.“

Prostituto! Bude to poslední služba, kterou mu Frankie s tou svou velkou hubou udělá.

Dobře oblečený právník vyšel na ulici a zamířil k limuzíně, která parkovala o dva bloky dál pod klenbou nad vchodem dalšího luxusního nájemního domu. Řidič se bavil s olivrejovaným vrátným, a když zahlédl svého zaměstnavatele, přiskočil a otevřel mu zadní dveře. O několik minut později najel na Brooklynský most.

Právník si v tichu zadního sedadla povolil opasek z krokodýlí kůže a stiskl horní a dolní okraj přezky. Mezi nohy mu spadl miniaturní diktafon. Zvedl ho a zavolal na řidiče. „Williame?“

„Ano, pane?“ Řidič mrkl do zpětného zrcátka a spatřil nataženou ruku; natáhl se dozadu.

„Přehraj mi to doma na kazetu.“

„Rozkaz, pane majore.“

Právník z Manhattanu sklopil sedadlo a sám pro sebe se usmál. Od této chvíle mu Louis dá všechno, o co si řekne. Mafiánský capo supremo neuzavírá postranní dohody za zády ostatních, nemluvě o přiznání k jistým sexuálním preferencím.

Morris Panov seděl se zavázanýma očima a spoutanýma rukama – nemoc pevně, i hlídač zřejmě pokládal ten rozkaz za absurdní – na předním sedadle automobilu. Asi půl hodiny jeli mlčky, než strážný otevřel ústa.

„Co je to ten amela… amelo…?“ zeptal se.

„Ameloblastom. Rakovina čelisti. Když se diagnostikuje včas, lze ji vyléčit odstraněním napadené kosti. Když ne, přijdete o čelist.“

„Do prdele! O půl ksichtu?“

„Buď o čelist, nebo o život.“

„A vy si myslíte, že to mám?“

„Jsem lékař, ne šiřitel poplašných zpráv. Všiml jsem si příznaků, ale nestanovil jsem diagnózu.“

„Tak ji ksakru stanovte!“

„Na to nemám kvalifikaci.“

„Blbost! Jste doktor, ne? Myslím opravdový doktor, ne pitomec, co si na něho jenom hraje jako kluk mé sestry.“

„Inu, lékařskou fakultu jsem absolvoval bez protekce.“

„Tak se mi podívejte do huby!“

„S tou páskou přes oči?“ Panov ucítil, jak mu silná ruka strhává černý kapesník. Temná kabina mu odpověděla na otázku, kterou si celou dobu kladl: Jak může někdo vézt zajatce se zavázanýma očima na předním sedadle? Automobil měl kouřové čelní sklo a ostatní okna neprůhledná.

„No tak, podívejte se!“ Strážný groteskně naklonil hlavu, jak se snažil alespoň jedním okem sledovat vozovku, a vycenil zuby. „Tak co vidíte? Mluvte!“

„V té tmě vůbec nic,“ odpověděl Mo. Lhal, protože viděl prakticky vše, co potřeboval. Ujížděli po úzké venkovské silnici, připomínající spíše polní cestu. Ať ho ten chlap veze kamkoliv, bere to pořádnou oklikou.

„Tak otevřete to zasrané okno!“ zařval strážný, hlavu stále zkroucenou a oči upřené na vozovku, ústa otevřená jako velryba, která se chystá zvracet. „Nic přede mnou neskrývejte. Já tomu cucákovi polámu všechny prsty! Může operovat lokty, stejně v tom nebude žádný rozdíl!“

„Kdybyste na chvíli přestal řvát, viděl bych líp.“ Panov spustil boční okénko na své straně a pohled na hustý neudržovaný les ho přiměl k úvaze, zdali je tahle cesta vůbec vyznačena na mapě. „Tak ukažte.“ Zvedl svázané ruce k řidičově hlavě, ale hleděl přímo před sebe. „Proboha!“ zvolal vylekaně.

„Co?“ zaječel strážný.

„Hnis. Máte plná ústa zhnisaných váčků. Na horní i dolní čelisti. To je strašné.“

„Ach, kristepane!“ Řidič v šoku pohnul volantem a automobil se rozhoupal, ale nestačilo to.

Strom. Mohutný. Vlevo od cesty, těsně u krajnice! Morris Panov popadl svázanýma rukama volant a vší silou jím škubl doleva. V posledním zlomku vteřiny před nárazem klesl na sedadlo a přitáhl kolena k tělu.

Strašlivá rána. Vzduchem létaly kusy kovu a střepiny skla. Z rozdrceného chladiče se vyvalila oblaka páry a zpod pokrouceného plechu vyskočili plamínky, které rychle postupovaly k nádrži. Strážný sténal, po obličeji mu tekla krev. Panov ho vytáhl z vraku a odvlekl ho tak daleko, jak mu síly dovolily, než ho složil do trávy. V tom okamžiku vybuchla palivová nádrž.

Morris Panov, který už dýchal o něco klidněji, i když se mu kolena stále třásla hrůzou, si ve vlhkém křoví osvobodil volně spoutané ruce a vytáhl řidiči z obličeje střepiny. Pak mu prohmatal tělo a usoudil, že má zlomenou pravou paži a levou nohu. Následovala prohlídka kapes. Na dopisní papír hotelu, o němž v životě neslyšel, napsal ukořistěnou tužkou diagnózu. A to by stačilo, pomyslel si Mo. Hippokratově přísaze bylo učiněno zadost.

Nalezená pistole, velká a těžká (typ samozřejmě neznal) ho uvedla do rozpaků. Do kapsy se mu nevešla, a když si ji zasunul za opasek, stahovala mu kalhoty. Kromě ní našel u strážného poměrně vysokou částku – přes šest tisíc dolarů – a sadu pěti řidičských průkazů vydaných v pěti státech na pět různých jmen. Peníze a doklady vzal, aby je předal Conklinovi, ale ostatní obsah náprsní tašky – zejména rodinné fotografie manželky, dětí, vnoučat a ostatních příbuzných, mezi nimiž jistě nechyběl synovec, kterému pomohl vystudovat medicínu – nechal na místě. Čao, amico, rozloučil se v duchu, než vylezl z křoví na silnici, postavil se a urovnal si šaty ve snaze vypadat co nejslušněji.

Zdravý rozum napovídal, aby se vydal na sever, kam automobil původně mířil; vracet se na jih by bylo nejen zbytečné, ale také velmi nebezpečné. Vtom mu došlo, co právě udělal, a rozklepal se. Mozek odborníka mu napověděl, že jde o opožděnou reakci na prožitý stres.

Vykročil a šel a šel a šel. Po civilizaci ani stopa. Silnice zela na obou koncích prázdnotou, nikde žádný dům, dokonce ani rozpadlá opuštěná farma nebo kamenná zídka ohraničující pozemek. S přibývajícími kilometry se u Morrise začalo projevovat vyčerpání. Hodinky s datumovkou mu zabavili, takže neměl sebemenší představu o čase. Musím se dostat k telefonu, blesklo mu hlavou, a zavolat Alexovi. Ale jestli se brzy něco nestane…

Stalo. Za sebou zaslechl hukot motoru, který rychle sílil. Ohlédl se. Po prašné silnici se od jihu řítil na plný plyn červený automobil. Panov rozpřáhl paže a začal jimi divoce mávat. Mohl si zoufalá prosebná gesta ušetřit, protože vůz se kolem něj mihl jako přelud. Zklamaně si povzdechl, ale vtom mu srdce ožilo novou nadějí – zakvílely brzdy a do vzduchu se vzneslo mračno prachu.

Auto zastavilo! Rozběhl se k němu, ale to už se vozidlo na zpátečku přibližovalo. Vzpomněl si, co mu matka v mládí kladla na srdce. Vždycky mluv pravdu Morrisi. Je to štít, který nám dal Hospodin na ochranu před hříchem.

Ne že by se tím přikázáním Panov vždycky řídil, ale v některých společenských situacích mu přiznával všeobecnou platnost a tohle mohla být jedna z nich. Sotva dechu popadaje doběhl k červenému vozu a spuštěným levým okénkem nahlédl do kabiny. Za volantem seděla asi pětatřicetiletá platinová blondýna s křiklavě nalíčeným obličejem a mohutným poprsím deroucím se z výstřihu, která patřila spíše do erotického filmu než na bohem zapomenutou venkovskou silnici kdesi v Marylandu. Ale matčina slova mu stále zněla v uších, a tak řekl pravdu.

„Uvědomuji si, že vypadám dost ošuměle, madam, ale mohu vás ujistit, že to je pouze vnější dojem. Jsem lékař a měl jsem nehodu…“

„Proboha svatého, nastupte si!“

„Děkuji vám mockrát.“ Mo ještě nezavřel dveře, když žena přidupla plyn k podlaze a auto se málem vzneslo ze silnice. „Vidím, že spěcháte,“ poznamenal Panov.

„Taky byste na mém místě spěchal, kamaráde. Kdesi vzadu jede můj manžel, který mačká ze své dodávky všechno, jen aby mě dostal!“

„Ach, skutečně?“

„Kurevník jeden pitomý! Tři týdny v měsíci rajtuje po celých Státech a opíchá každou štětku, která na něj na dálnici mávne, ale může se posrat, když zjistí, že jsem si i já trochu vyhodila z kopýtka.“

„Ach, to je mi líto.“

„Jo. A budete litovat ještě víc, jestli nás chytí.“

„Co prosím?“

„Opravdu jste doktor?“

„Ano.“

„Mohli bychom se dohodnout.“

„Co prosím?“ zopakoval Mo. „Zvládl byste potrat?“ MUDr. Morris Panov zavřel oči.

22

Bourne už skoro hodinu bloumal pařížskými ulicemi, aby si pročistil hlavu a uspořádal myšlenky. Bezcílná pouť ho dovedla k Seině a k Solferinskému mostu, který vedl k Tuilerijským zahradám na protějším břehu řeky. Opřel se o zábradlí a pozoroval čluny, které se líně ploužily po hladině, zatímco na jeho mysl neustále útočila neodbytná otázka. Proč, proč, proč? Čeho chce Marie svým výletem do Paříže dosáhnout? Taková šílená hloupost! Jenže jeho manželka není ani hlupák, ani šílenec. Právě naopak, je to velmi inteligentní žena s pohotovým analytickým mozkem, která se umí téměř za všech okolností ovládnout. Právě proto její rozhodnutí nechápal. Musí si přece uvědomovat, že když bude Šakala pronásledovat sám, zdaleka mu nehrozí takové nebezpečí, jako když si bude muset dělat starosti i o ni. I kdyby ho našla, míra rizika pro oba se zdvojnásobí, a toho si musí být moc dobře vědoma. Je zvyklá pracovat s fakty a předvídat další vývoj. Tak proč?

Existovala jediná přijatelná odpověď, a právě to ho zlobilo. Marie se bojí, že zase sklouzne na druhou stranu, jako se to stalo před pěti lety v Hongkongu, kdy ho pouze ona dokázala vrátit zpět do reality. Pravda, do reality velmi pokroucené, jak ji prostřednictvím děsivých polopravd a zlomků vzpomínek vnímal jen on sám a jak ji ona každodenně prožívala spolu s ním. Bože, jak ji miluje! A její šílené, hloupé, nepochopitelné rozhodnutí svou šlechetností a obětavostí jeho lásku ještě posilovalo. Na Dálném východě zažil chvíle, kdy toužil po smrti, jen aby ulevil zdrcujícímu pocitu viny za to, do jakého nebezpečí se kvůli němu dostala. Pocit viny přetrvával, ale stárnoucí muž v něm rozeznal jinou realitu. Děti. Musí Šakala odstranit z jejich životů jako rakovinový nádor. Copak to nedokáže pochopit a nechat ho jednat samotného?

Ne, protože neletí do Paříže, aby mu zachránila život, natolik Jasonu Bourneovi věří. Míří sem, aby mu zachránila duši. Já to zvládnu, Marie. Musím!

Bernardine by mohl pomoci. Prostřednictvím svých kontaktů ji může na letišti vypátrat, zadržet, odvézt pod ozbrojenou ochranou do hotelu a vysvětlit jí, že absolutně nikdo neví, kde se její manžel zdržuje. Jason se vydal k nejbližší telefonní budce.

„Můžete to zařídit? Má jediný platný pas. Americký, ne kanadský.“

„Můžu to zkusit, ale budu na to sám. Nikdo z oddělení mi nepomůže. Nevím, kolik vám toho svatý Alex řekl, ale mé postavení konzultanta Deuxième Bureau je pozastaveno a domnívám se, že mi vyhodili psací stůl z okna. A ministerstvo zahraničí by mě nejraději vidělo připoutaného ke kůlu uprostřed hořící hranice. Nebýt jistých choulostivých informací týkajících se řady poslanců, které nosím v hlavě, Národní shromáždění by bezpochyby odhlasovalo obnovení trestu smrti gilotinou.“

„Nemohl byste podplatit imigrační úředníky?“

„Raději bych vystupoval oficiálně. Myslím, že moji bývalí šéfové nejsou tak rychlí, aby se zpráva o mém propuštění donesla až na letiště. Její celé jméno prosím?“

„Marie Elise Webbová, rozená St. Jacquesová.“

„Ano, už si vzpomínám. Alespoň na to rodné příjmení. Významná kanadská ekonomka, že?“ ujišťoval se Bernardine. „Před časem byly noviny plné jejích fotografií. Nádherná žena.“

„Bez téhle publicity by se byla ráda obešla.“

„To věřím.“

„Řekl vám Alex něco o Morrisi Panovovi?“

„O vašem příteli lékaři?“

„Ano.“

„Bohužel ne.“

„Zatraceně!“

„Jestli vám mohu radit, myslete především na sebe.“

„Chápu?“

„Vyzvednete si auto?“

„Měl bych?“

„Upřímně řečeno, na vašem místě bych to nedělal. Existuje riziko, byť malé, že ho podle faktury vystopují až ke mně.“

„Počítal jsem s tím. Opatřil jsem si plánek městské hromadné dopravy. Budu jezdit metrem… Kdy vám mohu zavolat?“

„Dejte mi tak čtyři, možná pět hodin, než objedu letiště. Svatý Alex mi vysvětlil, že vaše žena mohla nastoupit do letadla na řadě míst. Nějakou chvíli potrvá, než seženu všechny seznamy pasažérů.“

„Soustřeďte se na přílety zítra časně ráno. Opakuju, použije svůj vlastní cestovní pas, protože neví, jak si opatřit falešný.“

„Podle Alexe by Marii Webbovou neměl nikdo podceňovat.“

„V tom mu dávám za pravdu.“

„Co máte v plánu?“

„Nastoupit do metra. Už se stmívá. Zavolám někdy po půlnoci.“

„Mnoho štěstí.“

„Děkuji.“

Bourne se vybelhal z budky a opřel se o berle. S pevně ovázanou nohou vypadal jako nemohoucí invalida. Další kroky si promyslel dopředu. Odjede metrem do Saint Denis a u baziliky přesedne na severní trasu do Argenteuilu, středověkého města založeného Karlem Velikým, v němž se dnes soustředily nitky pavučiny upředené zabijákem mnohem brutálnějším a bezohlednějším než všichni muži, kteří se ve službě zakladateli města oháněli zakrvácenými meči.

Hospoda Le Coeur du Soldat stála na rohu slepé uličky naproti dávno zavřené továrny v nejzanedbanější čtvrti Argenteuilu. Bourne nenašel Vojákovo srdce podle adresy v telefonním seznamu, protože restaurace v něm prostě nebyla uvedena. Musel se nenápadně vyptávat, a čím hlouběji postupoval do zpustlé části města, tím zněly rady přesněji.

Jason se opíral o rozdrolenou cihlovou zeď opuštěné fabriky a díval se přes ústí uličky na vchod do hospody. Nad masivními dveřmi blikal vybledlý červený neonový nápis L C eur d Sol at, jehož chybějící písmena připomínala díry po vytržených zubech. Když se dveře jednou za čas otevřely, aby vpustily nového návštěvníka nebo se rozloučily se starým, pronikla do ulice břeskná vojenská hudba. Hosté podniku se rozhodně neoblékali v módních salonech a Bourne mezi ně svým vzhledem dokonale zapadne. Škrtl sirkou o zeď, zapálil si tenké černé cigáro a belhal se ke vchodu.

Až na tu muziku a jazyk to zde vypadá jako v námořnické krčmě někde v Palermu, pomyslel si, když se prodíral k přeplněnému baru a jeho přimhouřené oči zaznamenávaly každý detail. Na okamžik se zarazil – vůbec si nepamatoval, že by kdy navštívil Sicílii. Z barové židle vstal mohutný muž v tankistické košili a Jason pohotově vklouzl na uvolněné místo.

Na rameno mu dopadla těžká ruka. Bourne vymrštil pravačku popadl ruku za zápěstí, zkroutil ji, odstrčil stoličku a vztyčil se do plné výšky.

„Máš nějaký problém?“ zeptal se francouzsky – klidně a tiše, ale tak, aby ho bylo slyšet.

„To je moje židle, ty sráči! Šel jsem se jenom vychcat.“

„Třeba tě vystřídám, až se vrátíš.“ Jason probodl soupeře pohledem, a aby odstranil poslední možné pochybnosti, zdůraznil pevný stisk na zápěstí tak, že zatlačil palcem na nerv, což nemělo nic společného s fyzickou silou.

„Aha, zasranej mrzák,“ sykl muž, když si všiml berlí, a měl co dělat, aby nevykřikl bolestí. „S invalidama se neperu.“

Bourne povolil tlak na nerv. „Domluvíme se takto. Až se vrátíš ze záchodu, uvolním ti místo a zaplatím ti drink pokaždé, když mi na chvíli dovolíš si sednout a ulevit té podělané noze, ano?“

Pořízek pomalu roztáhl ústa k úsměvu. „Vidím, že jsi v pohodě, chlape.“

„V pohodě rozhodně nejsem, ale také nevyhledávám spory. Sakra, málem jsi mě zarazil do podlahy.“ Jason svalovce v tankistické košili konečně pustil.

„Tím si nejsem tak jistej.“ Muž si s úsměvem třel pohmožděné zápěstí. „Sedni si. Zajdu se vychcat a potom koupím drink já tobě. Nevypadáš na chlapa, kterej oplývá penězi.“

„Říká se, že zdání klame,“ opáčil Jason a posadil se. „Mám i lepší šaty, ale kamarád, který mě sem pozval, mi poradil, ať si je radši neberu. Vrátil jsem se z Afriky, kde jsem bral celkem slušný prachy. Znáš to, vycvičit ty divochy…“

Vojenský pochod právě končil ohlušujícím vířením bubnů a tankista vytřeštil oči. „Afrika! To jsem si mohl myslet. Ten stisk… LPN.“

Zbytky Chameleonovy paměti zkratku kupodivu rozluštily. Légion Patria Nostra, francouzská cizinecká legie, sbírka žoldáků z celého světa. Měl sice na mysli něco jiného, ale tohle je ještě lepší. „Bože, ty taky?“ zeptal se, znovu chraplavě, ale nevinně.

„La Légion étrangère. Legie je naše vlast.“

„To se mi snad zdá!“

„Pochopitelně to neroztrubujeme do světa. Byli jsme nejlepší a nejlíp placení a v některejch lidech přetrvává žárlivost. Ale pořád patří k nám. Všichni jsme vojáci!“

Bourne vycítil mráček, z něhož by mohlo uhodit. „Kdy jsi odešel z legie?“

„Před devíti rokama. Před druhým turnusem mě vyhodili kvůli nadváze! Měli pravdu a nejspíš mi tím zachránili život. Pocházím z Belgie. Dotáhl jsem to na desátníka.“

„Mě propustili před měsícem, ani jsem nedokončil první turnus. Na výpravě do Angoly jsem utrpěl zranění. A taky si domysleli, že jsem ve skutečnosti starší, než jak mám napsáno v papírech. To víš, legie lázně neplatí.“ Jak snadno mu ta slova přicházela na rty!

„Angola? Co jsme tam pohledávali? Na ministerstvu zahraničí se museli zbláznit!“

„To nevím. Jsem voják, poslouchám rozkazy a nezpochybňuju, čemu nerozumím.“

„Seď! Už musím, praskají mi ledviny. Ale hned se vrátím. Třeba najdeme společný přátele… Panebože, v životě jsem o žádný operaci v Angole neslyšel.“

Jason se naklonil přes masivní pult a objednal si pivo. Hudba byla naštěstí tak hlasitá a barman tak zaneprázdněný, že nemohl jeho rozhovor s Belgičanem vyslechnout. Hlavně byl však zavázán svatému Alexi Conklinovi, který všem agentům před nástupem do terénu kladl na srdce, aby se vždy uvedli špatně a pak první dojem rychle napravili. S pocitem úlevy se napil piva. Našel si v Le Coeur du Soldat přítele. Drobný, ale důležitý průlom.

Tankista se vrátil a držel kolem širokých ramen muže prostředního vzrůstu, oblečeného v americké vojenské bundě. Bourne se začal zvedat z barové stoličky. „Seď!“ okřikl ho nový přítel a naklonil se k němu, aby ho bylo přes rámus slyšet. „Přivedl jsem panice.“

„Koho?“

„Už jsi zapomněl? Přece novýho rekruta! Tenhle chlápek má namířeno do legie.“

„Jo tak,“ zasmál se Jason ve snaze napravit chybu. „Nenapadlo by mě, že zrovna tady…“

„Právě tady!“ skočil mu do řeči tankista. „Na půli cesty. Je to Američan. Říkal jsem si, že bys mu třeba mohl dát pár dobrejch rad. Jeho franština sice za moc nestojí, ale když budeš mluvit pomalu…“

„Není třeba,“ odvětil Jason anglicky s lehkým francouzským přízvukem. „Žil jsem nějakou dobu ve Státech.“

„Parááda,“ protáhl mladík a okamžitě tím prozradil jižanský původ. Měl příjemnou usměvavou tvář a v očích ustaraný pohled, avšak bez známek strachu.

„Výborně, takže začneme znovu,“ prohlásil Belgičan celkem slušnou angličtinou. „Já jsem… Maurice je stejně dobrý jméno jako každý jiný. Tady můj mladej přítel se jmenuje Ralph, aspoň to tvrdí. A kdo jsi ty, zraněný hrdino?“

„Francois,“ odpověděl Bourne, který si vzpomněl na Bernardinea. Jak daleko asi pokročil na pařížských letištích? blesklo mu hlavou. „A nejsem žádný hrdina. Ti moc brzy umírají. Objednej pití a já ho zaplatím.“ Stalo se, zatímco Bourne horečně vzpomínal, co všechno ví o francouzské cizinecké legii. „Za devět let se toho hodně změnilo, Maurici.“ Chameleon se znovu podivil, jak snadno mu ta slova splynula ze rtů. „Proč se hlásíš do legie, Ralphe?“

„Počítám, že je to ta nejrozumnější věc, co můžu udělat. Na pár let se ztratím. Pět roků je minimum, pokud vím.“

„Když ovšem přežiješ ten první,“ poznamenal Belgičan.

„Maurice má pravdu. Důstojníci jsou zatraceně tvrdí a těžko se s nimi vychází.“

„A všichni jsou Francouzi, nebo přinejmenším devadesát procent. Sotva jeden ze tří stovek cizinců to dotáhne na důstojníka. Nedělej si iluze, chlapče.“

„Ale já mám vysokou školu,“ namítl mladík. „Jsem stavař.“

„Tak to můžeš stavět krásný táborový latríny. Řekni mu to, Francoisi. Vysvětli mu, jak legie zachází s inteligentama.“

„Především se musí naučit bojovat,“ odpověděl Jason a modlil se, aby měl pravdu.

„Přesně tak!“ zvolal Belgičan. „Vzdělání je totiž vždycky podezřelý. Budou pochybovat? Budou rozkazy plnit, nebo o nich sáhodlouze uvažovat? Na tvým místě, kamaráde, bych se školama moc neoháněl.“

„Nesmíš nic uspěchat,“ dodal Bourne. „Nabídni své vědomosti, když jich bude třeba, ale nechlub se jimi.“

„Správně!“ zajásal Maurice. „Francois ví, o čem mluví. Pravý legionář.“

„Umíš se bít?“ zeptal se Jason. „Dokázal bys někoho pronásledovat a zabít ho?“

„Jo. Oddělal jsem svou snoubenku a její dva bratry a bratrance akorát nožem a holým rukama. Píchala s jedním bankéřem v Nashvillu a oni ji kryli, protože ten pracháč jim bohatě platil… Jo, umím zabíjet, Francoisi.“

Lov na šíleného zabijáka v Nashvillu

Mladý inženýr se slibnou budoucností unikl ze smyčky

Bourne si vzpomněl na novinové titulky staré jen několik týdnů. „Jdi do legie,“ poradil krajanovi.

„Kdyby došlo k nějakému šetření ohledně mé minulosti, můžu se na tebe odvolat, Francoisi? Myslím kvůli referencím.“

„Moc bych ti nepomohl, mladíku, možná spíš uškodil. Ale kdyby moc tlačili, řekni prostě pravdu.“

„Opět správně. Zná legii jako svý boty. Nepřijímají šílence, když se tomu můžou vyhnout, ale… Jak se to řekne anglicky, Francoisi?“

„Dívají se na druhou stranu. Za jistých okolností.“

„Vidíš? Francois je taky inteligent. Zajímalo by mě, jak jsi přežil.“

„Nedával jsem to najevo.“

Přiblížil se číšník v té nejšpinavější zástěře, jakou kdy Jason viděl, a pleskl Belgičana po krku. „Máš volný stůl, René.“

Tankista pokrčil rameny. „No co. Další jméno. Co na tom záleží? Najíme se a při troše štěstí se možná neotrávíme.“

O dvě hodiny později, když Maurice a Ralph zkonzumovali čtyři láhve červeného stolního vína nevalné kvality spolu s podezřelou rybou, atmosféra v Le Coeur du Soldat sklouzla do každovečerní rutiny. Čas od času se rozhořela rvačka, ale svalnatí číšníci horké hlavy rychle zchladili. Břeskná hudba připomínala vítězné i prohrané bitvy a do ní se ozývaly hádky mezi starými veterány a mladšími ročníky, všichni však měli jedno společné – pýchu, že přežili hrůzy krvavých bitev, o nichž lampasáci neměli sebemenší tušení. Restaurací zněla kolektivní bouře obyčejných, neprivilegovaných bojovníků, stejná od časů faraonových vojů až po pěšáky z Koreje a Vietnamu, prostých vojáků, kteří umírali, aby uchovali moudrost svých nadřízených. Bourne si dobře pamatoval na Saigon a chápal existenci podniku jako Le Coeur du Soldat.

Vrchní barman, mohutný muž s holou hlavou a brýlemi s kovovými obroučkami, zvedl telefon umístěný pod pultem na vzdálenějším konci baru a přitiskl sluchátko k uchu. Jason ho pozoroval přes hemžení hostů. Plešatý barman krátce promluvil, podržel ruku pod pultem a pak vytočil číslo a znovu něco stručně řekl do mikrofonu. Postup, jaký popsal starý Fontaine na Tranquillity. Zpráva byla obdržena a předána dál. A jejím příjemcem byl Šakal.

Víc toho Bourne vidět nepotřeboval, zato musel přemýšlet. Najmout si pomocníky, jak to dělával v minulosti? Podplatit nebo vydírat bezvýznamné figurky, donutit je, aby bez vyptávání splnili, co jim přikáže.

„Právě jsem zahlédl chlápka, co se tu s ním mám setkat,“ oznámil Belgičanovi a Ralphovi, kteří už sotva vládli jazyky. „Mával na mě, abych s ním šel ven.“

„Ty nás opouštíš?“ zakňoural Maurice.

„Helééé, brácho, to bys neměl,“ přidal se mladý Američan z jihu.

„Jenom pro dnešek.“ Jason se naklonil přes stůl. „Spolupracuju s jedním legionářem na kšeftu, který by mohl vynést hromadu prachů. Vás dva zatím neznám, ale vypadáte slušně.“ Ze svazku oddělil dvě pětisetfrankové bankovky, pro každého společníka jednu. „Berte a rychle si je schovejte.“

„A do prdelééé!“

„Merde!“

„Zatím bez záruky, ale možná se nám budete hodit. Držte klapačky a vypadněte odsud deset patnáct minut po mně. A už žádné víno. Zítra vás chci střízlivé… Kdy se tady otevírá, Maurici?“

„Nevím, jestli vůbec zavíraj. Já jsem tu vod osmi ráno. To zde pochopitelně není tak narvaný…“

„Přijdte kolem poledne. Ale s čistou hlavou, jasné?“ Bourne vyklouzl z boxu, když vtom ho něco napadlo a místo ke dveřím zamířil k mohutnému barmanovi s holou hlavou u vzdálenějšího konce pultu. Žádná stolička nebyla volná, a tak se opatrně, aby zase nevyvolal hádku, protlačil mezi dvěma zákazníky, objednal si pernod a požádal o papírový ubrousek se zdůvodněním, že potřebuje napsat vzkaz. Cvakl propisovací tužkou a napsal francouzsky:

Kosí hnízdo má cenu milion franků. Věc: důvěrná obchodní schůzka. V případě zájmu čekám za půl hodiny na rohu u staré továrny. Co můžete ztratit? Prémie 5000 franků, když přijdete sám.

Složil ubrousek spolu se stofrankovou bankovkou do dlaně a kývl na barmana. Svalovec si narovnal brýle, jako kdyby se jej impertinentní gesto neznámého zákazníka dotklo. Pomalu rozhýbal obrovské tělo a položil na pult potetovanou paži silnou jako noha normálního muže. „O co jde?“ zeptal se drsně.

„Napsal jsem vám vzkaz,“ odpověděl Chameleon klidně, oči upřené do barmanových brýlí. „Doufám, že mou žádost zvážíte. Jsem sice invalida, ale žádný chudák.“ Natáhl ruku, vložil plešatci do dlaně ubrousek s penězi a s posledním pátravým pohledem na užaslého muže se obrátil a belhal se ke dveřím.

Vyšel před hospodu a spěchal k ústí uličky. Odhadl, že mezihra u baru trvala osm až deset minut. Počítal s tím, že ho barman pozoruje, a tak se ani neohlížel po svých společnících – předpokládal, že pořád sedí u stolu. Oba už nebyli zcela při smyslech a v jejich stavu nehrála minuta žádnou roli; Jason mohl jen doufat, že v nich pět set franků probudí jistý smysl pro odpovědnost a že brzy odejdou. Věřil více Belgičanovi než svému krajanovi. Bývalý příslušník cizinecké legie byl zvyklý poslouchat rozkazy a automaticky je plnit, opilý nebo střízlivý. Tak nutně je zase nepotřeboval, ale mohli by se mu hodit – pokud barmana zaujme nabídka vysoké odměny povzbuzená tichým rozhovorem s mrzákem, kterého mohl zabít jediným úderem potetované tlapy.

Čekal na rohu dál od světla pouliční lampy. Muži, kteří odcházeli z hospody, i noví hosté – ti pochopitelně v mnohem lepším stavu – jej míjeli, aniž by invalidovi, který se znaveně opíral o cihlovou zeď, věnovali jediný pohled.

Instinkt nezklamal. Tankista vystrkal mladého zájemce o službu v legii z masivních dveří. Sotva za nimi zaklaply, uštědřil Američanovi několik hlasitých políčků a doprovodil výchovné facky nesrozumitelným kázáním o nutnosti plnit rozkazy, protože byli najednou bohatí a mohli by zbohatnout ještě víc.

Jason je zastavil u ústí uličky a zatáhl je za roh budovy. „To jsem já,“ oslovil je velitelským tónem. „Tiše!“ umlčel jejich překvapené výkřiky. „Jestli chcete, můžete si dnes večer vydělat dalších pět stovek. Pokud ne, vyberu si někoho jiného.“

„Jsme přece kámoši,“ protestoval René alias Maurice.

„Jasná věc, kááámoši,“ přizvukoval Ralph těžkým jazykem.

„Dobře poslouchejte. Za pár minut možná vyjde z hospody barman a začne mě hledat. A třeba taky ne. Nevím. Je to ten obrovský plešatec s brýlemi. Znáte ho?“

Američan pokrčil rameny, ale Belgičan přikývl. „Jmenuje se Santos a je Espagnol.“

„Španěl?“

„Nebo Latinoameričan. To nikdo neví.“

Iljič Ramirez Sanchez, pomyslel si Jason. Carlos Šakal. Původem z Venezuely, nenáviděný terorista, kterého nezvládli ani Sověti. Samozřejmě ho to táhne ke krajanovi. „Jak dobře ho znáš?“

Nyní pokrčil rameny i Belgičan. „Je to nejvyšší autorita, pokud se týká Le Coeur du Soldat. Povídá se vo něm, že rozbíjí hlavy hostům, kteří se nechovají podle jeho představ. Vždycky si napřed sundá brejle. To je první znamení, že se chystá něco zlýho… Jestli tě bude hledat, radím ti, aby ses zdejchnul.“

„Přijde proto, aby si se mnou promluvil, ne aby mně ublížil.“

„Tak to potom není Santos.“

„Detaily znát nemusíte, protože se vás netýkají. Jestli vyjde ze dveří, chci, abyste se k němu vy dva připojili a zapředli s ním rozhovor. Zvládnete to?“

„Ale jo. Párkrát jsem u něho přespal nahoře na gauči. Santos mě tam vlastnoručně vynesl, abych nepřekážel uklízečkám.“

„Nahoře?“

„Jo. Bydlí v patře nad hospodou. Povídá se, že svůj podnik nikdy neopouští. Nechodí ani na trh. Zásoby mu nakupujou jiní nebo si je jednoduše vobjedná.“

„Chápu.“ Jason vytáhl peníze a rozdělil další dvě pětistovky vrávorajícím mužům. „Vraťte se do uličky, a jestli se Santos objeví, zastavte se a chovejte se jako opilí. Požádejte ho o peníze nebo o láhev.“

Dvojice s dětským nadšením chňapla po penězích a vyměnila si vítězný spiklenecký pohled. Francois rozdává peníze, jako kdyby na ně měl doma tiskárnu. S obnoveným nadšením se vrátili do uličky.

Jason se přitiskl zády ke zdi těsně u rohu a čekal. Uplynulo šest minut, než zaslechl slova, v něž doufal. „Santosi! Můj vzácnej příteli!“

„Co tady děláš, René?“

„Mýmu mladýmu kámošovi z Ameriky se udělalo zle a musel se vyblít.“

„Z Ameriky…?“

„Seznámím vás, Santosi. Bude z něho vynikající voják.“

„Copak dneska už bojují i děti?“ Bourne vyhlédl zpoza rohu a viděl, jak si holohlavý barman nedůvěřivě prohlíží mladistvý obličej. „Mnoho štěstí, chlapečku. Ale hledej si válku raději na hřišti. A teď mě omluvte, musím jít.“

„Santosi!“ zavolal za ním Belgičan. „Nepůjčil bys mi deset franků? Zapomněl jsem si doma peněženku.“

„Jestli jsi někdy nějakou měl, nechals ji v severní Africe. Znáš mé zásady. Lidem jako ty ani haléř.“

„Všechny prachy, co jsem měl, jsem utratil za tu tvou prožluklou rybu. Můj kámoš se z ní poblil.“

„Příště si zajed do Paříže a povečeřej v Ritzu… Teď si vzpomínám! Měl jsi jídlo, ale nezaplatils.“ Jason rychle stáhl hlavu za roh, protože barman se náhle rozhlédl po uličce. „Dobrou noc, René. Tobě taky, vojáčku. Mám práci.“

Bourne spěchal k bráně staré továrny. Santos přichází na schůzku. Sám. Stál bez hnutí v hlubokém stínu, v ruce pistoli. S každým Santosovým krokem se blížil k Šakalovi! Za okamžik už obrovitá postava vyšla z uličky a zamířila k rezavé bráně.

„Jsem tady, monsieur.“

„A já jsem vám vděčný.“

„Ocenil bych, kdybyste nejdřív dodržel slovo. Myslím, že jste se ve svém vzkazu zmiňoval o pěti tisících franků.“

„Tady jsou.“ Jason vytáhl z kapsy peníze a podával je vedoucímu Le Coeur du Soldat.

„Děkuji.“ Santos si vzal peníze. „Praštěte ho!“ dodal.

Stará brána za Bournem se nečekaně otevřela. Vyběhli z ní dva muži, a než Jason stihl vytasit zbraň, na lebku mu dopadl těžký tupý úder.

23

„Jsme sami,“ prohodil hlas na druhém konci temné místnosti, když Bourne otevřel oči. Mohutná Santosova postava přetékala z křesla, od jeho skalpu se odráželo mdlé světlo stojaté lampy. Jason zakroutil krkem a ucítil na temeni naběhlou podlitinu; seděl v rohu otomanu. „Nemáte nic zlomeného, nekrvácíte, jenom vám naskočila boule,“ poznamenal Šakalův člověk.

„Přesná diagnóza, zejména ta poslední část.“

„Dostal jste trubkou vsunutou do hadice. Výsledek se dal předpokládat, až na míru otřesu mozku. Vedle vás leží na tácu pytlík s ledem. Použijte ho.“

Bourne nahmátl studený a vlhký váček z režného plátna a přiložil si ho na hlavu. „Jste velmi pozorný,“ konstatoval suše.

„Proč ne? Musíme spolu prodiskutovat pár věcí… Třeba zmíněný milion.“

„Za určitých podmínek je váš.“

„Kdo jste?“ zeptal se Santos ostře.

„Ta otázka není součástí podmínek.“

„Nejste zrovna mladý.“

„Ne že by na tom záleželo, ale vy také ne.“

„Měl jste u sebe pistoli a nůž. Ten je pro mladší.“

„To tvrdí kdo?“

„Naše reflexy… Co víte o kosovi?“

„Zrovna tak se mě můžete zeptat, jak jsem se dozvěděl o Le Coeur du Soldat.“

„Jak?“

„Někdo mi o vás řekl.“

„Kdo?“

„Je mi líto, ale nemohu sloužit. Jsem prostředník a toto je můj styl práce. Klienti to ode mne očekávají.“

„Očekávají také, že si zavážete nohu a budete si hrát na invalidu? Než jste se probral, prohledal jsem vás. Nemáte žádné doklady, zato spoustu peněz.“

„Své metody nehodlám objasňovat, stanovím pouze podmínky a omezení. Předal jsem vám vzkaz. Telefonní číslo na vás nemám, takže jinak jsem postupovat nemohl. Zrovna tak jsem k vám nemohl přijít v obleku a s diplomatickým kufříkem.“

Santos se zasmál. „Nepřekročil byste práh. Ještě v uličce by vás někdo přepadl.“

„Tušil jsem to… Tak co, domluvíme se? Nabízím obchod za milion franků.“

Šakalův člověk pokrčil rameny. „Počítám, že když kupující nabídne takovou částku hned napoprvé, bude ochoten jít nahoru. Na půldruhého, možná dokonce na dva.“

„Já ovšem nejsem kupující, pouze prostředník. Jsem oprávněn vyplatit jeden milion, což je podle mého názoru zbytečně moc, ale rozhodující roli hraje čas. Berte, nebo nechte ležet. Mám jiné možnosti.“

„Opravdu?“

„Samozřejmě.“

„Jako mrtvola bez dokladů plující v Seině asi těžko.“

„Rozumím.“ Jason se rozhlédl po místnosti ponořené do šera. Ani v nejmenším nepřipomínala zaplivaný pajzl v přízemí. Vkusně vybraný nábytek odpovídající svými rozměry postavě majitele a rozhodně ne levný. Udiveně zamrkal na police obtížené knihami, které se zvedaly od podlahy ke stropu mezi dvěma okny. Bourne by si rád přečetl tituly, aby si utvořil o Santosovi přesnější obraz. Mohutný majitel hospody mluvil jako absolvent Sorbonny; vnější slupka brutálního násilníka mohla skrývat zcela jinou osobnost. „Takže svobodný odchod vlastními silami nemohu pokládat za zaručený, jestli vás dobře chápu.“

„Nemůžete,“ potvrdil Šakalův spojenec. „Vaši situaci by určitě změnilo k lepšímu, kdybyste mi odpověděl na mé jednoduché otázky. Jenže vy se začnete ohánět podmínkami a omezeními, které vám v tom brání… Inu, já také mám své podmínky a vy se s nimi musíte smířit. Po dobrém či po zlém.“

„Tím se ovšem zbavujete šance na milion franků. A možná na víc.“

Santos zamával masitou paží jako kněz a zamžoural na tetování, jako by nechápal, kde se tam vzalo. „Domnívám se, že muž s takovými zdroji se výměnou za vlastní život nejen vzdá peněz, ale také se ochotně podělí o požadované informace. Už jenom proto, aby se vyhnul zbytečné, avšak o to krutější bolesti.“ Šakalův člověk nečekaně praštil pěstí do opěrky a zařval: „Co víte o kosovi? Kdo vám řekl o Le Coeur du Soldat? Odkud jste přišel, kdo jste a kdo je váš klient?“

Bourne ztuhl, ale jeho mozek horečně pracoval. Musí se odsud dostat! Musí se spojit s Bernardinem; už mu měl dávno volat. Kde je Marie? Ničeho však nedosáhne, když se tomu obrovi, který sedí v křesle naproti němu, bude stavět na odpor. Santos není ani lhář, ani hlupák. Jistě by bez váhání zabil zajatce… a rozhodně by se nenechal ošálit falešnými informacemi. Santos bojuje na dvou frontách, za sebe a za Šakala. Chameleonovi zbývá jediná šance – odkrýt část pravdy, část tak nebezpečnou, aby mu Carlosův člověk uvěřil. Odložil pytlík s ledem na tác a promluvil do šera.

„Samozřejmě nemám v úmyslu pro svého klienta zemřít nebo se nechat mučit, abych ochránil jeho tajemství. Řeknu vám tedy, co vím, což za daných okolností není tolik, kolik bych si přál. Vezmu vaše otázky po pořádku, pokud mi strach dovolí si na ně vůbec vzpomenout. Tak především, ty peníze nejsou moje. Postup je takový, že se sejdu v Londýně s jistým člověkem, jemuž předám informace, a on pak otevře v Bernu konto na jakékoliv jméno nebo číslo, které mu řeknu. A teď se podívejme na to, co vím o kosovi. K tomu náhodou patří i otázka týkající se vašeho podniku… Bylo mi řečeno, že jeden muž vysokého věku a pochybné pověsti, ovšem neznámé totožnosti a národnosti, se obrátil na jistou veřejně činnou osobnost a oznámil jí, že se má stát terčem atentátu. Opilci s dlouhým trestním rejstříkem pochopitelně nikdo nevěří, avšak k avizovanému atentátu skutečně došlo. Blízký spolupracovník oné osobnosti naštěstí starcovo varování vyslechl, a protože má současně ještě bližší vztah s mým klientem, tuto informaci mu předal. Chtěl bych dodat, že oba atentát uvítali. Stařec řekl kromě jiného zhruba toto: Kos přebírá zprávy prostřednictvím restaurace Le Coeur du Soldat v Argenteuilu. Tento kos musí být mimořádně schopný člověk a můj klient s ním chce navázat kontakt… Pokud se týká mě, úřaduju v hotelových pokojích v nejrůznějších městech. Momentálně jsem zapsán pod jménem Simon v Pont-Royalu, kde mám také uložen cestovní pas a další papíry.“ Bourne se odmlčel a rozpřáhl paže. „Taková je celá pravda, jak ji znám.“

„Nikoliv celá,“ opravil ho Santos tichým, hrdelním hlasem. „Kdo je váš klient?“

„Jestli vám to prozradím, zabijou mě.“

„Jestli mi to neprozradíte, zabiju vás já,“ řekl Šakalův člověk a vytáhl zpoza širokého koženého opasku Jasonův lovecký nůž, jehož čepel se ve světle slabé žárovky mdle zaleskla.

„Co kdybyste mi dal informaci, kterou můj klient potřebuje, spolu s libovolným jménem a číslem účtu a já vám zaručím dva miliony franků? Opakuju, že jsem pouhý prostředník, nic jiného po mně můj klient nežádá. Co tím riskujete? Kos může kdykoliv odmítnout a poslat mě k čertu… Tři miliony!“

Santos očividně váhal, pokušení bylo příliš silné. „Možná se domluvíme, ale později.“

„Hned.“

„Ne!“ Carlosův pomocník zvedl obrovské tělo z křesla a s výhružně napřaženým nožem přistoupil k pohovce. „Váš klient.“

„Je jich víc. Skupina mocných mužů ze Spojených států.“

„Kdo konkrétně?“

„Střeží svá jména jako tajemství atomové bomby. Znám pouze jednoho a ten by vám měl stačit.“

„Kdo to je?“

„Chci, abyste na to přišel sám, protože jen tak pochopíte mimořádný rozměr navrhované transakce. Chápu, že musíte svého kosa za každou cenu chránit. Ověřte si, že vám nelžu! A současně zvažte, že můžete získat závratnou finanční částku, která vám umožní prožít zbytek života podle svých představ. Můžete zmizet, cestovat nebo si třeba přečíst všechny ty knihy,“ Jason máchl rukou k policím, „a ne se dole u baru špinit s tou spodinou, co k vám chodí. Jak správně říkáte, oba už nejsme mladí. Já dostanu slušnou odměnu a z vás bude nadosmrti zajištěný boháč. Ničemu tím neuškodíte. Kos přece může mě či mé klienty odmítnout. Potřebuju jenom kontakt. Toto není žádná past. Moji klienti se s ním nechtějí setkat, chtějí si ho najmout.“

„Jak si mohu vaše údaje ověřit, abych byl spokojen?“

„Vymyslete si nějakou vysokou funkci a spojte se s americkým velvyslancem v Londýně. Jmenuje se Atkinson. Řekněte mu, že jste dostal důvěrné instrukce od Hadí ženy. Zeptejte se ho, jestli je máte vykonat.“

„Hadí žena? Co to je?“

„Medusa. Říkají si Medusa.“

Morris Panov se omluvil platinové blondýně a vyklouzl z boxu. Prošel jídelnou dálničního motelu k toaletám a zoufale pátral po telefonním automatu. Žádný neviděl! Jediný přístroj se nacházel tři metry od jeho boxu, přímo před divokýma očima chorobně paranoidní ženy, které se potřeboval zbavit. Co teď? Telefon nikde a oknem na záchodě by prolezla možná kočka… Mo si uvědomil, že má poměrně vysokou částku v hotovosti a pět řidičských průkazů. Jason Bourne by mu řekl, že to jsou výtečné zbraně, zejména peníze. Vymočil se, pootevřel dveře a pozoroval majitelku červeného auta, která ho vyvezla z pustiny. Vtom se dveře rozletěly a přirazily ho ke zdi.

„Jéžiš, promiň, kámo.“ Podsaditý muž, zřejmě řidič kamionu, popadl psychiatra, který si držel ruce na obličeji, za ramena. „Jseš v pořádku, chlape?“

„Ale ano. Nic se mi nestalo.“

„Prdlajs. Teče ti krev z nosu. Ukaž, utřu ti to.“ Řidič oblečený v tričku, pod jehož ohrnutý rukáv si zasunul krabičku cigaret, odtáhl Morrise k umývadlu. „Zakloň hlavu. Naleju ti na frňák studenou vodu.“ Vytrhl hrst papírových ručníků a jemně je přitiskl Panovovi na nos. „Tak, a teď se opři a uvolni se.“ Co chvíli zvedal obklad a kontroloval krvácení. „Už to přestává. Dýchej pusou. Zhluboka, jasný? A drž hlavu zakloněnou.“

„Děkuju,“ zašeptal Mo; žasl, jak rychle lze krvácení z nosu zastavit. „Děkuju mockrát.“

„Mně neděkuj, kámo. Napálil jsem do tebe. Samozřejmě jsem nechtěl.“ Řidič si ulevil. „Už se cítíš líp?“ zeptal se, když vytáhl zip na poklopci.

„Ano.“ Morris se rozhodl, že využije příležitost, a v rozporu s radami své drahé zesnulé matky se uchýlil ke lži. „Měl bych vám vysvětlit, že to nebyla vaše chyba, nýbrž moje.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se podsaditý chlapík v tričku, který si právě myl ruce.

„Já jsem se za těmi dveřmi schovával a pozoroval ženskou, které se potřebuju zbavit. Chápete?“

Psychiatrův osobní samaritán si utřel ruce a rozesmál se. „Kdo by nechápal? Útěk před ženskou je příběh lidstva, kámo. Zatnou do tebe drápy, začnou vzdychat, a než se naděješ, klečíš jim u nohou. Ale já ne. Oženil jsem se s Evropankou. Neumí moc dobře anglicky, ale je vděčná. Umí to s dětma, umí to se mnou a pořád je spokojená. Ne jako ty naše princezničky.“

„Máte naprostou pravdu. Já jsem dopadl mnohem hůř. Nalepila se na mě a já pořád přemýšlím, jak se odsud dostat, aby mě neviděla. Mám nějaké peníze…“

„Nech si je. Která to je?“

Oba muži zašli ke dveřím a Panov řidiči ukázal blondýnu, která těkala pohledem od toalet ke dveřím do jídelny. „A sakra. To je Bronkova stará!“

„Kdo je Bronk?“

„Kolega. Většinou jezdí východní štreky. Co tady ta ženská proboha dělá?“

„Podle toho, co mi řekla, utíká před manželem.“

„Jo, tomu věřím. Povídá se, že si občas hodí bokem a nic za to nechce.“

„Vy ji znáte?“

„Jasně. Párkrát jsem u nich byl na rožnění. Bronk umí fantastickou omáčku na stejky.“

„Musím se jí zbavit. Jak říkám, mám nějaké peníze…“

„Jo, to jsem slyšel a můžeme si o tom promluvit pozdějc.“

„Kde?“

„V mým auťáku. Parkuju vpředu vpravo. Červená kabina s bílejma pruhama. Jako na vlajce. Obejdi návěs a počkej na mě.“

„Jenže ona mě uvidí.“

„Neuvidí, protože jí přichystám veliký překvapení.“ O pětatřicet minut později vysadil podsaditý řidič, který se neobtěžoval představit, Morrise Panova na okraji neznámého městečka u řady obchodů. „Tam určitě mají telefon. Mnoho štěstí, kámo.“

„Kde k čertu vězíš?“ zařval Alexander Conklin ve Virginii.

„Já nevím!“ odpověděl Mo nešťastně. „Nadopovali mě, Alexi.“

„Klid. S tím jsme počítali. Musíme co nejrychleji zjistit, kde jsi. Nejsme sami, kdo tě hledá.“

„No dobře… Naproti přes ulici vidím bistro. Nad vchodem je nápis Nejlepší hamburgery ve Forďs Blufu. Říká ti to něco?“

Odpověděl mu povzdech. „To víš, že ano. A kdybys nebyl ignorantský cvokař a zajímal se o dějiny občanské války, věděl bys, že se jedná o dějiště významné bitvy. Je tam památník, najdeš ho podle šipek. Za půl hodiny tě u něj vyzvedne helikoptéra. Do té doby drž jazyk za zuby a nikomu ani slovo.“

Bourne došel do hotelu Pont-Royal. Okamžitě zamířil k nočnímu recepčnímu, vytáhl z kapsy pětisetfrankovou bankovku a položil ji na pult. „Jmenuju se Simon,“ představil se s úsměvem. „Byl jsem pár dní mimo. Nemám nějaký vzkaz?“

„Ne, pane Simone,“ zněla tichá odpověď. „Ale venku jsou dva muži. Jeden na rue Montalembert, druhý naproti v rue du Bac.“

Jason vylovil tisícifrankovku a vložil ji recepčnímu do dlaně. „Za takové oči platím a platím dobře. Držte je otevřené.“

„Samozřejmě, monsieur.“

Jason vyjel výtahem do patra a rychle prošel chodbami ke svému pokoji. Všechno zůstalo, jak to zde zanechal, jen pokojská ustlala postel. Postel… Únavou se sotva držel na nohou. Sil, které teď nejvíce potřeboval, se mu zoufale nedostávalo. Bože, jak rád by ulehl… Ne. Marie. Bernardine. Přistoupil k telefonu a zpaměti vytočil číslo.

„Omlouvám se, že volám tak pozdě.“

„Čekám už čtyři hodiny. Co se stalo?“

„Není čas na vysvětlování. Co Marie?“

„Vůbec nic. Není uvedena v seznamu cestujících žádného letadla, které je momentálně ve vzduchu nebo se chystá na přistání. Ověřil jsem i transfery z Londýna, Amsterdamu, Lisabonu a Stockholmu. Do Paříže necestuje žádná Marie Elise Webbová, rozená St. Jacquesová.“

„To není možné! Určitě si to nerozmyslela! A jak říkám, neumí si opatřit falešné doklady a neví, jak se vyhnout celnici.“

„Opakuju, že vaše žena není uvedena na žádném seznamu cestujících ze zahraničí do Paříže.“

„Zatraceně!“

„Budu to dál zkoušet, příteli. Slova svatého Alexe mi stále znějí v uších. La belle mademoiselle není radno podceňovat.“

„Není to žádná slečna, je to moje žena… Ona není jedna z nás, Bernardine. Není zkušený terénní agent, který přechází hranice, jak se mu zlíbí. Ale je na cestě do Paříže. To vím určitě.“

„Bohužel o ní neví aerolinky. Co k tomu můžu říct?“

„Nic kromě toho, co už jste řekl.“ Jasonovi se zdálo, že jeho plíce nedokážou nasát tolik vzduchu, kolik potřebuje, a víčka měl jako z olova. „Zkoušejte to dál.“

„Co se dnes večer stalo? Povězte mi to,“ naléhal Bernardine.

„Zítra,“ odpověděl David Webb sotva slyšitelně. „Jsem strašně unavený a musím být někým jiným.“

Marie stála ve frontě před pasovou kontrolou na letišti v Marseille, díky časné ranní hodině naštěstí krátké. Když na ni přišla řada, nasadila unuděný výraz, i když nuda byla to poslední, co cítila.

„Američanka,“ poznamenal úředník, který se ještě docela neprobudil. „Za jakým účelem cestujete do Francie?“

„Za vzpomínkami. Moji rodiče se narodili tady v Marseille a oba nedávno zemřeli. Chci se podívat na místa, kde strávili mládí, a zjistit, o co jsem přišla.“

Imigrační úředník, překvapený tím, že návštěvnice ze Spojených států mluví plynně francouzsky, otevřel doširoka oči a chvíli uchváceně pozoroval obličej pohledné cestovatelky. „Jak dojemné, krásná paní. Nepotřebujete náhodou průvodce? Znám město jako svou dlaň.“

„Jste velmi laskav. Budu bydlet v hotelu Sofitel ve Starém přístavu. Jak se jmenujete? Moje jméno už znáte.“

„Lafontaine, madam. K vašim službám.“

„Lafontaine? Neříkejte.“

„Opravdu, madam.“

„Zajímavé.“

„Já jsem zajímavý.“ Úředník opět mhouřil oči, ovšem tentokrát ne spánkem. Razítko proletělo vzduchem a hlasitě zadunělo. „Splním každé vaše přání, madam!“

Užitečný poznatek, kterého musím využít, pomyslela si Marie, když mířila pro zavazadlo. Na vnitrostátní lince do Paříže může uvést libovolné jméno.

Francois Bernardine se s trhnutím probudil, opřel se o loket a znepokojeně se zamračil. Je na cestě do Paříže. To vím určitě. Slova manžela, který ji znal ze všech nejlépe. Vaše žena není uvedena na žádném seznamu cestujících ze zahraničí do Paříže. Jeho vlastní slova. Paříž. Klíčové slovo.

Ale co když to není Paříž?

Veterán Deuxième Bureau vyskočil z postele do ranního šera, které pronikalo do ložnice vysokými úzkými okny. Rychle – a nepořádně – se oholil, pak se spěšně oblékl, vyšel z domu a zamířil k zaparkovanému autu, za jehož stěračem vězel pokutový lístek. Tenhle už bohužel nevyřídí stručným telefonátem na dopravní inspektorát. S povzdechem uložil papírek do náprsní tašky a vklouzl za volant.

O necelou hodinu později zastavil za cihlovou budovou nákladního terminálu letiště Orly, ve které sídlilo nenápadné, ale důležité oddělení, jehož počítače shromažďovaly údaje o všech cestujících, kteří použili pro cestu do Francie letecké spojení. Kontrarozvědka samozřejmě ví, že nepřátelé do země většinou nelétají, ale občas si některý špion řekne, že pod svícnem bývá největší tma, a Bernardine několikrát získal potřebné informace právě zde.

Za patnáct minut již znal odpověď, jenže skutečnost, že ji získal tak pozdě, snižovala její hodnotu na minimum. Vyhledal v hale telefonní automat, hodil do něj minci a vytočil hotel Pont-Royal.

„Ano?“ ozval se ochraptělý hlas Jasona Bournea.

„Omlouvám se, že vás budím.“

„Francois?“

„Ano.“

„Zrovna vstávám. Na ulici hlídkují dva muži, a jestli je někdo nevystřídal, budou ještě unavenější než já.“

„Celou noc?“

„Ano. Vysvětlím vám to, až se sejdeme. Voláte kvůli včerejšku, že?“

„Ne. Jsem na Orly a obávám se, že mám špatnou zprávu. Já idiot! Vaše žena přiletěla před dvěma hodinami, ovšem ne do Paříže. Do Marseille.“

„Proč je to špatná zpráva?“ vyhrkl Jason. „Víme přece, kde je, a můžeme… Ach, kristepane. Už chápu. Mohla si půjčit auto, nasednout do vlaku…“ Bourne se zklamaně odmlčel.

„Mohla dokonce pokračovat do Paříže letadlem pod libovolným jménem,“ dodal Bernardine. „Měl bych jeden nápad. Nejspíš bude stejně bezcenný jako můj mozek, přesto vás s ním seznámím… Používáte mezi sebou nějaké zvláštní přezdívky nebo zdrobněliny?“

„Na to si moc nepotrpíme… Moment. Před několika lety, když byl Jamie, to je náš syn, ještě hodně malý, neuměl vyslovit mami. Pořád přehazoval slabiky a říkal mima. Chytil jsem se toho a několik měsíců jsem Marii žertem oslovoval Mimo.“

„Vím, že hovoří plynně francouzsky. Čte noviny?“

„Jako věřící bibli, zejména finanční přílohy. Je to součást jejího ranního rituálu.“

„I ve chvílích krize?“

„Hlavně ve chvílích krize. Tvrdí, že ji četba novin uklidňuje.“

„Výborně. Pošleme jí tedy vzkaz. Ve finanční příloze.“

Velvyslanec Phillip Atkinson přijel na americkou ambasádu v Londýně brzy ráno, protože ho čekala hromada papírování. Bušení ve spáncích a pachuť v ústech mu na náladě nepřidaly. Už zapomněl, jak vypadá kocovina. Jen zřídka si dal sklenku whisky s ledem a naposled se opil někdy před pětadvaceti lety. Brzy po pádu Saigonu poznal omezenou míru svých schopností, příležitostí a především zdrojů. Z války se vrátil v devětadvaceti a moc vyznamenání neposbíral. Rodiče mu díky svým stykům opatřili místo na newyorské burze a on tam během třiceti měsíců ztratil téměř tři miliony dolarů svých klientů.

„To tě na těch drahých školách, co jsem ti platil, vůbec nic nenaučili?“ hřímal na něj otec. „Ani počítat? Co teď s tebou, ty kopyto? Počkej… Znám pár lidí na ministerstvu zahraničí. Co jsi na Yale vlastně studoval?“

„Jsem bakalář umění, tati.“

„Na to ti seru! Myslel jsem předměty.“

„Jako hlavní specializaci anglickou literaturu a jako vedlejší jsem si vybral politologii.“

„To je ono. To první si můžeš strčit někam, ale to druhé je důležité. Byl jsi nejlepší v ročníku.“

„Tati, politologie nebyla moje nejsilnější stránka.“

„Prošel jsi?“

„Ano… S odřenýma ušima.“

„S vyznamenáním! Rozumíš?“

A tak Phillip Atkinson III. zahájil s přispěním svého otce, významného sponzora politické strany, kariéru diplomata. A ačkoliv byl tento vynikající muž již osm let po smrti, syn nezapomněl na jeho poslední varování. „Ne abys to podělal. Můžeš se kurvit, můžeš chlastat, ale vždy jen ve vlastním domě nebo někde na poušti. A s tou svou ženou, jak se sakra jmenuje, budeš na veřejnosti zacházet uctivě a s láskou. Jasné?“

„Ano, tati.“

Proto se Phillip Atkinson cítil onoho rána tak mizerně. Zúčastnil se večeře s představiteli vysoké šlechty, kteří pili tak, až jim alkohol tekl ušima, a jejich nesnesitelné chování dokázal tolerovat jen s pomocí osmi sklenek chablisu. V takových chvílích vzpomínal na zlaté časy velitelství v Saigonu.

Zazvonil telefon; vylekanému Atkinsonovi ujela ruka, právě když podepisoval dokument, kterému vůbec nerozuměl. „Ano?“

„Pane, chce s vámi mluvit tajemník ústředního výboru Maďarské socialistické strany.“

„Co? Kdo to je? Co je to za strana? Víme o nich něco?“

„Netuším, pane velvyslanče. Nedokážu ani vyslovit jeho jméno.“

„No dobře. Přepojte mi ho.“

„Pan velvyslanec?“ zeptal se hluboký hlas na druhém konci linky. „Pan Atkinson?“

„Ano, tady Atkinson. Promiňte, nevzpomínám si na vaše jméno.“

„Na tom nezáleží. Volám vám kvůli Hadí ženě…“

„Mlčte!“ vykřikl diplomat. „Nezavěšujte a počkejte dvacet vteřin.“ Atkinson se natáhl, stiskl knoflík, aktivoval utajovač hovorů a počkal na pípnutí. „Pokračujte.“

„Dostal jsem instrukce od Hadí ženy a bylo mi řečeno, že si je mám u vás nechat potvrdit.“

„Potvrzeno!“

„Znamená to, že mám příkaz vykonat?“

„Pro smilování boží, ano! Podívejte se, co se stalo Teagartenovi v Bruselu a Armbrusterovi ve Washingtonu! Musíte mě chránit! Udělejte všechno, co od vás chtějí!“

„Děkuji, pane velvyslanče.“

Bourne dlouho seděl ve vaně, do níž si napustil nejteplejší vodu, jakou snesl, a pak si dal ledovou sprchu. Utřel se, vyměnil obvaz na krku, vrátil se do stísněného hotelového pokoje a padl na postel… Marie si našla jednoduchý a současně geniální způsob, jak se dostat do Paříže. Zatraceně! Jak ji teď najde, jak ji ochrání! Tuší vůbec, co tím způsobila? David se zblázní. Zpanikaří a dopustí se chyb… Ach, bože můj, já jsem David!

Přestaň. Ovládej se.

Zazvonil telefon na nočním stolku; popadl sluchátko. „Ano?“

„Santos se s vámi chce sejít. S mírem v srdci.“

24

Helikoptéra lékařské záchranné služby dosedla na zem a pilot vypnul motory. Dveře kabiny se v souladu s bezpečnostními předpisy otevřely, až když se lopatky rotoru úplně zastavily. Vyskočil z nich uniformovaný zdravotník, pomohl vystoupit doktoru Morrisi Panovovi a předal ho civilistovi, který psychiatra doprovodil k čekající limuzíně. Na zadním sedadle se opíral ředitel Ústřední zpravodajské služby Petr Holland a na sklápěcím sedátku naproti němu seděl Alexander Conklin. Panov nasedl vedle Hollanda a několikrát se zhluboka nadechl.

„Jsem klinický blázen,“ oznámil s důrazem na každé slovo. „Šílenec. A osobně podepíšu příslušné papíry.“

„Jste v bezpečí a na ničem jiném nezáleží, doktore,“ prohlásil Holland.

„Rád tě vidím, šílený Mo,“ dodal Conklin.

„Máte ponětí, co jsem udělal?“ Panov vylíčil pohnuté zážitky posledního dne a na závěr předal Conklinovi pět řidičských průkazů a zhruba šest tisíc dolarů v hotovosti.

„Co to má znamenat?“ podivil se Alex.

„Vyloupil jsem banku a rozhodl jsem se, že změním povolání a stanu se profesionálním řidičem… Co asi myslíš? Ty věci jsem vzal chlapovi, co mě hlídal. Popsal jsem posádce vrtulníku, kde k havárii došlo. Vrací se tam a najdou ho. Určitě nikam neodešel.“

Holland se natáhl pro sluchátko radiotelefonu a stiskl tři tlačítka. „Spojte se s helikoptérou záchranky v Arlingtonu. Ať nalezeného muže okamžitě dopraví do nemocnice v Langley. Informujte mě o postupu. Promiňte, doktore, pokračujte.“

„Pokračovat? A s čím? Unesli mě, dopravili na jakousi farmu, napíchali pentotalem sodným a vystřelili na Měsíc. To je všechno, admirále nebo pane řediteli nebo…“

„Petr postačí, Mo, jestli ti to nevadí.“

Panov se na Hollanda rozpačitě usmál. „Asi bych se měl omluvit, Petře. Pořád jsem nabuzený. Poslední dny nebyly zrovna ukázkou mého obvyklého životního stylu.“

„To u nikoho,“ souhlasil ředitel CIA. „Už jsem zažil hodně zlého, ale aby někdo někomu znásilnil myšlenky, toho jsem zůstal dosud ušetřen.“

„Žádný spěch, Mo,“ dodal Conklin. „Vytrpěl sis toho až dost. Můžeme s výslechem pár hodin počkat, než se uklidníš a odpočineš si.“

„Zbláznil ses, Alexi?“ vyjel psychiatr ostře. „Už podruhé jsem ohrozil Davidův život a toto vědomí mě mučí víc než cokoliv jiného. Nesmíme ztratit ani minutu… Zapomeň na Langley, Petře. Ať mě zavezou na nejbližší kliniku Ústřední zpravodajské služby a nadopují. Chci ze sebe dostat všechno, na co si vzpomenu, vědomě nebo podvědomě. Co nejrychleji. Řeknu doktorům, co mají dělat.“

Holland nevěřícně vykulil oči. „To nemyslíš vážně!“

„Myslím. Oba musíte vědět totéž co já – ať už si to uvědomuju nebo ne. Copak to nechápeš?“

Ředitel znovu sáhl po radiotelefonu a stiskl jediné tlačítko. Řidič, oddělený od zadních sedadel skleněnou přepážkou, zvedl sluchátko. „Změna plánu,“ oznámil mu Holland. „Jedeme na Sterilní pětku.“

Limuzína zpomalila a na příští křižovatce odbočila k pahorkům a žírným pastvinám virginského venkova. Morris Panov zavřel oči jako v tranzu a stáhl obličej do bolestné grimasy, jako by se mu hlavou honily děsivé představy. Alex s Hollandem se podívali střídavě na sebe a na psychiatra. Netušili, co Panov dělá, ale usoudili, že k tomu má zatraceně dobrý důvod. V další půlhodině, než dojeli k bráně tajné usedlosti CIA označované Sterilní pětka, nikdo z nich nepromluvil.

„Ředitel s doprovodem,“ ohlásil řidič strážnému v uniformě soukromé bezpečnostní firmy, ve skutečnosti pobočky Ústřední zpravodajské služby. Limuzína projela dlouhou alejí.

„Díky.“ Mo otevřel oči a zamrkal. „Jak jste si asi domysleli, snažil jsem se pročistit si hlavu a také, ovšem neúspěšně, snížit krevní tlak.“

„Nemusíš to dělat, Mo,“ naléhal Holland.

„Musím,“ trval na svém Panov. „Časem si snad uspořádám své zážitky do nějaké ucelené koncepce, ale teď to nedokážu a nemáme čas.“ Otočil se ke Conklinovi. „Kolik mi toho můžeš říct?“

„Petr je plně zasvěcen. Kvůli tvému vysokému krevnímu tlaku tě neseznámím se všemi detaily. Hlavní je, že je David v pořádku. Alespoň podle poslední zprávy.“

„Marie? Děti?“

„Na ostrově,“ odpověděl Conklin a vyhnul se Hollandovu pohledu.

„Doufám, že zde pracují specialisté, které potřebuju,“ obrátil se Panov na ředitele.

„Na tři směny. Myslím, že některé budeš znát.“

„Raději ne.“ Tmavé vozidlo projelo obloukem příjezdové cesty a zastavilo před kamennými schody, které stoupaly ke vchodu do velkého georgiánského domu s průčelím ozdobeným sloupy. „Jdeme,“ řekl Mo tiše a vystoupil z auta.

Vyřezávané dubové dveře, podlahy z růžového mramoru a elegantní točité schodiště v rozlehlé hale představovaly dokonalé krytí pro účel, jemuž Sterilní pětka sloužila. Právě zde byli vyslýcháni defektoři a dvojití, nebo dokonce trojití agenti, tady odpočívali důstojníci z terénu po návratu z náročných misí. Personál prověřený na nejvyšší stupeň utajení se skládal ze dvou lékařů a tří ošetřovatelek na každou směnu, z kuchařů a pomocných sil, jež se vesměs rekrutovaly z řad zaměstnanců ministerstva zahraničí, a konečně ze strážných, kteří do jednoho prošli výcvikem u jednotek rangers. Každého návštěvníka vítal zdvořilý majordomus v černém obleku, připnul mu visačku a odvedl ho do příslušné místnosti. Vysoký šedovlasý muž, bývalý tlumočník Ústřední zpravodajské služby, svým vzhledem této funkci dokonale vyhovoval.

Příchod ředitele Hollanda ho šokoval; pyšnil se tím, že zná seznam očekávaných hostů zpaměti. „Překvapivá návštěva, pane?“

„Rád tě vidím, Franku.“ Ředitel CIA podal někdejšímu tlumočníkovi ruku. „Alexe Conklina si možná pamatuješ…“

„Proboha, Alexi, jsi to vážně ty? Bože, tolik roků!“ Další stisk rukou. „Kdy jsme se naposled…?“

„Můžeme si promluvit, Franku?“ Holland odtáhl majordoma stranou a na něco se ho vyptával. Pak se oba starší muži vrátili a ředitel předal Conklinovi a mračícímu se Panovovi visačky. „Už vím, kam jít,“ sdělil jim. „Frank je upozorní na náš příchod.“

Vyšli po schodech a pokračovali přepychově zařízenou chodbou s vysokým kobercem do zadního traktu obrovského domu k neobvyklým dveřím vpravo. Nepodobaly se žádným, které dosud míjeli – masivní panely z lakovaného dubového dřeva byly v horní části opatřeny čtyřmi okénky a v rámu vedle kliky rozeznali dvě černá tlačítka. Holland vložil do zámku klíč a stiskl spodní knoflík – na kameře umístěné pod stropem zablikala červená kontrolka. O dvacet vteřin později zaznělo známé cvaknutí, ohlašující příjezd výtahu. „Nastupte si, pánové,“ přikázal ředitel CIA. Dveře se zavřely a kabinka začala klesat.

„Šli jsme nahoru, abychom mohli sjet dolů?“ zeptal se Conklin.

„Bezpečnostní opatření,“ vysvětlil Holland. „Přízemí výtah míjí. Není tam do něj kde nastoupit.“

„Smí se chlápek s umělou nohou zeptat proč?“

„Tobě to snad vysvětlovat nemusím,“ opáčil Holland. „Do podzemních prostor se lze dostat pouze dvěma výtahy a musíš mít speciální klíč. Dostal jsem ho od Franka, a pokud se do určené doby nevrátí na místo, spustí se poplach.“

„Připadá mi to zbytečně komplikované,“ poznamenal nervózní Panov. „Drahá hračka.“

„Mýlíš se, Mo,“ namítl Conklin vlídně. „Tato opatření jsou nutná. Upevnit nálož k potrubí není zase tak složité. A věděl jsi, že v posledních dnech války se někteří Hitlerovi spolupracovníci pokusili vypustit jedovatý plyn do vzduchových filtrů v bunkru pod Říšským kancléřstvím?“

Výtah se zastavil a trojice vystoupila z kabiny. „Doleva,“ řekl Holland a ukázal do sněhobíle natřené chodby, která vedla k „ošetřovně“, malému, ale dokonale vybavenému komplexu, jehož účelem bylo nejen léčit rány na těle a na duši, ale také zlomit vyslýchané, kteří se stavěli na odpor, a vymámit z nich životně důležité informace.

Místnost, do níž vešli, představovala ostrý kontrast k antisepticky zářící chodbě. Měkké nepřímé osvětlení, masivní křesla, na stolku tác s kávovou konvicí, šálky a talířky, vedle noviny a časopisy – pohodlí salonku určeného pro ty, kdo na něco nebo někoho čekají. Z vnitřních dveří vyšel muž v bílém lékařském plášti a s poněkud zmateným výrazem v obličeji.

„Nečekali jsme vás, pane řediteli. Jsem doktor Walsh, druhá směna.“

„Taky jsem nečekal, že se zde ocitnu,“ opáčil Holland. „Bohužel jde o naléhavý případ. Dovolte, abych vám představil doktora Morrise Panova. Tedy pokud ho neznáte.“

„Osobně ne, ale pochopitelně vím, kdo to je.“ Podal psychiatrovi ruku. „Je mi potěšením a zároveň velkou ctí, že se s vámi mohu seznámit, pane kolego.“

„Než skončíme, vezmete obě lichotky mockrát zpátky, doktore. Můžeme si promluvit mezi čtyřma očima?“

„Jistě. Půjdeme do ordinace.“ Oba muži zmizeli za dveřmi.

Alex se ohlédl na Hollanda. „Neměl jsi jít s nimi?“

„Proč jsi nešel ty?“

„Zatraceně, jsi ředitel! Měl jsi na tom trvat!“

„A ty jeho nejbližší přítel.“

„Já zde nemám žádné slovo.“

„A já o to svoje přišel v okamžiku, kdy Mo požádal o soukromou rozmluvu. Dejme si kafe. Mně tady pokaždé naskočí husí kůže.“ Holland nalil dva šálky. „Jak ho piješ?“

„Dávám si víc mléka a cukru, než bych měl.“

„Já pořád ještě černé.“ Ředitel CIA vytáhl z kapsy košile balíček cigaret. „Žena mi vyhrožuje, že mě ta kyselina jednoho dne zabije.“

„Jiní by řekli, že tabák.“ Conklin ukázal na tabulku se zákazem kouření.

„Tak na tohle tady mám dost silné slovo,“ prohlásil Holland a cvakl zapalovačem.

Čas pomalu plynul. Občas zvedli nějaký časopis a vzápětí ho odložili a ohlédli se k vnitřním dveřím. Asi po půlhodině se doktor Walsh konečně objevil.

„Pane řediteli, doktor Panov tvrdí, že víte o jeho požadavku a že nic nenamítáte.“

„Měl jsem hromadu námitek, ale všechny je zamítl… Promiňte, doktore, toto je Alex Conklin, jeden z nás a Panovův blízký přítel.“

Walsh kývl na Alexe. „Co si o tom myslíte vy, pane Conkline?“

„Vůbec se mi nelíbí, co chce udělat, ale co Panov říká, dává smysl. Navíc chápu, proč se tak rozhodl. Hrozí mu nějaké nebezpečí? Jestli ano, vytáhnu ho odtamtud i se svou jednou nohou.“

„Při použití drog vždycky existuje riziko, zejména narušení chemické rovnováhy, ale to on dobře ví. Proto navrhl nitrožilní aplikaci, která sice prodlužuje psychickou bolest, ale poněkud omezuje možné následky.“

„Poněkud?“

„Jsem k vám upřímný. On k sobě taky.“

„Shrňte to, doktore,“ požádal Holland.

„Kdyby se něco zvrtlo, dva nebo tři měsíce terapie bez trvalého poškození.“

„A lze očekávat nějaký výsledek?“ naléhal Conklin.

„Ano,“ odpověděl Walsh. „Zcela nedávno prožil těžké duševní trauma a trpí výčitkami. Má pravdu. Narušené podvědomí mu umožní vzpomenout si na to, co se mysl snaží zasunout do zapomnění… Přišel jsem za vámi ze slušnosti. Trval na tom, abychom ihned začali. A podle toho, co mi řekl, bych se na jeho místě zachoval stejně.“

„Bezpečnostní opatření?“ zeptal se Alex.

„Ošetřovatelka zůstane za dveřmi. V místnosti bude pouze magnetofon na baterie a já. A jeden z vás či oba, jak chcete.“ Lékař zamířil ke dveřím, ale pak se otočil. „Pošlu pro vás, až bude vše připraveno,“ dodal a zmizel.

Conklin a Holland si vyměnili pohled; začala druhá etapa čekání.

K jejich údivu skončila po necelých deseti minutách. Do chodby nahlédla ošetřovatelka a vyzvala je, ať ji následují bludištěm lesklých stěn s výklenky pro dveře se skleněnými klikami. Cestou potkali jediného člověka, muže v bílém plášti s maskou přes obličej, jehož pronikavě ostré oči jako by je obviňovaly, že v podzemí Sterilní pětky nemají co pohledávat.

Ošetřovatelka se zastavila pod červenou žárovkou, která blikala nad vstupem do místnosti, a ve výmluvném gestu přiložila ukazovák ke rtům. Holland a Conklin se ocitli ve ztemnělé místnosti s nataženým bílým závěsem, který skrýval postel nebo vyšetřovací stůl. Látkou pronikalo ostré světlo bodového zdroje a slyšeli za ním tichý hlas doktora Walshe.

„Vracíte se do minulosti, doktore. Ne moc daleko, jen o den o dva, do chvíle, kdy jste poprvé ucítil bodavou bolest v paži… V paži, doktore. Proč vám způsobili bolest, doktore? Jste na malé farmě, za okny vidíte pole. Pak vám zavázali oči a ucítil jste bolest v paži.“

Náhle odrazem od stropu zablikalo tlumené zelené světlo. Zavrněl motorek, závěs se roztáhl asi o metr a za ním se objevilo lůžko, na něm pacient a vedle něho lékař. Walsh uvolnil tlačítko u postele a máchl rukou kolem sebe, jako by chtěl naznačit, že výslechu skutečně není nikdo jiný přítomen.

Oba svědkové přikývli a šokovaně zírali na Panovův bledý obličej stažený grimasou. Z vytřeštěných očí mu tekly slzy a ruce i nohy měl připoutané – bezpochyby na vlastní příkaz – bílými popruhy k okrajům lůžka.

„Paže, doktore. Musíme začít tělesnou invazí, ne? Ta totiž vede k další invazivní proceduře, kterou nesmíme připustit.“

Nekonečně dlouhý zmučený výkřik vzdoru a hrůzy. „Ne, ne! Nic vám neřeknu! Už jsem ho jednou málem zabil a nechci to opakovat! Nechte mě býýýt…!“

Alexovi se podlomily nohy a složil se na podlahu. Holland, silný, ramenatý admirál, veterán nejtemnějších operací na Dálném východě, mu něžně pomohl vstát a odvedl ho ke dveřím. „Odveďte ho odsud prosím,“ požádal ošetřovatelku.

„Ano, pane.“

„Petře,“ vzlykl Alex a umělá noha se pod ním opět podlomila. „Omlouvám se!“

„Za co?“ zašeptal ředitel CIA.

„Měl bych se dívat, ale tohle nesnesu.“

„Chápu. Jste si velmi blízcí. Na tvém místě bych asi taky odešel.“

„Ne, nechápeš. Mo řekl, že Davida málem zabil, ale to není pravda. Byl jsem to já, kdo mu usiloval o život! Mýlil jsem se, ale to nic nemění na faktu, že jsem využil všech svých zkušeností a pokusil se ho zlikvidovat. A teď znovu. Pustil jsem ho do Paříže… Ne Mo, ale já ho poslal na smrt.“

„Posaďte ho, slečno. Tak, a teď ho opřete o zeď a nechte nás o samotě.“

Sestra poslechla a ztratila se.

„Dobře mě poslouchej,“ přikázal šedovlasý ředitel Ústřední zpravodajské služby a klekl si před Conklina. „Tohle podělané sebeobviňování musí přestat, protože nikomu neprospěje. Mně je srdečně jedno, co jste s Panovem před lety nebo dnes udělali. Všichni tři jsme celkem inteligentní muži a děláme to, co v dané chvíli pokládáme za nejlepší. Ale víš co, svatý Alexi? Ano, ten termín znám. Dopouštíme se chyb. Možná nejsme mistři světa, ale co má být? Když je třeba, sbalíme plnou polní a jdeme do boje.“

„Ach, bože můj, sklapni,“ zaúpěl Conklin. „Poslední co potřebuju, je tvoje kázání. Kdybych měl nohu, pořádně bych ti to nandal.“

„Copak? Snad mi nechceš vyhrožovat?“

„Získal jsem černý pás v karate.“

„No, já neumím ani boxovat.“

Jejich oči se setkaly a byl to Alex, kdo se první rozesmál. „Jo, Petře, došlo mi to. Pomoz mi, prosím tě, vstát, ano? Vrátím se do salonku a počkám tam na tebe. No tak, pomoz mi.“

Holland vstal a tyčil se nad mrzákem. „Pomoz si sám. Slyšel jsem, že svatý Alex se kdysi vrátil přes dvě stě kilometrů nepřátelského území, překonal řeky a džungli a po návratu na základnu požádal o láhev bourbonu.“

„Jo, jenže to jsem byl mladší a měl obě nohy.“

„Mysli si, že je pořád máš, svatý Alexi.“ Holland na něj spiklenecky mrkl. „Vrátím se do vyšetřovny. Jeden z nás u toho být musí.“

„Parchante!“

Conklin seděl v čekárně hodinu a osmačtyřicet minut. Vůbec poprvé v životě cítil pulz v protéze a nostalgicky vzpomínal na mládí. Ach, jak tehdy toužil změnit svět! Všechno mu hrálo do noty. Jako nejmladší student v dějinách své střední školy pronášel řeč na rozloučenou a stejný rekord zaznamenal při přijetí na Georgetownskou univerzitu a jako světlo na konci tunelu před sebou viděl zářivou akademickou kariéru. Jeho sestup začal ve chvíli, kdy někdo zjistil, že se nenarodil jako Alexander Conklin, nýbrž Aleksej Nikolajevič Konsolikov. Muž, jehož podobu už zapomněl, mu položil otázku, která od základu změnila jeho život. „Nemluvíte náhodou rusky?“

„Samozřejmě,“ odpověděl. „Vyrůstal jsem, aspoň zpočátku, v ruské čtvrti, kde bych si bez znalosti ruštiny nemohl ani koupit chleba. A popové a jeptišky v církevní škole se vášnivě přidržovali své mateřštiny. Možná proto jsem odpadlík.“

„Říkáte, že jste žil v ruské čtvrti zpočátku. Co se změnilo?“

„Tohle byste určitě našel někde ve starých hlášeních. Pochybuju, že by jejich obsah uspokojil toho vašeho zloducha senátora McCarthyho.“

S těmito slovy si náhle vybavil tvář muže středního věku, jemuž vyšlehl z očí hněv. „Ujišťuji vás, pane Conkline, že se senátorem nemám nic společného. Nazval jste ho zloduchem. Já používám jiné výrazy. To je však vedlejší… Co se změnilo?“

„Můj otec se na sklonku života stal tím, čím byl už v Rusku – úspěšným obchodníkem, kapitalistou. Při posledním sčítání vlastnil sedm supermarketů. Už je mu přes osmdesát a bohužel nadšeně podporuje senátora. Omlouvám ho jeho věkem a nenávistí k sovětské moci a nebavím se s ním o tom.“

„To jste řekl velmi rozumně a diplomaticky. Myslím, že umíte dovedně maskovat své skutečné pocity.“

„Proč si myslím, že nás toto konstatování přivádí k účelu vaší návštěvy?“

„Protože tomu tak opravdu je, pane Conkline. Zastupuji vládní agenturu, která má o vás mimořádný zájem a nabízí vám neomezené možnosti…“

Ten rozhovor se odehrál před třiceti lety, uvědomil si Alex a znovu zajel pohledem k vnitřním dveřím. Bláznivé roky. V záchvatu nerealistického očekávání se otec rozhodl k nebývalé expanzi a investoval obrovskou sumu, která existovala jen v jeho snech a v myslích hrabivých bankéřů. Přišel o šest ze sedmi supermarketů a ten poslední a nejmenší nemohl udržet životní styl, na jaký si zvykl. Infarkt, který ho sklátil, proto přišel jako svého druhu vysvobození. Zemřel v době, kdy Alex stanul na prahu dospělosti.

Berlín – oba Berlíny. Moskva, Leningrad, Taškent a Kamčatka. Vídeň, Paříž, Lisabon a Istanbul. Pak přes půl zeměkoule na rezidentury v Tokiu, Hongkongu, Soulu, Kambodži a Laosu a nakonec Saigon a tragédie vietnamské války. Během let se díky nadání na jazyky a nabytým zkušenostem stal předsunutou hlídkou při tajných operacích Agentury, hlavním zvědem i stratégem přímo na bojišti – až do jistého mlhavého rána, kdy mu výbuch nášlapné miny rozdrtil nejen nohu, ale i život. Pro agenta, který byl zvyklý pracovat v terénu a k tomu potřeboval především pohyblivost, toho moc nezbylo. Začal nezřízeně pít – sám sobě vysvětloval alkoholismus genetickou zátěží – a šlo to s ním hodně z kopce, ale pak se na vyzáblou trosku člověka usmálo štěstí v podobě druhé šance, když se do jeho života vrátil David Webb – Jason Bourne.

Zavrzání dveří milosrdně přerušilo tok vzpomínek. Do čekárny vešel Petr Holland. Byl bledý jako smrt, v očích měl skelný pohled a v levé ruce držel dvě krabičky, které obsahovaly magnetofonové kazety. „Modlím se k Bohu, abych už nikdy nemusel nic podobného zažít,“ zašeptal sotva slyšitelně.

„Jak je na tom Mo?“

„Myslím, že přežije… Měl jsem strach, že se zabije. Walsh musel mnohokrát na chvíli přestat s otázkami. Můžu ti říct, že byl pořádně vyděšený.“

„Proč to sakra neukončil?“

„Taky jsem se ho ptal. Panov mu prý dal výslovné instrukce – nejen ústně, i písemně – a přikázal, že je musí splnit. Walsh ho nakonec připojil na EKG a nespouštěl oči z monitoru. Já ostatně taky. Pohled na Panova byl nad mé síly… Vypadněme odsud!“

„Moment. Jak to s ním vypadá?“

„No, na večírek si hned tak nevyrazí. Zůstane tu pár dní na pozorování. Walsh mi ráno zavolá.“

„Chci se na Morrise aspoň podívat.“

„Nic na něm neuvidíš. Je vyždímaný jako hadr na nádobí. Věř mi, tohle si raději odpusť. Jdeme.“

„Kam?“

„Do tvého – našeho – bytu ve Vienně. Máš tam doufám kazeťák.“

„Mám tam všechno kromě kosmického střediska a s většinou těch hejblat neumím zacházet.“

„Cestou se někde zastavím pro láhev whisky.“

„Bar je plný nejrůznějších značek.“

Holland se na Conklina pátrávě zadíval. „Ty s tím nemáš problém?“

„Vadilo by, kdybych měl?“

„Vůbec ne… Pokud si vzpomínám, je tam pokoj pro hosty.“

„Ano.“

„Výborně. Stejně se moc nevyspíme, protože budeme poslouchat tohle.“ Zvedl ruku s kazetami. „Při prvních opakováních stejně uslyšíme jen bolest, vlastní informace nám uniknou.“

Tajné zařízení Ústřední zpravodajské služby, známé mezi zasvěcenými jako Sterilní pětka, opustili kolem páté odpoledne. Prodlužující se stíny ohlašovaly konec jedné roční doby a začátek druhé. Holland zvedl sluchátko a zavolal řidiči za přepážkou: „Vysaďte nás ve Vienně a pak zajeďte do nejbližší čínské restaurace pro něco dobrého. Osobně mám nejraději žebírka nebo pečené kuře s citronem.“

Ředitel CIA se nemýlil. První poslech Panovovy výpovědi pod sérem pravdy jim připravil mučivý zážitek, kdy emocionální obsah zcela překryl vypovídací hodnotu sdělení. Napodruhé však již poslouchali zcela soustředěně, bezpochyby proto, aby se vyhnuli opakování bolesti. Na osobní pocity neměli čas, informace se staly vším. Oba si zapisovali podrobné poznámky. Mnohokrát pásek zastavovali a přehrávali si důležité pasáže, aby jim lépe porozuměli. Při třetím poslechu si upřesnili význačné detaily a koncem čtvrtého měli oba třicet až čtyřicet popsaných stránek. Další hodinu je mlčky procházeli a analyzovali.

„Připraven“ zeptal se ředitel CIA z pohovky s tužkou v ruce.

„Jistě,“ odvětil Alex, usazený za psacím stolem s magnetofonem u lokte.

„Pár slov úvodem?“

„Ano,“ odpověděl Conklin. „Devadesát devět a půl procenta toho, co jsme slyšeli, nám nic neřekne, snad kromě toho, že Walsh je vynikající vyšetřovatel. Nachází vodítka rychleji než kdysi já, a to jsem nebyl žádný amatér.“

„Souhlasím. Taky jsem nebyl špatný, zejména s tupými předměty. Walsh je třída.“

„Jenže to nám moc nepomůže. Důležité není to, co Mo prozradil, protože musíme předpokládat, že řekl prakticky všechno, co ode mne věděl. Jde o to, co sám slyšel.“ Conklin rozložil několik stránek. „Zde je příklad. Famiglie bude mít radost… Padrino nám požehná. To nejsou Morrisova slova, opakuje, co řekl někdo jiný. Prostředí, kde se tento žargon používá, vůbec nezná.“

„Mafie,“ vydechl Holland, v očích bystrý, nezakalený pohled navzdory několika plným sklenkám whisky. „O tomto spojení jsem nepřemýšlel, ale označil jsem si stejné pasáže, protože mi k Panovovi neseděly. Mám další.“ Ředitel nalistoval příslušnou stránku v zápisníku. „Tady. New York chce všechno.“ Hledal dál. „Nebo tohle. Wall Street je teda něco. A další. Blonďatí buzíci. Zbytek je nesrozumitelný.“

„Toho termínu jsem si také všiml, ale pokládal jsem ho za blábolení.“

„Pochopitelně, pane Alekseji Konsolikove,“ usmál se Holland. „Pod vaším anglosaským zevnějškem pořád bije srdce ruského emigranta. Navzdory školám, které jste vystudoval, nevnímáte ústrky, které někteří z nás museli přetrpět.“

„Cože?“

„Jsem WASP – bílý anglosaský protestant – a blonďatý buzík je jedno z méně slušných přízvisek, kterými nás ostatní častovali. Přiznávám však, že jsme nebyli sami. Příslušníci některých menšin by mohli vyprávět. Uvažuj, Alexi. Armbruster, Swayne, Atkinson, Burton, Teagarten, všechno blonďatí… však víš co. No a Wall Street? Některé tamní firmy jsou dodnes baštou bílých anglosaských protestantů.“

„Medusa,“ přikývl Alex. „Medusa a mafie… Kristepane!“

„Máme telefonní číslo!“ Holland se na pohovce předklonil. „Z diáře, který Bourne vynesl ze Swayneova domu.“

„Zkoušel jsem ho, ale dovolal jsem se jen na záznamník.“

„To stačí. Můžeme to číslo lokalizovat.“

„K čemu? Ten, kdo tu linku používá, si vzkazy přebírá na dálku, a jestli má jen trochu rozumu, dělá to z veřejného automatu. Spojení je nevystopovatelné a navíc lze všechny zprávy hned po vyslechnutí smazat, takže nemá cenu se na to číslo napíchnout.“

„Ty moc nesleduješ nejnovější technické trendy, viď?“

„Řeknu to asi takhle. Koupil jsem si videorekordér, abych se mohl dívat na staré filmy, a nedokážu vypnout ty protivné blikající hodiny. Volal jsem do obchodu a poradili mi, abych postupoval podle instrukcí na vnitřním panelu. Ten jsem ovšem nenašel.“

„Takže ti vysvětlím, jaké zázraky dokážeme se záznamníkem. Kromě jiného je můžeme na dálku zablokovat.“

„Paráda. To nám fakt pomůže. Čeho tím dosáhneme kromě toho, že vyplašíme zdroj?“

„Zapomínáš, že podle čísla zjistíme umístění.“

„No a?“

„Někdo ho musí přijít opravit.“

„A sakra!“

„Sebereme ho a zeptáme se, kdo ho poslal.“

„Víš, Petře, ty jsi docela perspektivní chlapík. Možná si tu svou funkci nakonec zasloužíš.“

Bryce Ogilvie, jeden z partnerů právnické firmy Ogilvie, Spofford, Crawford a Cohen, právě diktoval velmi složitou odpověď na dotaz antimonopolního úřadu, když mu zazvonil jeho přísně soukromý telefon; linka obcházela domovní ústřednu a vedla přímo na jeho stůl. Zvedl sluchátko a stiskl zelené tlačítko. „Nezavěšujte,“ požádal a podíval se na sekretářku. „Omluvíte mě na chvíli?“

„Zajisté, pane.“ Sekretářka vstala, prošla přepychově zařízenou kancelář a zavřela za sebou.

„Ano, děje se něco?“ vrátil se Ogilvie k telefonu. „Nefunguje záznamník,“ oznámil hlas na posvátné lince. „Co se stalo?“

„Nevím. Pořád dostávám jen obsazený signál.“

„Lepší zařízení se nevyrábí. Třeba někdo volal ve stejné době jako vy.“

„Zkouším to už dvě hodiny. I ty nejlepší mašinky se někdy porouchají.“

„No dobře. Pošlete tam někoho, ať to prověří. Nějakého negra –“

„Pochopitelně. Tam bych žádného bělocha nedostal.“

25

Bourne vystoupil z vlaku metra v Argenteuilu krátce po půlnoci. Uplynulý den si rozdělil na jednotlivé segmenty, kdy střídavě vyřizoval své záležitosti a pátral po Marii. Chodil z jedné čtvrti do druhé a nahlížel do obchodů, kaváren a hotelů, o nichž věděl, že je před třinácti lety s Marií navštívili. Mnohokrát zatajil dech, když v dálce nebo v kalném světle restaurace spatřil ženu, která mu nějak připomínala manželku. Nikdy to nebyla Marie, ale začal pomalu chápat své obavy a tím pádem je i lépe ovládat. Zbytek dne byl naplněn obtížemi a frustrací.

Alex! Kde k čertu Conklin vězí? Ve Virginii prostě nezvedal telefon. Jason spoléhal, že mu Alex stihne předisponovat potřebnou částku včas navzdory časovému posunu. Pracovní den začíná ve finančních institucích na východním pobřeží Spojených států ve čtyři odpoledne pařížského času a v Paříži končí v pět, případně i dříve. Zbývala sotva hodina na transfer půldruhého milionu amerických dolarů na účet pana Simona v bance, kterou si nejprve musí vybrat. Pomohl mu Bernardine. Co pomohl, on tu operaci umožnil.

„Deuxième Bureau často využívá služeb jisté banky na rue du Grenelle. Fungují i mimo běžnou pracovní dobu a přehlédnou jeden či dva chybějící podpisy, ale nic nedají zadarmo a zásadně nikomu nevěří. Zejména nikomu, kdo je v jakémkoliv spojení s naší benevolentní socialistickou vládou.“

„Jinými slovy řečeno, pokud tam ty peníze opravdu fyzicky nepřijdou, nedostanu se k nim.“

„V žádném případě. Mohl by klidně přijít samotný prezident a odešel by s prázdnou kapsou. Řekli by mu, ať si ty prachy vyzvedne v Moskvě, kam podle jejich přesvědčení patří.“

„Nemůžu sehnat Alexe. Spojil jsem se přímo s šéfem banky na Kajmanských ostrovech, kam Marie uložila většinu našich peněz. Věří mu, protože je Kanaďan. Teď čeká na instrukce.“

„Zkusím tam zavolat. Jste v Pont-Royalu?“

„Ne. Ozvu se vám.“

„A kde tedy jste?“

„Připadám si jako zmatený motýl, který bezcílně poletuje z jednoho pozapomenutého místa na druhé.“

„Hledáte ji.“

„Ano. Ale vy jste se neptal, že?“

„Promiňte, že to říkám, ale byl bych asi raději, kdybyste ji nenašel.“

„Díky. Zavolám vám za dvacet minut.“

Zašel na další místo, na které si mlhavě vzpomínal, Trocadéro a Chaillotský palác. Přestřelka na terase, muži pádící po nekonečném širokém schodišti, jejich postavy se skrývají za sochami a malebnými fontánami, až nakonec v parkové zahradě mizí z dohledu i dostřelu. Co se tu stalo? Proč si zapamatoval právě Trocadéro…? Marie byla v paláci. Kde…? Na terase! Krčila se za jednou ze soch. Descartes? Racine? Talleyrand? Descartes ho napadl jako první. Najde jeho sochu.

Našel ji, avšak Marii ne. Podíval se na hodinky. Od rozhovoru s Bernardinem uplynulo již čtyřicet minut. Rozběhl se po schodech k telefonu.

„Jděte do banky Normandie a ptejte se po panu Tabourim. Byl informován v tom smyslu, že monsieur Simon hodlá převést sedm milionů franků ze svého konta na Kajmanských ostrovech prostřednictvím hlasového příkazu. Nechá vás použít telefon ve své kanceláři, ale naúčtuje vám ho.“

„Děkuji, Francoisi.“

Zašel do banky a pětatřicet minut po telefonátu na Kajmany mu snědý a věčně se usmívající Tabouri oznámil, že částka byla předisponována. Požádal o sedm set padesát tisíc franků v bankovkách nejvyšších nominálních hodnot. Servilní bankéř mu je vyplatil, pak si vzal očividně movitého klienta stranou – v prázdné kanceláři zcela absurdní počin – a nabídl mu investice do nemovitostí v Bejrútu.

„Zní to zajímavě, ještě se vám ozvu,“ řekl Jason a vyběhl z banky jako z morového doupěte. Vrátil se do hotelu Pont-Royal a znovu se pokusil kontaktovat Conklina. Ve Vienně již minulo poledne, ale i teď uslyšel pouze Alexův hlas ze záznamníku. Z řady dobrých důvodů se rozhodl, že vzkaz nezanechá.

Nyní tedy vyšel po schodech ze stanice metra v Argenteuilu a ostražitě pokračoval po chodníku k vybydlené čtvrti a hospodě Le Coeur du Soldat. Podle přesných informací vypadal úplně jinak než včera, aby ho nikdo nepoznal. Invalidu v otrhaných vojenských svršcích vystřídal prostý dělník, který se unaveně opíral o zeď opuštěné továrny nedaleko brány a kouřil cigaretu. Setkání mělo proběhnout mezi nula třicet a jednou hodinou ranní.

Když Santosovým poslům vyplatil několik set franků za ochotu, zeptal se jich, k čemu tak pozdě v noci taková přehnaná opatření. Bylo mu řečeno, že majitel putyky nikdy neopouští Le Coeur du Soldat.

„Včera večer z hospody odešel,“ namítl.

„Pouze na pár minut.“

„Rozumím,“ přikývl Bourne, avšak ve skutečnosti mohl jen spekulovat. Je Santos svým způsobem Šakalův vězeň, odsouzený k věčnému pobytu ve své nevábné putyce? Zajímavá myšlenka, když uvážíme majitelovu obrovitou postavu a úžasnou fyzickou sílu v kombinaci s vysoce nadprůměrným intelektem.

Jason s placatou čepicí na hlavě a oblečený v džínsech a otrhaném tmavém svetru s véčkem došel k bráně staré továrny přesně sedm minut po půl jedné. Vytáhl balíček cigaret, jednu si zapálil a dlouho držel sirku, než ji zatřepáním uhasil a vrátil se v myšlenkách k záhadnému Santosovi, jednomu z Carlosových nejbližších a nejdůvěrnějších pomocníků. Narodil se v Jižní Americe a Bourne tušil, že přímo ve Venezuele. Fascinující. A chce se s ním setkat „s mírem v srdci“. Bravo, amigo, pomyslel si. Majitel Le Coeur du Soldat zavolal vyděšenému velvyslanci v Londýně a položil mu otázku nabitou třaskavinou. Atkinsonovi nezbývalo, než důrazně potvrdit správnost instrukcí Hadí ženy a nutnost jejich bezchybného vykonání. Medusa byla jedinou velvyslancovou ochranou i nadějí.

Santose je tedy možné přesvědčit, zlákat ho na svou stranu. Rozhodne se na základě rozumové úvahy, ne pocitu loajality či povinnosti. Šakalův nohsled chce vylézt ze stoky a mozek mu radí vyslechnout a zvážit nabídku, protože její součástí jsou tři miliony franků a celý svět, kam se může ukrýt. Vidí-li člověk různé možnosti, začne uvažovat o životních alternativách a Carlosův vazal nepředstavoval žádnou výjimku. Bourne vytušil, že jeho věrnost a poslušnost ve vztahu k pánovi schází na úbytě, a založil na tom svůj plán. Hodil Santosovi návnadu v podobě bohatství a svobody a holohlavý svalovec se chytil. Ano, vezmu si ty tři miliony, přečetl si v jeho očích.

Podíval se na hodinky. Uběhlo patnáct minut. Santosovi přisluhovači bezpochyby kontrolují ulice před příchodem velekněze. Bourne krátce pomyslel na Marii a vzpomněl si na slova starého Fontainea, která pronesl, když na Tranquillity čekali na Carlose. Je nablízku. Cítím ho. Jako zvíře, které pudově rozezná vzdálenou bouři. Podobné pocity zažíval Jason u Trocadéra. To stač! Santos! Šakal!

Hodinky ukazovaly přesně jednu v noci, když z uličky vyšli dva poslové, kteří ho kontaktovali v Pont-Royalu, a zamířili k bráně.

„Santos vás teď přijme,“ oznámil hovornější z dvojice. „Pojďte s námi.“

„To se mi nelíbí.“

„Nemusíte se bát. Má v srdci mír.“

„Co jeho nůž?“

„Není ozbrojen.“

„To rád slyším. Pojďme tedy.“

„Žádnou zbraň nepotřebuje,“ dodal posel zlověstně.

Prošli uličkou kolem neonového nápisu nad vchodem k sotva znatelné mezeře mezi domy, jíž se jeden za druhým protáhli k zadnímu traktu hospody. Jasonovi se naskytl nečekaný pohled – místo rumoviště, které v tak zanedbané čtvrti očekával, hleděl na malou, zato vzorně udržovanou anglickou zahradu v plném květu.

„Hezké,“ poznamenal. „Někdo se o ni pěkně stará.“

„Zahrada je Santosova vášeň. Nikdo to nechápe, ale také se zde nikdo nedotkne jediného květu.“

Fascinující.

Průvodci dovedli Bournea k venkovnímu výtahu, jehož ocelový rám byl připevněn ke kamenné zdi. Jiný vstup neviděl. Do kabinky se namačkali jen s velkými obtížemi a jeden z poslů stiskl tlačítko dorozumívacího zařízení. „Jsme tady, Santosi. Kamélie. Vyvez nás nahoru.“

„Kamélie?“ podivil se Jason.

„Heslo, podle kterého pozná, že je všechno v pořádku. Kdyby nebylo, kolega by řekl růže nebo lilie.“

„Co by se stalo?“

„Na to raději nemyslete.“

„Chápu.“

Kabina se zastavila s hrozivým dvojitým trhnutím a mlčenlivý posel s námahou otevřel těžké ocelové dveře. Bourne vstoupil do známé místnosti zařízené vkusným nábytkem se spoustou knih a stojatou lampou, jejíž světlo dopadalo na Santose usazeného v rozměrném křesle.

„Můžete se vzdálit, přátelé,“ řekl mohutný hospodský svým poslům. „Vyzvedněte si od teplouše odměnu a požádejte ho, ať dá po padesáti francích Renému a tomu Američanovi a pošle je pryč… Ať jim poví, že jim ty peníze posílá jejich včerejší přítel, který na ně zapomněl.“

„Do prdele!“ vybuchl Jason.

„Zapomněl jste, že?“ zazubil se Santos.

„Myslel jsem na jiné věci.“

Oba muži nezamířili dozadu k výtahu; otevřeli si dveře a zmizeli za nimi. Bourne za nimi udiveně hleděl.

„Je tam schodiště, které vede do kuchyně,“ odpověděl mu Santos na nevyřčenou otázku. „Dveře lze otevřít pouze z této strany, od schodů to dokážu jenom já… Posaďte se, pane Simone. Jste mým hostem. Co dělá hlava?“

„Boule už zmizela.“ Jason si sedl na rozložitou pohovku a zabořil se do měkkých polštářů. „Bylo mi řečeno, že máte mír v srdci.“

„Ano. A v jeho hrabivé části touhu po třech milionech.“

„Telefonát do Londýna vás tedy uspokojil?“

„Ten muž na druhém konci linky zareagoval naprosto spontánně. Něco takového nemohl zahrát. Hadí žena opravdu existuje a zdá se, že vzbuzuje strach i na těch nejvyšších místech. To znamená, že vládne značnou mocí.“

„Právě to jsem se vám pokoušel sdělit.“

„Věřím vám. Zrekapitulujme si nyní váš požadavek…“

„Moje omezení,“ skočil mu do řeči Jason. „Dobře, vaše omezení,“ souhlasil Santos. „S kosem se máte spojit pouze vy, nikdo jiný, ano?“

„Správně. Na této podmínce kategoricky trvám.“

„Znovu se musím zeptat na důvod.“

„Upřímně řečeno, už teď toho víte víc, než by se mým klientům líbilo. Na druhé straně to nejsou oni, kdo riskuje život nad výčepem v Argenteuilu. Nechtějí s vámi mít nic společného. To je pro vás mimochodem dobrá zpráva, protože tady jste zranitelný.“

„Jak to?“ Santos udeřil mohutnou pěstí do opěrky křesla.

„Pařížský stařec, který se snažil varovat poslance Národního shromáždění před atentátem, se zmínil nejen o kosovi, ale také o Le Coeur du Soldat. Náš člověk ho naštěstí slyšel a předal tyto informace mým klientům, ale to nestačí. Kolik starých mužů by ve své senilitě blábolilo o Le Coeur du Soldat a o vás? Ne, s mými klienty vás nesmí nic spojovat.“

„Vy mě s nimi spojujete.“

„Já na rozdíl od vás zmizím. Domnívám se však, že byste o tom měl začít vážně uvažovat… Něco jsem vám přinesl.“ Bourne se naklonil, vylovil ze zadní kapsy tlustý svazek bankovek stažený širokou elastickou páskou a hodil ho Santosovi, který peníze obratně chytil. „Dvě stě tisíc franků. Byl jsem zmocněn vyplatit vám je jako zálohu. Řeknete mi, co potřebuju, já předám informaci do Londýna a vy obdržíte doplatek do tří milionů bez ohledu na to, zda kos nabídku mých klientů přijme či ne.“

„Ale vy se do té doby můžete ztratit, nemám pravdu?“

„Dejte mě do Londýna sledovat. Jestli chcete, zavolám vám číslo letu. To je podle mě fér.“

„Mám lepší nápad, monsieur Simon.“ Santos se zvedl z křesla a majestátním krokem zamířil ke karetnímu stolku u stěny z nalakovaných cihel. „Pojďte sem prosím.“

Jason vstal z pohovky, přistoupil ke stolku a zamrkal úžasem. „Vidím, že jste důkladný.“

„Snažím se… Neobviňujte recepční, ti patří vám. Já se pohybuju na nižší úrovni – pokojské a číšníci. Nejsou tak zkažení, a když se jednoho krásného dne neukážou, nikomu nechybí.“

Na stolku ležely tři Bourneovy cestovní pasy, které dostal od Kaktuse, a vedle nich jeho pistole a nůž. „Přesvědčivé, ale nic to neřeší, nemyslíte?“

„Uvidíme,“ opáčil Santos. „Vezmu si vaše peníze, ale místo abyste cestoval do Londýna, požádejte zástupce svých klientů, ať přiletí do Paříže. Zítra ráno. Až se ukáže v hotelu Pont-Royal, zavolejte mi – dám vám pochopitelně své soukromé číslo – a pak to sehrajeme v sovětském stylu. Jako výměna zajatců na mostě – peníze za informace.“

„Zbláznil jste se, Santosi? Moji klienti se takto v žádném případě neodhalí. Právě jste přišel o doplatek.“

„Proč to nezkusit? Můžou si přece najmout nějakého bílého koně. Nevinný turista s kufrem vybaveným dvojitým dnem. Papír poplach nevyvolá. Zkuste to! Jinak nic nedostanete, monsieur.“

„Udělám, co budu moct,“ slíbil Bourne.

„Tady je můj telefon.“ Santos zvedl ze stolku kartičku s napsaným číslem. „Zavolejte mi, až se posel z Londýna dostaví. Do té doby vás budu mít pod dohledem.“

Marie seděla na posteli v potemnělém hotelovém pokoji, usrkávala horký čaj a poslouchala zvuky Paříže za oknem. Nemohla spát a také nechtěla – spánek znamenal ztracený čas v době, kdy záleželo na každé hodině. Odletěla z Marseille nejbližším spojem a ubytovala se v hotelu Meurice na rue de Rivoli, ve stejném podniku, kde před třinácti lety napjatě čekala na muže, který se stal součástí jejího života. I tehdy si objednala od noční služby čaj.

Bože, viděla ho! Nešálily ji smysly, opravdu to byl David. Hned ráno vyšla z hotelu a podle seznamu, který si připravila v letadle, začala obcházet známá místa. Od přístaviště na konci bulváru George V. zamířila přes nábřeží k Trocadéru. Bezcílně se procházela po terasách mezi zástupy turistů a v oslepujícím slunečním svitu si prohlížela sochy. Právě se posadila na mramorovou lavičku, když náhle spatřila muže v placaté čepici a tmavém svetru s véčkem – otočil se a sbíhal po majestátním schodišti. Poznala ho právě podle kroku, podle běhu. Jak často ho pozorovala, sama neviděna, když běhal po univerzitním areálu. Vyskočila a utíkala za ním.

„Davide! Davide, to jsem já… Jasone!“

Srazila se s průvodcem, který vedl skupinu japonských turistů, a nevšímajíc si jeho nadávek si klestila cestu mezi Japonci. Byla o hlavu větší a viděla přes ně, ale manžel se jí přesto ztratil z očí. Kam zmizel? V zahradách? V davu lidí na ulici? V hustém provozu valícím se od Jenského mostu?

„Jasone!“ křičela, až jí praskaly hlasivky. „Jasone, vrať se!“

Lidé se po ní začali otáčet – někteří nesouhlasně, jiní s pochopením. Seběhla po nekonečných schodech na ulici a horečně ho hledala. Nakonec si k smrti vyčerpaná zastavila taxi a nechala se zavézt zpátky do hotelu. Jako v mlhách došla do pokoje, svalila se na lůžko a potlačovala slzy, protože na ně nebyl čas. Musí se najíst a krátce si odpočinout, nabrat síly a zpátky do ulic pokračovat v lovu. Jak ležela a zírala na stěnu, zalila ji vlna radosti – uvědomila si, že David ji hledá stejně jako ona jeho…

Pomalu pila čaj a nemohla se dočkat východu slunce. Přicházející den zasvětí pátrání.

„Bernardine!“

„Mon Dieu, jsou čtyři ráno! Doufám, že máte něco důležitého, když jste kvůli tomu vzbudil sedmdesátiletého starce.“

„Mám problém.“

„Myslím, že ne jenom jeden, ale to je detail. O co jde?“

„Už jsem nablízku, ale potřebuju slepou spojku.“

„Moment, nejdřív se musím probrat… Tak, už mám nohy na zemi a v puse cigaretu. Mluvte.“

„Můj kontakt na Šakala očekává, že dnes ráno přiletí z Londýna do Paříže zástupce mých klientů a v dvojitém dně kufru přiveze dva miliony osm set tisíc franků.“

„Předpokládám, že ta částka nepřesahuje vaše možnosti. Mimochodem, jak to šlo v bance?“

„Hladce. Peníze jsou na účtu a ten váš Tabouri se mi pokusil vnutit reality v Bejrútu.“

„Tabouri je práskaný zloděj, ale…“

„Prosím! Já nemám čas,“ přerušil ho Bourne.

„Pardon. Pokračujte.“

„Sledují mě, takže sám do banky nemůžu. A taky mi chybí Angličan, který by mi ty peníze přinesl do Pont-Royalu.“

„To je ten problém?“

„Ano.“

„Jste ochoten investovat, řekněme, padesát tisíc franků?“

„Do koho?“

„Do Tabouriho.“

„Asi ano.“

„Podepsal jste v bance papíry?“

„Samozřejmě.“

„Výborně. Napište tedy vlastní rukou a podepište oprávnění pro… Moment, musím se podívat do stolu.“ Linka oněměla, než se Bernardine vrátil ze své pracovny. „Haló?“

„Poslouchám.“

„Parádní alias,“ pochvaloval si vysloužilý specialista z Druhého oddělení. „Potopil jsem ho i s plachetnicí na mělčině u Costa Brava. Žraloci měli hody, protože byl tlustý jako prase. Antonio Scarzi, Ital ze Sardinie, slizák, který měnil drogy za informace.“

Bourne jméno pro jistotu zopakoval.

„Správně. Oprávnění vložte do obálky, zalepte ji, několikrát otiskněte na chlopeň palec začerněný tužkou a zaneste obálku do recepce, ať ji předají panu Scarzimu.“

„Rozumím. A co ten Angličan na dnešní ráno? Zbývá jen pár hodin.“

„Angličan jako takový není problém. S časem je to horší. Váš kontakt si jistě uvědomuje, že tohle není mezibankovní převod z účtu na účet. Obstarat a přivézt z Británie skoro tři miliony franků – libry nebo dolary by určitě nepřijal z obavy, že bude odhalen při jejich ukládání nebo směně – v hotovosti je dost tvrdý oříšek. Navíc v bankovkách vysokých hodnot, protože velký objem papíru by celníkům neunikl.“

Jason hleděl nevidoucíma očima na stěnu a přemýšlel o tom, co právě slyšel. „Myslíte, že mě zkouší?“

„Určitě.“

„Hotovost lze vyzvednout v několika různých bankách. Spojka si může najmout malé soukromé letadlo, přeletět Kanál a přistát někde na louce u silnice, kde na ni čeká auto.“

„Samozřejmě. Ale i tak si logistika vyžádá spoustu času – bez ohledu na to, jak vlivní lidé ji zajišťují. Bylo by podezřelé, kdyby taková operace proběhla příliš snadno. Průběžně informujte svůj kontakt o postupu a omlouvejte zdržení důrazem na zajištění bezpečnosti a utajení akce, jinak vycítí past.“

„Rozumím. Nesmí to jít moc snadno, protože by to vypadalo podezřele.“

„Ještě jedna věc, mon ami. Chameleon sice mění za dne barvu, přesto mu lépe svědčí noc.“

„Zapomněl jste na Angličana.“

„Nezapomněl, starý brachu,“

Tak hladký průběh Bourne skutečně nečekal; operace nesla pečeť talentovaného muže, rozzlobeného, že ho nezaslouženě a příliš brzo odložili k ledu. Zatímco periodicky volal Santosovi a informoval ho, jak se situace vyvíjí, Bernardine poslal někoho do recepce pro zalepenou obálku a sám s ní zašel za Tabourim. Krátce po půl páté odpoledne vešel vysloužilý agent francouzské rozvědky, na sobě tmavý proužkovaný oblek očividně britského původu, do haly hotelu Pont-Royal. Vyjel výtahem do patra, dvakrát odbočil do nesprávné chodby a konečně objevil Bourneův pokoj.

„Tady jsou peníze.“ Položil diplomatický kufřík na podlahu a neomylně zamířil k minibaru, otevřel si dvě lahvičky ginu a nalil jejich obsah do sklenky pochybné čistoty. „A votre santé,“ dodal a dychtivě se napil. „Tohle jsem neudělal už bůhvíkolik let.“

„Skutečně?“

„Jistě. Nebezpečné akce jsem přenechával jiným… Tabouri je do smrti vaším dlužníkem a já jsem se nechal ukecat na investice v Bejrútu.“

„Cože?“

„Pochopitelně nemám vaše zdroje, ale za čtyřicet let jsem si z tajných fondů ulil slušnou sumičku, která čeká v Ženevě, až si ji vyzvednu. Nejsem žádný chudák.“

„Ale můžete být mrtvý, pokud vás při odchodu vyhmátnou.“

„Jenže já nikam nejdu,“ řekl Bernardine, který už zase pátral v baru. „Zůstanu ve vašem pokoji, dokud svou záležitost nedovedete až do konce.“ Nalil si do sklenky další dvě lahvičky. „Po tomhle se mi snad moje staré srdce trošku uklidní.“ Přistoupil ke stolu, položil na něj skleničku a vedle ní vyskládal z kapes dvě automatické pistole a tři granáty. „Ano, už se cítím líp.“

„Co to sakra je?“ vyjel Jason.

„Myslím, že vy Američané tomu říkáte odstrašující síla,“ odpověděl Bernardine. „Osobně jsem ovšem přesvědčen, že vy i Sověti cpete fůru peněz do zbraňových systémů, které ve skutečnosti nefungují. Až odejdete, nechte dveře otevřené. Kdyby někdo přišel, uvidí mě sedět tady za tím stolem s granátem v ruce. To není žádná jaderná abstrakce, nýbrž opravdový zastrašovací prostředek.“

„To beru.“ Bourne zamířil ke dveřím. „Chci to mít co nejrychleji odbyto.“

Došel po rue Montalembert k nároží a stejně jako u staré továrny v Argenteuilu se opřel o zeď a zapálil si cigaretu. Čekal zdánlivě lhostejně, ale mozek mu pracoval na plné obrátky.

Přes křižovatku k němu mířil hovorný posel ze včerejška a držel ruku v kapse saka. „Kde jsou peníze?“ zeptal se francouzsky.

„Kde jsou informace?“ odpověděl Jason otázkou. „Nejdřív peníze.“

„Dohoda zněla jinak.“ Bourne bez varování popadl poslíčka z Argenteuilu za klopu, zvedl ho z chodníku, volnou rukou mu sevřel hrdlo a zaryl prsty do kůže. „Vrať se a řekni Santosovi, že si právě vysloužil jednosměrnou jízdenku do pekla.“

„To stačí“ sykl tichý hlas. Zpoza rohu se vynořila obrovitá postava a přistoupila k Jasonovi. „Pusťte ho, Simone. Teď je to jen mezi námi.“

„Myslel jsem, že nikdy neopouštíte Le Coeur du Soldat.“

„Vy jste to změnil.“

„Zdá se.“ Bourne pustil poslíčka, který se tázavě zadíval na Santose. Obr ho máchnutím mohutné tlapy poslal pryč.

„Váš Angličan dorazil,“ konstatoval Santos, když osaměli. „Viděl jsem ho na vlastní oči. Nesl kufřík.“

„Ano, přijel s diplomatickým kufříkem,“ potvrdil Jason.

„Takže Londýn ze strachu kapituloval.“

„Sázky stojí vysoko a víc k tomu neřeknu. Tu informaci prosím.“

„Ujasněme si nejdřív proceduru, ano?“

„Ujasnili jsme si ji už několikrát… Dáte mi informaci, moji klienti mi řeknou, jak postupovat, a pokud navážu uspokojivé spojení s kosem, dodám vám zbytek do tří milionů franků.“

„Říkáte uspokojivé spojení. Co vás uspokojí? Jak poznáte, že jste se spojil s tím pravým? A co když mě prostě a jednoduše podvedete a zmizíte i s mými penězi?“

„Vy jste podezřívavý chlapík, co?“

„Velmi podezřívavý. Náš svět není zabydlen svatými, monsieur Simon.“

„Možná víc, než si uvědomujete.“

„To bych se divil. Odpovězte mi prosím na moje otázky.“

„No dobře, pokusím se… Jak poznám, že jsem se spojil s tím pravým? Prostě to poznám, protože jsem za takové věci placený. Muž v mém postavení nedělá chyby, protože by nežil dost dlouho, aby se za ně omluvil. Mám k dispozici výsledky důkladného předběžného průzkumu a položím dvě nebo tři otázky. Potom budu vědět – ať tak či onak.“

„Vyhýbavá odpověď.“

„V našem světě, pane Santosi, se vyhýbavost řadí mezi ctnosti… A pokud se týká obav, že vás podvedu, můžete být klidný. Ujišťuju vás, že nemám ve zvyku dělat si nepřátele z lidí, jako jste vy, stejně jako si nehodlám znepřátelit své klienty. Bylo by to šílenství a dožil bych se mnohem nižšího věku.“

„Obdivuji vaši prozíravost i opatrnost,“ řekl Šakalův prostředník.

„Knihy nelhaly. Jste vzdělaný člověk.“

„Ne že by na tom záleželo, ale vybudoval jsem si jistou pověst. Vnější zdání může být stejně snadno přednost jako zátěž… To, co vám nyní sdělím, pane Simone, vědí pouze čtyři lidé na světě. Jak tuto informaci využijete, záleží jen na vás. Musím vás však varovat. Pokud slůvkem naznačíte spojitost s Argenteuilem, okamžitě to zjistím a vy neopustíte Pont-Royal živý.“

„Spojení lze tedy navázat rychle?“

„Dám vám telefonní číslo. Hovor však smíte uskutečnit až za hodinu od chvíle, kdy se rozejdeme. Pokud zavoláte dříve, dozvím se to a vy jste mrtvý.“

„Za hodinu. Souhlasím… To číslo znají jen tři nebo čtyři lidé? Co kdybyste si z nich vybral někoho, koho nemáte zrovna v lásce? Já bych na něj mohl v případě udělat narážku…“

Santos zvlnil rty v neznatelném úsměvu. „Moskva,“ řekl tiše. „Dzeržinského náměstí.“

„KGB?“

„Kos se neustále chlubí, že si v Moskvě udržuje kádr svých lidí. Je Sovětským svazem doslova posedlý.“

Iljič Ramirez Sanchez, pomyslel si Bourne. Absolvoval výcvik v Novgorodu, ale Rusové se ho zbavili, protože ho pokládali za šílence. Šakal!

„Budu na to pamatovat. A teď to číslo prosím.“

Santos ho dvakrát zopakoval spolu se smluveným představovacím heslem. Mluvil pomalu a očividně na něj zapůsobilo, že si Bourne nic nezapisoval. „Je vám všechno jasné?“

„Do posledního písmene, bez papíru a tužky… Pokud všechno půjde, jak má, v což pevně doufám, jak vám předám peníze?“

„Zavolejte mi. Číslo znáte. Přijdu za vámi a už nikdy se do Argenteuilu nevrátím.“

„Mnoho štěstí, Santosi. Něco mi říká, že si ho zasloužíte.“

„Jako nikdo jiný. Až příliš často jsem musel pít bolehlav.“

„Sokrates,“ poznamenal Jason.

„Nepřímo,“ opravil ho obr. „Platonovy dialogy. Au revoir.“

Santos odešel a Bourne zamířil k hotelu Pont-Royal. Musel se hodně ovládat, aby se nerozběhl. Běžící člověk vyvolává zvědavost a stává se cílem, stojí v evangeliu podle svatého Alexe.

„Bernardine!“ křikl varovně, když se řítil úzkou chodbou ke svému pokoji, dobře si vědom, že uvnitř čeká muž se dvěma pistolemi a třemi granáty. „Schovejte železo. Máme to v kapse.“

„Opravdu? A kdo platí?“ zeptal se veterán, jen co Jason zavřel dveře.

„Já,“ zněla odpověď. „Jestli akce vyjde podle mých představ, vaše sumička v Ženevě pořádně nabobtná.“

„Nedělám to pro peníze. Na odměnu jsem ani nepomyslel.“

„Já vím. Ale když už rozhazujeme franky, jako kdybychom měli v garáži tiskárnu, proč byste neměl získat podíl?“

„Proti tomu nemohu nic namítat.“

„Za hodinu,“ vydechl Jason. „Přesněji řečeno za třiačtyřicet minut zjistím, jestli jsem nestavěl vzdušné zámky.“ Bourne klesl na postel a oči mu jen hořely. „Tohle si zapište, Francoisi.“ Zopakoval telefonní číslo, které dostal od Santose. „Kupte, podplaťte nebo vydírejte všechny, koho znáte na vedení pařížských telekomunikací, a zjistěte mi lokalizaci toho čísla.“

„To není zas tak náročný požadavek.“

„Ale je,“ odporoval Jason. „Střeží ho jako nejvzácnější poklad a dbá, aby se k němu nikdo nedostal. Znají ho jen čtyři lidé.“

„V tom případě se neobrátím na vedení, ale zkusím to v nejnižších patrech. Přesněji řečeno v podzemí, v tunelech pod ulicemi.“

Jason se k němu překvapeně otočil. „To mě nenapadlo.“

„Proč by mělo? Nejste z Deuxième. Technici jsou spolehlivější zdroj než byrokrati za psacími stoly… Pár jich znám. Jednomu z nich večer zavolám. Domů.“

„Večer?“ Bourne vstal z postele.

„Ano. Bude to stát nějakých tisíc franků, ale dozvíte se, kde se ten telefon nachází.“

„Nemůžu čekat až do večera.“

„Pak ovšem podstupujete riziko spojené s tím, že ho budu shánět v práci. Tihle lidé jsou totiž pod drobnohledem. V telekomunikacích nikdo nikomu nevěří. Socialistický paradox: dejte pracujícím zodpovědnost, ale bez individuální autority.“

„Zadržte!“ zvolal Jason. „Jejich čísla domů máte, že?“

„Jsou v seznamu.“

„Tak se spojte s něčí ženou, ať odvolá manžela z práce domů. Úmrtí v rodině, nemocné dítě…“

Bernardine pokýval hlavou. „Dobrý nápad.“

Veterán Deuxième Bureau se dal do práce. Lichotil manželkám telekomunikačních techniků a sliboval odměnu, když udělají, co po nich žádá. Minuty se skládaly. Dvě mu zavěsily uprostřed slova a tři doprovodily své odmítnutí salvou nadávek zrozených z pařížské podezřívavosti, až šestá se uprostřed barvitých přívlastků zarazila a prohodila: „Proč ne? Ale ty prachy jsou moje, jasný?“

Hodina uplynula a Jason vyšel z hotelu. Záměrně pomalu kráčel po chodníku, až narazil na telefonní budku na Voltairově nábřeží. Nad Paříží houstl soumrak, jímž prosvítala světla na člunech a na mostech přes Seinu. Pravidelně a zhluboka oddechoval, aby ovládl emoce. Čekal ho nejdůležitější telefonát jeho života, ale nesměl to dát Šakalovi najevo – pokud je to opravdu Šakal. Zavřel za sebou dveře, vhodil do přístroje minci a vytočil číslo.

„Ano?“ Ženský hlas, francouzské oui ostré, pařížské.

„Kosi krouží na nebesích,“ zopakoval Bourne heslo, které slyšel od Santose. „Všichni dělají velký hluk. Až na jednoho, který mlčí.“

„Odkud voláte?“

„Z Paříže, ale nejsem Pařížan.“

„Odkud tedy přicházíte?“

„Z míst, kde jsou zimy mnohem chladnější,“ odpověděl Jason a cítil, jak se mu čelo rosí potem. Ovládej se! „Potřebuju se naléhavě spojit s kosem.“

Na lince se náhle rozhostilo ticho a Bourne zatajil dech. A pak se ozval pevný, hluboký hlas, stejně dutý jako předchozí mlčení. „Mluvím s Moskvanem?“

Šakal! Byl to Šakal! Plynná francouzština nedokázala zakrýt latinskoamerický přízvuk. „To jsem neřekl,“ odvětil Bourne jako rodilý Gaskoněc. „Prohlásil jsem jen, že zimy jsou tam mnohem chladnější než v Paříži.“

„Kdo jste?“

„Člověk, kterého někdo pokládal za natolik důvěryhodného, že mu dal toto číslo a příslušné heslo. Mohu vám nabídnout největší kontrakt vaší kariéry, vašeho života. Na honoráři nezáleží, uvedte libovolnou sumu. Ti, kdo ho zaplatí, patří k nejvlivnějším mužům ve Spojených státech. Ovládají většinu amerického průmyslu a finančních institucí a mají přímý přístup k nervovým centrům vlády.“

„Tohle je velmi podivný hovor.“

„Nemáte-li zájem, zapomenu toto číslo a obrátím se jinam. Jsem pouze prostředník. Stačí mi jednoduchá odpověď – ano nebo ne.“

„Nezavazuji se k akcím, o kterých nic nevím, lidem, o nichž jsem nikdy neslyšel.“

„Věřte, že kdybych mohl odhalit jejich totožnost, poznal byste sám, jak vysoké postavení zastávají. Já od vás ovšem v dané chvíli nežádám závazek, pouze zájem. Odpovíte-li ano, dozvíte se víc.

Pokud odmítnete, taky dobře. Zkusil jsem to a jsem nucen obrátit se na někoho jiného. Podle novin byl včera v Bruselu. Najdu si ho.“ Při zmínce o Bruselu – a jednoznačném odkazu na Jasona Bournea – zazněl na druhém konci linky ostrý nádech. „Ano, nebo ne, kose?“

Dlouhé ticho, než Šakal konečně promluvil. „Zavolejte mi za dvě hodiny,“ přikázal a zavěsil.

Podařilo se! Jason se opřel o stěnu budky, po obličeji mu stékaly pramínky potu. Musí se okamžitě vrátit do hotelu Pont-Royal za Bernardinem!

„Byl to Carlos!“ oznámil, sotva zavřel dveře. Spěchal k telefonu na nočním stolku a cestou vylovil z kapsy Santosovu kartičku. „Pták je potvrzen. Dejte mi libovolné jméno.“ Krátká pauza. „Mám to. Nechám zboží na recepci v zamčeném a přelepeném diplomatického kufříku. Přepočítejte si sumu, zda souhlasí, a vraťte mi moje doklady. A odvolejte svoje hlídky, mohly by dovést kosa až k vám.“ Položil sluchátko a otočil se k Bernardineovi.

„Ten telefon se nachází v patnáctém okrsku,“ sdělil mu veterán francouzské tajné služby. „Náš člověk si tím byl dost jistý.“

„Co teď dělá?“

„Sestoupil do kanálů a zjišťuje přesné umístění.“

„Zavolá sem?“

„Ano. Naštěstí má motorku. Slíbil, že se během deseti minut vrátí do práce a potom nám do hodiny zavolá do tohoto pokoje.“

„Výborně.“

„Ne tak docela. Žádá pět tisíc franků.“

„Mohl dostat desetkrát tolik… Co znamená do hodiny? Kdy jste s ním mluvil?“

„Asi pětatřicet minut po vašem odchodu. Měl by se ozvat za necelou půlhodinu.“

Telefon zazvonil a o dvacet vteřin později měli adresu na bulváru Lefebvre.

„Odcházím,“ řekl Bourne a vzal si ze stolu jednu pistoli a dva granáty. „Nevadí?“

„Jak myslíte.“ Agent sáhl k opasku pro druhou zbraň. „Paříž je plná kapsářů a člověk se neobejde bez zálohy… Co máte v úmyslu?“

„Chci se trochu rozhlédnout.“

„Sám?“

„Jak jinak? Kdybychom přivolali pomoc, riskoval bych, že mě Šakal oddělá nebo strávím zbytek života za mřížemi kvůli atentátu v Belgii, s kterým jsem neměl nic společného.“

Bývalý soudce z Bostonu Jeho Ctihodnost Brendan Patrick Prefontaine pozoroval ubrečeného a zdrceného Randolpha Gatese, který seděl s obličejem v dlaních na pohovce v apartmánu hotelu Ritz-Charlton.

„To byl teda pád. Až to zadunělo,“ poznamenal Brendan a nalil si bourbon do sklenky s ledem. „Nechal ses nachytat jako malý kluk. Kam se poděl ten tvůj opěvovaný mozek, chlapče?“

„Bože můj, Prefontaine, neumíte si představit, jaké to bylo! Dával jsem zrovna dohromady kartel – Paříž, Bonn, Londýn a New York ve spojení s levnou pracovní sílou na Dálném východě –, podnik v hodnotě miliard dolarů, když mě unesli rovnou z pařížské ulice, posadili do auta a zavázali mi oči. Potom mě hodili do letadla a dopravili do Marseille, kde mě drželi v uzavřené místnosti a každých pár hodin mi píchli injekci. Šest týdnů! Vodili mi tam ženy a filmovali mě. Nevěděl jsem, co dělám. To jsem nebyl já!“

„Možná jsi se teprve tam projevil ve své pravé podobě. Stejně jako když jsi zajišťoval svým klientům pohádkové zisky, zatímco obyčejní lidé po tisících přicházeli o práci v důsledku vynucených fúzí.“

„Mýlíte se, soudce…“

„Ani nevíš, jak rád to oslovení slyším. Děkuju, Randy.“

„Odbory získaly příliš velkou moc a průmysl krvácel. Mnohé firmy se musely přesunout do zahraničí, aby vůbec přežily.“

„Bez předchozího vyjednávání? Možná máš i pravdu, ale nikdy jsi nepředložil žádnou alternativu… Ale to jsme odbočili. Ze zajetí v Marseille ses pochopitelně vrátil jako těžký narkoman a pak zde byly filmy, v nichž vystupuje prominentní právník v kompromitujících situacích.“

„Co jsem mohl dělat?“ zanaříkal Gates. „Byli by mě zničili.“

„Víme, co jsi udělal. Stal ses Šakalovým důvěrníkem ve světě velkých financí, kde je konkurence nežádoucí přítěží.“

„Tak mě taky našel. Kartel, který jsme zakládali, se nelíbil Japoncům a Tchajwancům. Angažovali ho… Pro smilování boží, on mě zabije!“

„Podruhé?“ zeptal se soudce.

„Jak podruhé?“

„Zapomněl jsi? Domnívá se, že jsi mrtvý – díky mně.“

„Mám rozdělané případy. Příští týden mě čeká slyšení před Kongresem. Snadno zjistí, že žiju.“

„Nesmíš se ukazovat na veřejnosti.“

„Musím. Klienti ode mě očekávají…“

„V tom případě souhlasím,“ ušklíbl se Prefontaine. „Zabije tě. Je mi tě líto, Randy.“

„Co teda mám dělat?“

„Ještě máš šanci, hochu. Nejen východisko ze současného průšvihu, ale i zajištěnou budoucnost. Budeš ovšem muset něco obětovat. Začneš dlouhodobou rekonvalescencí na soukromé odvykací klinice. Ale ze všeho nejdřív se mnou budeš bezvýhradně spolupracovat, a to hned teď. Zbavíš se tak Carlose Šakala jednou pro vždy a budeš volný, Randy.“

„Udělám cokoliv!“

„Jak se s ním kontaktuješ?“

„Mám telefonní číslo.“ Gates se chvíli přehraboval roztřesenými prsty v náprsní tašce, kterou vytáhl z kapsy. „Znají ho jen čtyři lidé.“

Prefontaine přijal prvních dvacet tisíc dolarů za hodinu práce a přikázal Gatesovi, aby se vrátil domů, poprosil Edith o odpuštění a hned zítra odjel z Bostonu na rehabilitační kliniku. Znal jednu v Minneapolisu a slíbil, že do zítřka zařídí detaily, za což samozřejmě vyinkasuje další honorář. Jakmile otřesený Gates opustil apartmá, Prefontaine zavolal Johnu St. Jacquesovi na Tranquillity.

„Tady soudce, Johne. Na nic se neptejte. Mám naléhavou zprávu, která by mohla mít obrovskou cenu pro manžela vaší sestry. Je mi jasné, že se s ním nemůžu přímo spojit, ale vím, že spolupracuje s někým ve Washingtonu…“

„Jmenuje se Alexander Conklin,“ přerušil ho St. Jacques. „Marie si zapsala jeho číslo. Hned ho seženu.“ Sluchátko kleplo o tvrdý povrch. „Tady je.“ Mariin bratr odříkal číslo.

„Později vám to vysvětlím. Díky, Johne.“

„Zatraceně, to slyším pořád,“ ulevil si St. Jacques.

Brendan vytočil Virginii a okamžitě se dočkal odpovědi v podobě úsečného „Ano?“

„Pane Conkline, jmenuji se Prefontaine a vaše číslo mi dal John St. Jacques. Chci vám předat životně důležitou informaci.“

„Vy jste soudce, že?“ ujistil se Alex.

„Minulý čas, bohužel. Hodně minulý.“

„O co jde?“

„Vím, jak se spojit s mužem, kterému říkáte Šakal.“

„Cože?“

„Dobře poslouchejte.“

Bernardine hleděl na řinčící telefon a uvažoval, jestli ho zvednout. Neměl však na vybranou. „Ano?“

„Jason? Jsi to ty…? Promiňte, asi mám špatné číslo.“

„Alex?“

„Francois? Co tam děláš? Kde je Jason?“

„Snažil se ti dovolat, ale všechno se seběhlo hrozně rychle a…“

„Byl to náročný den. Panov se vrátil.“

„Vynikající zpráva.“

„Mám i jiné. Telefonní číslo, na kterém se lze spojit se Šakalem.“

„My ho známe! I místo. Náš člověk před hodinou odešel.“

„Proboha svatého, jak jste k němu přišli?“

„Velmi komplikovaným postupem, který by nikdo jiný než tvůj chlapík nezvládl. Je úžasně imaginativní. Pravý caméléon.“

„Porovnejme je,“ navrhl Conklin. „Jak zní to vaše?“

Bernardine odrecitoval číslo, které si na Bourneovo naléhání zapsal.

Ticho na lince znělo jako výkřik. „Liší se,“ řekl konečně Conklin zastřeným hlasem. „Liší se!“

„Past,“ vydechl veterán francouzské rozvědky. „Bože na nebesích, je to past!“

26

Bourne dvakrát prošel kolem řady kamenných domů na bulváru Lefebvre v patnáctém pařížském obvodu, než se vrátil do rue ďAlesia a vyhledal kavárnu s předzahrádkou. Blížila se desátá a u stolků s rozžatými svíčkami seděli vesměs studenti z nedaleké Sorbonny, kteří neoplývali penězi. Podle nasupeného výrazu číšníka opásaného zástěrou Jason usoudil, že kdyby si objednal jen kávu, dostal by nejspíš bahno z řeky, a tak požádal o sklenku nejdražšího koňaku.

Počkal, až se garcon vrátí k obslužnému pultu, vytáhl z kapsy notes a tužku a zpaměti si načrtl plánek bulváru. Dvě řady tří kamenných trojpodlažních dvojdomků oddělených uličkami, před každým vchodem cihlové schody, na obou koncích ulice prázdné parcely plné odpadků a suti. Adresa Šakalova tajného telefonu patřila poslednímu domu vpravo a Jason nepotřeboval příliš bujnou fantazii, aby si domyslel, že Carlos zabral celou budovu, pokud ne celou jednu stranu bulváru.

Šakal byl posedlý vlastní ochranou a Bourne musel předpokládat, že své pařížské velitelské stanoviště proměnil v nedobytnou pevnost chráněnou všemi možnými bezpečnostními opatřeními, lidskými i technickými. Téměř opuštěná část pařížského patnáctého obvodu vyhovovala jeho požadavkům mnohem lépe než přelidněné centrum metropole. Právě proto si Bourne vzal na první obchůzku s sebou opilého bezdomovce, jehož služby samozřejmě zaplatil, a sám kulhal shrbený vedle něho a držel se ve stínu. Pro druhý výlet si zařídil doprovod postarší prostitutky – to už se nehrbil ani nekulhal, ale ze stínu nevycházel. Terén tedy znal, a ačkoliv netušil, zda mu tyto vědomosti k něčemu budou, sám sobě přísahal, že je to začátek konce.

Číšník přinesl espreso a koňak, a když Jason položil na stůl stofrankovku a mávl rukou, jeho nepřátelský výraz se změnil v neutrální. „Merci,“ zamumlal.

„Je tu někde blízko telefon?“ zeptal se Bourne a pohrával si s další bankovkou, tentokrát ovšem jen desetifrankovou.

„Budka je tamhle,“ ukázal číšník do ulice. „Asi padesát metrů.“

„A nenašlo by se něco blíž?“ To už žmoulal v ruce dvacet franků.

„Pojďte se mnou,“ vyzval ho chlapík v zástěře a odvedl jej otevřenými dveřmi do kavárny k pultu s pokladnou, za níž seděla vyzáblá žena s nakvašeným vychrtlým obličejem – zřejmě předpokládala, že si Jason chce stěžovat.

„Nechej ho, ať si zavolá,“ požádal číšník.

„Ať si trhne,“ odsekla semetrika.

„Zaplatí.“

Bourne s nevinným výrazem položil na stůl desetifrankovku a megera roztála. „Poslužte si.“ Jednou rukou shrábla peníze a druhou vytáhla zpod pultu telefon. „Má dlouhou šňůru,“ upozornila. „Můžete jít až ke zdi jako všichni ostatní. Obchod a sex, nic jiného vás chlapy nezajímá!“

Vytočil Pont-Royal a požádal spojovatelku o svůj pokoj. Očekával, že Bernardine zvedne sluchátko po prvním či druhém zazvonění, a tak se při čtvrtém znepokojil a při osmém vylekal. Že by Santos…? Ale ne, veterán byl ozbrojen a věděl, jak použít „zastrašující sílu“. O přestřelce, nemluvě o výbuchu granátu, by v hotelu určitě věděli. Ne, Bernardine odešel z vlastní vůle. Proč?

Jason podal telefon pokladní, vrátil se ke svému stolku a uvažoval, co asi přimělo vysloužilého agenta k odchodu. Napadl ho jediný důvod – Marie uvázla v síti, kterou veterán Deuxième Bureau rozhodil po Paříži. Jenže teď se musel věnovat mnohem naléhavějším záležitostem, a tak pustil Bernardinea z hlavy a zvedl zápisník. Každý detail musí přesně sedět.

S kávou šetřil a vydržela mu skoro hodinu, ale koňaku jen usrkl a zbytek nenápadně vylil. Odešel z kavárny a vracel se po rue ďAlesia k bulváru Lefebvre. Kráčel pomalu jako mnohem starší muž. Jak se k němu blížil, stále zřetelněji vnímal kvílivé zvuky, které jako by se ozývaly ze všech stran. Sirény! Policejní hlídkové vozy! Co se stalo? Přestal se vydávat za starce a rozběhl se k nároží. Dorazil k prvnímu z řady starých kamenných domů a strnul v naprostém šoku, který vzápětí vystřídal vztek hraničící s panikou.

Před poslední budovou vpravo právě brzdilo pět automobilů s blikajícími majáčky. Hned za nimi se přiřítila velká policejní dodávka a smykem se natočila reflektory ke vchodu. Z její kabiny vyskákali příslušníci zásahové jednotky v černých kombinézách a se samopaly v rukou se přikrčili za odstavená auta. Chystají se vzít budovu útokem!

Blázni pitomí! Poskytnout Carlosovi varování znamená ztratit Šakala! Zabíjení je jeho profese, útěky jeho vášeň. Carlosova rezidence má určitě víc tajných východů než zámky na Loiře za vlády Ludvíka XIV. A to policie ani neví, který dům je jeho! Tři domy v řadě jsou nepochybně spojeny podzemním tunelem.

Pro Kristovy svaté rány, kdo tohleto spískal? Kde se stala chyba? Možnost, že by Deuxième Bureau nebo Hollandův rezident v Paříži napíchli telefon v jeho pokoji, nepřipadala v úvahu, protože zajistit odposlech za tak krátkou dobu, aniž by si toho v hotelu někdo všiml, je technicky v podstatě nemožné. Podplatit operátory v ústředně? Sám jim dal mnohem víc, než by nabídly státní instituce. Santos? Jistě, jím koupená pokojská mohla do pokoje snadno nastrčit štěnici. Ale proč by to dělal? Kdyby porušil uzavřenou dohodu, rozhodně by neodhalil Šakala. Kdo tedy? A jak? Jason ochromený hrůzou pozoroval scénu na bulváru Lefebvre.

„Pozor, pozor! Mluví k vám policie! Všichni obyvatelé okamžitě opustí své domovy!“ zaznělo z megafonu. „Máte jednu minutu, než zahájíme násilnou akci.“

Jakou násilnou akci? zařval Bourne do hrobového ticha své mysli. Ztratili jste ho! Já jsem ho ztratil! Šílenství! Kdo? Proč?

V levých dveřích domu se objevil otřesený obézní muž v tílku a v kalhotách se šlemi. Pomalu sešel po schodech do záplavy světla a clonil si oči před oslepujícím svitem reflektorů. „Co to má znamenat?“ zvolal roztřeseným hlasem. „Jsem obyčejný pekař a o této ulici vím jen tolik, že se zde platí nízké nájemné. Copak je dnes levné bydlení považováno za zločin?“

„O vás nám nejde, monsieur,“ zaburácel megafon.

„Tak o mě vám nejde? Vtrhnete sem jako dobyvatelská armáda, vyděsíte mou ženu a děti, až si myslí, že nastal konec světa, a potom mi řeknete, že o nás tady nejde? Co je to sakra za zdůvodnění? Žijeme snad ve fašistickém státě?“

Hoďte sebou! běsnil v duchu Jason. Každá vteřina má na útěku cenu minuty a pro Šakala hodiny!

Pak se otevřely dveře nad schodištěm vpravo a na prahu stanula jeptiška v černém hábitu. Vzdorovitě založila paže na prsou a v jejím téměř operním hlase nezazněl sebemenší náznak strachu. „Jak se opovažujete?“ zaburácela. „Rušíte zbožné sestry při modlitbě! Kdybyste raději prosili Boha o odpuštění svých hříchů!“

„Řekla jste to hezky, sestro,“ promluvil policejní důstojník, na kterého výtka očividně nezapůsobila, do megafonu, „ale to na věci nic nemění. Dostali jsme rozkaz prohledat tento dům a žádáme vás, abyste nám v tom nebránila.“

„Jsme řád milosrdných sester svaté Magdaleny!“ soptila jeptiška. „V tomto domě žijí ženy oddané Kristu a jejich posvátný příbytek je nedotknutelný!“

„Chápeme vaše argumenty, sestro. Přesto dům prohledáme. Pokud se ukáže, že jste nám nelhala, úřady vám jistě poskytnou rozumné odškodnění.“

Ztrácíte čas! ječel Bourne neslyšně. Uteče vám!

„Vaše duše nechť jsou navěky proklety. Tak si poslužte a znesvěťte posvátnou půdu.“

Megafonu se chopil jiný muž. „Kdo vám dal právo odsuzovat duše do pekla na základě tak chabých důvodů, sestro?“ zeptal se posměšně a pokračoval: „Zahajte akci, inspektore. Možná pod tím hábitem najdete prádlo, které patří spíš do šantánu.“

Bernardineův hlas! Co se stalo? Že by ho Bernardine zradil? Jestli ano, ještě tuto noc zemře.

Černě odění příslušníci zásahové jednotky vyběhli se samopaly připravenými k palbě po cihlových schodech a zastavili se před vchodem. Četníci mezitím uzavřeli bulvár na obou koncích a rudé a modré majáčky jejich hlídkových vozů vysílaly jednoznačné varování.

„Můžu se vrátit domů?“ křikl pekař, a když mu nikdo neodpověděl, zmizel za dveřmi.

Muž v civilním obleku, zřejmě velitel akce, pokynul a protiteroristické komando vniklo do domu. Uražená jeptiška zůstala stát na prahu.

Jason se tiskl ke kamenné zdi a vykukoval za rohem na neuvěřitelnou scénu, která se odehrávala na bulváru Lefebvre. Už věděl kdo, zbývalo určit proč. Je možné, aby Alexův důvěrný přítel ve skutečnosti pracoval pro Šakala jako jeho oči a uši? Tomu pořád nechtěl věřit.

Po dvanácti minutách se z domu začali trousit rozpačití policisté a někteří z nich, včetně velitele, políbili při odchodu abatyši ruku. Bourne pochopil, že ho instinkty opět nezklamaly.

„Bernardine!“ zaburácel inspektor, když se přiblížil k prvnímu hlídkovému vozu. „Jste vyřízený! S vámi už v Deuxième nepromluví ani poslední rekrut! Ani chlap, co tam pucuje hajzly! Už o vás nechci v životě slyšet! Kdyby bylo po mém, nechal bych vás zastřelit! Mezinárodní atentátník na bulváru Lefebvre! Váš přítel, americký agent, kterého je třeba chránit! Tak hovno! Ženský klášter… Vypadněte z mého auta, smraďochu! Vypadněte, než mi nedopatřením spustí zbraň a vaše střeva se ocitnou na chodníku, kam také patří!“

Bernardine spěšně vystoupil. Jeho staré roztřesené nohy sotva udržely rovnováhu a dvakrát zavrávoral, až málem upadl. Jason by se k němu nejraději rozběhl, věděl však, že musí počkat. Policejní vozy a dodávka postupně odjely, ale Jason pořád čekal a těkal očima od Bernardinea ke vchodu do Šakalovy pevnosti. V nejmenším nepochyboval, že to byla Šakalova pevnost, ta jeptiška to dokazovala. Carlos se nikdy nezřekl víry a využíval ji ke svému prospěchu. A nejen to.

Bernardine se odšoural do stínu protějšího domu. Bourne se odpoutal od nároží, rozběhl se po chodníku a vtáhl ztěžka oddechujícího francouzského agenta do uličky.

„Co se proboha stalo?“ vyhrkl a sevřel mu obě ramena.

„Klid, mon ami,“ zasípal Bernardine. „Ten prasák, co seděl vedle mě – bezpochyby nějaký politik, který chtěl nasbírat body – mě praštil loktem do prsou, než mě vyhodil z auta… Říkal jsem vám, že zdaleka neznám všechny, kdo se na Deuxième Bureau v poslední době nalepili. Pokud vím, v Americe řešíte stejný problém, takže kázání si laskavě nechte od cesty.“

„Kázání je to poslední, co mi leží na srdci… Je to ten dům, Bernardine. Přímo před námi!“

„Je to past!“

„Cože?“

„Shodli jsme se na tom s Alexem. Telefonní čísla se lišila. Domnívám se, že jste Carlosovi nevolal, jak vám přikázal.“

„Jistě že ne. Měl jsem jeho adresu a chtěl jsem ho nechat podusit ve vlastní šťávě. Co na tom záleží? Tohle je jeho pevnost.“

„Ne, je to místo, kam se měl dostavit pan Simon, a kdyby se náhodou ukázalo, že je tím, za koho se vydává, byl by převezen jinam. Pokud by byl monsieur Simon někým jiným, prásk a v Seině by plavala další oběť honu na Šakala.“

Jason potřásl hlavou. „Mýlíte se. Možná je to objížďka, ale semafor pořád ovládá Carlos. Mou likvidaci by nikomu jinému nepřenechal, vyhradil si ji pro sebe.“

„V tom jste si vy dva dost podobní.“

„Ano. Já bráním svou rodinu, on svou pochybnou legendu. Je to sice jen prázdná skořápka, ale Šakal je pro její záchranu schopen všeho. Teď se ocitl na konci cesty. Aby pokročil, musí proniknout na moje území. Jestli chce dostat Jasona Bournea, musí proniknout na území Davida Webba.“

„Jakého Davida Webba? Pro smilování boží, kdo to je?“

„Já,“ odpověděl Bourne a s nesmělým úsměvem se opřel o zeď vedle Francouze. „Zní to uhozeně, že?“

„Uhozeně? Přímo šíleně! Nevěřím vám.“

„Věřte.“

„Jste manžel, otec, a přitom děláte takové věci?“

„Alex vám o tom neřekl?“

„I kdyby, považoval bych to za součást vašeho krytí.“ Starší muž potřásl hlavou a vzhlédl ke svému vyššímu společníkovi. „Opravdu máte rodinu a neutíkáte od ní?“

„Právě naopak, chci se k ní co nejdříve vrátit. Jsou to jediní lidé, na kterých mi záleží.“

„Ale jste přece Jason Bourne, zabiják, chameleon, muž, před kterým se třese zločinecké podsvětí.“

„Nechte toho přehánění.“

„Nepřeháním. Jste Bourne, druhý po Šakalovi…“

„Ne!“ přerušil ho David Webb vášnivě. „Jsem lepší! On se mi nemůže rovnat. Dostanu ho! Zabiju ho!“

„Výborně, výborně, mon ami,“ řekl Bernardine klidně a hleděl na muže, kterého nechápal. „Co pro vás mohu ještě udělat?“

Bourne chvíli zhluboka dýchal a přemýšlel. Chameleonova strategie jako by vystupovala z mlhy nerozhodnosti a nabývala zřetelné obrysy. Otočil se ke kamenné budově vpravo a tiše poznamenal: „Policie už odjela.“

„Ano, to mi neuniklo.“

„A neuniklo vám ani to, že z ostatních dvou domů vůbec nikdo nevyšel? Přestože se v řadě oken svítí.“

„Tak toho jsem si nevšiml. Co říct na svou omluvu? Měl jsem plnou hlavu jiných věcí.“ Bernardine náhle pozvedl obočí. „Teď si vzpomínám. Za některými okny jsem viděl obličeje.“

„Přesto nikdo nevyšel na ulici.“

„Docela pochopitelné, nemyslíte? Policie, ozbrojení muži… Za takové situace je nejlepší se zabarikádovat.“

„I tehdy, když ozbrojenci odjeli? Všichni se prostě vrátili k televizi, jako kdyby se vůbec nic nestalo? Nikdo nezajde za sousedem na kus řeči? To není přirozená lidská reakce, Francoisi. Tohle představení někdo režíroval.“

„Jak to myslíte?“

„Jeden chlápek vyjde před barák a huláká do reflektorů. Přiláká na sebe pozornost a drahocenné vteřiny plynou, i ten malý moment překvapení je ztracen. Potom se na druhé straně vynoří jeptiška, zahalená do hávu posvátného rozhořčení – další vteřiny, pro Carlose hodiny. Násilné vniknutí do domu přinese nulový výsledek… A když je po všem, vše se vrátí do normálních kolejí. Jak říkám, nepřirozené. Herci odehráli své role podle připraveného scénáře, takže nikdo není na nic zvědavý – žádné hloučky na ulici, žádné vzrušení, žádná dodatečná kritika, pro Francii tak typická. Lidé zůstanou uzavřeni ve svém soukromí. Nepřipomíná vám to něco?“

Bernardine přikývl. „Předem domluvený a profesionálně realizovaný plán.“

„Taky si myslím.“

„Co z toho plyne?“

„Můžeme si vybrat mezi uraženým pekařem a rozzlobenou jeptiškou, případně mezi tvářemi v oknech, ale to nepotrvá dlouho, nanejvýš do rána.“

„Jak prosím?“

„Carlos to tady pěkně rychle zabalí. Nic jiného mu nezbývá. Někdo z jeho pretoriánské gardy ho zradil, předal nepříteli informace o jeho pařížském hlavním stanu, a můžete vsadit svou penzi – pokud ještě nějakou dostanete –, že teď leze vzteky po stropě a snaží se zjistit, kdo je zrádce…“

„Zpátky,“ sykl Bernardine, popadl Jasona za límec a vtáhl ho hlouběji do výklenku. „K zemi!“

Oba muži zalehli na popraskaný beton a Bourne opatrně vyhlédl na ulici. Zprava přijížděla tmavá dodávka, ovšem tentokrát ne policejní. Celá se leskla, a ač menší, vypadala robustněji a pod kapotou bublal výkonný motor. Vozidlu zásahové jednotky se podobala jen tím, že měla na střeše upevněny dva pátrací reflektory, které se neustále otáčely a jejich paprsky se pohybovaly po stranách ulice. Jason vytasil pistoli a tušil, že Bernardine už svou záložní zbraň drží dávno v ruce.

„Dobrá práce. Ještě že jste si jí všiml.“

„Myslel jsem, že se vrací můj bývalý kolega, aby splnil svou hrozbu, konkrétně dostat moje střeva na chodník. Můj bože, podívejte se!“

Dodávka minula dva domy a před třetím zabrzdila u obrubníku, skoro šedesát metrů daleko od budovy, v níž se měl nacházet Šakalův telefon. Vůz ještě nestál, když ze zadních dveří vyskákali čtyři muži se samopaly. Dva se rozběhli na protější stranu ulice, jeden zamířil ke vchodu a poslední strážný zůstal u auta. Nad cihlovým schodištěm se rozsvítila bledě žlutá žárovka a ze dveří vyšel muž v tmavém plášti do deště. Chvíli stál a rozhlížel se na obě strany bulváru Lefebvre.

„Je to on?“ zašeptal Francois.

„Ne. Tedy jestli nemá vysoké podpatky a paruku,“ odpověděl Jason a sáhl do kapsy saka. „Poznám ho, až ho uvidím, protože ho mám před očima každý den svého života!“ To už držel v ruce granát. Zkontroloval pojistku, odložil pistoli a zatahal za kroužek, aby se ujistil, že tyčinka nezarezivěla.

„Co to sakra děláte?“ vyjekl stárnoucí veterán Deuxième Bureau.

„Ten chlap u vchodu je návnada,“ odpověděl Jason ledově. „Za okamžik ho nahradí někdo jiný. Seběhne ze schodů a nasedne do dodávky, buď na přední sedadlo, nebo zadními dveřmi. Doufám v to druhé, ale je to celkem jedno.“

„Zešílel jste? Zabijí vás! K čemu bude vaší rodině mrtvola otce a manžela?“

„Uvažujte, Francoisi. Strážní nastoupí dozadu, protože vpředu není místo. A šplhat se do dodávky je něco úplně jiného než z ní vyskakovat. Především je to pomalejší a časově delší úkon. Než se poslední dostane dovnitř a natáhne se, aby přibouchl dveře, hodím do auta odjištěný granát… A nemám v úmyslu stát se mrtvolou. Počkejte tady.“

Bernardine se ani nezmohl na další námitku a Delta z Medusy už se plazil k bulváru. Reflektory teď svítily kolmo k ose vozu a spíše mu pomáhaly, protože v kontrastu s ostrým svitem se okolní temnota ještě více prohloubila. Jediné nebezpečí představoval strážný u schodiště před domem. Jason se plazil od jednoho stínu k druhému jako vysokou trávou v deltě Mekongu a po očku sledoval muže před vchodem.

Vtom ze dveří vyšla žena, v jedné ruce malý kufr, v druhé objemnou kabelku, a krátce promluvila s mužem v tmavém plášti. Strážný na chodníku se otočil k dvojici a Bourne se mohutně odrážel koleny i lokty, až dosáhl místa, odkud mohl bez rizika pozorovat schodiště a současně být co nejblíže k dodávce. S úlevou zaznamenal, že obě hlídky na ulici mrkají do ostré záře reflektorů, a připadal si – samozřejmě vzhledem k situaci – docela v bezpečí. Nyní vše záleželo na přesnosti a správném načasování. Spolehne se na zkušenosti ze vzdálené, polozapomenuté minulosti. Musí si vzpomenout, instinkt ho provede mlhou ztracené paměti. Noční můra se chýlí ke konci.

A je to tady! U dveří nad schody propukla horečná aktivita. Vyběhla z nich třetí postava a připojila se k dvojici. Byl to muž, menší než jeho kolega, na hlavě měl baret a v ruce diplomatický kufřík a okamžitě vydal několik úsečných rozkazů. Zřejmě zahrnovaly i strážného, jenž sevřel zbraň pod loktem a zručně zachytil letící diplomatický kufřík, který mu nově příchozí hodil.

„Dělejte! Odjíždíme! Rychle!“ křikl francouzsky a mávl na dvojici, ať jde napřed. Muž v plášti se připojil ke strážnému, žena doprovázela vůdce skupinky. Je to… Šakal? Carlos?

Bourne tomu zoufale chtěl věřit, a tak to prostě musel být Šakal. Pravé přední dveře dodávky hlasitě práskly a hned nato zaburácel silný motor vyhnaný do vysokých otáček. Signál pro zbylé strážné, kteří se rozběhli k dodávce. Skupinka nastupovala dozadu. Jako první muž v tmavém plášti, za ním ostatní. Zbraně letěly do kabiny, nohy se zvedaly k plošině, ruce se držely rámu, silné paže jim pomáhaly nahoru. Poslední se natáhl k vnitřní klice…

Teď! Bourne vytrhl pojistku granátu, vyskočil a sprintoval k zavírajícím se dveřím dodávky. Tak rychle ještě v životě neběžel. Mohutně se odrazil, za letu se otočil, dopadl na záda a hodil granát do kabiny. Kroužek detonátoru zůstal navlečený na prstu. Šest vteřin a nálož vybuchne. Jason si klekl a přibouchl dveře. Zaštěkaly dávky ze samopalů a dodaly situaci pikantní příchuť. Opancéřované stěny Carlosovy dodávky byly neprůstřelné! Kulky se od nich odrážely dovnitř, jak vzápětí potvrdily výkřiky bolesti.

Naleštěné vozidlo vyrazilo a Bourne sprintoval přikrčený podél průčelí opuštěných domů na východní straně bulváru ke křižovatce, když vtom se přihodilo něco, s čím ani ve snu nepočítal. To není možné!

Šakalova dodávka vyletěla do vzduchu a noční nebe nad Paříží ozářila mohutná exploze, ale ve stejném okamžiku se za nejbližším rohem vynořila hnědá limuzína s otevřenými okny, z nichž trčely hlavně samopalů a plivaly smrtonosné střely. Jason uskočil do výklenku, zkroutil se na zemi a přitáhl kolena k tělu, smířený – vztekle, ne ve strachu – s faktem, že nastaly poslední chvilky jeho života. Selhal. Zklamal Marii a děti… Ale takto ne! Otočil se na betonu s pistolí v ruce. Bude zabíjet, zabíjet! Jako Jason Bourne.

A pak se stalo něco neuvěřitelného. Siréna? Policie? Hnědá limuzína poskočila kupředu, o vlásek minula vrak dodávky a zmizela v temnotě, zatímco z druhé strany se přiřítil hlídkový vůz s vyjící sirénou a smykem zastavil metr od hořících trosek. To nedává smysl! pomyslel si Jason. Místo pěti policejních aut se vrátilo jen jedno. Proč? Zbytečná otázka. Carlos vymyslel plán zahrnující sedm nebo osm návnad, postradatelných pomocníků, kteří zahynuli v plamenech roztrhaní výbuchem granátu z vůle zabijáka posedlého vlastní ochranou. Šakal unikl z pasti, kterou mu nastražil nenáviděný protivník, Delta z Medusy, výtvor americké zpravodajské služby. Atentátník ho opět přechytračil, ale nezabil. Přijde další den, další noc.

„Bernardine!“ volal inspektor z Deuxième Bureau, který před třiceti minutami oficiálně vyhodil svého kolegu z práce. Vystoupil z hlídkového vozu a znovu se rozkřičel: „Bernardine! Kde jste? Proboha, nestalo se vám nic, drahý příteli? Vrátil jsem se! Přece jsem vás nemohl takto opustit! Bože můj, měl jste pravdu a já se mýlil. Řekněte mi, že se vám nic nestalo, že jste naživu,“ žadonil.

„Žiju, ale zemřel někdo jiný,“ houkl Bernardine a pomalu a s obtížemi se belhal od potemnělé budovy. „Snažil jsem se vás přesvědčit, jenže vy jste neposlouchal.“

„Unáhlil jsem se!“ Inspektor se rozběhl ke staršímu muži a objal ho, zatímco policisté obstoupili plápolající vrak a zakrývali si obličeje před sálavým žárem. „Přikázal jsem vysílačkou našim lidem, aby se vrátili. Věřte mi, vzácný příteli. Přece bych vás neopustil takto ve zlosti… Netušil jsem, že vás ten sviňák od novin fyzicky napadl. Řekl mi to a já ho vyhodil za jízdy. Vrátil jsem se pro vás, jak vidíte. Ale bohu přísahám, něco takového jsem nečekal.“

„Hrůza,“ vydechl veterán tajné služby a pozorně se rozhlížel po bulváru. Zaznamenal zejména početné vyděšené obličeje v oknech tří kamenných domů. Výbuchem dodávky a zmizením hnědé limuzíny se jim připravený scénář rozpadl pod rukama – sluhové nečekaně ztratili pána a srdce se jim svírala obavami. „Nebyla to jen vaše chyba,“ dodal omluvně. „Poslal jsem vás do nesprávné budovy.“

„Tak vidíte, Francoisi!“ zvolal inspektor se zadostiučiněním v hlase. „Nesprávná budova. To je závažný omyl…“

„Který nemusel mít tak tragické následky,“ skočil mu do řeči Bernardine, „kdybyste poslouchal varování muže mnohonásobně zkušenějšího, než jste sám. Místo toho jste mě vykopl z auta a já se po vašem útěku stal nedobrovolným svědkem katastrofy.“

„Řídili jsme se vašimi rozkazy, ale vnikli jsme do nesprávné budovy!“

„Kdybyste se jen chvíli zdržel, byť jen na krátkou poradu, můj přítel ještě mohl žít. Musím tento fakt zahrnout do svého hlášení.“

„Copak se nemůžeme nějak rozumně…“ Další slova zanikla v příjezdu hasičské stříkačky. Bernardine zvedl ruku a odváděl protestujícího inspektora na druhou stranu – zdánlivě aby nepřekážel hasičům, ale ve skutečnosti se chtěl přiblížit na doslech k Jasonovi. Vedoucí pracovník Deuxième Bureau rychle nabyl ztracenou sebedůvěru. „Až dorazí naši lidé,“ prohlásil autoritativně, „pročešeme ty baráky od sklepa po půdu a všechny obyvatele odvezeme k výslechu.“

„Bože můj,“ zvolal Bernardine, „nepřidávejte k neschopnosti ještě hloupost!“

„Cože?“

„Viděl jste tu hnědou limuzínu?“

„Jistě. Řidič mi řekl, že rychle odjela.“

„A to je všechno?“

„No, v tom zmatku… Hořící vrak uprostřed ulice, volal jsem vysílačkou posily…“

„Podívejte se na ta rozbitá okna!“ zavelel Bernardine a ukázal na průčelí domů. „A vidíte ty díry v chodníku a v dlažbě? Jsou po kulkách, vážený. Střílelo se tady a ptáčkové uletěli, přesvědčení, že mě zabili… Dejte těm lidem pokoj. Nic nedělejte a hlavně nic neříkejte.“

„Co je to za nesmysl?“

„Co když se jeden z těch zabijáků náhodou vrátí, aby obhlédl situaci? Nesmíme ho vyplašit,“ vysvětloval Bernardine, zatímco požárníci vytáhli velkokapacitní práškové hasicí přístroje a pustili se do boje s plameny. „Vyšlete své lidi do domů, ať se zeptají nájemníků, jestli je všechno v pořádku, ať je uklidní a řeknou jim, že podle policie došlo na bulváru ke střetu mezi dvěma znepřátelenými zločineckými gangy. Už se nemají čeho bát.“

„To přece není pravda.“

„Ale my chceme, aby tomu věřili.“ Do ulice odbočila sanitka následovaná dvěma policejními vozy se sirénami puštěnými na maximum. Na obou koncích bulváru se shromáždili čumilové, mnozí v županech přes pyžamo či spodní prádlo, jak narychlo vyběhli z bytů. Bernardine viděl, že z Šakalovy dodávky zbyla jen doutnající hromada pokroucené oceli a rozbitého skla. „Dejte davu čas, ať ukojí svou morbidní zvědavost, a pak je zažeňte domů. Až bude požár uhašen a těla odvezena, řekněte hlasitě policejnímu, důstojníkovi, že už je po všem, že může své lidi poslat zpátky na okrsek a nechat tu jenom jednoho strážníka, ať zde počká, než zaměstnanci města odklidí z bulváru trosky. A zdůrazněte, že nikomu nesmí být bráněno v odchodu. Je to jasné?“

„Ani trochu: Naznačil jste, že se někdo možná skrývá…“

„Vím, co jsem řekl,“ skočil mu do řeči vysloužilý agent a nedávný poradce Deuxième Bureau. „To na věci nic nemění.“

„Takže zůstanete tady?“

„Ano. Pomalu a nenápadně si to tady obejdu.“

„Chápu… Co policejní hlášení? A moje?“

„Napište pravdu, ale pochopitelně ne celou. Od anonymního informátora jste se dozvěděl, že na bulváru Lefebvre má dojít k ozbrojenému přepadu v souvislosti s obchodem s narkotiky. Vyslal jste sem zásahovou jednotku, která při domovní prohlídce nic nenašla, ale váš vysoce rozvinutý profesionální instinkt vás donutil vrátit se na místo činu. Bohužel jste dorazil příliš pozdě a nedokázal jste zabránit masakru.“

„Třeba dostanu pochvalu,“ rozzářil se inspektor, ale hned zase zvážněl. „A co vaše hlášení?“ zeptal se tiše.

„Uvidíme, jestli bude vůbec zapotřebí,“ odpověděl nově ustavený konzultant Deuxième Bureau.

Zdravotníci zabalili mrtvoly do vaků a uložili je do sanitky, zatímco odtahovka naložila trosky na korbu nákladního auta. Pak nastoupili zametači s košťaty a začali čistit dlažbu. Někteří z přihlížejících je v žertu upozornili, ať to s tím úklidem nepřehánějí, protože bulvár Lefebvre potom nikdo nepozná. Za dvacet minut odklízecí práce skončily a osamělý strážník se nechal odvézt k nejbližšímu policejnímu telefonu o několik bloků dál. Odbila čtvrtá hodina ranní; každou chvíli začne nad Paříží svítat a slunce ozáří lidský karneval v ulicích velkoměsta. Zatím však zůstávalo jediným projevem života na bulváru Lefebvre pět osvětlených oken v řadě kamenných domů, které tvořily Carlosovu pevnost. Mužům a ženám za nimi byl spánek zapovězen. Museli pracovat pro svého monsignora.

Bourne seděl na chodníku s nataženýma nohama a zády se opíral o průčelí domu naproti budově, kde vyděšený, ale hádavý pekař a pobouřená jeptiška čelili útisku ze strany policejních sil. Bernardine se krčil v podobném výklenku o několik desítek metrů dál před prvním dvojdomkem v řadě, kde Šakalova dodávka naložila cestující odsouzené k smrti. Dohodli se, že Jason bude sledovat a zadrží osobu, která vyjde z libovolné budovy jako první. O druhou se postará veterán Deuxième Bureau – zjistí, kam míří, ale kontakt s ní nenaváže. Bourne usoudil, že Šakalovým poslem bude pekař nebo jeptiška, a proto si zvolil za stanoviště severní konec řady kamenných domů.

Částečně se spletl a takový vývoj situace rozhodně neočekával. Sedmnáct minut po páté se na jižním konci bulváru Lefebvre vynořila dvě jízdní kola, na nichž přijely dvě jeptišky v černých hábitech a s bílými čepci na hlavách. Zabrzdily před budovou, v níž údajně sídlil řád milosrdných sester svaté Magdaleny, a tlumeně zacinkaly zvonky upevněnými na řídítkách. Za okamžik se otevřely dveře – další tři jeptišky snesly bicykly po cihlových schodech a připojily se k čekajícím družkám. Důstojně nasedly a vyrazily ulicí a jedinou útěchou byla Jasonovi skutečnost, že Carlosova rozhořčená abatyše jela v řadě jako poslední s mírným odstupem za ostatními. Netušil, jak se to stane, avšak s jistotou věděl, že se něco stane. Odpoutal se od průčelí a přeběhl bulvár k prázdné parcele sousedící s Šakalovým domem. Sotva se přikrčil ve stínu, otevřely se jiné dveře; po cihlových schodech spěšně sešel obézní pekař a zamířil ke křižovatce na jižním konci ulice. Takže Bernardine má také práci, pomyslel si Jason a rozběhl se za jeptiškami na kolech.

Bez ohledu na denní či noční hodinu je provoz v pařížských ulicích naprosto nevyzpytatelný a díky tomu poskytuje vhodnou výmluvu každému, kdo se opozdí nebo skončí někde úplně jinde.

Podobný osud postihl i milosrdné sestry, konkrétně jejich matku představenou, která ještě více zaostala a náhlá zácpa na křižovatce s rue Lecourbe na Montparnassu způsobená srážkou dvou zásobovacích dodávek se zeleninou ji natolik zdržela, že jí její svěřenkyně ujely. Když se otočily, dobrotivě na ně zamávala, ať si o ni nedělají starosti, odbočila do úzké postranní uličky a ostře šlápla do pedálů. Bourne, jemuž ve zraněném krku pulzovalo bolestí, však nemusel přidávat do kroku – dopravní značka na nároží označovala slepou ulici.

Jízdní kolo našel přivázané řetízkem ke stojanu zhasnuté pouliční lampy a stáhl se k potemnělému domovnímu vchodu necelých pět metrů od bicyklu. Zvedl ruku, dotkl se obvazu na hrdle a nahmatal teplou vláhu. Rána však krvácela jen slabě; při troše štěstí povolil pouze jeden steh. Nohy se mu po nezvyklé námaze podlamovaly únavou, zmučené svaly důrazně protestovaly – každodenní běh je nemohl připravit na náhlé změny směru či rychlosti, na skoky a plazení. Opíral se o zeď, ztěžka oddechoval a hleděl na přivázané kolo, zatímco se jeho mozek snažil zapudit neodbytnou myšlenku – není to tak dlouho, co by si bolesti nohou vůbec nevšiml, protože by ho nohy prostě nebolely.

Jitřní ticho ulice narušilo cvaknutí kliky a vzápětí se skřípavě otevřely těžké dveře přímo naproti bicyklu. Jason se přitiskl zády ke zdi, vytasil pistoli a pozoroval ženu v hábitu, která přistoupila ke kolu a v mdlém světle se nemotornými prsty snažila vsunout klíč do zámku. Bourne vyšel ze stínu a tiše se k ní přiblížil.

„Zmeškáte ranní mši,“ řekl jeptišce.

Žena se prudce otočila, upustila klíček na chodník a pravou rukou zajela pod záhyby černého roucha. Jason jí levačkou sevřel zápěstí a pravou rukou strhl z hlavy bílý čepec. Při pohledu na odhalený obličej zalapal po dechu.

„Panebože,“ zašeptal, „to jste vy!“

27

„Já vás znám!“ vykřikl Jason. „Paříž… Před lety… Jmenujete se Lavierová… Jacqueline Lavierová. Patřil vám módní salon… Les Classiques… Carlosova skrýš na Faubourg Saint Honoré! Našel jsem vás ve zpovědnici v Neuilly-sur-Seine. Myslel jsem, že jste mrtvá.“ Žena zuřivě křivila obličej a snažila se vykroutit ze sevření, ale Bourne ji přirazil ke zdi a přitiskl jí levé předloktí na hrdlo. „Jak vidím, smrt jste jenom předstírala. Byla jste součástí složité léčky, která vyvrcholila u Louvru! Past sklapla naprázdno… A teď půjdete se mnou. U Louvru tehdy umírali lidé, Francouzi, jenže já jsem se nemohl zdržet a vysvětlit, co a proč se stalo a kdo je za to odpovědný… Když v mé vlasti zabijete policistu, případ není uzavřen, dokud se nepodaří pachatele vypátrat a zadržet. Pochybuju, že by francouzská policie postupovala jinak. Jistě si budou na masakr u Louvru pamatovat.“

„Mýlíte se!“ protestovala žena přidušeně, zelené oči vytřeštěné nad černým hábitem. „Nejsem ta, kdo si myslíte…“

„Jste Lavierová! Královna módy z Faubourg Saint Honoré. Jediná spojka s Šakalovou milenkou, manželkou generála. Nevykládejte mi, že se mýlím… Sledoval jsem vás dvě do Neuilly do kostela, kde bily zvony a pohybovali se duchovní a mezi nimi Carlos! Jeho děvka se za chvíli vrátila, ale vy nikde. Rychle se ztratila a já jsem spěchal do kostela a popsal jsem vás starému faráři, který mě poslal do druhé zpovědnice zleva. Odtáhl jsem závěs a vy jste tam ležela. Mrtvá. Právě vás zavraždili. Události se řítily jako splašené a já jsem věřil, že Carlos musí být nablízku! Pobíhal jsem tam jako šílenec a nakonec jsem ho spatřil! Na ulici, v černých šatech kněze. Poznal jsem, že je to on, protože když mě uviděl, dal se na útěk a ztratil se mi… Ale ještě jsem držel v ruce jednu kartu – vás. Rozhlásil jsem, že Lavierová je mrtvá… A právě to jste ode mě chtěli, je to tak? Je to tak?“

„Opakuju, že se mýlíte!“ Žena poznala, že nemá smysl se vzpouzet. Její tělo ochablo, nehybně se opíralo o zeď. „Vyslechnete mě?“ zasípala, protože Jason jí stále tlačil předloktím na hrdlo.

„To pusťte z hlavy,“ odsekl Bourne. „Odejdete odsud po svých, ale s obtížemi. Šlechetný kolemjdoucí pomáhá jeptišce, které se trochu plete jazyk. Ve vašem věku docela normální.“

„Počkejte.“

„Už je pozdě.“

„Musíme si promluvit!“

„Promluvíme si.“ Jason povolil tlak na hrdlo a znenadání ji oběma rukama tvrdě udeřil nad klíční kost do míst, kde se šlachy napojují na krční svaly. Žena zkolabovala. Zachytil ji, než spadla na zem, a odváděl ji uličkou. Obloha se již projasnila a kolem muže, který pomáhal jeptišce, se shromáždilo několik ranních ptáčat, mezi nimi i mladý běžec pro zdraví v šortkách. „Pomáhala mé ženě s nemocnými dětmi dva dny bez minuty spánku,“ vysvětloval Chameleon hovorovou francouzštinou. „Mohl by někdo z vás přivolat taxi, abych ji mohl odvézt do kláštera v devatenáctém obvodu?“

„Zařídím to,“ přihlásil se mladý sportovec. „Mají celonoční stanoviště na rue de Sèvres a já jsem velmi rychlý.“

„Vás mi seslalo samo nebe, monsieur,“ pochválil ho Jason, ačkoliv k mladíkovi pocítil instinktivní odpor.

Taxík dorazil za šest minut a vystoupil z něj běžec. „Řekl jsem řidiči, že máte peníze. Doufám, že jsem nelhal.“

„Samozřejmě že mám. A díky.“

„Řekněte zbožné sestře, co jsem pro ni udělal,“ požádal mladík, když Bourneovi pomáhal naložit omdlelou jeptišku na zadní sedadlo. „Až přijde můj čas, budu potřebovat veškerou pomoc.“

„To vám ještě dlouho nehrozí.“ Jason se pokusil oplatit sportovci jeho úsměv.

„Taky doufám. Reprezentuju naši firmu v maratonu.“ Přerostlé dítě klusalo na místě.

„Ještě jednou moc děkuju. Věřím, že vyhrajete.“

„Poproste sestru, ať se za mě modlí!“ zvolal infantilní sportovec a odběhl.

„Bouloňský lesík,“ přikázal Bourne řidiči, když za sebou zabouchl dveře.

„To snad ne. Ten udýchaný blázen mi řekl, že pojedeme do nemocnice.“

„Přehnala to s vínem,“ vysvětlil Jason stručně.

„Tak to potom ano.“ Taxikář pokýval hlavou. „Ať se pěkně projde v lese. Moje sestřenice žije v klášteře v Lyonu, a když se z něj jednou za rok dostane ven, celý týden nasává jak duha. Kdo by jí to měl za zlé?“

Lavičku vedle stezky v parku už zalévalo slunce, když žena středního věku v černém šatu jeptišky potřásla hlavou a probrala se. „Jak se daří, sestro?“ zeptal se Jason usazený vedle zajatkyně.

„Jako kdyby do mě narazil tank.“ Žena obluzené mrkala a otevřenými ústy polykala vzduch.

„Svou zbraň nehledejte,“ upozornil ji Bourne. „Vzal jsem vám ji z toho přepychového opasku, který nosíte pod hábitem.“

„Jsem ráda, že jste si všiml, jak je drahý. Je to součást toho, o čem si musíme promluvit… Vzhledem k tomu, že nejsme na policejní stanici, předpokládám, že jste přistoupil na mou žádost o rozhovor.“

„Pouze pokud mi to, co mi chcete říct, k něčemu bude.“

„Určitě… Selhala jsem. Nechala jsem se chytit. Nejsem tam, kde jsem měla být, a podle denní doby vidím, že na omluvy je už pozdě. A moje kolo se buď ztratilo, nebo pořád stojí přivázané k lampě.“

„Nechal jsem ho tam.“

„V tom případě jsem mrtvá. To bych ostatně byla i tehdy, kdyby se bicykl ztratil.“

„Protože jste zmizela a nejste tam, kde jste měla být?“

„Samozřejmě.“

„Ale jmenujete se Lavierová!“

„To ano. Nejsem však žena, kterou jste znal. To byla moje sestra Jacqueline. Já jsem Dominika. Věkově jsme si byly velmi blízké a od dětství podobné jedna druhé. Události v Neuilly-sur-Seine jste popsal přesně. Moje sestra byla zavražděna, protože porušila základní pravidlo a spáchala smrtelný hřích. Zpanikařila a přivedla vás ke Carlosově ženě, k jeho nejvzácnějšímu a nejstřeženějšímu tajemství.“

„Přivedla mě… Vy mě znáte?“

„Celá Paříž, Šakalova Paříž, ví, kdo jste, monsieur. Jistě, neznají vaši podobu, ale vědí, že jste tady a jdete po Šakalovi.“

„A vy jste součástí této Paříže.“

„Ano.“

„Proboha, vždyť vám zabil sestru!“

„To vím.“

„Přesto pro něj pracujete?“

„Jsou chvíle, kdy má člověk velmi omezené možnosti výběru. Například žít, nebo zemřít. Carlos pokládal Les Classiques za důležitou základnu. Vystřídala jsem Jacqueline a vedla jsem pro něho ten podnik až do dne, kdy před šesti lety změnil majitele.“

„Jenom tak?“

„Nebylo to nic složitého. Byla jsem mladší a také jsem vypadala mladší.“ Vrásky v jejím obličeji se zvlnily v trudnomyslném úsměvu. „Sestra vždycky říkala, že je to dar Středomoří. Ve světě módy jsou plastické operace zcela běžné. Rozhlásilo se, že Jackie odjela na kliniku do Švýcarska, a já jsem se vrátila do Paříže po osmi týdnech příprav.“

„Jak jste mohla? Věděla jste přece, co udělal…“

„Všechno ne. Mnohé jsem se dozvěděla až později, a to už jsem mohla volit pouze mezi životem a smrtí.“

„Nikdy vás nenapadlo obrátit se na policii nebo Sûreté?“

„Udat Carlose?“ Žena se na Jasona podívala jako matka na nechápavé dítě. „To si snad děláte srandu, jak říkají Britové.“

„Takže jste se bezstarostně vrhla do vražedné hry.“

„Nevědomky. Postupně mě do ní uvedl, pomalu, kousek po kousku… Zpočátku mi tvrdil, že se Jacqueline utopila při vyjížďce na člunu, a slíbil mi obrovské peníze, když zaujmu její místo. Les Classiques byl víc než obyčejný módní salon.“

„Mnohem víc,“ souhlasil Jason. „Byla to schránka pro příjem těch nejpečlivěji střežených vojenských a hospodářských tajemství Francie, která Šakalovi dodávala manželka slavného generála.“

„To jsem zjistila dlouho poté, co generál svou ženu zastřelil. Jmenoval se tuším Villiers.“

„Ano,“ potvrdil Jason a zahleděl se přes stezku k rybníčku, na jehož hladině se vznášely lekníny. Vzpomínal. „Byl jsem to já, kdo ji – je – našel. Villiers seděl ve vysokém brokátovém křesle s pistolí v ruce, jeho žena ležela na posteli celá zakrvácená a mrtvá. Chtěl se zastřelit. Pokládal sebevraždu za adekvátní trest. Obviňoval sám sebe z velezrady. Tvrdil, že ho láska k manželce natolik zaslepila, že kvůli ní zradil Francii. Rozmluvil jsem mu to a přesvědčil ho, že existuje jiný způsob… Tehdy před třinácti lety to málem vyšlo. V jednom podivném domě na Jedenasedmdesáté ulici v New Yorku.“

„Nevím, co se stalo v New Yorku, ale generál Villiers vyslovil ve své poslední vůli přání, aby byly pařížské události zveřejněny. Říkalo se, že když vyšla pravda najevo, Carlos šílel vztekem a zabil několik vysokých armádních důstojníků jen proto, že byli generálové.“

„Je to třináct let starý příběh,“ přerušil ji Bourne ostře. „Mě zajímá dnešek. Co bude dál?“

„To já nevím, monsieur. Moje možnosti jsou fakticky nulové. Počítám s tím, že mě jeden z vás zabije.“

„Třeba ne. Pomozte mi ho najít a budete mít od nás obou pokoj. Zmizíte někde ve Středomoří, nadosmrti zajištěná tím, co jste si ušetřila v Paříži.“

„Zmizím v hrobě.“

„Proč? Carlos vám neublíží, protože bude mrtvý.“

„Rozumím. Problém je v tom, že jsem si za svého pobytu v Paříži moc nenašetřila.“

„O to se postarám.“

„Aha… Myslím, že právě toto jste nabídl Santosovi, že? Možnost zmizet finančně zajištěný.“

Jason škubl hlavou, jako by dostal políček, a zahleděl se na zajatkyni. „Takže přece jenom Santos,“ zašeptal. „Bulvár Lefebvre byl past. Bože, on je fakt dobrý.“

„Je mrtvý. Carlosovi lidé vyčistili Le Coeur du Soldat a zavřeli to tam.“

„Cože?“ žasl Bourne. „Tak se mu odměnil za to, že mě přivedl pod nůž?“

„Ne. Za to, že zradil Carlose.“

„Nechápu…“

„Monsignor má oči všude, ale to pro vás jistě není žádné překvapení. Samotář Santos byl pod dohledem a zjistilo se, že po svém dodavateli potravin odeslal několik velkých beden. Navíc včera ráno neokopal a nezalil zahradu, což byl u něj letní rituál stejně předvídatelný jako východ slunce. Carlosův člověk navštívil sklad toho dodavatele a bedny otevřel.“

„Knihy,“ zašeptal Jason.

„Uloženy na dobu neurčitou,“ doplnila Dominika Lavierová. „Santos se chtěl rychle a v tajnosti vypařit.“

„A Carlos věděl, že v Moskvě nežije nikdo, kdo by znal jeho telefonní číslo.“

„Prosím?“

„Nic… Co byl Santos vlastně za člověka?“

„Nikdy jsem se s ním nesetkala, jenom jsem slyšela různé pověsti. A bylo jich požehnaně.“

„Na všechny nemám čas. Konkrétně?“

„Říkalo se, že to byl mimořádně velký a silný chlap…“

„To už vím,“ přerušil ji Jason netrpělivě. „Taky byl sečtělý a očividně vzdělaný. Odkud přišel a proč pracoval pro Šakala?“

„Prý byl Kubánec a bojoval pod Fidelem za revoluce. Castrův spolužák z práv. Mimořádně inteligentní. Myslitel. A v mládí velký sportovec. Jenže jako u všech revolucí nakonec vítězství zhořkne kvůli vnitřním sporům a rozbrojům. Tak mi to aspoň říkali staří soudruzi na prvomájových barikádách.“

„Prosím o objasnění.“

„Fidel prostě žárlil na některé své vedoucí kádry, zejména na Che Guevaru a muže, kterého jste znal jako Santose. Převyšovali ho a Castro konkurenci nepřipouštěl. Guevaru poslal na sebevražednou misi a Santose obvinil z kontrarevolučních piklů a nechal ho odsoudit k smrti. Hodinu před popravou vnikl Carlos se svými lidmi do věznice a Santose odvedl.“

„Nejspíš převlečeného za kněze, že?“

„Nepochybně. Tehdy měla ještě církev na Kubě silné postavení.“

„Santos tedy spojil síly s Carlosem. Dva marxisté zbavení iluzí hledali cíl života.“

„O tom nic nevím, monsieur. Řekla bych, že zahořklost se projevila jen u Santose. Vděčil Carlosovi za svůj život a byl ochoten ho pro něj položit. Jenže pak jste přišel vy.“

„Díky. To je vše, co jsem potřeboval.“

„Takže co bude dál, monsieur Bourne? Tak zněla vaše původní otázka, ne?“

„Co chcete dělat vy, paní Lavierová?“

„Rozhodně nechci zemřít. A nejsem paní ve smyslu vdaná žena. Omezení plynoucí z manželství mě nikdy nelákala. V mládí jsem pracovala jako společnice v mondénních středomořských letoviscích a vydělávala slušné peníze, dokud mě roky a tělo nezradily. Ze starých dobrých časů mi však zůstalo pár přátel – milenců, chcete-li –, kteří se o mě snad postarají. Většinou již bohužel zemřeli.“

„To jste si opravdu nic neušetřila? Říkala jste, že jste dostala hodně peněz za to, že jste nastoupila místo své sestry.“

„Taky že ano a Carlos mi platil a platí dál, protože pro něho mám jistou cenu. Pohybuju se ve vysokých pařížských kruzích a často se dostanu k zajímavým informacím. Vlastním přepychový byt plný starožitností a krásných obrazů, služebnictvo, bankovní účet, na kterém mi každý měsíc přibývá osmdesát tisíc franků zaslaných z Ženevy – všechno, co může žena chtít. Ale za všechno musím platit.“

„Takže peníze máte.“

„Nemám, monsieur. Mám jen životní styl. Tak to u Šakala chodí. Hotově vyplácí pouze své starce, a to za vykonané služby, které nutně potřeboval. Kdybych vždy desátého v měsíci nedostala těch osmdesát tisíc z Ženevy, do třiceti dnů bych se musela vystěhovat. A to by se stalo, jakmile by se Šakal rozhodl, že se mě zbaví. Byla bych vyřízená… Což už ostatně jsem. Jestli se do svého bytu vrátím, už z něj neodejdu, alespoň ne živá. Tak jako moje sestra nevyšla z kostela v Neuilly-sur-Seine.“

„Jste o tom přesvědčená?“

„Samozřejmě. V tom bytě, před kterým jsem si přivázala kolo, bydlí jeden z Šakalových starců. Zastavila jsem se tam pro instrukce. Dostala jsem přesný rozkaz a očekávalo se ode mě, že ho splním. Za dvacet minut jsem se měla v jedné pekárně v Saint Germain setkat s ženou, kterou znám, a vyměnit si s ní šaty. Ona by se místo mě vrátila na bulvár Lefebvre a já jsem se měla v hotelu

Tremoille setkat s kurýrem z Atén. Už chápete, jak beznadějná je moje situace?“

„Proč beznadějná? Opozdila jste se. Praskl vám řetěz nebo do vás narazil jeden z těch zelinářských náklaďáků na křižovatce rue Lecourbe. Nebo vás někdo přepadl a oloupil. Co na tom záleží? Prostě a jednoduše jste se opozdila.“

„Kolik času uplynulo od chvíle, co jste mě poslal do bezvědomí?“

Jason mrkl na hodinky. „Něco přes hodinu, možná hodinu a půl. Taxikář to bral kvůli vašemu oděvu oklikou a hledal nejopuštěnější část parku, aby vás nikdo neviděl. Dostal dobře zaplaceno.“

„Říkáte hodinu a půl?“ zeptala se Lavierová kousavě. „A co má být?“

„Proč jsem do té pekárny nezatelefonovala? Nebo do hotelu Tremoille?“

„Vyskytly se komplikace… Ne, to se dá snadno ověřit. Ale…“ Lavierová na něj upřela velké zelené oči. „Ale?“

„Bulvár Lefebvre,“ odvětil Bourne tiše. „Past, kterou Carlos před třemi hodinami obrátil proti mně. Já jsem však vymyslel nečekaný protitah a zmocnil se vás.“

„Přesně tak,“ přikývla žena. „A on nemůže vědět, co se mezi námi seběhlo, takže jsem dcerou smrti. Pěšec, který zmizí z šachovnice. Na úřady se obrátit nemůžu, protože by mi nikdo nevěřil. Ostatně nic důležitého nevím. Šakala jsem v životě neviděla a mohla bych jen opakovat klepy, které jsem slyšela od jeho nejnižších podřízených.“

„Opravdu jste ho nikdy neviděla?“

„Možná ano, ale nevím o tom. Několikrát jsem slyšela, jak ho lidé popisují, ale pokaždé jinak. Jsem pouhý poslíček, který vyřizuje vzkazy starcům a přebírá od nich rozkazy.“

„Rozumím.“ Bourne vstal a protáhl se. „Můžu vás dostat ven,“ zašeptal. „Z Paříže, z Francie, z Evropy. Mimo Carlosův dosah. Chcete?“

„Stejně nedočkavě jako Santos,“ odpověděla Lavierová. „Ochotně vyměním Carlose za vás.“

„Proč?“

„Protože je starý, bledý a vrásčitý a vám se nevyrovná. Nabízí smrt, vy život.“

„Uvažujete rozumně.“ Jason zvlnil rty v upřímném úsměvu. „Máte u sebe aspoň nějaké peníze?“

„Jeptišky skládají slib věčné chudoby, monsieur.“ Dominika Lavierová mu úsměv oplatila. „Pár set franků, víc nic. Proč se ptáte?“

„To nestačí.“ Bourne sáhl do kapsy a vylovil naditý svazek bankovek. „Tady máte tři tisíce. Kupte si něco na sebe – jistě víte co a kde – a ubytujte se v hotelu… Meurice na rue de Rivoli.“

„Pod jakým jménem?“

„Nějaké si vymyslete.“

„Třeba Brielleová? Brielle je krásné přímořské městečko.“

„Proč ne? Dejte mi deset minut náskok a odejděte. Setkáme se v hotelu v pravé poledne.“

„Budu se těšit, Jasone Bourne.“

„Na to jméno raději zapomeneme, ano?“

Chameleon vyšel z Bouloňského lesíku a zamířil k nejbližšímu stanovišti taxíků. Za minutu již nadšený řidič přijal sto franků a ochotně souhlasil, že zůstane stát na konci řady, zatímco pasažér se skrčí na zadním sedadle a počká na ta správná slova.

„Jeptiška vychází z lesa, monsieur!“ hlásil řidič. „Nastupuje do první drožky!“

„Sledujte ji,“ přikázal Jason a posadil se.

Na třídě Victora Huga taxík Lavierové zpomalil a zastavil před stojanem se třemi telefonními automaty v plastových bublinách. „Stůjte!“ křikl Bourne na řidiče a ještě za jízdy vystoupil. Rychlým krokem zamířil k telefonům a nezpozorován zaujal místo na protější straně, kde zřetelně slyšel, co žena v panice křičí do sluchátka.

„Hotel Meurice! Pod jménem Brielleová! Přijde v poledne… Ano, ano, jenom se zastavím u sebe doma a převléknu se. Za hodinu jsem tam.“ Lavierová zavěsila, otočila se a v šoku zalapala po dechu. „Ne!“ zaječela.

„Bohužel ano,“ ušklíbl se Jason Bourne. „Pojedeme vaším taxíkem, nebo mým? Je starý, bledý a vrásčitý, tak jste to řekla,

Dominiko. Zatraceně přesný popis od někoho, kdo Carlose nikdy neviděl.“

Vzteklý Bernardine vyšel z hotelu Pont-Royal následován vrátným, který pro něj osobně přišel do pokoje. „To je absurdní!“ hulákal a blížil se k taxíku. „Ne,“ opravil se, když do něj nahlédl. „Jenom šílené.“

„Nastupte si,“ vyzval ho Jason, který seděl vedle ženy v šatu jeptišky. Francois poslechl a zahleděl se na černý hábit, bílý zahrocený čepec a bledý obličej služebnice boží. „Dovolte, abych vám představil jednu z talentovanějších Šakalových pomocnic,“ pokračoval Bourne. „Škoda, že se nedala k filmu, mohla udělat kariéru,“ dodal.

„Ne že bych byl horlivý katolík, ale doufám, že víte, co děláte… S tím pekařem jsme se mýlili.“

„Jak to?“

„No, je to opravdu jenom pekař, nic víc. Chtěl jsem mu hodit do pece granát. Tak jako on dokáže žadonit jen pravý francouzský pekař.“

„Šakalova nelogická logika,“ souhlasil Jason. „Už nevím, kdo to řekl, možná já sám.“ Taxík se otočil do protisměru a vjel do rue du Bac. „Jedeme do Meurice,“ upozornil Bourne.

„Jistě k tomu máte důvod,“ konstatoval Bernardine a dál upřeně hleděl na nehybný, bezvýrazný obličej Dominiky Lavierové. „Proč ta sladká stará dáma pořád mlčí?“

„Nejsem stará!“ vybuchla žena v bílém čepci.

„Jistě že ne, má drahá,“ souhlasil veterán tajné služby. „Zralý věk vás činí ještě žádoucnější.“

„Teď jste jí to dal!“

„Proč Meurice?“

„Poslední past, kterou mi Šakal nastražil,“ odvětil Bourne. „S pomocí této šlechetné příslušnice řádu milosrdných sester svaté Magdaleny. Carlos mě tam očekává a já tam budu.“

„Zavolám na Deuxième. Díky tomu ustrašenému byrokratovi pro mě oddělení udělá, o co si řeknu. Nevystavujte se zbytečně nebezpečí, příteli.“

„Nechci vás urazit, Francoisi, ale sám jste tvrdil, že tam všechny neznáte. Nemůžu riskovat, že to někdo provalí a vyšle poplašný signál.“

„Pomůžu vám.“ Tichý hlas Dominiky Lavierové prolomil šum provozu za okny. „Můžu vám pomoct.“

„Před chvílí jsem tu vaši pomoc slyšel, vážená paní. Opravdu jste pomáhala – odvést mě na popraviště. Děkuji nechci.“

„Před chvílí není teď. Jistě chápete, že moje situace je nyní skutečně beznadějná.“

„Neopakujete se náhodou?“

„Ne. Doplnila jsem slůvko nyní. Pro smilování boží, vžijte se do mé kůže. Nebudu předstírat, že všemu rozumím, ale tento prastarý kavárenský povaleč zmínil Deuxième. To znamená Deuxième Bureau, monsieur Bourne! Tu instituci mnozí pokládají za francouzské gestapo! I kdybych přežila, jsem poznamenaná, jako kdyby mi vypálili cejch. Druhé oddělení mě v nejlepším případě pošle do trestanecké kolonie kdesi na druhém konci světa! Hodně jsem o jejich praktikách slyšela.“

„Opravdu?“ podivil se Bernardine. „Já ne. Ale mému uchu to zní přímo lahodně.“

„A to není všechno,“ pokračovala Lavierová a sežehla Jasona pohledem. Pak strhla z hlavy naškrobený čepec, kteréžto gesto donutilo řidiče, jenž se právě podíval do zpětného zrcátka, překvapeně povytáhnout obočí. „Beze mě, bez mé přítomnosti v hotelu Meurice, a to v jiných šatech než v tomto pitomém rouchu, se Carlos k rue de Rivoli ani nepřiblíží.“ Bernardine jí poklepal na rameno, přiložil ukazovák ke rtům a hodil hlavou k přednímu sedadlu. „Muž, s kterým se chcete sejít, na schůzku nepřijde,“ dodala spěšně Dominika.

„Na tom něco je,“ připustil Bourne a podíval se přes ženu na Bernardinea. „Má se převléct u sebe v bytě a tam s ní nemůžeme.“

„Stojíme tedy před dilematem,“ přemýšlel nahlas Francois. „A z ulice jí pochopitelně nemůžeme kontrolovat telefon.“

„Jste oba zatracení blázni! Nemám na vybranou, musím s vámi spolupracovat. Jestli to nechápete, měli by vás zbavit svéprávnosti. Tento stařec při první příležitosti zařadí mé jméno na seznam

Deuxième Bureau. A to nemluvím o záhadném Jasonu Bourneovi, jehož postava vyvolává řadu otázek. Kdysi si je kladla i Jacqueline. Kdo vlastně je Jason Bourne? Žijící osoba, nebo mýtus? Skutečný zabiják z východní Asie, nebo nastrčený podvodník? Před lety mé sestře vyhrožoval a oháněl se mocnými lidmi v pozadí. Chtěl po ní, ať mu prozradí totožnost jednoho známého, a používal slova, jimž nerozuměla…“

„Vzpomínám si na to,“ přerušil ji Bourne ledově. „Večeřeli jsme spolu a ona byla vyděšená. Odešla na toaletu, dostala se k telefonu a já musel zmizet.“

„No a teď se Deuxième Bureau spojí s těmi mocnými bezejmennými lidmi.“ Dominika Lavierová opakovaně zavrtěla hlavou a ztišila hlas. „Ne, pánové. Chci přežít a proti takové přesile nemám šanci. Člověk musí vědět, kdy v pokeru ohlásit pas.“

Ticho, které se po jejích slovech rozhostilo, přerušil Bernardine: „Jakou máte adresu? Dám ji řidiči. Ale než to udělám, chci vás na něco upozornit, madam. Jestli nás podrazíte, na vlastní kůži poznáte, jakých hrůz je Deuxième Bureau schopno.“

Marie seděla u servírovacího stolku v malém apartmánu hotelu Meurice a četla noviny. Nedokázala se však na četbu soustředit. Vrátila se z obchůzky kaváren, které si David před třinácti lety oblíbil, až po půlnoci, ale nervozita dlouho zaháněla spánek a usnula vyčerpáním až někdy kolem čtvrté. Nezhasla noční lampičku a její světlo ji také o šest hodin později probudilo.

Odložila Paris Tribune, nalila si třetí šálek kávy a zahleděla se k francouzskému oknu, které vedlo na malý balkon s výhledem na rue de Rivoli. Překvapilo ji, že se jasné, prosluněné ráno změnilo v pošmourný, uplakaný den. V dešti bude pátrání v ulicích ještě obtížnější. Rezignovaně se napila kávy a odložila elegantní šálek na elegantní talířek, podrážděná, že to není jeden z obyčejných keramických hrnků, které si s Davidem v Maine oblíbili.

Vrátila se k novinám a bezcílně bloudila očima po potištěných stránkách. Vnímala jen izolovaná slova, věty a odstavce jí unikaly. Nic jí neříkala, postrádala jakoukoliv souvislost… Najednou na ni jedno přímo vyskočilo ze zarámovaného řádku na konci sloupce.

To slovo bylo Mima a za ním následovalo telefonní číslo. Mima… mami, přesmyčka vytvořená neohebnými miminkovskými ústy jejich syna. David ji nějakou dobu žertem oslovoval Mimo…

David! Chňapla stránku a podívala se na záhlaví. Finanční příloha, kterou četla každý den nad ranní kávou. David jí posílá vzkaz! Vyskočila, až převrhla židli, a s novinami v ruce běžela k telefonu. Roztřesená ruka vytočila číslo. Nikdo se nehlásil. Domnívala se, že omylem vynechala pařížské předčíslí, a zkusila to znovu. Vyzváněcí tón.

Musí to být David! Cítila to, věděla to! Hledal ji u Trocadéra a teď použil pozapomenutou dětskou přezdívku, kterou znali jen oni dva! Má lásko, našla jsem tě… Bylo jí jasné, že nevydrží čekat v uzavřeném prostoru apartmánu, rázovat po pokoji jako šelma v kleci, každou minutu vytáčet číslo uvedené v zarámovaném inzerátu a šílet pokaždé, když se nikdo neohlásí. Roztočila se jí hlava, ale tak rychle se dosud nikdy neoblékla. Utrhla konec novinové stránky, vyšla z pokoje a potlačila nutkání rozběhnout se k výtahu. V přelidněných pařížských ulicích splyne s davem a nikdo si jí nevšimne, až se bude přesunovat od jedné telefonní budky k druhé.

Kabina konečně zastavila v přízemí. Marie vyšla do rušné hotelové haly a po mramorové podlaze mířila k proskleným vyřezávaným dveřím hlavního vchodu, když koutkem oka zahlédla starého vyhublého muže v tmavém obleku se světlým proužkem, který se právě zvedal z koženého křesílka a šokovaně na ni třeštil oči. Zarazila se uprostřed kroku.

„Marie St. Jacquesová!“ zašeptal. „Bože můj, musíte odsud zmizet!“

„Co… Cože?“

Starý Francouz se rychle, ale nenápadně rozhlédl po hale. „Tady vás nesmí nikdo vidět, paní Webbová!“ Šepot zněl naléhavě a velitelsky. „Nehleďte na mě! Skloňte hlavu a podívejte se na hodinky!“ Veterán Deuxième Bureau se odvrátil a kývl na hosty usazené v nejbližších křesílkách, jako by se s nimi loučil, a jeho rty se nepřestaly pohybovat. „Jděte ke služebnímu vchodu. Jsou to ty dveře vlevo vzadu. Rychle!“

„Ne!“ odmítla Marie rovněž šeptem a důrazně, hlavu sklopenou, pohled upřený na hodinky. „Vy mě znáte, ale já vás ne. Kdo jste?“

„Přítel vašeho manžela.“

„Proboha, je tady?“

„Otázka zní, proč jste tady vy.“

„Jednou už jsem v tomto hotelu bydlela. Doufala jsem, že si na to vzpomene.“

„Vzpomněl, ale bohužel ve špatném kontextu. Jinak by si ho v žádném případě nevybral. A teď jděte.“

„Ne! Musím ho najít! Kde je?“

„Jestli ihned neodejdete, najdete jen jeho mrtvolu. Poslali jsme vám vzkaz. Inzerát v Paris Tribune…“

„Mám ho v kabelce. Finanční příloha. Mima.“

„Zavolejte za několik hodin.“

„Tohle mi přece nemůžete udělat!“

„Vy to nemůžete udělat jemu. Zabijete ho! A teď se odsud ztraťte. Hned!“

Marie s očima oslepenýma slzami vzteku a strachu zamířila ke dveřím na levém konci haly. Zoufale toužila se ohlédnout, ale stejně zoufale si uvědomovala, že nesmí. Co teď? David je někde v hotelu a jakýsi neznámý chlap ji poznal, varoval ji a důrazně ji vykázal ven! Co to znamená? Panebože! Někdo chce Davida zabít! Ten starý Francouz se vyjádřil jednoznačně. Kdo to je? A kdo usiluje Davidovi o život?

Pomoz mi! Pro smilování boží, Jasone, řekni mi, co mám dělat! Vyšla před hotel, stála jako socha a hleděla na proudy vozidel, z nichž občas vybočil taxík a zamířil ke kopuli nad vchodem. Olivrejovaný vrátný vítal hosty, poslíčci pobíhali sem a tam, nosiči vytahovali z kufrů zavazadla. K hotelu mířila honosná tmavá limuzína. Na jejích pravých předních dveřích Marie rozeznala ozdobný znak s křížem a usoudila, že přijel nějaký vysoký církevní hodnostář. Hleděla na emblém tvořený věncem z královského purpuru kolem zlatého krucifixu a vyděšeně zatajila dech. Ten znak už kdysi viděla a vzpomínka ji naplnila děsem.

Limuzína zastavila před vchodem. Vrátný v livreji otevřel obojí dveře na pravé straně a postupně se uklonil pěti duchovním. Čtyři preláti, kteří vystoupili z prostorného zadního oddílu, se ihned zařadili do poledního ruchu na chodníku; dva zaujali místo před limuzínou, dva za ní. Jeden z nich Marii minul v tak těsné blízkosti, že se o ni otřel dlouhým černým pláštěm, a ona postřehla jeho oči – pronikavé, nemilosrdné oči vraha… Pátý chvíli postál u předních dveří a pak vešel do haly.

Moc dobře si pamatovala, kde ten emblém viděla. Když se David – Jason – před lety léčil na psychiatrické klinice, Mo Panov ho přiměl, aby kreslil, maloval, čmáral všechny představy, které se mu v mysli vynoří. A znovu a znovu se objevoval ten strašný kruh kolem kříže… nakonec pobodaný a potrhaný hrotem tužky. Šakal!

Mariin pohled náhle přitáhl vysoký muž, který mezi auty přecházel rue de Rivoli. Měl na sobě tmavý svetr a tmavé kalhoty, kulhal a clonil si rukou obličej před dešťovými kapkami. Okamžitě poznala, že kulhání jen předstírá. Toporná noha se při každém kroku nepatrně prohnula v koleně a nahrbení ramenou, které kompenzovalo posunutí těžiště, Marie moc dobře znala. Byl to David!

Kněz, který stál sotva dva metry daleko, spatřil totéž co ona a zvedl k ústům miniaturní vysílačku. Marie na něho skočila a zaryla prsty zahnuté jako drápy tygřice do obličeje zabijáka v kněžském rouchu.

„Davide!“ zařvala a cítila, jak jí pod nehty prýští krev vraha v Šakalových službách.

Ulicí zaburácely výstřely a dav se v panice rozprchl. Někteří vběhli do hotelu, jiní s vyděšeným jekotem utíkali za nejbližší roh, aby se ukryli před vražedným šílenstvím, které se tak náhle a nečekaně rozběsnilo na civilizované ulici. V zuřivém souboji s falešným knězem, jenž se chystal zabít jejího manžela, zvítězila žena, která vyrostla na kanadském ranči. Marie vyškubla z jeho opasku pistoli a prostřelila mu hlavu. Do vzduchu vyletěla sprška krve a mozkové tkáně.

„Jasone!“ vykřikla, když se jí zabiják skácel k nohám. V té chvíli si uvědomila, že jak tak stojí sama nad mrtvolou, představuje ideální terč, a očekávala, že každou vteřinou zemře… Starý aristokratický Francouz, který ji poznal v hotelové hale, se vyřítil ze dveří se štěkající automatickou pistolí v ruce a pokropil limuzínu kulkami. Na okamžik přestal střílet, natočil hlaveň ke „knězi“, který mu mířil na hlavu, a provrtal ho dvěma ranami.

„Mon ami!“ zaburácel Bernardine.

„Tady!“ křikl Jason. „Kde je ona?“

„Vpravo za…“ Od prosklených dvojitých dveří hotelu práskl výstřel. Veterán Deuxième Bureau v pádu vykřikl: „Les Capucines, mon ami! Les Capucines!“ a svalil se na chodník. Druhá kulka ukončila jeho život.

Marie ztuhla a nedokázala se pohnout. Déšť jako by se změnil ve sněhovou bouři. Do obličeje jí bušily ostré kusy ledu a viděla jako v mlze. Mozek odmítal fungovat. Nekontrolovaně se rozplakala, klesla na kolena a pak se svezla na dlažbu. Z úst se jí vydral srdceryvný výkřik. „Moje děti… Ach, bože, moje děti!“ Muž, jenž náhle stál nad ní, jí rozuměl.

„Naše děti,“ řekl Jason Bourne hlasem, který nepatřil Davidu Webbovi. „Padáme odsud! Slyšíš mě?“

„Ano… ano!“ Marie neohrabaně skrčila nohy a zvedla se podpíraná manželem, kterého znala a současně pro ni byl neznámým cizincem. „David?“

„Samozřejmě. Kdo jiný? Jdeme!“

„Vylekal jsi mě…“

„Sebe taky. Pohyb! Bernardine nám umožnil únik. Poběž! Chyť se mě za ruku!“

Utíkali po rue de Rivoli a odbočili na východ na bulvár Svatého Michala. Běželi, dokud jim nonšalantní výraz v tvářích chodců neřekl, že hrůzu u hotelu Meurice nechali šťastně za sebou. Zastavili se v boční uličce a pevně se objali.

„Proč jsi to udělal?“ zeptala se Marie a pohladila ho po tváři. „Proč jsi od nás utekl?“

„Protože v jistých situacích jsem na tom lépe bez tebe, jak sama dobře víš.“

„To není pravda, Davide… Nebo mám říkat Jasone?“

„Na jménu nezáleží, musíme dál.“

„Kam?“

„Ještě nevím. Ale můžeme se pohybovat a to je nejdůležitější. Existuje úniková cesta. Bernardine nám ji ukázal.“

„Ten starý Francouz?“

„Nemluvme o něm, ano? Alespoň v této chvíli. I tak jsem dost zdrcený.“

„Dobře, nemluvme o něm. Ale přece jenom… Říkal něco o Les Capucines. Co tím myslel?“

„Naši únikovou cestu. Připomněl mi, že v podzemních garážích na Kapucínském bulváru čeká auto. Jdeme!“

Nenápadný peugeot je odvážel na jih od Paříže po Barbizonské dálnici směrem na Villeneuve-Saint-Georges. Marie se tiskla k manželovi s rukou na jeho rameni a s bolestí v srdci cítila, že jí neoplácí vřelost, jíž ho chtěla zahrnout. Jen část muže, který seděl za volantem, byl její David; tu druhou tvořil Jason Bourne, jenž plně přebral velení.

„Prokristapána, tak řekni něco!“ vzlykla.

„Přemýšlím… Proč jsi přiletěla do Paříže?“

„Panebože, to se mi snad zdá!“ vybuchla Marie. „Abych tě našla, abych ti pomohla!“

„Jistě jsi to považovala za správné…, ale samozřejmě ses mýlila.“

„Už zase ten hlas,“ protestovala Marie. „Ten proklatý odtažitý, lhostejný tón! Kdo si sakra myslíš, že jsi, že mě můžeš soudit? Bůh? Poslyš, řeknu ti to na rovinu a tvrdě. Na některé věci si jen obtížně vzpomínáš, můj milý.“

„Pro Paříž to neplatí,“ namítl Jason. „O Paříži si pamatuju všechno. Všechno!“

„Tvůj přítel Bernardine si to nemyslel! Řekl mi něco v tom smyslu, že kdyby ti sloužila paměť, nevybral by sis hotel Meurice.“

„Cože?“ Bourne ostře pohlédl na manželku. „Uvažuj. Proč sis zvolil – a ty sis ho skutečně zvolil – Meurice?“

„Já nevím… Je to prostě hotel. Jméno mě jen tak napadlo.“

„Mysli! Co se před lety v tom hotelu stalo?“

„Vím… vím, že se tam něco… Ty!“

„Ano, lásko, já. Ubytovali jsme se tam pod falešnými jmény. Vyšli jsme ven a u novinového stánku jsme oba v jediném strašlivém okamžiku pochopili, že můj život už nikdy nebude takový jako dřív – s tebou nebo bez tebe.“

„Ach, kristepane, na to jsem zapomněl! Noviny… Tvoje fotografie na prvních stránkách. Pracovala jsi pro kanadskou vládu…“

„Kanadská ekonomka na útěku,“ doplnila Marie, „stíhaná policejními složkami celé západní Evropy pro mnohonásobnou vraždu v Curychu a pro krádež několika milionů ze švýcarských bank! Takové titulky ti už nikdo nikdy neodpáře. Můžeš je stokrát a tisíckrát odmítat a prohlašovat za falešná obvinění, ale stín pochybností vždycky zůstává. Není kouře bez ohýnku. Moji kolegové v Ottavě, dlouholetí přátelé, se báli se mnou promluvit!“

„Moment!“ zvolal Bourne a blýskl očima na Davidovu manželku. „Ta obvinění byla falešná, součást manévru, kterým mě chtěl Treadstone vylákat z úkrytu. A ty jsi to na rozdíl ode mě pochopila!“

„Jistě. Byl jsi totiž tak vyšponovaný, že jsi to neviděl. Mně to bylo jedno, protože tehdy už jsem byla rozhodnutá. Můj analytický mozek dospěl k nezvratnému závěru. Mimochodem, já kdykoliv postavím svůj mozek proti tvému, pane profesore.“

„Cože?“

„Dívej se na cestu. Právě jsi minul odbočku. Stejně jako jsi před několika dny zapomněl odbočit k naší chatě.“

„O čem to k čertu mluvíš?“

„O malém penzionu v Barbizonu, kde jsme také bydleli. Zdvořile jsi požádal, aby nám v krbu v jídelně rozdělali oheň – byli jsme jediní hosté. Tehdy jsem potřetí prohlédla masku Jasona Bournea a spatřila pod ní jiného člověka, do kterého jsem se hluboce zamilovala.“

„Tohle mi nedělej.“

„Musím, Davide. Třeba jen pro sebe. Musím vědět, že jsi tady se mnou.“

Ticho. Řidič přejel dělicí pruh do protisměru a sešlápl plyn k podlaze. „Jsem tady s tebou,“ zašeptal manžel, objal ženu kolem ramen a přitiskl ji k sobě. „Nevím, na jak dlouho, ale jsem tady.“

„Pospěš, lásko.“

„Spěchám. Chci tě držet v náručí.“

„A já chci zavolat dětem.“

„Teď vím s jistotou, že jsem tady.“

28

„Buď nám řekneš všechno, co chceme vědět, dobrovolně, nebo tě vyšleme do chemického kosmu způsobem, o kterém se vám sráčům s doktorem Panovem ani nesnilo,“ prohlásil Petr Holland, ředitel Ústřední zpravodajské služby. „Kromě toho tě musím upozornit, že jsem ze staré školy a zvysoka kašlu na pravidla, která nadržují zločincům. Jestli si se mnou budeš zahrávat, strčím tě ještě dýchajícího do torpédové roury a hodím tě přes palubu sto mil od mysu Hatteras. Vyjádřil jsem se jasně?“

Mafiánský poskok s pravou nohou a levou paží v sádře ležel na lůžku v ošetřovně v Langley. Ředitel CIA vykázal personál z doslechu – pro jeho vlastní dobro. Už tak napuchlý obličej zajatce se ještě zvětšil podlitinami pod očima a oteklými rty v důsledku nárazu hlavou do palubní desky, když Morris Panov poslal automobil do dubového kmene, který rostl u pusté Marylandské silnice. Vzhlédl k Hollandovi a pak jeho pohled zabloudil k Alexanderu Conklinovi, který seděl na židli s nerozlučnou holí v ruce.

„To nemůžete, šéfe,“ ohradil se mafián ochraptěle. „Mám svoje práva.“

„To měl doktor taky a vy jste je porušili. A jak!“

„Bez přítomnosti právníka s vámi nemusím mluvit.“

„A kde byl sakra Panovův právník?“ vybuchl Alex a udeřil holí o podlahu.

„Vláda takto postupovat nesmí,“ protestoval zajatec rozhořčeně. „Kromě toho jsem se k doktorovi choval slušně. Zneužil mé dobroty. Bůh je mi svědkem.“

„Jsi směšný, hochu,“ utrousil Holland. „Tady nejsou žádní právníci, jen my tři. A torpédový válec v tvé nedaleké budoucnosti.“

„Co ode mě chcete?“ zvolal mafián. „Já nic nevím. Jenom to, co mi řeknou. Jako můj starší bratr a můj otec, nechť oba odpočívají v pokoji.“

„A právě o tvou rodinu se zajímáme, Augie,“ řekl Holland. „Jmenuješ se Augie, ne? Tohle jméno ze sbírky tvých řidičáků nám přišlo nejautentičtější.“

„Moc rozumu jste teda nepobrali,“ ušklíbl se nehybný pacient nateklými rty. „Žádné z těch jmen není moje.“

„Nějak ti říkat musíme,“ prohlásil Holland. „Už proto, abychom měli co napsat na torpédovou rouru. Až tě nějaký potrhlý archeolog za pár tisíc lety vyloví, měl by vědět, čí kostru našel.“

„Co třeba Chauncy?“ navrhl Conklin.

„Moc etnické,“ odmítl ředitel. „Mně se víc líbí Blbec, protože nic jiného není. Nechat se zavřít do kovového válce a hodit do moře za hranicí pobřežního šelfu za zločiny, které spáchal někdo jiný, totiž může pouze naprostý idiot.“

„Nechte toho!“ zasténal muž, jehož inteligence byla právě urážlivým způsobem zpochybněna. „Tak jo, jmenuju se Nicolo… Nicholas Dellacroce. A už jenom za to byste mi měli přidělit ochranu. Jako Vallachimu. Je to součást dohody.“

„Myslíš?“ Holland se zachmuřil. „O žádné dohodě jsem se nezmínil.“

„V tom případě ode mě neuslyšíte ani hovno!“

„Mýlíš se, Nicky,“ upozornil Conklin z protější strany nevelké místnosti. „Dostaneme z tebe všechno, co potřebujeme. Jediná potíž spočívá v tom, že to bude jednorázová akce. Nebudeme tě moci vyslechnout kvůli dodatečným podrobnostem, ani tě dopravit k federálnímu soudu. Dokonce nebudeš moci ani podepsat výpověď.“

„Co?“

„Stane se z tebe tvor na vegetativním stupni vývoje s vysmaženým mozkem. Svým způsobem to pro tebe bude požehnání. Až tě strčí do té torpédové roury, nebudeš o tom vědět.“

„Hej, co to sakra plácáte?“

„Jednoduchá logika,“ vysvětlil bývalý příslušník elitních jednotek námořnictva a nynější šéf Ústřední zpravodajské služby. „Přece od nás nečekáš, že tě tady budeme opatrovat, až s tebou naši doktoři skončí. Pitva by nás dostala na třicet let za mříže a tolik času já nemám… Tak co, Nicky? Budeš mluvit, nebo máme poslat pro kněze?“

„Musím si to rozmyslet.“

„Jdeme, Alexi,“ vyzval Holland stroze a vykročil od lůžka ke dveřím. „Zavolám kněze. Ten chudák bude potřebovat duchovní útěchu.“

Conklin se opřel o hůl a vstal. „V podobných chvílích přemýšlím, jak nelidsky se člověk někdy chová ke svému bližnímu. Pak si uvědomím, že nejde o brutalitu, protože ten pojem je jenom zavádějící abstrakce. Jde o běžné praktiky používané v naší profesi. Ale přesto. Je zde individuální lidská bytost, tvor z masa a kostí a s velmi citlivými nervovými zakončeními. A nesnesitelná bolest. Díky bohu, že jsem vždycky pracoval v pozadí – jako společníci tady Nickyho. Oni budou dál večeřet v přepychových restauracích, zatímco on se potopí v plechové rouře za hranicí pobřežního šelfu a tlak vody ho rozdrtí.“

„Tak jo, jo!“ ječel Nicholas Dellacroce a svíjel se na posteli tak divoce, až se pod mohutným tělem zmuchlalo prostěradlo. „Tak se sakra ptejte! Ale zaručíte mi ochranu, jasný?“

„Ochrana závisí na pravdivosti tvých odpovědí,“ připomněl Holland a vrátil se k lůžku.

„Na tvém místě bych si dal pozor a řekl čistou pravdu, Nicky,“ poznamenal Alex a kulhal zpátky k židli. „Jediná lež, a spíš s rybami.“

„Nepotřebuju žádné rady. Vím, na čem jsem.“

„Tak začneme, pane Dellacroce,“ řekl ředitel CIA. Vytáhl z kapsy diktafon, zkontroloval kazetu a položil jej na stolek vedle pacientova lůžka. Pak si přitáhl židli a přednesl úvodní prohlášení, v němž uvedl své jméno a funkci a pokračoval: „Následuje rozhovor s informátorem, kterého budu oslovovat jako Johna Smithe. Jeho hlas bude následně zkreslen a jeho pravá totožnost bude uvedena v tajných materiálech Ústřední zpravodajské služby… Pane Smithi, v zájmu vaší ochrany se pokusím otázky co nejvíce zevšeobecnit, avšak budu je formulovat tak, abyste přesně věděl, o čem mluvím. Od vás potom očekávám konkrétní a pravdivé odpovědi… Kde a pro koho pracujete?“

„Atlas Coin Vending Machines na Long Islandu,“ uvedl Dellacroce chraplavě název firmy vyrábějící prodejní automaty na mince.

„Kdo je majitelem?“

„Nevím, komu podnik patří. Většinou pracujeme z domu. Je nás patnáct, možná dvacet. Opravujeme mašiny a podáváme hlášení.“

Holland mrkl na Conklina a oba se usmáli. Touto jedinou odpovědí se mafián zařadil do početného společenství potenciálních informátorů. Nicolo nebyl žádný nováček. „Kdo vám podepisuje výplatní šeky, pane Smithi?“

„Pan Louis DeFazio, poctivý obchodník, pokud je mi známo. Přiděluje nám úkoly.“

„Víte, kde bydlí?“

„V Brooklyn Heights. U řeky.“

„Kam jste měl namířeno, když vás naši lidé zadrželi?“

Dellacroce se zachvěl a přimhouřil oteklá víčka. „Do jedné z těch odvykacích klinik jižně od Filadelfie. Ale to už víte, protože jste v autě našli mapu.“

Holland se natáhl pro diktafon a vztekle ho vypnul. „Jsi na nejlepší cestě do torpédové roury, ty hajzle.“

„Hele, vyslýcháte mě po svém a já zrovna tak předávám informace, jasný? Dostal jsem mapu jako vždycky a musel jsem jet po podělanejch venkovskejch cestách, jako kdybych vezl prezidenta nebo velkého dona na apalačskou schůzku… Dejte mi papír a tužku a já vám nakreslím cestu se všema podrobnostma včetně mosazný tabulky na bráně.“ Mafián zvedl nezabandážovanou ruku a bodl ukazovákem k Hollandovu hrudníku. „A bude to přesný nákres, protože nechci spát s rybama, jasný?“

„Ale na pásek to neřekneš,“ řekl Holland znepokojeně. „Proč?“

„Na pásek ani hovno! Myslíte si, že se k vám naši lidé nedokážou nabourat? Třeba ten váš podělanej doktor může klidně patřit k nám.“

„Nepatří, ale dostaneme se k jednomu armádnímu lékaři, o kterém se to říct nedá.“ Ředitel CIA podal zajatci blok a tužku. S diktafonem se už neobtěžoval.

Po newyorské Sto třicáté osmé ulici mezi Broadwayí a Amsterdam Avenue v samém srdci Harlemu vrávoral mohutný, asi pětatřicetiletý černoch v otrhaných špinavých svršcích. Zakopl, narazil do otlučené cihlové zdi zanedbaného činžáku a upadl na chodník. Natáhl nohy a sklonil neoholený obličej k límci košile z armádních přebytků.

„Vypadám, jako kdybych přepadl bělošské nákupní středisko v Palm Springs,“ ulevil si agent do mikrofonu pod látkou.

„Vedeš si fantasticky,“ uklidnil ho kovový hlas z miniaturního reproduktoru upevněného vzadu pod límcem. „Místo máme pod dohledem a včas tě upozorníme. Záznamník je tak zablokovaný, že piští jako papiňák.“

„Jak se vám dvěma fešákům podařilo do té pasti proniknout?“

„Přišli jsme časně ráno a nikdo si nás nevšiml.“

„Už se nemůžu dočkat, až vás uvidím z toho narkomanského baráku vylézat. Upozornil někdo policajty z místního okrsku? Hrozně nerad bych se nechal sbalit s tím strništěm na bradě. Svědí to jak čert a moje tři týdny čerstvá novomanželka ho přímo nesnáší, protože ji prý píchá.“

„Měl ses držet té první, kamaráde.“

„Díky, bílý vtipálku. Ta zase nesnášela pracovní dobu a místo výkonu práce. Například těch několik měsíců, co jsem seděl zavrtaný v Zimbabwe. Odpověz prosím na otázku.“

„Poldové mají tvůj popis a zhruba vědí, co se tady děje. Federální operace, takže ti dají pokoj… Moment! Konec keců. To bude náš člověk. Má přes rameno kabelu s vercajkem. Míří ke vchodu. Je tvůj, kámo.“

„Vidím ho. Nějaký měkkota. Je celý podělaný strachem. Tohle místo mu nahání hrůzu.“

„Takže to bude legitimní zaměstnanec telekomunikací,“ řekl kovový hlas pod límcem. „To je dobře.“

„To je právě špatně, juniore,“ kontroval černý agent okamžitě. „Jestli se nemýlíš, tak ten chlap nic neví a mezi ním a zdrojem bude izolační vrstva neprostupná jako jižanský močál… Končím. Mám tady práci. Nepřestávejte mě monitorovat.“ Agent vstal z chodníku a vyrazil na nejistých nohou ke vchodu do činžáku. Hned za dveřmi byla opilost ta tam. Telefonní opravář vystoupal po schodech do prvního patra a vydal se vpravo úzkou špinavou chodbou. Zjevně sem nepřišel poprvé – ani na vteřinu nezaváhal a nesnažil se rozeznat nečitelná čísla na dveřích bytů. Tím lépe, pomyslel si agent CIA s ulehčením, protože tato operace probíhala mimo oblast kompetence Ústřední zpravodajské služby a byla de facto nezákonná.

Bral schody po třech a měkké podrážky tlumily zvuk jeho kroků. Přitiskl se zády ke stěně a vyhlédl za roh do chodby plné odpadků. Opravář postupně odemkl tři zámky na dveřích bytu úplně na konci vlevo a vstoupil. Možná to zase tak snadné nebude, blesklo agentovi hlavou, a sotva za sebou opravář zabouchl, rozběhl se ke dveřím a přitiskl ucho na popraskaný lak.

„Ústředno, tady Mike na Sto třicáté osmé, dvanáctý uzel, přístroj šestnáct. Není v tom baráku náhodou ještě jedna mašinka? Ne že bych si myslel, že by se v takovém bordelu nějaká našla.“ Dvacet vteřin ticha. „Takže není. Hmm… Mám tady totiž frekvenční interferenci a nechápu, odkud se bere… Co? Kabelová televize? V téhle čtvrti si ji nemůže nikdo dovolit… Jo, jasný, brácho. Sdružený příjem. Tihle drogoví dealeři si žijou na vysoký noze. Adresa nic moc, ale uvnitř moderní technika… Takže vyčistěte linku a přesměrujte ji. Počkám, až zachytím nerušený signál.“

Agent vydechl úlevou. Měl všechno, co potřeboval, a může odejít bez nutnosti konfrontace. Dvanáctý uzel na Sto třicáté osmé ulici, přístroj číslo šestnáct. A ví, kdo zařízení instaloval – firma Reco-Metropolitan na Sheridan Square, New York. Bílí frajírci se mají od čeho odrazit. Vrátil se po vyviklaných schodech a promluvil k límci obnošené armádní košile. „Radši vám to řeknu, kdyby mě náhodou srazil náklaďák.“

„Poslouchám.“

„Přístroj číslo šestnáct, dvanáctý uzel.“

„Mám to. Dneska sis svůj plat zasloužil, kámo.“

„Mohls aspoň říct fantastická práce, starý brachu.“

„Hele, tys tam chodil na univerzitu, my ne.“

„Někteří z nás mají prostě zbytečně vysokou kvalifikaci… Počkej! Mám tady společnost!“

Zpod schodů vyběhl podsaditý černoch s vytřeštěnýma očima a pistolí v ruce. Agent CIA uskočil za roh a schodištěm zaburácely čtyři výstřely. Agent vytrhl z pouzdra revolver, s rozběhem proskočil otevřeným prostorem na podestě a v letu dvakrát stiskl spoušť. Stačilo jednou – útočník se zřítil na špinavou podlahu.

„Chytil jsem odraženou kulku do nohy!“ hlásil muž z Ústřední zpravodajské služby. „Ten druhý je nehybný, možná mrtvý. Pošlete sem auťák, ať nás oba naloží. Dělejte.“

„Už jede. Vydrž.“

Nazítří po osmé ráno vkulhal Alex Conklin do Hollandovy kanceláře; privilegiem přímého přístupu k nejvyššímu šéfovi CIA neobyčejně zapůsobil na strážné.

„Máš něco?“ vzhlédl ředitel od papírů.

„Vůbec nic,“ odsekl vysloužilý zpravodajec nakvašeně a místo k židli zamířil k pohovce u stěny. „Ani ťuk. Celý den je posraným navrch, a to ještě ani pořádně nezačal. Casset s Valentinem sedí ve sklepě a bombardují dotazy všechny pařížské stoky, ale výsledek veškerý žádný. Kristepane, podívej se na ten seznam a řekni mi, jestli v něm najdeš nějaké vodítko, aspoň jeden konec toho zašmodrchaného klubka! Swayne, Armbruster a ten parchant DeSole. A potom Teagarten s Bourneovou navštívenkou, když všichni zatraceně dobře víme, že atentát na něj byla past, kterou Šakal nastražil na Jasona. Ale nikde žádný logický náznak, který by ukazoval na spojení mezi Carlosem a Teagartenem a potažmo Medusou. To přece nedává smysl, Petře. Situace se nám vymkla z rukou. Jsme nahraní!“

„Uklidni se,“ řekl Holland mírně.

„Jak se můžu sakra uklidnit? Bourne zmizel. Vypařil se a možná je mrtvý. Po Marii ani stopa. A Bernardine byl před několika hodinami zastřelen na rue de Rivoli. Panebože, přestřelka za bílého dne uprostřed Paříže! A Jason byl určitě u toho. Musel být!“

„Ovšem vzhledem k tomu, že nikdo z mrtvých či zraněných neodpovídá jeho popisu, můžeme celkem oprávněně předpokládat, že unikl, nemyslíš?“

„No, můžeme doufat, to ano,“ souhlasil Conklin.

„Chtěl jsi vodítko,“ přemítal ředitel CIA. „Nevím, jestli se to tak dá nazvat, ale něco bych pro tebe měl.“

„Myslíš New York?“ Conklin na pohovce poposedl vzrušením. „Ten záznamník? Nebo toho mafiánského hlavouna DeFazia z Brooklyn Heights?“

„K New Yorku se dostaneme později. Teď se soustřeďme na tvoje vodítko.“

„Nepokládám se zrovna za hlupáka, ale vůbec nechápu, kde ho vidíš.“

Holland se na židli opřel a zadíval se nejdřív na papíry rozházené po stole a pak na Alexe. „Když ses před dvaasedmdesáti hodinami rozhodl nalít mi čistého vína, řekl jsi mi, že podstata Bourneovy strategie spočívala v tom, že je nutno Šakala přesvědčit, aby spojil síly s novodobou Medusou s cílem likvidace společného nepřítele – Jasona Bournea. Obě strany mají dost důvodů ho zabít. Carlose žene touha po pomstě a obava, že by ho Bourne mohl identifikovat. Medusa se bojí, že pronikl příliš hluboko do její sítě.“

„Ano, taková byla základní myšlenka,“ přikývl Conklin. „Proto jsem začal pátrat a obvolávat různé kontakty. Jenže jsem narazil na něco, čeho bych se ve snu nenadál. Panebože, globální kartel zrozený před dvaceti lety v Saigonu a vedený největšími rybami z vládních a vojenských kruhů. S takovým úlovkem špíny jsem skutečně nepočítal. Čekal jsem, že vykopu deset dvanáct rychlokvašených milionářů s postsaigonskými bankovními konty, která při pečlivé prověrce neobstojí, ale tohle ne. Ne takovou Medusu.“

Holland nakrčil obočí a znovu přejel pohledem od papírů k Alexovi. „A potom, velmi zjednodušeně řečeno,“ pokračoval, jako by Conklinův výlev neslyšel, „jakmile by se Medusa s Carlosem spojila, Šakal by se dozvěděl, že tato skupina si přeje zlikvidovat jistého člověka a náklady pro ni nehrají žádnou roli. Říkám to správně?“

„Klíčem mělo být vlivné postavení osob, které se na Carlose obrátí,“ vysvětlil Conklin. „Ti lidé se museli pohybovat na samém vrcholku Olympu. Typ klientů, jaké Šakal dosud neměl.“

„Následně se odhalí jméno cíle ve stylu John Smith, který si před lety říkal Jason Bourne, a Šakal se chytne na udičku. Muž, jehož smrt si přeje více než cokoliv jiného na tomto světě.“

„Ano. Medusa musela být naprosto nezpochybnitelná, aby ji Carlos přijal jako klienta a neviděl v ní nastraženou past.“

„Protože,“ dodal ředitel CIA, „Jason Bourne vyšel ze saigonské Medusy, což Carlos dobře ví, ovšem nikdy neměl možnost podílet se na bohatství získaném pozdější, poválečnou Medusou. Tak vypadal základní scénář, nemám pravdu?“

„Máš. Byl postaven na průzračné logice. Nasadili jsme ho do tajné operace, která trvala tři roky, a on při ní málem přišel o život. A v průběhu doby zjistil, že řada neschopných pitomců z velitelství v Saigonu si vozí zadky v jaguáru, užívá si na jachtě a bere šesticiferný plat, zatímco on se musel spokojit s vládní penzí. To by naštvalo i Jana Křtitele.“

„Úžasné libreto,“ ocenil Holland a pomalu roztáhl ústa v úsměvu. „Jako bych slyšel tenory vznášející se triumfálně k nebesům a basy utichající s vědomím porážky… Neškleb se na mě, Alexi, myslím to vážně! Vskutku geniální plán. Neodolatelný jako proroctví, které se samo naplňuje.“

„O čem to sakra mluvíš?“

„Tvůj Bourne měl od prvopočátku pravdu. Stalo se přesně to, co předvídal, ovšem způsobem, jaký si neuměl představit. Bylo to prostě nevyhnutelné. Jenže někde v průběhu procesu zasáhl nečekaný katalyzátor.“

„Mohl by ses prosím snést z nebes a vysvětlit své božské myšlenky ubohému pozemšťanovi?“

„Medusa už Šakala využívá! Dokazuje to atentát na Teagartena. Pokud ovšem nejsi ochoten připustit, že to auto v Bruselu vyhodil do vzduchu Bourne.“

„Samozřejmě že ne.“

„V tom případě na Šakala přišel někdo uvnitř Medusy a ten někdo současně věděl o Jasonu Bourneovi. Jiné vysvětlení neexistuje. Předpokládám, že ses o Carlosovi ani Bourneovi před Armbrusterem, Swaynem nebo Atkinsonem nezmínil.“

„Pochopitelně. V tak rané fázi by to bylo předčasné. Tuto munici jsme chtěli nasadit později.“

„Kdo zbývá?“

Alex opřeně hleděl na ředitele. „Bože všemohoucí,“ vydechl. „DeSole.“

„Ano, DeSole, nedoceněný specialista, který si žertem, avšak soustavně stěžoval, že z vládního platu člověk prostě nemůže zajistit svým dětem a vnukům řádné vzdělání, i kdyby se rozkrájel. Byl zasvěcen do všeho, o čem jsme tady spolu mluvili, včetně tvého prvotního útoku na vedení Agentury v konferenční místnosti.“

„To je samozřejmě pravda, ale naše rozhovory se točily výhradně kolem Bournea a Šakala. Jména Armbruster, Swayne, Teagarten nebo Atkinson při nich nepadla. V té době jsme ani netušili, jakou podobu novodobá Medusa má. Sakra, Petře, vždyť ty sám ses to dozvěděl teprve před třemi dny!“

„Ano, jenže DeSole o Meduse věděl, protože se jí zaprodal a stal se její součástí. Jistě ho upozornili, že jakýsi šílenec vyhrožuje prozrazením komplotu, které by mělo katastrofální následky. Sám jsi mi řekl, že od Federální obchodní komise přes Pentagon až po velvyslanectví v Londýně propukla panika.“

„Taky že propukla,“ potvrdil Conklin. „Tak silná, že kromě Teagartena a našeho zrádce museli být odstraněni další dva. Náčelníci Medusy rychle rozpoznali, kdo představuje nejslabší článek. Ale jak do toho zapadá Bourne nebo Carlos? Nevidím žádnou souvislost.“

„Už jsme se přece shodli, že zde ta souvislost existovala.“

„DeSole?“ Conklin potřásl hlavou. „Provokativní myšlenka, ale já ji neberu. V té době přece nemohl předpokládat, že pronikneme do Medusy, protože jsme s tím sotva začali.“

„Ale když se vám to podařilo, sled událostí ho musel znepokojit. Obě krize si sice byly na hony vzdálené, ale následovaly příliš rychle za sebou. Dělilo je od sebe jen několik hodin, ne?“

„Necelý den… Ale jak říkáš, byly na hony vzdálené.“

„Pro analytika ne,“ namítl Holland. „Když to vypadá jako kachna a kváká to jako kachna, bude to nejspíš kachna. Domnívám se, že DeSole nějak zjistil, že tím šílencem, který pronikl do nové Medusy, je Jason Bourne.“

„Prokristapána, jak?“

„To nevím. Možná ho k tomu přivedlo tvoje odhalení, že Bourne vzešel ze staré saigonské Medusy. To ho přece muselo doslova trknout.“

„Asi máš pravdu,“ vydechl Alex a klesl na pohovku. „Hnací silou, který jsme našemu neznámému šílenci přisoudili, byl vztek nad tím, že ho novodobá Medusa odvrhla. Tuto motivaci jsem zdůrazňoval při každém telefonátu… Bože, jak jsem mohl být tak slepý! Lovil jsem mezi naprosto neznámými lidmi a krmil je pohádkami a ani jednou mě nenapadlo, že jsem o Bourneovi a jeho kořenech v Meduse mluvil na té poradě s DeSolem.“

„Inu, ty a tvůj přítel jste se rozhodli pro samostatnou hru.“

„A měli jsme pro to zatraceně pádný důvod!“ vybuchl Alex. „Domníval jsem se, že ty sám také patříš k Meduse.“

„Děkuju mockrát.“

„Hele, s tím na mě nechoď, ano? V Langley máme svého člověka! Úplně nahoře. Přesně tato slova zazněla z velvyslanectví v Londýně. Co by sis asi myslel, co bys dělal na mém místě?“

„To samé co ty,“ přiznal Holland a sevřel rty do úšklebku. „Jenže o tobě se předpokládá, že jsi mnohem chytřejší a bystřejší než já.“

„Děkuju mockrát.“

„Jsi na sebe zbytečně tvrdý. Na tvém místě bychom se všichni zachovali stejně.“

„Tak za tohle ti děkuju od srdce. A máš samozřejmě pravdu. Musel to být DeSole, i když nevím, jak to dokázal. Asi o něčem takovém léta uvažoval. Měl úžasnou paměť. Jeho mozek byl jako houba, která všechno nasaje a nic nepustí. Pamatoval si slova a fráze, dokonce i spontánní projevy souhlasu či odporu, které jsme my ostatní dávno zapomněli. Ode mě získal kompletní příběh Bournea a Šakala a někdo z Medusy tento poznatek v Bruselu využil.“

„Zašli mnohem dál, Alexi.“ Holland se naklonil a zvedl ze stolu několik listů. „Ukradli váš scénář, přivlastnili si vaši strategii. Postavili Jasona Bournea proti Carlosu Šakalovi, ale za nitky tahala Medusa. Bourne se vrátil do Evropy ve stejně ošemetném postavení jako před třinácti lety, možná se svou ženou, možná bez ní, a kromě Carlose a Interpolu a všech policejních sborů, které ho chtějí bez milosti odstřelit, mu na krku sedí další opice s ostrými zuby.“

„To ti řekly ty papíry, které držíš, že? Informace z New Yorku.“

„Není to sice na sto procent potvrzeno, ale všechno tomu nasvědčuje. Je to ten katalyzátor, o kterém jsem mluvil. Nicolo Dellacroce a jeho šéfové.“

„Mafie?“

„Ano. Společensky nepřijatelné, ale konzistentní řešení. Medusa vyrostla ze saigonského důstojnického kádru a zvykla si pověřovat špinavou prací hladové vojíny a zkorumpované poddůstojníky. Chlapy jako Nicky D. nebo seržant Flannagan. Když přijde na vraždy, únosy nebo aplikaci drog zajatcům, hoši v naškrobených košilích se drží pěkně v pozadí a nikdo o nich neví.“

„Ale vy jste je našli, že?“ vyhrkl netrpělivý Conklin.

„Myslíme si to. Naši lidé spolupracovali s oddělením pro boj s organizovaným zločinem newyorské policie, zejména s jednotkou zvanou četa NS.“

„O té jsem v životě neslyšel.“

„Vesměs Italoameričané. Ta zkratka znamená Nedotknutelní Sicilané.“

„Hodní hoši.“

„Nezávidím jim… Podle účtů telekomunikační společnosti jsme zjistili, že záznamník v bytě na Sto třicáté osmé ulici si objednala jedna malá dovozní firma se sídlem na Jedenácté avenue na Manhattanu, pár bloků od přístavu. Před hodinou jsme dostali výpis hovorů na této lince a hádej, co jsme zjistili.“

„Na hádanky nemáme čas,“ zdůraznil Alex.

„Devět spojení s celkem přijatelným číslem v Brooklyn Heights a pak tři s mimořádně nepravděpodobným telefonem na Wall Street v rozmezí necelé hodiny.“

„Někdo zpanikařil.“

„Také nás to napadlo. Požádali jsme Sicilany, ať nám prověří tu adresu v Brooklyn Heights.“

„DeFazio?“

„Bydlí tam, ale linka je registrovaná na firmu Atlas Coin Vending Machines na Long Islandu.“

„To sedí. Je to sice pitomost, ale sedí. Co víme o DeFaziovi?“

„Ambiciózní chlapík. Zaujímá vysoké postavení v rámci Giancavallovy famiglie a povídá se, že vede vlastní větev. Je velmi uzavřený, velmi krutý a velmi homosexuální.“

„A sakra!“

„Nedotknutelní nás zapřísáhli, abychom to drželi v tajnosti. Chtějí si na něho došlápnout sami.“

„A to druhé, nepravděpodobné číslo?“

„Patří jedné z nejvlivnějších právnických firem na Wall Street.“

„Medusa,“ konstatoval Alex.

„Souhlasím. Zabírají celá dvě patra kancelářské budovy a zaměstnávají celkem sedmdesát šest právníků. Problém bude určit, kteří z nich pracují pro Medusu a kolik jich je.“

„Ty můžeme nechat stranou. Jdeme po DeFaziovi a po lidech, které posílá do Paříže a vůbec do Evropy Šakalovi na pomoc. Jsou to žoldáci, kteří dostali rozkaz zlikvidovat Jasona, a nic jiného mě nezajímá. Pusťme se do DeFazia.“

Holland se prkenně opřel a oči mu zahořely. „Tohle muselo jednou přijít, vid, Alexi?“ zeptal se tiše. „Oba máme své priority. Udělal bych vše, co je v mé moci, abych zachránil životy Jasona Bournea a jeho manželky, ale musím se řídit přísahou, která mi přikazuje především bránit vlast. Mou prioritou je Medusa, podle tvých slov globální kartel, který se snaží ovládnout tuto zemi, a po ní tedy půjdu. Celou silou a mocí Agentury a bez ohledu na oběti. Řeknu ti to na rovinu, příteli – a doufám, že mým přítelem jsi a zůstaneš jím: Bourneovi, ať už je to kdokoliv, jsou postradatelní. Je mi líto, Alexi.“

„Tak proto jsi mě sem pozval.“ Conklin opřel hůl o podlahu a nemotorně vstal z měkké pohovky.

„Uhodl jsi.“

„Vypracoval sis vlastní bojový plán proti Meduse a my nejsme jeho součástí.“

„Nemůžete jí být z důvodů zásadního střetu zájmů.“

„V tom ti dávám za pravdu. Bez váhání bych vás podrazil, kdybych tím Bourneovi a Marii pomohl… Mám ještě nárok na nějakou pomoc?“

„Dám ti cokoliv, co nenaruší operaci proti Meduse.“

„Co třeba dvě sedadla ve vojenském letadle do Paříže?“

„Dvě?“

„Pro Panova a pro mě. Letěli jsme spolu do Hongkongu, tak proč ne do Paříže?“

„Ty ses zbláznil, Alexi!“

„Nečekám, že mě pochopíš, Petře. Morrisova žena zemřela deset let po svatbě a já jsem nikdy nenašel dost odvahy, abych se o manželství třeba jen pokusil. Jason Bourne a Marie jsou jediná rodina, kterou máme. A ona umí fantastické karbenátky.“

„Dvě místa do Paříže,“ řekl Holland, bledý jako stěna.

29

Marie sledovala manžela, jak energicky přechází po pokoji v Auberge des Artistes v Barbizonu. Putoval mezi psacím stolem a zataženými závěsy, jimiž se do místnosti prodíralo slunce, a oči mu plály zlobou. Na rozdíl od Marie si David Webb na pobyt ve vesnickém penzionu nepamatoval.

Hned po příjezdu se ho pokusila svést, ale byla to chyba – oboustranná snaha skončila trapnými rozpaky a omluvami. Jason Bourne vstal z postele. „Musím si napsat přehled,“ prohlásil a zamířil k starobylému rustikálnímu stolu, na němž ležel telefon. „Abychom věděli, kde jsme a kam míříme.“

„A já musím zavolat Johnnymu na ostrov,“ dodala Marie a uhladila si sukni. „Jen co s ním skončím, promluvím si s Jamiem. Uklidním ho a slíbím mu, že se brzy vrátíme.“ Vydala se k telefonu, ale manžel jí zastoupil cestu.

„Ne,“ řekl Bourne tiše a zavrtěl hlavou.

„Tohle mi neříkej,“ protestovala jeho žena a oči jí zasršely zlostí.

„Události u hotelu Meurice všechno změnily. Copak to nechápeš?“

„A dokážeš ty pochopit, že chci mluvit s našimi dětmi, které jsou tisíce mil daleko?“

„Samozřejmě, ale nemohu ti to dovolit.“

„Jděte do prdele, pane Bourne!“

„Mohla bys mě laskavě vyslechnout? Promluvíš si s Johnnym i s dětmi, ale ne odsud a ne dokud budou na ostrově.“

„Co…?“

„Za chvíli brnknu Alexovi a řeknu mu, aby je všechny včetně paní Cooperové odtamtud uklidil.“

Marie hleděla na manžela a v očích se jí zračilo poznání. „Bože můj, Carlos.“

„Ano. Od dnešního poledne mu zbylo jediné místo, na které se může zaměřit. Tranquillity. Jestli to ještě neví, brzy to zjistí a Jamie a Alison jsou s Johnnym. Já tvému bratrovi a jeho pretoriánské gardě věřím, ale přesto chci, aby nejpozději do večera z ostrova zmizeli. Kromě toho nevím, jestli Carlos náhodou nemá napíchnuté telefonní linky v celé kolonii. Kdyby ano, dokázal by nás sem vysledovat. Naproti tomu Alex používá zabezpečený aparát, kde toto nebezpečí nehrozí. Proto s nimi teď nemůžeš mluvit.“

„Tak už proboha Alexovi zavolej! Na co sakra čekáš?“

„Nejsem si jistý…“ Marie spatřila v manželových očích prázdný, vyděšený pohled a pochopila, že v tu chvíli před ní nestojí Jason Bourne, ale David Webb. „Musím se rozhodnout… Ještě nevím, kam děti poslat.“

„Alex to bude vědět, Jasone. Zavolej mu. Hned.“

„Ano… Ano, samozřejmě… Hned…“ Zastřený, tupý pohled se vytratil a Bourne se natáhl pro sluchátko.

Místo Alexandera Conklina se z telefonu ve Vienně ozval vyzváněcí tón, po němž následoval kovový monotónní hlas, který zapůsobil jako prásknutí hromu. „Číslo, které voláte, bylo zrušeno.“ Zkusil to ještě dvakrát v zoufalé naději, že francouzská ústředna omylem přesměrovala hovor jinam, ale se stejným výsledkem.

A tehdy začal přecházet po pokoji od stolu k oknu a zase zpátky. Pokaždé odtáhl závěs a ustrašené oči vyhlédly na trávník, aby se o pár vteřin později znovu zabodly do rostoucího seznamu jmen a míst. Marie navrhla svačinu. Neslyšel ji, a tak ho dál mlčky pozorovala.

„Musím na chvíli ven,“ oznámil od okna.

„To přece nemůžeš!“ zvolala Marie. „Nenechávej mě tady samotnou!“

Bourne se zamračil. „Chci jen zajet k dálnici a vyhledat nejbližší telefon.“

„Vezmi mě s sebou! Nesnesu pomyšlení, že bych zůstala sama!“

„No dobře… Stejně potřebujeme nakoupit pár věcí. Oblečení…, kartáčky na zuby, holení… Co nás napadne.“

„Chceš říct, že se nemůžeme vrátit do Paříže?“

„Můžeme a možná to i uděláme. Ale ne do hotelů, kde jsme bydleli. Máš u sebe pas?“

„Pas, peníze, kreditky, všechno. V kabelce, o které jsem vůbec nevěděla, dokud jsi mi ji v autě nepodal.“

„Nepokládal jsem za dobrý nápad nechat ji ležet před hotelem. Tak jdeme. Nejdřív telefon.“

„Komu chceš volat?“

„Alexovi.“

„Před minutou jsi to zkoušel.“

„K němu domů. Z toho útočiště ve Virginii ho nejspíš vyhodili. A potom se spojím s Panovem.“

Zamířili na jih a zastavili u nového nákupního střediska Corbeil-Essonnes. Jason zaparkoval a jako úplně normální manželé, kteří vyrazili na podvečerní nákup, zamířili do obrovské haly a jejich oči horečně hledaly telefon.

„U dálnice žádný nebyl,“ ucedil Bourne se zaťatými zuby. „Co mají lidi podle nich dělat, když se vybourají nebo píchnou pneumatiku?“

„Počkat na policii,“ odpověděla Marie. „Kromě toho tam byl telefon, jenže rozbitý. Možná proto jich tam víc nenainstalovali…

Tam je!“

Jason s nadějí vytočil linku do Spojených států, ale opět ho čekalo zklamání.

„Tady Alex,“ řekl hlas ze záznamníku. „Budu nějakou dobu mimo. Musím navštívit místo, kde došlo k vážnému omylu, který málem přivedl jednoho člověka do hrobu. Zavolejte za pět nebo šest hodin. Teď je půl desáté dopoledne. Konec, Juneau.“

Zmatený Bourne zavěsil a hleděl na Marii. „Něco se stalo a já nevím co. Jeho poslední slova byla Konec, juneau.“

„Juneau?“ Marie přimhouřila oči a zamyslela se. „Alpha, Bravo, Charlie,“ vyjmenovávala tiše. „Že by vojenské hláskování?“ Pak rychle pokračovala: „Delta, Foxtrot, Gold, India…, Juneau! Juneau nahrazuje J a J je Jason! Co ještě?“

„Někam odjel. Navštívit místo.“

Marie si všimla udivených výrazů dvou mužů, kteří čekali na telefon. „Pojď, projdeme se.“ Popadla manžela za loket a odtáhla ho od veřejného automatu. „Nemohl se vyjádřit jasněji?“ zeptala se, když splynuli s davem.

„Namluvil vzkaz na záznamník… Místo, kde došlo k vážnému omylu…“

„Cože?“

„Říkal, že mám zavolat za pět nebo šest hodin a že odjel navštívit místo, kde došlo k vážnému omylu, který málem přivedl jednoho člověka do hrobu… Hrob…? Ach, už to mám. Rambouillet!“

„Hřbitov…?“

„Kde se mě před třinácti lety pokusil zabít. To je ono! Rambouillet!“

„Ale ten čas nesedí,“ namítla Marie. „Za šest hodin by přece nestihl doletět ze Států do Paříže a potom dojet do Rambouilletu.“

„Ale stihl. Oba jsme tak několikrát cestovali. Vojenským tryskáčem z Andrewsovy letecké základny. Pod diplomatickým krytím. Holland ho vykopl, ale dal mu dárek na rozloučenou za to, že mu přinesl Medusu.“ Bourne se podíval na hodinky. „Na ostrovech je poledne. Najdeme jiný telefon.“

„Johnny? Tranquillity? Opravdu si myslíš…“

„Nemůžu si dovolit nemyslet!“ skočil jí do řeči Jason. „Vidíš? Tam je volný automat.“

Zakrátko pochopil, proč telefon nikdo nepoužíval – nacházel se těsně vedle stánku se zmrzlinou a pod reproduktorem, z kterého řičela hlasitá hudba.

„Nic neuslyšíš,“ upozornila ho Marie.

„Nevadí. Hlavně že on uslyší mě.“

Za dvě minuty se Bourne probojoval přes ostrovní ústřednu k veledůležitému domorodci.

„Tady pan Pritchard, asistent manažera rekreačního rezortu Tranquillity Inn. Telefonistka mi oznámila, že jde o naléhavý případ. Smím se prosím zeptat na podstatu vašeho…“

„Smíte držet zobák!“ zařval Jason do kakofonie nákupního střediska. „Okamžitě mi sežeňte Jaye St. Jacquese. Volá jeho švagr.“

„Ach, je mi velkým potěšením, že vás opět slyším, pane! Od vašeho odjezdu se mnohé přihodilo. Vaše roztomilé dětičky jsou tady s námi a…“

„Pana St. Jacquese prosím. Ihned!“

„Samozřejmě, pane. Je nahoře…“

„Johnny?“

„Davide! Odkud voláš?“

„To je jedno. Sbalte se a vypadněte! Seber děti a paní Cooperovou a zmizte z ostrova!“

„Jsme připravení. Před několika hodinami volal Alex Conklin a řekl mi, že se s námi spojí nějaký Holland… Myslím, že je to šéf vaší zpravodajské služby.“

„Je. Ozval se?“

„Jo. Asi o dvacet minut poté, co jsem mluvil s Alexem. Informoval mě, že pro nás kolem druhé odpoledne přiletí armádní vrtulník. Paní Cooperová byl můj nápad. Tvůj zaostalý syn tvrdí, že neumí vyměnit sestře plínky… Davide, co se k čertu děje? Kde je Marie?“

„Je v pořádku. Později ti všechno vysvětlím. Udělej přesně to, co ti Holland přikázal. Řekl ti, kam vás dopraví?“

„Ptal jsem se, ale odmítl mi to prozradit. Seřval jsem ho, že nebudu poslouchat žádného podělaného Američana, který chce komandovat mě a děti mé kanadské sestry.“

„Blahopřeju, Johnny. Podařilo se ti navázat pevné přátelství s ředitelem CIA.“

„Na to kašlu. V mé vlasti tu zkratku čteme Caught In the Act, přistižen při činu, a to jsem mu taky řekl.“

„Čím dál tím líp… Co on na to?“

„Uráčil se mi sdělit, že nás odvezou do bezpečného domu ve Virginii, a já jsem mu připomněl, že se cítím dokonale bezpečný tady, kde mám kromě restaurace s obsluhou a pláže taky deset odzbrojených strážných, kteří by mu na dvě stě metrů dokázali ustřelit koule.“

„Vidím, že jsi skutečně zdvořilý muž plný taktu. Co ti řekl na tohle?“

„Nejdřív nic, jenom se smál. Potom mi vysvětlil, že jeho místo hlídá dvacet strážných, kteří by dokázali ustřelit moje koule na čtyři sta metrů, a kromě toho má kuchyni, rovněž s obsluhou, a pro děti televizi s tak velkou obrazovkou, na jakou se já v životě nezmůžu.“

„Velmi přesvědčivé.“

„No, dodal něco ještě přesvědčivějšího a přiznávám, že mi došly argumenty. Řekl mi, že jde o odlehlou starou usedlost ve Fairfaxu, kterou státu věnoval jeden bohatý diplomat, jenž má na účtech víc peněz než kanadská vláda. Na pozemku se nachází soukromé letiště, vstupní brána leží pět kilometrů od hlavní silnice a veřejnosti je vstup zakázán.“

„Ten dům znám,“ poznamenal Bourne. „Říká se mu Tannenbaumův palác. Nejlepší konspirační zařízení Agentury. Holland nás má rád.“

„Znovu se ptám, kde je Marie?“

„Se mnou.“

„Našla tě?“

„Později, Johnny. Zavolám ti do Fairfaxu.“ Jason zavěsil a prodral se k Marii, která nenápadně čekala opodál. „Co děti?“ zeptala se nedočkavě.

„Všechno v pořádku, v ještě lepším, než jsme mohli očekávat. Alex dospěl ke stejnému závěru ohledně Šakala jako já. Holland pro ně posílá helikoptéru a nechá je dopravit do střeženého domu Agentury ve Virginii.“

„Díky bohu.“

„Díky Alexovi,“ upřesnil Jason Bourne.

John St. Jacques sestoupil po schodech do haly se sportovním batohem v ruce a pokynul Pritchardovi, jemuž před minutou do telefonu vysvětlil, že na pár dní odjíždí do Toronta a hned po příletu zavolá. Ostatní personál už o jeho náhlém a nutném odjezdu ví a on spoléhá na výkonného manažera a jeho spolehlivého asistenta pana Pritcharda, že se po dobu šéfovy nepřítomnosti budou o podnik řádně starat. Neočekává žádné problémy, protože rezort Tranquillity Inn je v podstatě zavřený. Pokud by se vyskytlo něco neočekávaného, co by přesahovalo jejich schopnosti a zkušenosti, mají se obrátit na sira Henryho Sykese, úřadujícího guvernéra.

„Neexistuje nic, co by přesahovalo moje schopnosti a zkušenosti,“ prohlásil Pritchard důležitě. „Opraváři a údržbáři budou pracovat stejně tvrdě, jako kdybyste tady byl.“

St. Jacques vyšel prosklenými dveřmi z oválné budovy a zamířil k první vilce vpravo. Nacházela se nejblíže schodišti, které vedlo k molu u pláže. Uvnitř čekaly děti na přílet vrtulníku válečného námořnictva Spojených států, který je dopraví do Portorika, odkud odletí vojenským dopravním letounem na Andrewsovu leteckou základnu.

Pritchard pozoroval širokým oknem, jak jeho zaměstnavatel vchází do vily číslo jedna. Sotva se za ním zavřely dveře, zaslechl tichý hukot, který se rychle přibližoval a nabíral na síle. Za necelou minutu přeletěla nad rezortem mohutná helikoptéra se řvoucím rotorem a dosedla na molo u pláže, aby počkala na pasažéry. Zmínění pasažéři vrtulník také slyšeli, pomyslel si Pritchard, když viděl, jak z vilky vyšel St. Jacques, který vedl za ruku malého synovce, a hned za ním ta nesnesitelně arogantní Cooperová s holčičkou v náručí. Dva strážní za nimi nesli zavazadla. Asistent manažera sáhl pod pult pro telefon, který obcházel ústřednu, a zpaměti vytočil číslo.

„Kancelář zástupce ředitele imigrační služby. Mluví zástupce ředitele osobně.“

„Vážený strýčku…“

„To jsi ty?“ skočil mu do řeči úředník na letišti Blackburne a okamžitě ztišil hlas. „Co jsi zjistil?“

„Mimořádně cenné informace, o tom tě mohu ujistit. Vyslechl jsem telefonický rozhovor!“

„Oba získáme královskou odměnu. Mám to z nejvyšších míst. Ti lidé jsou pravděpodobně nebezpeční teroristé a St. Jacques je jejich velitel. Prý se jim podařilo přelstít i Washington. Jaké zprávy mohu předat, geniální synovče?“

„Dopraví je do něčeho, čemu říkají bezpečný dům ve Virginii. Jmenuje se Tannenbaumův palác a má vlastní letiště, věřil bys tomu?“

„U těch zvířat mě už vůbec nic nepřekvapí.“

„Nezapomeň uvést mé jméno a funkci, vážený strýčku.“

„Copak bych tě mohl opomenout? Staneme se největšími hrdiny Montserratu! Ale nezapomeň, můj inteligentní synovče, že je nutno dodržovat co nejpřísnější utajení. Oba jsme přísahali, že zachováme mlčenlivost, to měj neustále na paměti. Jen si to představ! Byli jsme vybráni, abychom sloužili velké mezinárodní organizaci.

Představitelé nejmocnějších zemí světa se dozvědí, jakou službu jsme pro lidstvo vykonali.“

„Srdce se mi nadouvá pýchou… Smím vědět, jak se tato vznešená organizace nazývá?“

„Pssst! Nemá žádné jméno, to je součást tajemství. Peníze přicházejí ze švýcarských bank na základě počítačového příkazu. To je jasný důkaz.“

„Poctili nás posvátnou důvěrou,“ dodal Pritchard.

„Také nám dobře zaplatili, spolehlivý synovče, a to je teprve začátek. Já sám zaznamenávám všechna přistávající letadla a posílám hlášení na Martinik nikomu menšímu než jistému světoznámému chirurgovi. V dané chvíli jsou ovšem na příkaz úřadujícího guvernéra všechny lety pozastaveny.“

„Kvůli tomu vojenskému vrtulníku?“ vydechl úžasem Pritchard.

„Pssst! I to je součást tajemství. Všechno je přísně tajné.“

„V tom případě jde o velmi hlučné tajemství, které je všem na očích, vážený strýčku. Na pláži do něj právě nastupují lidé.“

„Cože?“

„Ano. Právě když spolu mluvíme, pan St. Jacques s dětmi a s tou strašnou paní Cooperovou nastupují do vrtulníku a…“

„Musím okamžitě zavolat do Paříže,“ přerušil imigrační úředník hovorného synovce a zavěsil.

„Do Paříže?“ zopakoval Pritchard. „Jak inspirující. Taková důvěra!“

„Neřekl jsem mu všechno.“ Petr Holland potřásl hlavou. „Chtěl jsem, ale… měl to v očích. A sám přiznal, že by nás bez váhání podrazil, kdyby tím Bourneovi a jeho ženě pomohl.“

„To by určitě udělal,“ přikývl Charles Casset. Seděl před ředitelovým stolem a v rukou držel počítačový přepis dávno pohřbených tajných záznamů. „Až si přečteš tohle, pochopíš. Před lety se Alex ve Francii skutečně snažil Bournea, svého nejlepšího přítele, zabít.“

„Conklin je teď na cestě do Paříže. S Morrisem Panovem.“

„Odpovědnost padá na tvou hlavu, Petře. Já bych to nepřipustil.“

„Nemohl jsem ho odmítnout.“

„Mohl, jenže jsi nechtěl.“

„Dlužili jsme mu to. Přinesl nám Medusu. A od této chvíle nás nic jiného nezajímá, Charlie.“

„Rozumím, pane řediteli,“ odvětil Casset chladně. „A předpokládám, že od zahraničních komplikací postupujeme zpětně na domácí půdu a snažíme se odhalit možné souvislosti, než případ předáme strážcům vnitřní bezpečnosti Spojených států, jmenovitě Federálnímu úřadu pro vyšetřování.“

„Vyhrožuješ mi, ty ničemo?“

„Zajisté, Petře.“ Casset odložil ledový výraz a nahradil jej chabým úsměvem. „Porušuješ zákon, šéfe… Politováníhodné, starouši, jak by řekli mí předchůdci.“

„Co jsi sakra ode mě čekal?“ vybuchl Holland.

„Že budeš krýt našeho člověka, jednoho z nejlepších, jakého jsme kdy měli. Nejen že to očekávám, já na tom trvám!“

„Jestli si myslíš, že mu předám všechny informace včetně jména právnické firmy na Wall Street, která slouží Meduse jako fasáda, tak ses nejspíš musel zbláznit. To je náš úhelný kámen.“

„Proboha svatého, vrať se k námořnictvu, admirále.“ Hlas zástupce ředitele zněl opět chladně, nevzrušeně. „Jestli si ty myslíš, že mi jde o tohle, tak ses v této profesi moc nenaučil.“

„Poslyš, ty chytráku, nezdá se ti, že porušuješ subordinaci?“

„Samozřejmě zdá, protože to skutečně dělám. Ale tady nejsme u námořnictva. Nemůžeš mě hodit přes palubu, ani pověsit na ráhno, ani mi zadržet příděl rumu. Můžeš mě jedině vyhodit, a jestli to uděláš, spousta lidí se začne ptát proč, což Agentuře v nejmenším neprospěje. Ale to není nutné.“

„O čem to tady sakra mluvíš, Charlie?“

„Tak především nemluvím o té právnické firmě, protože ta je opravdu náš úhelný kámen a Alex by se ve své nekonečné představivosti do ní pustil a dotazy a výhrůžkami by ji natolik rozvrátil, že by naše papírová stopa zde i v zahraničí vyletěla komínem.“

„Napadlo mě přesně totéž.“

„A nemýlil ses,“ přikývl Casset. „Takže Alexe budeme od úhelného kamene držet co nejdál, ale dáme mu něco jiného, cennou návnadu, do které by se mohl zakousnout.“

Ticho, pak promluvil Holland: „Nerozumím ti ani slovo.“

„Rozuměl bys, kdybys Conklina lépe znal. Teď už ví, že existuje spojení mezi Medusou a Šakalem. Jak jsi to nazval? Proroctví, které se samo naplňuje?“

„Řekl jsem, že ta strategie byla tak dokonalá, že se nevyhnutelně musela naplnit. DeSole zapůsobil jako neplánovaný katalyzátor, který operaci urychlil. On a události na Montserratu, o kterých v podstatě nic nevíme… Co myslíš tou cennou návnadou, do které by se mohl zakousnout?“

„Spojení, Petře. Při tom, co ví, nemůžeš Alexe nechat lítat po Evropě jako neřízenou střelu, stejně jako mu nemůžeš prozradit jméno té právnické firmy v New Yorku. Potřebujeme s ním navázat spojení, abychom aspoň tušili, k čemu se chystá, a mohli ho případně nasměrovat. Pošleme mu někoho, jako byl jeho přítel Bernardine, ale kdo by byl současně i naším přítelem.“

„Kde takového člověka najdeme?“

„Měl bych jednoho kandidáta – a doufám, že tento rozhovor není nahráván.“

„Na to můžeš vzít jed,“ opáčil Holland se stopou hněvu v hlase. „Na tyhle sračky já nevěřím a tato kancelář je každé ráno kontrolována. Kdo je ten kandidát?“

„Pracovník sovětské ambasády v Paříži,“ odpověděl Casset klidně. „Myslím, že se s ním dokážeme dohodnout.“

„Krtek?“

„To v žádném případě. Důstojník KGB, jehož priority se nikdy nemění. Najít Carlose. Zabít Carlose. Chránit Novgorod.“

„Novgorod…? Americká vesnice nebo město v Rusku, kde Šakal absolvoval základní výcvik?“

„Výcvik nedokončil a uprchl dříve, než ho stihli zastřelit jako šíleného maniaka. A není tam jenom americký sektor, jak se často mylně domníváme. Novgorod je obrovsky rozsáhlý výcvikový areál, jehož různé části simulují naprosto věrně nejen Spojené státy, ale i Británii, Francii, Izrael, Holandsko, Španělsko, Západní Německo a bůh sud které další země. Desítky čtverečních kilometrů obklopených hlubokými lesy kolem řeky Volchov, kde vychovávají a cvičí agenty, aby se mohli úspěšně vydávat za občany států, do nichž mají být vysazeni. Něco podobného jako šlechtitelské farmy v rámci nacistického programu Lebensborn. Jedno z nejpřísněji střežených tajemství Sovětského svazu. Kvůli jeho ochraně chce Moskva Šakala zlikvidovat stejně naléhavě jako Jason Bourne.“

„A ty si myslíš, že ten chlap z KGB s námi bude spolupracovat a informovat nás o Conklinovi, pokud s ním naváže kontakt?“

„Zkusit to můžu, ne? Máme koneckonců společný cíl. A Conklin ho neodmítne. Ví totiž, jak moc si Sověti přejí dostat Šakala na seznam mrtvých.“

Holland se v křesle předklonil. „Slíbil jsem Conklinovi, že mu poskytnu veškerou možnou pomoc, pokud to neohrozí naši operaci proti Meduse… Za hodinu přistane v Paříži. Mám mu u diplomatické přepážky nechat vzkaz, ať ti zavolá?“

„Vyřiď mu, ať volá Charlie Bravo Plus Jedna.“ Casset vstal a položil papíry na stůl. „Nevím, kolik toho pro něj za hodinu seženu, ale pustím se do práce. Díky jednomu našemu vynikajícímu konzultantovi v Paříži mám k tomu Rusovi bezpečný kanál.“

„Dej mu prémii.“

„Už ji po mně tvrdě vymáhal. Vede nejčistší eskortní službu ve městě. Jeho holky chodí každý týden na prohlídku.“

„Proč je neangažujeme všechny?“ zeptal se ředitel.

„Už jich máme na výplatní listině sedm,“ odpověděl jeho náměstek vážně a přimhouřil oko.

Doktor Morris Panov vystoupil z nepohodlného vojenského letounu poněkud nejistě a s pomocí desátníka námořní pěchoty, který nesl jeho zavazadlo, sešel po kovových schůdkách na letištní plochu.

„Díky, desátníku. Kde je ten zatracený mrzák, co přiletěl se mnou?“

„Zajel si vyzvednout naléhavou zprávu,“ odpověděl poddůstojník a vedl psychiatra k motorovému vozíku s uniformovaným řidičem a americkou vlajkou na dveřích.

„Říkal mi, že musí na toaletu.“

„To určitě taky, pane.“ Desátník mu pomohl nasednout a za čtyři minuty již Panov v doprovodu řidiče vešel do dlouhé šedé chodby, která představovala bezcelní vstup do Francie pro diplomaty a vysoké vládní představitele. Vylekalo ho, že mezi skupinkami mužů a žen, jejichž rozhovory plnily salonek různorodou směsicí cizích jazyků, nikde nevidí Conklina, a právě se obracel ke svému průvodci s dotazem, když k němu přistoupila mladá žena v neutrální uniformě hostesky.

„Monsieur le Docteur?“ oslovila ho.

„Ano,“ odvětil Panov překvapeně. „Ale bohužel vůbec nemluvím francouzsky.“

„Nevadí, pane. Váš společník vás žádá, abyste na něho počkal, dokud se nevrátí. Potrvá to jen pár minut… Posaďte se prosím. Mohu vám přinést něco k pití?“

„Bourbon s ledem, když budete tak hodná,“ požádal Morris a klesl do křesla.

„Zajisté, pane.“ Hosteska odkvapila a řidič položil vedle psychiatra jeho kufr.

„Musím se vrátit ke svému vozidlu,“ oznámil.

„Zajímalo by mě, kam šel.“ Panov se podíval na hodinky.

„Nejspíš si někam zavolat, pane doktore. Většina diplomatů si po příletu vyzvedne vzkaz a spěchá k nejbližšímu veřejnému automatu. Místním telefonům nevěří. Nejrychlejší bývají Rusáci, nejpomalejší Arabové.“

„To bude klimatem, v kterém žijí,“ usmál se psychiatr.

„Na to bych váš stetoskop nevsadil, pane doktore.“ Řidič mu neformálně zasalutoval. „Opatrujte se, pane. Měl byste si odpočinout. Vypadáte unaveně.“

„Děkuji, mladý muži. Sbohem.“ Jsem unavený, pomyslel si Panov. K smrti. Ovšem Alex měl pravdu. Kdyby odletěl beze mne, nikdy bych mu to neodpustil. David! Musíme ho najít! Nikdo si neuvědomuje, že by mohl utrpět nevratné poškození… Ze spánku ho vytrhl hlas. Kdosi nad ním stál a mluvil na něj.

„Vaše pití, pane doktore.“ Hosteska mu s úsměvem podala tác. „Přemýšlela jsem, jestli vás mám vzbudit, nebo nechat spát.“

„Děkuji. A omlouvám se, jsem strašně unavený.“

„Chápu, pane doktore. Cestování letadlem člověka pořádně vyčerpá. Zejména když musí odletět narychlo a na velkou vzdálenost.“

„Máte pravdu, slečno.“ Panov se napil. „Děkuji vám.“

„Jste Američan, že?“

„Jak jste to poznala? Nenosím přece ani kovbojský klobouk, ani havajskou košili.“

Dívka se vesele zasmála. „Znám řidiče, který vás přivezl. Pracuje pro americkou bezpečnost. Hezký chlapík, velmi šarmantní.“

„Bezpečnost? Myslíte jako policii?“

„Jistě, ale on to slovo nikdy nepoužívá… Váš společník se už vrací.“ Hosteska ztišila hlas. „Můžu se vás na něco zeptat, pane doktore? Potřebuje vozík?“

„Proboha, ne. Chodí tak už řadu let.“

„Dobře. Odpočiňte si a užijte si Paříž.“ Hosteska odešla a za okamžik se vedle Panova posadil Alex Conklin, očividně znepokojený.

„Stalo se něco?“ zeptal se Mo.

„Právě jsem mluvil s Charliem Cassetem ve Washingtonu.“

„Toho máš rád a věříš mu, ne?“

„Je dobrý, zejména když jedná přímo s lidmi a nehledí jenom do papírů nebo na obrazovku monitoru.“

„Zdá se, že tvůj přítel udělal něco, s čím nesouhlasíš.“

„Kdyby měl víc informací, sám by s tím nesouhlasil. Nejde ani tak o to, co udělal, nýbrž s kým. Uzavřel oficiálně neschválenou dohodu s jistým Dimitrijem Krupkinem z ruské ambasády tady v Paříži. Budeme spolupracovat s místní rezidenturou KGB – ty, já, Bourne a Marie –, pokud se nám podaří se s nimi spojit. K setkání má dojít zhruba za hodinu v Rambouilletu.“

„Co to má znamenat?“ vydechl Morris užasle.

„Dlouhý příběh a my máme málo času. Moskva chce Šakalovu hlavu. Bez těla. Washington nás nemůže ani podporovat, ani chránit, a tak musíme v případě potíží spoléhat na Sověty.“

Panov se zamračil a potřásl hlavou. „Počítám, že jsi takový vývoj nejspíš neočekával, ale za sebe musím říct, že mě to trochu uklidnilo.“

„Jenže ty neznáš Dimitrije Krupkina, Mo. Casset taky ne. Zato já ano.“

„Copak? Jeden z těch zloduchů?“

„Kruppie a zloduch? To zrovna ne…“

„Kruppie?“ podivil se Panov.

„Známe se už dlouho. Jako mladí zelenáči jsme na sebe narazili koncem šedesátých let v Istanbulu, později v Aténách a potom v Amsterdamu… Krupkin není v jádru zlý a má lepší mozek než osmdesát procent šašků v naší branži. A je to tvrdý pracant. Jeho problém spočívá v tom, že žije na nesprávné straně barikády, v nesprávném společenském systému. Škoda že jeho rodiče neodešli z Ruska s mými, když bolševici svrhli cara.“

„Pořád zapomínám na tvůj původ.“

„Pomáhá mi, že umím dokonale rusky. Při rozhovoru s Krupkinem poznám všechny nuance. Je rozený kapitalista. Má to v krvi. Stejně jako ekonomičtí ministři v Pekingu je doslova posedlý penězi – a vším, co si za ně můžeš koupit. Když ho nikdo nevidí a nemůže ho volat k zodpovědnosti, klidně se nechá koupit.“

„Myslíš třeba od Šakala?“

„V Aténách jsem zažil, že si ho koupil řecký stavitel, který prodával Washingtonu pozemky na další přistávací dráhy v době, kdy Krupkin věděl, že nás komunisti z Řecka vykopnou. Dostal zaplaceno, aby držel zobák. V Amsterdamu jsem na vlastní oči viděl, jak zprostředkovává obchody s diamanty pro moskevskou elitu. Jednou jsem si s ním zašel na skleničku a zeptal se ho, co to sakra provádí. Víš, co mi odpověděl? Seděl si tam v obleku, jaký bych si já nemohl dovolit, a řekl mi: Víš, Alekseji, já udělám všechno, co je v mých silách, abych vás přechytračil a pomohl Nejvyššímu sovětu ovládnout svět, ale kdybys neměl kam na dovolenou, můžu tě pozvat do krásného domu na břehu Ženevského jezera, který mi říká pane. To mi odpověděl, Mo.“

„Pozoruhodné. Všechno jsi to samozřejmě řekl svému příteli Cassetovi.“

„Samozřejmě jsem mu nic neřekl.“

„Panebože, proč?“

„Protože Kruppie Charliemu nikdy nepřiznal, že mě zná. Casset možná má svou dohodu, ale trumfy držím v ruce já.“

„Jak to?“

„David – Jason – má na Kajmanech uloženo přes pět milionů. Za pouhý zlomek této částky si v případě potřeby Krupkina koupím a on bude pracovat výhradně pro nás.“

„Mám tomu rozumět tak, že Cassetovi nevěříš?“

„Kdepak. Svěřil bych mu svůj život. Jenom si nejsem jistý, zdali bych měl svěřit do jeho rukou i otěže. On a Holland mají jiné priority než my. Jim jde o Medusu, nám o Davida a Marii.“

„Pánové?“ Hosteska se vrátila. „Váš automobil na vás čeká na jižním nástupišti.“

„Víte jistě, že je pro nás?“

„Řidič mě informoval, že jeho zákazník pan Smith má umělou nohu.“

„V tom případě bude skutečně náš.“

„Je to dost daleko, pánové. Požádala jsem nosiče, aby se postaral o vaše zavazadla.“

„Děkuji, slečno.“ Conklin vytáhl z kapsy peněženku.

„Promiňte, pane, ale my nesmíme přijímat spropitné.“

„Omlouvám se, zapomněl jsem… Můj kufr zůstal u vás v kanceláři, že?“

„Ano. Nosič vám ho spolu se zavazadlem pana doktora odnese na nástupiště.“

Když kráčeli dlouhou chodbou k hlavnímu terminálu letiště Orly, Conklin se Panova zeptal: „Jak věděla, že jsi doktor? Snad jsi jí nenabízel svoje služby?“

„To těžko. Jak bych asi dojížděl?“

„Tak jak to věděla?“

„Nejspíš od strážného, který mě přivezl. Zřejmě se s ním zná. Tvrdí o něm, že je velmi šarmantní.“

„Aha.“ Alex zvedl zrak a hledal návěstní tabule, které by je vyvedly z přeplněného terminálu na jižní nástupiště.

Ani on, ani psychiatr si nevšiml, že z diplomatického salonku vyšel elegantně oblečený muž olivové pleti, zvlněných černých vlasů a velkých tmavých očí, které upíral na záda obou Američanů. Spěšně se prodíral davem a na nástupiště taxíků se dostal před nimi. Pak vylovil z kapsy fotografii a nejistě na ni zamžoural. Na snímku byl doktor Morris Panov ve světlé nemocniční noční košili a se skelným pohledem v omámených očích.

Řidič jednoho z čekajících taxíků přistoupil k Panovovi a Conklinovi a něco jim vysvětloval. Pak nosič přinesl jejich zavazadla a oba Američané nastoupili do auta. Olivově snědý muž mávl na soukromý automobil parkující opodál. Vůz ho naložil a zařadil se do provozu o dva automobily za taxíkem.

„Pazzo!“ řekl černovlasý muž italsky ženě středního věku, která seděla za volantem. „Šílené! Tři dny tady čekáme a pozorujeme všechny cestující z Ameriky, a když už to chceme vzdát, ukáže se, že ten blázen z New Yorku měl pravdu. Jsou to oni! Zastav, vystřídáme se. Budu řídit a vysadím tě u nejbližšího telefonu. Spoj se s našimi lidmi ve Státech a řekni jim, ať vyřídí DeFaziovi, že má zajít do své oblíbené restaurace a čekat tam, až mu zavolám. Nesmí odejít, dokud s ním nepromluvím.“

„Jste to vy, starý pane?“ zeptala se hosteska z diplomatického salonku na letišti tiše.

„Ano, jsem,“ odpověděl roztřesený hlas na druhém konci linky. „Andělské zvony v mých uších mě volají na věčnost.“

„V seznamu, který jsme dostali minulý týden, byl uveden kulhající Američan, který bude možná doprovázen lékařem. Říkám to správně?“

„Správně. A?“

„Prošli letištěm. Oslovila jsem společníka toho mrzáka pane doktore a on zareagoval.“

„Kam odjeli? Musím to vědět.“

„S tím se mi nesvěřili, ale pokusím se vám sehnat dodatečné informace, abyste to mohl zjistit. Nosič by měl mít popis a poznávací značku taxíku, který je odvezl.“

„Ve jménu božím, sežeňte mi ty informace co nejrychleji.“

Pět tisíc kilometrů od Paříže seděl Louis DeFazio u zadního stolu své oblíbené brooklynské restaurace. Dojedl pozdní oběd, otřel si ústa jasně červeným plátěným ubrouskem a snažil se udržet svůj obvyklý žoviální výraz, zatímco by se do látky nejraději zahryzl a roztrhal ji, než aby si stíral ze rtů rajský protlak. Tvrdne tady už tři hodiny! Jak dlouho může dvěma Američanům trvat, než dojedou z letiště do centra Paříže a najdou si hotel? Tři hodiny určitě ne. Ledaže by ten pitomec z Palerma zabloudil a jel do Londýna, což by u chlapa z tohoto města nebylo zase nic tak neobvyklého.

DeFazio se utěšoval aspoň tím, že se nemýlil. Podle toho, co jim ten židovský cvokař pod jehlou vyžvanil, neměli on a jeho kamarád vysloužilý špicl jinou možnost, než odletět do Paříže za svým třetím kámošem, falešným atentátníkem… Potom Nicolo s cvokařem zmizeli, jako by se po nich slehla zem, ale to nevadí. Žid utekl a Nicky skončí za mřížemi, ale nepromluví, poněvadž ví, co by ho čekalo za nepříjemnosti, například rána nožem do ledvin. Navíc nemůže policajtům prozradit nic, co by každý právník nedokázal během minuty smést ze stolu jako bláboly duševně chorého šílence. Cvokař ví jen tolik, že seděl zavřený kdesi na farmě, pokud si na to vůbec vzpomene.

A protože se Louis DeFazio nemýlil, může se těšit, že v ulicích Paříže na něj čeká sedm milionů. Panebože, sedm melounů! Vyplatí těm palermským pitomcům víc, než se odvážili doufat, a pořád mu zůstane pořádný balík.

Ke stolu přistoupil starý číšník, strýc majitele podniku, a Louis zatajil dech. „Máte telefon, signore DeFazio.“

Mafiánský šéf zamířil jako obvykle k veřejnému automatu na konci chodby vedle pánských toalet. „Tady New York,“ ohlásil se.

„Tady Paříž.“

„Kde se sakra flákáte? Nejel jste náhodou do Londýna? Trčím tady už tři hodiny!“

„Do Londýna ne. Jezdil jsem po zastrčených neosvětlených francouzských silničkách a málem přišel o nervy. A místo, kam jsem se nakonec dostal, je ještě šílenější.“

„Kde teda jste?“

„Volám z vrátnice a zaplatil jsem za to sto dolarů. Vrátný na mě čumí oknem. Asi se bojí, že mu ukradnu kastrůlek od večeře.“

„A k čemu patří ta vrátnice?“

„Ke hřbitovu asi čtyřicet kilometrů od Paříže. Řeknu vám…“

„Hřbitov?“ skočil mu do řeči Louis. „Proč sakra tam?“

„Protože sem naši dva přátelé odjeli rovnou z letiště. Momentálně zde probíhá noční pohřeb. Smuteční hosté jdou v průvodu se svíčkami v rukou. Jestli sem ti dva přijeli kvůli tomuhle barbarskému obřadu, tak musíte mít v Americe zatraceně znečištěné ovzduší, že jim to tak vlezlo na mozek.“

„Přijeli na důležitou schůzku,“ řekl Louis spíše sám pro sebe a hlasitěji dodal: „Držte se stranou, ale neztraťte je z očí. Pokusím se tam dostat co nejrychleji, ale musím to vzít oklikou přes Kanadu nebo Mexiko, abych se ujistil, že mě nikdo nesleduje. Zítra odpoledne nebo pozítří časně ráno.“

„Ciao,“ rozloučila se Paříž.

„Omerta,“ připomněl Louis DeFazio zákon mlčení.

30

Svíčky v rukou truchlících tiše prskaly, jak do roztaveného vosku dopadaly kapky drobného mrholení. Dvoustup smutečních hostů kráčel za bílou rakví, kterou nesla na ramenou šestice mužů, jimž na vlhkém betonu hřbitovních cestiček podkluzovaly nohy. Vedle průvodu šli čtyři bubeníci a dotvrzovali náladu pohřebním pochodem. Morris Panov potřásal hlavou a pozoroval podivný noční obřad. Ulevilo se mu, když spatřil Alexandera Conklina, jenž se k němu kulhavě proplétal mezi náhrobky.

„Viděl jsi je?“ zeptal se Alex.

„Ne,“ odpověděl Panov. „Počítám, že ty taky ne.“

„Ještě hůř. Narazil jsem na blázna.“

„Jak?“

„Ve vrátnici se svítilo, takže jsem tam zašel, protože mě napadlo, jestli nám tam David nebo Marie nenechali vzkaz. U brány stál jakýsi šašek a čuměl do okna. Řekl mi, že je noční hlídač, a zeptal se, jestli si nechci půjčit jeho telefon.“

„Jeho telefon?“

„Jo. Prý v noci vybírá speciální sazbu, jelikož nejbližší budka je deset kilometrů daleko.“

„Tak to byl opravdu blázen,“ potvrdil psychiatr.

„Vysvětlil jsem mu, že hledám jednoho muže a jeho ženu, a zajímal jsem se, jestli pro mě u něho nenechali vzkaz. Vzkaz prý nemá, zato telefon ano. Dvě stě franků za hovor. Šílenec.“

„Zdá se, že bych si tady mohl založit úspěšnou praxi,“ podotkl Mo s úsměvem. „A procházející se dvojici tady náhodou neviděl, že?“

„Zeptal jsem se ho a on souhlasně přikyvoval. Prý jich tu potkal desítky. Pak máchl rukou k tomu svíčkovému pochodu a vrátil se ke svému pitomému oknu.“

„Mimochodem, nevíš, co je to za obřad?“

„I na to jsem se ptal. Prý nějaký kult, který pohřbívá své mrtvé jenom v noci. Podle něho to jsou cikáni. Když mi to říkal, pokřižoval se.“

„Budou to mokří cikáni,“ poznamenal Panov a vyhrnul si límec ke krku; mžení se změnilo v déšť.

„Bože, jak to, že mě to nenapadlo?“ zvolal Alex.

„Co? Déšť?“ zeptal se psychiatr udiveně.

„Ne. Ta velká hrobka tamhle v polovině svahu. Tam se to stalo.“

„Tam ses pokusil…“ Morris větu nedokončil; nemusel.

„Mohl mě zabít, ale neudělal to,“ doplnil Alex. „Jdeme!“

Oba Američané vyrazili po štěrkové cestičce do kopce. Tmou probleskovaly bílé náhrobky lesknoucí se vlhkostí. „Pomalu,“ zasípal Panov lapaje po dechu. „Ty už jsi na tu umělou nohu zvyklý, ale já jsem ještě nepřekonal následky drog.“

„Pardon.“

„Mo!“ křikl ženský hlas zpod mramorového portika. Mezi nosnými sloupy hrobky tak velké, že připomínala menší mauzoleum, stála temná postava a mávala pažemi.

„Marie!“ zvolal Panov a předběhl Conklina.

„No jasně,“ brblal za ním Alex naštvaně a s obtížemi klusal přes mokrou trávu. „Uslyšíš ženskou a po následcích drog ani památky. Potřebuješ psychiatra, ty simulante!“

Vřele se objali – rodina byla pohromadě. Zatímco Marie a Morris spolu tiše rozmlouvali, Jason odtáhl Alexe pod okraj stříšky nad hrobkou. Obřad se svíčkami již končil, účastníci procesí se vesměs rozprchli a jen hrstka nejotužilejších stála u hrobu. „Nechtěl jsem se setkat zrovna tady, Alexi, ale při té spoustě lidí dole mi nic jiného nezbývalo.“

„Vzpomínáš na tu širokou cestu u brány? Byl jsem vyřízený. Došla mi munice a tys mně mohl klidně ustřelit hlavu.“

„Kolikrát ti mám říkat, že se pleteš? Nemohl jsem tě zabít. Měl jsi to v očích, i když jsem ti do nich pořádně neviděl. Vztek a zmatek, ale zmatek převládal.“

„To přece nemůže být důvod, abys nezabil člověka, který ti usiluje o život.“

„Může, když jsi ztratil paměť a zůstaly ti jen útržky vzpomínek, pulzující obrazy…“

Conklin k němu vzhlédl se smutným úsměvem. „To je Morrisův termín. Ukradl jsi mu ho.“

„Možná,“ připustil Jason a oba se ohlédli k dvojici před hrobkou. „Mluví s ním o mně.“

„Proč by neměla. Bojí se o tebe a on taky.“

„Mrazí mě při pomyšlení, kolik dalších důvodů k obavám jim přidám. Tobě ostatně taky.“

„Co se mi snažíš naznačit, Davide?“

„Na Davida zapomeň. David Webb neexistuje. Je to jen role, kterou pro ni hraju. Přiznávám, že dost mizerně. Chci, aby se vrátila do Států k dětem.“

„To neudělá. Přišla tě sem najít a podařilo se jí to. Pamatuje si Paříž před třinácti lety a neopustí tě. Bez ní bys už dnes nežil.“

„Je jako balvan na krku. Musí odejít. Nějak to vymyslím.“

Alex pohlédl do mrazivých očí svého vlastního výtvoru. „Je ti padesát, Jasone,“ řekl tiše. „Nejsme v Paříži před třinácti lety nebo v Saigonu před dvaceti. Dnes potřebuješ veškerou dostupnou pomoc. Jestli se domnívá, že ti může aspoň v něčem přispět, věřil bych jí.“

Bourne k němu sklonil hlavu a probodl ho pohledem. „Já posoudím, čemu má kdo věřit.“

„Zacházíš trochu daleko, kamaráde.“

„Ty víš, jak to myslím,“ zmírnil Jason tón. „Nechci, aby se opakoval Hongkong. V tom se mnou snad souhlasíš.“

„Tím bych si nebyl tak jistý… Víš co, pojďme odsud. Náš řidič ví o slušné venkovské hospůdce v Epernonu asi deset kilometrů odsud, kde si můžeme promluvit. Musíme probrat pár věcí.“

„Moment,“ zadržel ho Bourne. „Pověz mi, proč jsi přivedl Panova?“

„Protože kdybych to neudělal, píchl by mi místo penicilinu strychnin.“

„Co to má sakra znamenat?“

„Přesně to, co říkám. Patří k nám a ty to víš lépe než Marie nebo já.“

„Něco se mu stalo, že? V souvislosti se mnou.“

„Přežil a vrátil se. Víc zatím vědět nepotřebuješ.“

„Medusa, nemám pravdu?“

„Ano, ale opakuju – vrátil se a kromě únavy je docela v pořádku.“

„No dobře… Takže tvůj řidič navrhuje slušnou venkovskou hospůdku asi deset kilometrů odsud.“

„Ano. Zná Paříž a okolí jako své boty.“

„Co je zač?“

„Francouzský Alžířan, který už roky pracuje pro Agenturu. Poslal nám ho Charlie Casset. Je tvrdý, zkušený, dobře placený a vyzná se. A hlavně mu můžeme věřit.“

Seděli v zadním boxu typického venkovského hostince, vybaveného masivním borovicovým nábytkem a dobře zásobeným vinným sklepem. Majitel, usměvavý tlouštík s růžovoučkými tvářičkami, květnatými slovy vychválil svou kuchyni, a přestože nikdo neměl hlad, Bourne objednal čtyři předkrmy, aby mu udělal radost. Uspěl. Majitel jim poslal dvě karafy vína a láhev minerálky a držel se od jejich stolu stranou.

„Dobře, Mo,“ řekl Jason. „Nechceš mi prozradit, co se ti stalo a kdo ti to udělal, ale jinak jsi pořád ten zpupný, panovačný a ukecaný šaman, kterého známe už třináct let. Říkám to správně?“

„Správně, ty schizofrenický uprchlíku z blázince. A pro případ, že bys mě snad podezříval z hraní si na hrdinu, chci ti objasnit, že jsem zde jen proto, abych chránil svá nezadatelná lidská práva. Silně se zajímám o zde přítomnou rozkošnou Marii, která, jak sis jistě všiml, sedí vedle mě, a ne po tvém boku. Při pomyšlení na její karbenátky mi tečou sliny.“

„Miluju tě, Mo,“ řekla manželka Davida Webba a stiskla mu předloktí.

„Já jsem zde taky,“ přihlásil se Conklin. „Jmenuju se Alex a mám pár věcí, o kterých chci mluvit, ale karbenátky mezi ně nepatří… Ale měla bys vědět, Marie, že jsem je včera vychválil až do nebe řediteli Hollandovi.“

„Co proboha pořád máte s těmi mými karbenátky?“

„Myslím, že to dělá ta červená omáčka,“ poznamenal Panov.

„Mohli bychom přistoupit k věci?“ zeptal se Jason Bourne bezbarvým hlasem.

„Promiň, zlato.“

„Budeme spolupracovat se Sověty,“ vypálil Conklin a rychle pokračoval, aby předešel námitkám ze strany Jasona a Marie.

„Nebojte se, znám toho člověka už dlouho, ale Washington o tom neví. Jmenuje se Dimitrij Krupkin, a jak už jsem řekl Morrisovi, dá se koupit za pět stříbrných.“

„Dej mu jedenatřicet,“ ušklíbl se Bourne, „aby ses pojistil, že bude na naší straně.“

„Myslel jsem si, že to řekneš. Nějaký strop?“

„Žádný.“

„Ne tak rychle,“ vložila se Marie. „Jaká je vyvolávací cena?“

„Promluvila naše ekonomka,“ konstatoval Panov a napil se vína.

„Když uvážím jeho postavení v pařížské rezidentuře KGB, navrhuju padesát tisíc dolarů.“

„Nabídni mu pětatřicet a nech se dotlačit až na pětasedmdesát. V případě nutnosti klidně i na sto.“

„Proboha svatého!“ zvolal Jason. „Mluvíme tady o nás, o Šakalovi. Dej mu, o co si řekne.“

„Snadno koupený, snadno ztracený kvůli vyšší nabídce,“ oponovala Marie.

„Má pravdu?“ zeptal se Bourne a hleděl na Conklina.

„Za normálních okolností jistě, ale v tomto případě mu nabízíme nově otevřený diamantový důl. Nikdo si nepřeje Carlosovu smrt silněji než Sověti a člověk, který jim přinese jeho hlavu, se pro Kreml stane největším hrdinou. Uvědom si, že absolvoval výcvik v Novgorodu. To mu Moskva nikdy nezapomene.“

„Tak se drž její rady, ale hlavně ho kup.“

„Rozumím.“ Conklin se natáhl pro sklenici minerálky. „Ještě dnes mu zavolám a domluvím s ním na zítřek schůzku. Nejspíš oběd někde na předměstí Paříže. Před polednem, než se začnou trousit běžní hosté.“

„Proč ne tady?“ navrhl Bourne. „Izolovanější podnik bys těžko hledal, a navíc už znám cestu.“

„Dobrý nápad,“ souhlasil Alex. „Promluvím s majitelem. Ale ne všichni čtyři. Jenom já a Jason.“

„Právě jsem to chtěl navrhnout,“ řekl Bourne chladně. „Marie se nesmí do ničeho zaplést. Nikdo ji nesmí ani vidět, ani slyšet. Je to jasné?“

„Davide, opravdu…“

„Ano, opravdu.“

„Zůstanu s ní,“ vyhrkl Panov. „Karbenátky?“ dodal, aby uvolnil napětí.

„Nemám k dispozici kuchyni, ale v restauraci nabízejí vynikající čerstvé pstruhy.“

„Člověk musí něco obětovat,“ povzdechl si psychiatr.

„Měli byste jíst v pokoji,“ prohlásil Bourne neústupně.

„Nehodlám ze sebe udělat vězně,“ ohradila se Marie tiše s pohledem upřeným do manželových očí. „Nikdo nás zde nezná, nikdo neví, že jsme tady, a domnívám se, že když se někdo zavře v pokoji a nevychází z něho, vzbudí mnohem větší podezření než normální Francouzka, která si užívá dovolenou.“

„V tom má pravdu,“ uznal Alex. „Carlos určitě rozhodil sítě a každý, kdo vybočuje z normálu, v nich může uvíznout. A ty můžeš předstírat, že jsi lékař, Mo. Nikdo ti sice neuvěří, ale dodá ti to jistou svatozář. Z důvodů, které zcela unikají mému chápání, doktory většinou nikdo nepodezírá.“

„Psychopate nevděčný,“ prskal Panov.

„K věci,“ štěkl Bourne.

„Nebuď hrubý, Davide.“

„Nejsem hrubý, jenom netrpělivý. Vadí to?“

„Uklidněte se, ano?“ požádal Conklin. „Všichni jsme vynervovaní, ale musíme si ujasnit další postup. Jakmile Krupkin nastoupí na palubu, jeho prvním úkolem bude vypátrat číslo, které dal Gates Prefontaineovi v Bostonu. Musíme vědět, komu patří, a Krupkin nám to může zjistit.“

„Gates? Randolph Gates?“ žasl psychiatr. „Mluvíš o tom…“

„Ano. Hvězda právnického nebe a zasedacích síní správních rad.“

„Tak to je síla… A kdo je ten druhý? Prefontaine nebo jak se jmenuje?“

„Soudce zbavený taláru, který náhodou narazil na Šakalův kontakt. Právě od něj získal pařížské telefonní číslo, na kterém je možné se s Šakalem spojit. Bylo jiné než to, které už měl Jason.“

„Ten by se ti líbil, Mo,“ vložila se Marie. „Mohl bys ho studovat celé měsíce. Navzdory alkoholu, korupci, vězení a ztrátě rodiny si zachoval nedotčený intelekt. Neháže svou vinu na druhé, jak to dělají všichni ostatní, a má úžasný smysl pro ironický humor. Kdyby mělo ministerstvo spravedlnosti jen špetku rozumu, pustilo by ho zpátky na soudcovskou lavici… Po Šakalových lidech šel z principu, protože chtěli zabít mě a děti. Za to, co předvedl ve druhém kole, si zaslouží odměnu a já osobně dohlédnu, aby ji dostal.“

„Vidím, že ses do něho zamilovala,“ poznamenal Panov. „Ano. Miluju ho stejně jako tebe a Alexe. Tolik jste pro nás riskovali…“

„Můžeme se vrátit k tomu, proč tady sedíme?“ zeptal se Bourne vztekle. „Mě nezajímá minulost, ale zítřek.“

„Nejsi jen hrubý, můj drahý, ale také nevděčný.“

„Budiž. Kde jsme skončili?“

„U Prefontainea,“ odpověděl Conklin ostře. „Ale ten už není důležitý, protože podle mého názoru v Bostonu dlouho nepřežije… Zítra ráno ti zavolám do penzionu v Barbizonu a domluvím termín obědu. Sejdeme se tady. Až se budeš vracet, dávej pozor na cestu, ať se tu zítra nemotáš jako moucha na sněhu. A jestli je pravda, co ten tlusťoch říkal o místní kuchyni, Kruppie bude nadšený a bude každému vykládat, že to tady objevil.“

„Kruppie?“

„Uklidni se. Říkal jsem, že je to starý známý.“

„A nemusíš to dál rozvádět,“ dodal Panov. „Zejména Istanbul a Amsterdam. Jste oba zloději k pohledání.“

„To si rádi odpustíme,“ podotkla Marie. „Pokračuj, Alexi. Co bude zítra?“

„Mo a já si vezmeme taxi a přijedeme k vám a potom odjedu s tvým manželem sem. Po obědě ti zavolám.“

„Co ten řidič, kterého vám poslal Casset?“ zeptal se Chameleon a přeměřil si Alexe mrazivým pohledem.

„Co s ním? Za dnešek dostal zaplaceno dvakrát tolik, než si s taxíkem vydělá za měsíc, a až nás vysadí před hotelem, zmizí a už ho neuvidíme.“

„A on někoho uvidí?“

„Jestli chce žít a posílat peníze rodině do Alžírska, tak ne. Jak říkám, Casset za něj ručí.“

„Dobře, tak zítra. A teď se rozloučíme. Musím se vyspat, čeká nás rušný den.“

Alžírská čtvrť Paříže se rozkládá na rozhraní mezi desátým a jedenáctým městským obvodem. Nízké budovy jsou pařížské, ale zvuky a vůně arabské. Úzkými uličkami projela černá limuzína se zlatým krucifixem v purpurovém věnci na dveřích a zastavila před dvoupatrovým nájemným domem. Vystoupil z ní starý kněz, zamířil ke dveřím, chvíli studoval jmenovky u zvonků a pak stiskl příslušné tlačítko.

„Oui?“ ozvalo se kovově z reproduktoru.

„Jsem kurýr z amerického velvyslanectví,“ odpověděl muž v sutaně lámanou francouzštinou. „Nemůžu opustit vozidlo a mám pro vás naléhavou zprávu.“

„Už běžím,“ řekl Francouz alžírského původu, který se živil jako taxikář a příležitostně pracoval pro Casseta. Za necelou minutu vyšel před dům na úzký chodník. „Proč jste oblečený jako farář?“ zeptal se starce, který stál vedle limuzíny a zakrýval emblém na dveřích.

„Protože jsem katolický kněz, synu. Chce s vámi mluvit náš vojenský přidělenec.“ Otevřel dveře auta.

„Udělám pro vás spoustu věcí, lidičky,“ zasmál se taxikář a nahlédl do kabiny, „ale nechat se zverbovat do vaší armády mezi ně nepatří… Ano, pane? Co pro vás mohu udělat?“

„Kam jste odvezl naše lidi?“ zeptala se postava skrytá ve stínu na zadním sedadle.

„Jaké lidi?“ V Alžířanově hlase zaznělo znepokojení.

„Ty dva, co jste před několika hodinami vyzvedl na letišti. Kulhavého mrzáka a jeho společníka.“

„Jestli jste opravdu z ambasády a potřebujete tuto informaci, spojte se s velvyslancem a on vám to řekne.“

„Řeknete mi to vy!“ Mohutný muž v šoférské uniformě se vynořil za taxikářem jako duch, rozmáchl se obuškem a praštil ho do hlavy. Zachytil bezvědomou oběť a nacpal ji na zadní sedadlo, pak oběhl kapotu a posadil se za volant. Stařec v kněžské sutaně nastoupil dozadu, přibouchl dveře a automobil se rozjel.

O hodinu později zastavila limuzína na rue Houdon, necelý domovní blok od Place Pigalle, a na dlažbu dopadla zakrvácená mrtvola frankoalžírského taxikáře. Muž ve stínu na zadním sedadle oslovil starce v kněžském ornátu.

„Sedni do auta a zajeď před hotel toho mrzáka. Nespi. Ráno tě někdo vystřídá a můžeš odpočívat celý den. Budeš hlásit každý jeho pohyb, a kdyby odjel, budeš ho sledovat. Nesmíš mě zklamat.“

„Nikdy, monsignore.“

Příroda neobdařila Dimitrije Krupkina zrovna urostlou postavou, ale vypadal vyšší a silnější, než ve skutečnosti byl. Měl příjemný, byť poněkud masitější obličej, a pečlivě zastřižené vlasy a bradka barvy pepře a soli vhodně doplňovaly modré oči a plné rty zvlněné do zdánlivě trvalého úsměvu. Na první pohled člověk, který si uměl užívat života. V dané chvíli seděl otočený tváří k zadní stěně boxu v téměř prázdném venkovském hostinci v Epernonu a hleděl přes stůl na Alexe Conklina, který se usadil vedle muže, jehož nepovažoval za nutné představit, a právě vysvětloval, že už nepije alkohol.

„Svět spěje ke svému konci!“ zvolal Rus anglicky s výrazným přízvukem a spráskl ruce. „Aspoň vidíš, jak dopadne dobrý člověk, když se odstěhuje na požitkářský Západ. Škoda. Tvoji rodiče měli zůstat doma.“

„Nemyslím, že bys chtěl srovnávat procento alkoholiků u vás a v Americe.“

„Asi ne,“ usmál se Krupkin. „Dobře, promluvme si o penězích, můj vážený starý nepříteli. Kde a jak dostanu zaplaceno podle dohody, kterou jsme včera v noci po telefonu uzavřeli?“

„Kde a jak chcete dostat zaplaceno?“ zeptal se Jason.

„Aha, takže mým dobrodincem budete vy, pane?“

„Ano, platit vás budu já.“

„Moment!“ zašeptal Conklin, jehož pozornost upoutalo dění před vchodem do restaurace. Vyklonil se z boxu s dlaní na čele a rychle se zase stáhl, když vrchní uváděl dvojici k rohovému stolu vlevo od baru.

„Co je?“ zajímal se Bourne.

„Nevím… Něco se mi…“

„Kdo to přišel, Alekseji?“

„No právě. Mám dojem, že bych toho chlapa měl znát, ale nevzpomínám si…“

„Kde sedí? V boxu?“

„Ne, u stolu. V rohu za barem. Přišel s nějakou ženou.“ Krupkin se přesunul k okraji sedadla, rozložil náprsní tašku a vytáhl z ní malé zrcátko o rozměrech kreditní karty. Podržel je ve složených dlaních a chvíli s ním otáčel, až získal správný úhel. „Vidím, že se z tebe stal náruživý čtenář pařížských bulvárních plátků,“ zasmál se Rus, vrátil zrcátko do náprsní tašky a tu pak do kapsy saka. „Je z italské ambasády a ta žena je jeho manželka. Paolo a Divinia. Příjmení mi vypadlo, ale mám dojem, že obsahuje šlechtický predikát. Diplomat na protokolární úrovni. Pořádají nákladné večírky a jsou nechutně bohatí.“

„V těchto kruzích se nepohybuju, ale přesto jsem ho už někde viděl.“

„Pochopitelně. Vypadá jako každá italská televizní hvězda středního věku. Anebo jako majitel vinic, který v reklamě vychvaluje své chianti bianco.“

„No, asi máš pravdu.“

„Mám,“ přitakal Krupkin a otočil se k Jasonovi. „Napíšu vám číslo účtu a jméno ženevské banky.“ Sáhl do kapsy pro tužku a přitáhl si papírový ubrousek, ale než mohl začít psát, přistoupil k němu asi třicetiletý štíhlý muž, který rychle prošel restaurací.

„Co se stalo, Sergeji?“ zeptal se ho Krupkin.

„Nejde o vás, pane,“ odpověděl agent KGB. „O něj,“ kývl hlavou na Jasona.

„Co se stalo?“ zopakoval Bourne.

„Někdo vás sledoval. Zprvu jsme si nebyli jistí, protože to byl stařec s nemocnou prostatou – dvakrát vyběhl z auta a vymočil se –, ale jakmile se usadil, mžoural čelním sklem na vývěsní štít, aby zjistil název podniku, a pak použil radiotelefon.“

„Jak víte, že sledoval zrovna mě?“

„Přijel krátce po vás. My jsme tady už půl hodiny a zajišťujeme okolí.“

„Zajišťujete okolí?“ vyletěl Conklin a sežehl Krupkina pohledem. „Domníval jsem se, že tato schůzka je striktně mezi námi.“

„Drahý Alekseji, opravdu sis myslel, že bych se s tebou sešel, aniž bych si zajistil ochranu? Nebojím se samozřejmě tebe, ale agresorů ve Washingtonu. Jen si to představ. Náměstek ředitele CIA se mnou jedná kvůli svému muži a chová se tak, jako by si myslel, že já toho chlapíka neznám. Takový amatérismus!“

„Já jsem mu o tobě nikdy neřekl!“

„Ach, chyba je tedy na mé straně. Omlouvám se, Alekseji, za…“

„Nemusíte se omlouvat,“ přerušil ho Bourne stroze. „Ten Šakalův stařec…“

„Carlos!“ vybuchl Krupkin; zrudl a jeho modré oři zahořely hněvem. „Jde po tobě Šakal, Alekseji?“

„Ne, po něm,“ odvětil Conklin. „Po tvém dobrodinci.“

„Panebože! Už chápu. Přesně to zapadá do našich zjištění. Takže mám tu čest seznámit se s nechvalně proslulým Jasonem Bournem. Rád vás poznávám, pane! Zdá se, že ohledně Carlose sledujeme stejný cíl, nemám pravdu?“

„Jestli vaši muži za něco stojí, můžeme toho cíle dosáhnout za necelou hodinu. Jdeme! Padáme odsud! Zadem! Přes kuchyni, oknem, to je jedno. Našel mě. Můžete vsadit krk, že si sem pro mě přijde. Jenomže neví, že my o tom víme. Pohyb!“

Trojice vstala od stolu a Krupkin vychrlil instrukce na svého spolupracovníka: „Zajeďte s autem dozadu, ale nenápadně, Sergeji. Nesmí to vypadat, že spěcháte, rozumíte?“

„Můžeme odjet necelý kilometr po silnici, odbočit na louku a vrátit se tak, že nás ten stařec neuvidí.“

„Výborně. Záloha ať zůstane na místě a dává pozor.“

„Samozřejmě, soudruhu.“ Agent odběhl k východu.

„Záloha?“ vybuchl Alex. „Ty sis přivedl zálohu?“

„Prosím tě, Alekseji, nehádejme se o malichernosti. Je to koneckonců tvoje chyba. Proč jsi mi v noci do telefonu neřekl, že taháš za nos svého šéfa?“

„Já nikoho za nos netahám,“ ohradil se Conklin.

„Ale o zcela čistém vztahu mezi centrálou a terénem mluvit nemůžeme, že? Ne, Alekseji Nikolajeviči Konsolikove, věděl jsi, že mě můžeš využít, a udělals to. Jsi přece Rus, můj vážený nepříteli!“

„Mohli byste vy dva sklapnout a vypadnout odsud?“

Stáli na okraji vzrostlé louky asi třicet metrů od starcova auta, na které zřetelně viděli, a čekali na Krupkinův pancéřovaný citroen. Alex a důstojník KGB, dva stárnoucí profesionálové, vzpomínali – ke značné Bourneově nelibosti – na minulé zpravodajské operace a vzájemně si vytýkali chyby, jichž se protistrana dopustila. Zálohu sovětské tajné služby tvořil nenápadný sedan zaparkovaný u krajnice, v němž seděli dva muži s automatickými zbraněmi, připravení okamžitě vyskočit a zahájit palbu.

Náhle se na příjezdové cestě vynořil kombík značky Renault a zastavil před restaurací. Přijely v něm tři dvojice. Všichni cestující kromě řidiče za hlasitého smíchu vystoupili a zamířili do hospůdky, zatímco jejich společník odvezl vůz na malé parkoviště.

„Zastavte je,“ vyhrkl Jason. „Mohli by přijít k úrazu nebo zemřít.“

„To by mohli, pane Bourne, ale jestli je zastavíme, ztratíme Šakala.“

Jason hleděl na Rusa neschopen řeči, myšlenky zamlžené přívaly vzteku a rozpaků. Nadechl se k protestu, ale slova mu uvázla v hrdle. A pak už bylo na jakékoliv námitky pozdě. Na příjezdovou cestu odbočila z pařížské dálnice hnědá limuzína a Bourne našel hlas.

„To auto ujelo z bulváru Lefebvre!“

„Odkud?“ nechápal Conklin.

„Na bulváru Lefebvre vyletělo před několika dny do vzduchu nějaké auto nebo náklaďák,“ vysvětlil Krupkin. „O tom mluvíte, že?“

„Byla to past. Na mě… Dodávka, pak limuzína a Carlosův dvojník – past. Vyjela z postranní ulice a zasypala nás palbou.“

„Vás?“ Alex se díval na Jasona a v jeho očích, zaťatých čelistech a pomalém prohýbání prstů rozpoznal neklamné známky zuřivého vzteku.

„Bernardinea a mě,“ zašeptal Bourne a nečekaně zvedl hlas. „Potřebuju pořádnou zbraň!“ zvolal. „Pistole, co mám v kapse, je mi k ničemu!“

Řidič sáhl pod sedadlo spolujezdce a přes rameno podal dozadu kalašnikov, který Jason okamžitě popadl a natáhl.

Limuzína zastavila se skřípěním pneumatik před restaurací, vyskočili z ní dva útočníci s punčochami přes obličej a automatickými zbraněmi v rukou, rozběhli se ke vchodu a zaujali postavení z obou stran dveří, tváří od nich. Z vozidla vystoupil třetí muž, který měl silně prořídlé vlasy a na sobě černý kněžský šat. Pokynul samopalem – oba komandos se otočili k dvojitým dveřím a položili ruce na mosazné kliky. Řidič limuzíny túroval motor.

„Jdeme!“ zařval Bourne. „To je on! Carlos!“

„Ne!“ zaburácel Krupkin. „Čekejte. Teď je to naše past. Musíme počkat, až do ní vleze.“

„Proboha svatého, uvnitř jsou lidé!“ protestoval Jason.

„Žádná válka se neobejde bez obětí, pane Bourne. Možná jste si toho nevšiml, ale my dva jsme ve válce. Ta vaše je mimochodem mnohem osobnější než ta moje.“

Z Šakalova hrdla unikl hlasitý pomstychtivý výkřik; oba teroristé rozrazili dveře a vtrhli dovnitř se zbraněmi nastavenými na střelbu dávkou.

„Teď!“ Sergej sešlápl plyn k podlaze. Citroen vyrazil na příjezdovou cestu a řítil se na limuzínu, ale zlomek vteřiny před nárazem zahřměla silná exploze – auto, v němž seděl Carlosův stařec, vybuchlo a tlaková vlna srazila vůz KGB na dřevěný plot, který ohrazoval parkoviště vedle restaurace. Hnědá limuzína místo útěku couvla asi dva metry, její řidič vyskočil z kabiny a kryl se za kapotou – spatřil sovětskou zálohu. Oba Rusové se rozběhli ke vchodu a Šakalův řidič jednoho z nich srazil krátkou dávkou k zemi. Druhý zalehl do vysoké trávy a bezmocně sledoval, jak kulky prostřelují pneumatiky a tříští skla jejich vozidla.

„Ven!“ řval Sergej a vytáhl Bournea ze sedadla na štěrk vedle plotu. Jeho nadřízený a otřesený Alex Conklin je následovali.

„Jdeme!“ zavelel Jason; zvedl se a pevně sevřel zbraň. „Ten hajzl odpálil rádiem bombu v autě.“

„Jdu první!“ řekl Krupkinův agent.

„Proč?“

„No, jsem mladší a silnější…“

„Hovno!“ Bourne se rozběhl. Kličkoval a lákal na sebe palbu a zlomek vteřiny předtím, než na něj Carlosův člověk vystřelil, se vrhl k zemi. Řidič se domníval, že dávka nepřítele zasáhla, a zvedl hlavu. Jason krytý trávou stiskl spoušť.

Druhý člen ruské zálohy uslyšel smrtelný výkřik zpoza limuzíny, vstal a postupoval dál ke vchodu do restaurace. Zevnitř se ozývala sporadická palba, do rachotu výstřelů zazníval jekot paniky a děsu. V bukolické hospůdce se rozpoutalo peklo. Bourne se zvedl a se Sergejem po boku dosprintoval k agentovi KGB, který přežil. Na jeho pokyn oba Rusové otevřeli dveře a vpadli do sálu.

Střetnutí trvalo necelou minutu. Číšník a dva muži z renaultu leželi s roztříštěnými lebkami v kalužích krve. Ženy v hlubokém šoku střídavě sténaly nebo hystericky ječely a tiskly se ke stěnám boxu. Dobře oblečená dvojice z italského velvyslanectví zmizela.

Sergej náhle stiskl spoušť a pokropil kulkami muže s punčochou přes hlavu, který se vztyčil ze stínu v zadním rohu místnosti a nestihl využít moment překvapení. Bourne si ho předtím nevšiml, zato koutkem oka zahlédl dalšího, který se vrhl do úkrytu za malý pult sloužící jako bar. Byl to Šakal? Jason se odrazil od stěny a přistál před pultem, za nímž se v té chvíli vynořila maskovaná hlava a za ní se přes bar vysunula hlaveň. Bourne ji sevřel a strhl stranou a současně vypálil z bezprostřední blízkosti do obličeje za punčochou. Jenže Carlos to nebyl. Kde je Šakal?

„Tam!“ křikl Sergej, jako kdyby jeho nevyřčenou otázku slyšel.

„Kde?“

„Za těmi dveřmi!“

Byly lítací a vedly do kuchyně. Oba muži se před nimi zastavili a na Jasonův signál se chystali jimi proběhnout, ale než se pohnuli, zahřměl zevnitř výbuch granátu a do dveří se zaryly kovové střepiny a kusy rozbitého skla. Z otvoru se do jídelny vyvalil štiplavý dým.

Ticho.

Jason a Sergej se znovu přiblížili ke vstupu do kuchyně a i tentokrát je zastavila další exploze, následovaná divokou palbou. Kulky snadno pronikaly tenkými dřevěnými panely lítacích dveří.

Znovu ticho. Dlouhé.

Na vzteklého a netrpělivého Chameleona už toho bylo moc. Nastavil selektor kalašnikova na střelbu dávkou, stiskl spoušť, proskočil dveřmi a vrhl se na podlahu.

Ticho.

Scéna z jiného pekla. Celá vnější stěna místnosti se zřítila, v hromadě sutin leželi tlustý majitel podniku a jeho šéfkuchař ve vysoké čepici, oba zalití krví a zjevně mrtví.

Bourne pomalu vstal. Nohy se mu třásly, všechny nervy v těle otřesené, mysl na pokraji hysterie. Jako v tranzu se rozhlížel po troskách zahalených kouřem, až jeho oči vyhmátly kus balicího papíru, přišpendlený ke zdi těžkým sekáčem na maso. Jason ho vyškubl a četl slova načmáraná tlustou tesařskou tužkou.

Stromy Tannenbaumu shoří a děti budou třískami, které je zaválí. Sladké sny, Jasone Bourne.

Zrcadlo jeho života se roztříštilo na tisíc kousků. Neovládl se a hlasitě se rozječel.

31

„Přestaň, Davide!“

„Proboha, on zešílel! Alekseji, Sergeji, položte ho na zem a držte ho, ať si s ním můžu promluvit. Musíme se odsud rychle ztratit.“

Měli co dělat, aby vzpouzejícího se Jasona udrželi v trávě. Před několika vteřinami vyběhl zřícenou stěnou na louku a v marné naději, že zasáhne Šakala, střílel kolem sebe, dokud nevyprázdnil zásobník. Sergej mu vykroutil zbraň z rukou a spolu s přeživším strážným ho odtáhl k troskám venkovské restaurace, kde čekali Alex a Krupkin. Všech pět se přesunulo před vchod, kde Bourne znovu propadl neovladatelné hysterii.

Šakalova limuzína zmizela. Carlos unikl a Jason Bourne šílel.

„Držte ho!“ volal Krupkin a klekl si vedle Jasona, kterého jeho dva agenti přišpendlili k zemi. Důstojník KGB mu palcem a ukazovákem stlačil líce a donutil ho ztichnout. „Řeknu to jenom jednou, pane Bourne, a jestli vám to nedojde, necháme vás tady a následky si ponesete sám! Musíme odsud zmizet. Když se seberete, do hodiny po příjezdu do Paříže se spojíme s příslušnými činiteli vaší vlády. Četl jsem tu výstrahu a mohu vás ujistit, že vaši lidé jsou dostatečně schopní, aby vaši rodinu ochránili. Ale musíte se zapojit do komunikace. Buď dostanete rozum, pane Bourne, nebo půjdete k čertu. Vyberte si.“

Chameleon se vzpíral proti silným pažím, které ho tiskly k zemi, a trhaně oddechoval, jako kdyby měl v příštím okamžiku vypustit duši. Pak se jeho pohled zaostřil a zasípal: „Sundejte ze mě ty parchanty.“

„Jeden z těch parchantů ti zachránil život,“ poznamenal Conklin.

„A já jsem ho zase zachránil jednomu z nich. Jsme vyrovnaní.“

Pancéřovaný citroen ujížděl po příjezdové cestě k dálnici na Paříž. Krupkin se prostřednictvím kódovaného mobilního telefonu spojil s rezidenturou a nechal do Epernonu poslat tým, aby odstranil vrak záložního vozidla. Mrtvého agenta uložili do kufru citroenu, a kdyby se někdo ptal, velvyslanectví Sovětského svazu by vydalo prohlášení v tom smyslu, že dva nižší úředníci ambasády náhodou obědvali v hostinci, kde došlo k masakru, a při prvních výstřelech utekli zadním východem do polí. Když přestřelka skončila, vrátili se a pomáhali uklidňovat ty, kdo přežili. Pak ohlásili tragický incident svým nadřízeným a dostali rozkaz informovat místní policii a vrátit se na velvyslanectví. Nelze připustit, aby zájmy Sovětského svazu ohrozila náhodná přítomnost zaměstnanců velvyslanectví na místě, kde řádili francouzští teroristé.

„Uvěří tomu někdo?“ zapochyboval Alex.

„Na tom nezáleží,“ odpověděl Rus. „Z Epernonu je na dálku cítit Šakalovu pomstu. Stařec roztrhaný na kusy, dva zabijáci s maskami – Sûreté pozná, s kým má co do činění. Pokud jsme se to toho zapojili, pak na správné straně a nikdo nás nebude zbytečně obtěžovat.“

Bourne seděl mlčky u okna, vedle něj Krupkin, Conklin se krčil na skládacím sedátku naproti nim. Jason odtrhl zrak od ubíhající krajiny, praštil pěstí do loketní opěrky a prolomil vzteklé ticho. „Jak se ten hajzl dozvěděl o Tannenbaumově domě?“

„Promiňte, pane Bourne,“ řekl Krupkin vlídně. „Vím, že mně se to snadněji říká, než vám přijímá, ale již brzy se spojíte s Washingtonem a já o schopnostech Agentury ochránit své lidi něco vím. Mohu vás ujistit, že je k zbláznění efektivní.“

„Podle mě za moc nestojí, když se Carlosovi podařilo proniknout tak hluboko.“

„Třeba měl jiné zdroje,“ namítl Sovět.

„Žádné nebyly.“

„To nemůžete vědět, pane.“

Projížděli pod žhavým odpoledním sluncem pařížskými ulicemi plnými zpocených chodců a konečně zastavili před velvyslanectvím Sovětského svazu na bulváru Lannes. Strážní poznali Krupkinův citroen a pohotově otevřeli bránu. Objeli dlážděné nádvoří a řidič zabrzdil před impozantním mramorovým schodištěm pod honosným vstupním obloukem.

„Zůstaňte nablízku, Sergeji,“ požádal důstojník KGB. „Kdyby nás kontaktovali ze Sûreté, promluvíte s nimi.“ A pak, jako by ho to právě napadlo, Krupkin oslovil agenta, který seděl na předním sedadle. „Nechci se vás dotknout, mladý muži, ale je třeba se postarat o našeho padlého soudruha a zařídit mu kremaci. Na vnitřním vám vysvětlí, jak postupovat.“ Dimitrij Krupkin pokynul Jasonovi a Alexovi, ať vystoupí a následují ho do budovy.

Strážnému u vstupu přikázal, aby jeho hosty nechal projít mimo detektor kovů, a uvnitř svým společníkům pošeptal anglicky: „Umíte si představit to peklo, které by propuklo, kdyby velvyslanec zjistil, že se po chodbách bašty proletariátu procházejí dva ozbrojení Američané z brutální CIA? Uf, jako bych v kostech cítil sibiřský mráz.“

Prošli bohatě zdobenou halou, nastoupili do výtahu a vyjeli do třetího patra, kde je Krupkin nasměroval do dlouhé chodby. „Použijeme domácí konferenční sál,“ sdělil jim. „Budete první a nejspíš i poslední Američané, kteří ho uvidí, protože je to jedna z mála místností, která není vybavena odposlechem.“

„Ale na polygrafu bys to nezopakoval, co?“ zazubil se Conklin.

„Stejně jako ty, Alekseji, jsem se i já dávno naučil, jak ty pitomé mašiny oblafnout, ale i kdyby ne, v tomto případě bych klidně test na detektoru lži podstoupil, protože říkám pravdu. Upřímně přiznávám, že toto opatření nás chrání před námi samomými. Tak pojďte.“

Konferenční místnost byla velká jako průměrná jídelna předměstského bistra, ale pochopitelně se lišila vybavením – masivní dlouhý stůl, tmavý leštěný nábytek, mohutná pohodlná křesla, stěny obložené dřevem a nad čelem stolu povinný portrét Lenina. „Je mi jasné, že už se nemůžete dočkat,“ poznamenal Krupkin a zamířil k telefonu na stolku u zdi, „takže vám uvolním mezistátní linku.“ Zvedl sluchátko, stiskl jediné tlačítko, promluvil pár slov rusky, zavěsil a otočil se k Američanům. „Hotovo, můžete volat.“

„Díky,“ přikývl Conklin, sáhl do kapsy a podal důstojníkovi KGB lístek. „Potřebuju ještě jednu laskavost, Kruppie. Toto je pařížské telefonní číslo, které mělo umožnit přímé spojení se Šakalem. Liší se však od toho, na kterém Bourne kontakt skutečně navázal. Neznáme jeho přesný význam, ale každopádně má nějakou spojitost s Carlosem.“

„A nechceš na ně volat, abys neprozradil, že ho znáš. Rozumím. Proč zbytečně způsobovat poplach? Zařídím to.“ Krupkin se podíval na Jasona jako starší chápající kolega. „Klid a pevné srdce, pane Bourne, jak říkali carští vojáci. Navzdory vašim pochybnostem chovám ve schopnosti Langley neochvějnou důvěru. Nabourali mi víc pečlivě připravených operací, než bych dokázal spočítat.“

„Jistě jste jim také způsobil nemalé škody,“ opáčil Jason netrpělivě a uhnul pohledem k telefonu.

„To vědomí mi pomáhá pokračovat v nelehké práci.“

„Díky, Kruppie,“ prohodil Alex. „Jak sám říkáš, jsi vážený starý nepřítel.“

„Musím znovu litovat zpozdilosti tvých rodičů, Alekseji. Jen si představ, kdyby byli zůstali v Rusku! Dnes bychom my dva vedli politbyro.“

„A měli bychom dva domy u Ženevského jezera?“

„Zbláznil ses, Alekseji? To jezero by nám patřilo celé!“ Krupkin zamířil ke dveřím a s tichým smíchem vyšel na chodbu.

„Pro vás je to jenom zatracená hra, vid?“ ušklíbl se Bourne.

„Do jisté míry ano,“ souhlasil Conklin. „Ale hra končí v momentě, kdy by odcizená informace mohla způsobit smrt člověka na obou stranách. Potom už mluví zbraně.“

„Zavolej Langley.“ Jason ukázal na telefon. „Holland má co vysvětlovat.“

„Volat teď do Langley nemá smysl.“

„Cože?“

„Na východním pobřeží je sedm ráno. Ale nevadí. Vezmu to obchvatem.“ Conklin sáhl do kapsy pro malý notýsek.

„Jakým obchvatem?“ zvolal Bourne. „Co je to zas za špionské kecy, Alexi? Uvědom si sakra, že jde o moje děti!“

„Klid. Chtěl jsem říct, že mám k dispozici jisté domácí telefonní číslo, které nenajdeš v žádném seznamu.“ Conklin se posadil k aparátu.

„Petře? Tady Alex. Otevři oči a probuď se, námořníku. Vyskytly se komplikace.“

„Nemusím se budit,“ odvětil hlas ve Fairfaxu ve Virginii. „Právě jsem se vrátil po osmikilometrovém běhu.“

„No jo, vy lidičky s oběma nohama si myslíte, jak nejste skvělí.“

„Ach bože, promiň, Alexi, nechtěl jsem…“

„Jistě že ne, plavčíku Hollande. Ale k věci. Máme problém.“

„To znamená, že jsi našel Bournea a spojil se s ním.“

„Stojí vedle mě. Mimochodem, volám ti ze sovětské ambasády v Paříži.“

„Do prdele! To nemyslíš vážně!“

„Poděkuj Cassetovi.“

„Cože…? Aha, zapomněl jsem. Co Bourneova žena?“

„Je s ní Mo Panov. Jsem rád, že je zde ten felčar s námi.“

„Já taky. Nějaký pokrok?“

„Nic, co by sis přál slyšet. Přesto ti to řeknu. Šakal ví o Tannenbaumově paláci.“

„Zbláznil ses?“ vybuchl ředitel Ústřední zpravodajské služby tak hlasitě, že v transatlantickém kabelu zapraskalo. „O tom neví nikdo! Jenom Charlie Casset a já. Jména a způsob transportu jsme utajili do takové míry, že se absolutně nedají vystopovat. Podle letového plánu mířil vojenský tryskáč do Střední Ameriky. A v operačních rozkazech se Tannenbaumův palác vůbec nezmiňuje! Bůh je mi svědkem, Alexi, ta akce je vzduchotěsná jako žádná jiná. Všechno jsme zařizovali s Charliem osobně, nikoho jiného jsme k tomu nepustili.“

„Fakta jsou fakta, Petře. Můj přítel dostal vzkaz, v němž se mluví o hořících stromech Tannenbaumu a dětech jako třískách, které je zapálí.“

„Kurva!“ zařval Holland. „Nezavěšuj! Zavolám St. Jacquesovi a pošlu tam obrněnou rotu, aby je okamžitě přemístila. Zůstaň na lince!“ Conklin držel sluchátko ve vzduchu, aby slyšeli oba, a teď se podíval na Jasona.

„Jestli se ta informace provalila, jako že se provalila, tak ne z Langley.“

„Musela. Holland se nepodíval dost hluboko.“

„A kam se měl podle tebe dívat?“

„Kristepane, jste snad experti, nebo ne? Posádka helikoptéry. Lidi, kteří zařizovali vstup do britského vzdušného prostoru. Boha jeho, Carlos si dokázal koupit guvernéra Montserratu a šéfa jeho protidrogové jednotky! Co mu bránilo podplatit někoho z telefonní společnosti a odposlouchávat telefonáty do Plymouthu?“

„Přece jsi ho slyšel!“ bránil se Conklin. „Falešná jména, falešné letové plány, a především nikdo z těch, kdo zajišťovali přepravu, o Tannenbaumově paláci nevěděl… Ne, ta díra je někde jinde.“

„Alexi!“ ozval se vzteklý hlas Petra Hollanda.

„Ano, Petře?“

„Stěhujeme je a já neřeknu ani tobě, kam je odvezeme. St. Jacques zuří, protože děti a paní Cooperová se sotva vybalili, ale řekl jsem mu, že má hodinu a víc ani vteřinu.“

Bourne se naklonil ke sluchátku a řekl hlasitě: „Chci mluvit s Johnnym.“

„Rád vás poznávám, i když jen přes telefon,“ řekl Holland.

„Díky za všechno, co pro nás děláte,“ odpověděl Jason tiše, upřímně. „Myslím to vážně.“

„Něco za něco, pane Bourne. Při svém lovu na Šakala jste vytáhl ze smrduté díry pořádně velkého a hnusného králíka, o kterém nikdo nevěděl.“

„Co?“

„Medusu. Tu novou.“

„Jak to jde?“ vložil se Conklin.

„Ověřujeme spojení mezi Sicilany a řadou evropských bank. Kam člověk šáhne, narazí na špínu, ale do té právnické firmy na Wall Street už jsme natáhli více drátů, než kolik jich má NASA na odpalovací rampě. Utahujeme smyčku.“

„Dobrý lov,“ popřál Jason. „Můžu dostat číslo, na kterém se spojím s Johnem St. Jacquesem?“

Alex si je poznamenal podle Hollandova diktátu a zavěsil. „Trubka je celá tvoje.“ Nemotorně vstal od stolku s telefonem a přesunul se ke křeslu.

Bourne se posadil a vyťukal tlačítka podle Conklinova notýsku. Johnův pozdrav rychle přerušil strohým dotazem: „S kým jsi mluvil o Tannenbaumově paláci?“

„Zadrž, Davide,“ stáhl se St. Jacques instinktivně do obrany. „Jak s kým jsem mluvil?“

„Jsi hluchý? S kým jsi cestou z Tranquillity do Washingtonu mluvil o Tannenbaumově paláci?“

„Myslíš poté, co mi o něm Holland řekl?“

„Kristepane, Johnny, předtím to být nemohlo, že?“

„To opravdu nemohlo, Sherlocku Holmesi.“

„Tak s kým?“

„S tebou. Pouze s tebou, vážený švagře.“

„Co?“

„Slyšels dobře. Šlo to tak rychle, že jsem jméno Tannenbaum stejně zapomněl, a i kdyby ne, rozhodně bych ho neinzeroval.“

„Musel jsi. Ta informace unikla a z Langley to nebylo.“

„Ode mě taky ne. Podívej se, profesore, já možná nemám před jménem a za ním celou abecedu titulů jako ty, ale idiot taky nejsem. Ty děti ve vedlejším pokoji jsou moje neteř a synovec a já chci vidět, jak vyrůstají… Kvůli tomu úniku se stěhujeme, ano?“

„Ano.“

„Je to hodně vážné?“

„Šakal.“

„Panebože!“ vybuchl St. Jacques. „Jestli se tady ten hajzl ukáže, je můj!“

„Klid, Kanado.“ Jason ztišil hlas – vyjadřoval myšlenky, ne vztek. „Věřím ti, že jsi o Tannenbaumu mluvil jenom se mnou. Ostatně pokud si vzpomínám, byl jsem to já, kdo ho podle tvého popisu identifikoval.“

„Správně. Pamatuju si to, protože když mi Pritchard oznámil, že jsi na drátě, právě jsem mluvil s Henrym Sykesem. Pamatuješ si na Henryho, ne? Z úřadu guvernéra.“

„Samozřejmě.“

„Požádal jsem ho, aby dával jedním okem pozor na Tranquillity, protože budu pár dní mimo. Pochopitelně o tom věděl, jelikož musel schválit vstup amerického vojenského vrtulníku do britského vzdušného prostoru. Zeptal se mě, kam mám namířeno, a já pozitivně vím, že jsem mu odpověděl, že do Washingtonu. Spokojil se s tím. Nejspíš usoudil, že můj výlet má něco společného s těmi hroznými věcmi, které se na ostrově staly. Je koneckonců profesionál…“ St. Jacques se odmlčel, a než mohl Bourne promluvit, chraplavě vydechl: „Ach, proboha svatého!“

„Pritchard,“ doplnil Jason. „Zůstal na lince.“

„Ale proč? Proč by to dělal?“

„Zapomínáš, že si Carlos koupil samotného guvernéra a jeho protidrogového šéfa. Pritchard by ho stál mnohem míň.“

„Ne, Davide, určitě se mýlíš. Pritchard je sice naivní pitomec s přebujelým egem, ale za peníze by mě nezradil. Ty nejsou na ostrovech tak důležité jako prestiž. A té se mu u mě dostává. Někdy sice z něho lezu po stropě, ale jinak odvádí celkem slušnou práci.“

„Nikdo jiný nepřipadá v úvahu, Johnny.“

„Dobře, můžu Pritcharda prověřit, ale odsud to nedokážu. Musel bych zapojit Henryho Sykese, jestli ti to nevadí.“

„Udělej to.“

„Jak se má Marie?“

„Tak dobře, jak se dá za daných okolností očekávat… A Johnny, nechci, aby se o tomhle dozvěděla, rozumíš? Až se s tebou spojí, řekni jí, že jste se zabydleli a že je všechno v pořádku. O Carlosovi nebo stěhování ani slovo.“

„Rozumím.“

„Dobře. Co děti? Jak to zvládá Jamie?“

„Možná se ti to nebude líbit, ale královsky si užívá. Pokud se týká Alison, paní Cooperová mi nedovolí se jí dotknout. A co ty? Nějaký pokrok?“

„Ještě se ti ozvu.“ Bourne zavěsil a otočil se k Alexovi. „Nedává mi to smysl, ale cokoliv se týká Carlose pokaždé dává smysl, když se pořádně podíváš. Nechal mi výstrahu, z níž jsem málem zešílel strachem, avšak nedisponuje prostředky, které by mu umožnily hrozbu naplnit. Jak to vidíš ty?“

„Chtěl tě rozhodit,“ odpověděl Conklin. „Na tak zabezpečený objekt jako Tannenbaum Šakal z dálky nedosáhne. Ten vzkaz ti nechal proto, aby tě psychicky zdeptal, což se mu povedlo. Spoléhá na to, že v panice začneš dělat chyby a on převezme iniciativu.“

„Další důvod, aby se Marie co nejdřív vrátila do Států. Musí. Potřebuju, aby byla zavřená v pevnosti, ne aby obědvala na otevřené terase někde v Barbizonu.“

„Tomuto návrhu jsem nakloněn mnohem víc než včera a…“ Alexe přerušil zvuk otevíraných dveří; do místnosti věšel Krupkin s několika počítačovými výpisy.

„To číslo, které jsi mi dal, bylo odpojeno,“ řekl váhavě.

„A komu patřilo, když bylo zapojeno?“

„Nebude se ti to líbit stejně jako mně, a kdybych si uměl vymyslet věrohodnou alternativu, zalhal bych ti… Ta linka byla před pěti dny převedena z očividně falešné organizace na soukromého účastníka jménem David Webb.“

Conklin a Bourne beze slova hleděli na sovětského zpravodajského důstojníka, ale ticho přímo praskalo napětím. „Proč myslíš, že se nám ta informace nebude líbit?“ zeptal se tiše Alex.

„Můj vážený starý nepříteli,“ začal Krupkin ne silnějším hlasem než Conklin, „když pan Bourne vyšel z té restaurace hrůzy s kusem balicího papíru v ruce, dostal hysterický záchvat. Ty ses ho snažil uklidnit a oslovoval jsi ho Davide… Znám teď jméno a upřímně toho lituju.“

„Tak ho zapomeňte,“ navrhl Bourne.

„Pokusím se, ale jak víte, existují způsoby…“

„To nemyslím,“ skočil mu do řeči Jason. „Musím teď žít s vědomím, že to jméno znáte, a dokážu se s tím smířit. Kde byl ten telefon předtím instalován? Potřebuju adresu té organizace.“

„V misijním domě, který podle počítače telekomunikační společnosti patří řádu milosrdných sester svaté Magdaleny. Očividně falešná fasáda.“

„Právě že ne,“ opravil ho Bourne. „Ten řád oficiálně existuje a slouží jako vhodná schránka pro předávání informací. Nebo aspoň donedávna sloužil.“

„Fascinující,“ zamumlal Krupkin. „Všimli jste si, kolik Šakalových krycích zástěrek má spojitost s katolickou církví? Brilantní modus operandi, i když to poněkud přehání. Povídá se, že v mládí studoval na kněze.“

„V tom případě nad vámi církev vede jedna nula,“ zašpičkoval Alex dobromyslně a naklonil hlavu na stranu. „Odvrhla ho dřív než vy.“

„Vatikán jsem nikdy nepodceňoval,“ zasmál se Dimitrij. „Ukázalo se, jak těžce náš šílený vládce Josif Stalin nepochopil svět, když se zeptal, kolika divizemi papež disponuje. Jeho Svatost žádné nepotřebuje, a přesto dokáže víc než Stalin se všemi jeho čistkami. Větší mocí vládne ten, kdo vzbuzuje větší strach, nemám pravdu, Alekseji? A všechno se točí kolem smrti, toho, co bude před ní a po ní. Kdy už konečně dospějeme a pošleme vládce k čertu?“

„Smrt,“ zašeptal Jason Bourne. „Smrt na rue de Rivoli, na bulváru Lefebvre… Bože, úplně jsem zapomněl! Dominika Lavierová. Byla v hotelu Meurice… Třeba tam pořád ještě je. Slíbila, že bude pracovat pro mě.“

„Proč by to dělala?“ zeptal se Krupkin ostře.

„Protože Carlos zabil její sestru a ona si mohla vybrat, jestli pracovat pro něj, nebo zemřít.“ Bourne se otočil k telefonu. „Potřebuju číslo do Meurice.“

„Čtyři dva šest nula tři osm šest nula,“ vysypal Krupkin a Jason rychle psal. „Krásný podnik. Kdysi se mu říkalo hotel králů. Gril mají přímo vynikající.“

Bourne se sklonil k aparátu a zvednutím ruky požádal o ticho. Uvedl číslo pokoje a jméno Brielleová a vydechl úlevou, když spojovatelka řekla: „Mais oui.“ Mávl na Conklina s Krupkinem a čekal.

„Ano?“ ohlásila se Lavierová.

„To jsem já, madam,“ řekl Bourne a nechal do francouzštiny proniknout stopu anglického přízvuku; Chameleon držel situaci pevně v rukou. „Váš majordomus nám poradil, že bychom vás mohli zastihnout v hotelu. Vaše šaty jsou hotové, madam. Omlouváme se za zpoždění.“

„Měla jsem je dostat včera v poledne! Neměla jsem si co obléct do divadla. Umíte si představit, jak mi bylo?“

„Ještě jednou se omlouvám. Nechám vám je okamžitě poslat do vašeho hotelu.“

„Copak vám majordomus neřekl, že zde budu pouze dva dny? Pošlete je do mého bytu na Montaigne a radím vám, aby tam byly před čtvrtou, jinak vám za ně nezaplatím!“ Rozhovor ukončilo hlasité prásknutí sluchátka do vidlice.

Bourne pomalu zavěsil; okraj prošedivělých vlasů nad čelem mu zvlhl potem. „Už jsem strašně dlouho mimo.“ Hlasitě si povzdechl. „Má byt na Avenue Montaigne a po čtvrté odpoledne bude doma.“

„Kdo sakra je ta Dominika?“ Frustrovaný Conklin skoro řval. „Příjmení mi vypadlo!“

„Lavierová,“ odpověděl Krupkin. „Ale používá křestní jméno své sestry Jacqueline. Dlouhá léta se za ni vydávala.“

„Vy o tom víte?“ žasl Jason.

„Ano, ale k ničemu nám to nebylo. Jednoduchý a snadno pochopitelný trik – vzájemná podoba, několikaměsíční nepřítomnost, plastická operace a malé vymývání mozku. Celkem normální věc v nenormálním světě módy. Sledovali jsme ji, ale k Šakalovi nás nepřivedla. Nemohla. Nemá k němu přímý přístup a její hlášení procházejí přes řadu izolačních vrstev, neprostupných jako kamenná zeď. Pro Šakala typický postup.“

„Ne vždycky,“ namítl Bourne. „Jistý člověk k němu měl přístup. Jmenoval se Santos a vedl zaplivanou putyku Le Coeur du Soldat v Argenteuilu. Řekl mi, jak Carlose kontaktovat, a nelhal.“

„Říkáte jmenoval? Minulý čas?“

„Je mrtvý.“

„A ta putyka v Argenteuilu pořád vzkvétá?“

„Vymetená a zavřená,“ přiznal Jason, ovšem ne poraženecky.

„A přístupový kanál byl uzavřen, že?“

„Jistě. Ale tomu, co mi řekl, věřím, protože byl kvůli tomu zabit. Víte, Santos chtěl uniknout z Šakalovy sítě stejně jako dnes Lavierová, ovšem jeho spojenectví sahalo dál do minulosti, až k samotným počátkům. Na Kubu, kde Carlos zachránil jistého odsouzence hodinu před popravou. Věděl, že takového člověka může potřebovat. Byl to impozantní obr, který se dokázal pohybovat na samém dně lidské společnosti, a sloužil Šakalovi jako primární spojka a posel. Měl k němu přímý přístup. Dokázal to, když mi dal alternativní telefonní číslo, na kterém jsem Carlose skutečně zastihl. Lidí, kteří mají tuto informaci, je pouhá hrstka.“

„Fascinující,“ vydechl Krupkin, pohled upřený do Jasonových očí. „Ale mě i mého váženého nepřítele Alekseje by jistě zajímalo, kam tím míříte, pane Bourne. Vaše slova jsou dvojsmyslná, ale obvinění v nich naznačená vypadají nebezpečně.“

„To nebezpečí hrozí vám, ne nám.“

„Prosím o vysvětlení.“

„Santos mi řekl, že to číslo znají jen čtyři lidé a jeden z nich sedí na Dzeržinského náměstí.“

Dimitrij Krupkin smrtelně zbledl. Jako kdyby mu generální tajemník ústředního výboru Komunistické strany Sovětského svazu vrazil facku uprostřed Rudého náměstí během prvomájové manifestace. Doslova zpopelavěl a oči hleděly strnule bez jediného mrknutí. Chvíli trvalo, než popadl dech. „Co ještě vám ten Santos řekl? Musím to vědět!“

„Jenom to, že si Carlos udržuje v Moskvě kádr svých lidí na vysokých místech a že je Sovětským svazem doslova posedlý… Kdybyste ten jeho kontakt na Dzeržinského náměstí odhalil, posunulo by nás to o velký kus kupředu. Zatím nemáme nic než Dominiku Lavierovou…“

„Zatraceně, zatraceně!“ bouřil Krupkin. „Jak šílené – a přesto jak logické! Právě jste odpověděl na některé palčivé otázky, s nimiž jsem si dlouho lámal hlavu, pane Bourne. Mockrát jsem si myslel, že už jsem tak blízko, že stačí natáhnout ruku – a nic! Ale něco vám řeknu, pánové. Ďábelské hry nejsou vyhrazeny jen pro ty, kdo jsou odsouzeni k pekelnému ohni. Mohou je hrát i jiní. Bože můj, připadám si jako perla předhozená sviním. Dělali ze mě blbce… Z toho telefonu už nikam nevolejte!“

V půl čtvrté odpoledne moskevského času kráčel chodbou v pátém patře centrály KGB na Dzeržinského náměstí postarší muž v uniformě vysokého armádního důstojníka. Za okny vrcholilo léto a klimatizace jako obvykle nefungovala, takže si generál Grigorij Rodčenko dopřál privilegium spojené s hodností a rozepnul si límec. Nezabránil tím ovšem kapkám potu, aby mu stékaly po vrásčitém obličeji a po svraštělém krku, ale i tak cítil jistou úlevu.

Zastavil se před řadou výtahů, stiskl přivolávací tlačítko a čekal, svíraje ve zpocené dlani klíč. Dveře vpravo se otevřely a generála potěšilo, že kabina dorazila prázdná. Aspoň z ní nemusel nikoho vyhazovat. Nastoupil, vsunul klíč do nejvyšší štěrbiny nad panelem a znovu čekal, tentokrát až mechanismus nastaví požadovanou funkci. Za několik vteřin již kabina klesala do nejhlubšího podzemního patra budovy.

Generál vystoupil z výtahu a okamžitě na něj dolehlo všudypřítomné ticho chodeb, které se větvily na obě strany. Zanedlouho se to změní, pomyslel si. Vydal se doleva a zastavil před masivními ocelovými dveřmi, v jejichž středu visela tabule s nápisem NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN.

Hloupé a přebytečné varování, blesklo mu hlavou, když vytáhl z kapsy plastovou kartičku s magnetickým proužkem a pomalu jí projel štěrbinou čtecího zařízení vedle rámu. Bez elektronického klíče – a někdy i s ním, když ho člověk protáhl čtečkou příliš rychle – by se dveře neotevřely. Vytáhl kartu. Ozvalo se dvojité cvaknutí zámku a těžký ocelový plát bez kliky se zhoupl stranou. Televizní kamera nad rámem zablikala a zaznamenala vstup.

Obrovský sál s nízkým stropem, rozdělený na desítky jasně osvětlených kójí s bíle natřenými stěnami, šuměl horečnou aktivitou. Mezi záplavou černých a šedých kovových krabic s nejrůznějším elektronickým zařízením se pohybovalo několik set lidí v čistých bílých kombinézách. Tady klimatizace běžela, konstatoval generál spokojeně. Musela, protože to vyžadovaly stroje. V tomto sále se nacházelo komunikační centrum, srdce KGB, do kterého se sbíhaly cévy, jimiž čtyřiadvacet hodin denně proudily informace z celého světa.

Starý voják zamířil důvěrně známou trasou k poslední kóji v zadní části bludiště. Dlouhá procházka generála unavila – necítil nohy a sotva popadal dech. Kývl na operátora, který vzhlédl k návštěvníkovi a sundal si z uší sluchátka. Na stole před ním stál složitý ovládací panel dorozumívacího zařízení s desítkami tlačítek, číselníků a numerických klávesnic.

Rodčenko se posadil a popadl dech. „Ozval se plukovník Krupkin z Paříže?“

„On přímo ne, ale dostal jsem o něm zprávu, soudruhu generále. V souladu s vaším rozkazem monitorovat všechny jeho telefonáty, včetně zahraničního volání, které sám schválí, jsem před několika minutami obdržel z Paříže nahrávku, kterou byste si měl poslechnout.“

„Pracujete velmi efektivně, ostatně jako obvykle, a já jsem vám zavázán. Plukovník Krupkin nás jistě bude dodatečně informovat. Jak víte, je hodně zaneprázdněný.“

„Není třeba nic vysvětlovat, soudruhu generále. Rozhovor, který si poslechnete, proběhl zhruba před třiceti minutami. Přejete si sluchátka?“

Rodčenko si nasadil soupravu a pokynul. Operátor před něj položil blok a sadu naostřených tužek, pak stiskl klávesu a ustoupil, zatímco druhý náměstek předsedy Výboru státní bezpečnosti poslouchal. Generál si začal dělat poznámky a po minutě tužka jen kmitala po papíru. Nahrávka skončila. Rodčenko si sundal sluchátka a pohlédl ostře na operátora. Úzké slovanské oči získaly tvrdý výraz a vrásky v obličeji se prohloubily.

„Tu pásku vymažte a pak cívku zničte,“ přikázal ze židle. „Jako vždy jste nic neslyšel.“

„Rozkaz, soudruhu generále.“

„A jako obvykle budete odměněn.“

Krátce po čtvrt na pět se Rodčenko vrátil do své kanceláře, posadil se za psací stůl a začetl se do poznámek. Neuvěřitelné! Nevěřil vlastním uším a očím, ale ta slova slyšel a zapsal si je. Ta, která se týkala monsignora v Paříži, mohou počkat – v případě potřeby se s ním může spojit během několika minut. Ale zbytek nepočká ani vteřinu! Generál se natáhl pro telefon a zavolal sekretářce.

„Potřebuju bleskové satelitní spojení s naším konzulátem v New Yorku. Samozřejmě kódované a zabezpečené.“

Jak je to možné?

Medusa!

32

Marie zamračeně poslouchala hlas svého manžela v telefonu a mávla na Morrise Panova, který stál na druhé straně hotelového pokoje. „Kde teď jsi?“ zeptala se.

„V budce na Plaza Athénée,“ odpověděl Bourne. „Vrátím se za pár hodin.“

„Děje se něco?“

„Komplikace, ale pokročili jsme.“

„To mi nic neříká.“

„Není toho moc co říkat.“

„Co je zač, ten Alexův Kruppie?“

„Zajímavý chlapík. Přivedl nás na sovětskou ambasádu a nechal nás zavolat do Států. Mluvil jsem s tvým bratrem.“

„Ach… Co děti?“

„V pohodě. Jamie si užívá a paní Cooperová nepustí Johnnyho k Alison.“

„To znamená, že se k ní bráška nechce přiblížit.“

„Asi.“

„Dej mi číslo. Chci mu zavolat.“

„Holland zařizuje jištěnou linku.“

„To znamená, že lžeš.“

„Budiž. Měla bys být s nimi. Kdybych se opozdil, zavolám ti.“

„Počkej! Mo s tebou chce mluvit…“

Ve sluchátku cvaklo a linka oněměla. Morris Panov sledoval Mariinu reakci na náhle ukončený hovor a pomalu potřásl hlavou. „Já jsem ten poslední, s kým by teď chtěl mluvit.“

„Bourne se vrátil, Mo. Už to není David.“

„Má poslání,“ řekl Panov tiše. „David by ho nezvládl.“

„Děsivější výrok jsem od tebe ještě neslyšela.“ Psychiatr přikývl. „Asi máš pravdu.“

Šedý citroen parkoval na módní Avenue Montaigne několik desítek metrů od vchodu do apartmánového domu, kde bydlela Dominika Lavierová. Krupkin a Bourne seděli na zadním sedadle a Alex na skládacím sedátku, kde se se svou zmrzačenou nohou cítil pohodlněji. Všichni tři napjatě pozorovali prosklené dveře a konverzace prakticky ustala.

„Jste si jistý, že to vyjde?“ zeptal se Jason.

„Jsem si jistý pouze tím, že Sergej je mimořádně schopný profesionál. Absolvoval výcvik v Novgorodu a mluví dokonale francouzsky. Jeho doklady by oklamaly i specialisty z Deuxième Bureau.“

„A jeho dva společníci?“

„Mlčenliví podřízení oddaní svému veliteli. Odborníci ve svém oboru… Už jde.“

Sergej vyšel z domu, odbočil vlevo a za chvíli již přecházel široký bulvár k citroenu. Obešel kapotu, vklouzl za volant a otočil se dozadu. „Všechno v pořádku. Madam se ještě nevrátila. Byt číslo dvacet jedna, první patro vpředu na pravé straně. Prošli jsme ho. Žádný odposlech.“

„Jsi si jistý, Sergeji?“ zeptal se Conklin. „Nemůžeme si dovolit chybu.“

„Máme ty nejlepší přístroje,“ odpověděl agent KGB. „Nerad to říkám, ale vyvinula je firma General Electronics na zakázku Langley.“

„Plus dva body pro naši stranu,“ usmál se Alex.

„A minus dvanáct za to, že jste si tu technologii nechali ukrást,“ dodal Krupkin. „Kromě toho si myslím, že madam Lavierové už před lety zašili štěnice do matrací a…“

„Zkontrolovali jsme je,“ přerušil nadřízeného Sergej.

„Děkuji. Chtěl jsem říct jen tolik, že Šakal mohl těžko kontrolovat lidi po celé Paříži. Bylo by to příliš komplikované.“

„Kde jsou vaši dva muži?“ zajímal se Bourne.

„V chodbách v přízemí, pane. Za minutku se k nim připojím. Na ulici máme záložní vozidlo a všichni jsme samozřejmě v rádiovém spojení. A teď vás odvezu.“

„Moment,“ zadržel ho Conklin. „Jak se dostaneme dovnitř? Co řekneme správci?“

„Nemusíte říkat vůbec nic. Jste agenti francouzské tajné služby.“

„A co když si to správce bude chtít ověřit?“ staral se Alex.

„Už se stalo. Ukázal jsem jemu i vrátnému své doklady a dal jsem jim tajné číslo, na kterém kontrarozvědka potvrdila mou totožnost a podstatu operace. Potom jsem jim vás tři popsal a vysvětlil, že vám nejde o výslech, pouze o vstup do bytu madam Lavierové… Pojedeme. Na vrátného to udělá větší dojem.“

„Jednoduchost podepřená autoritou často bývá ten nejlepší zastírací manévr,“ poznamenal Krupkin, zatímco se citroen v řídkém provozu otočil do protisměru a zastavil před vchodem apartmánového komplexu z bílého kamene. „Odvezte auto za roh, Sergeji, ať tu netrčí všem na očích,“ přikázal důstojník KGB a vzal za kliku. „A ještě prosím vysílačku.“

„Ano, soudruhu plukovníku.“ Agent podal Krupkinovi miniaturní elektronické dorozumívací zařízení. „Pošlu vám signál, až zaujmu postavení.“

„S tímhle se můžu spojit se všemi?“

„Samozřejmě. V okruhu sto padesáti metrů. Pak už je frekvence nezachytitelná.“

„Tak jdeme, pánové.“

V hale obložené mramorem Krupkin pokynul uniformovanému vrátnému a následován oběma Američany zamířil k výtahu.

Byt prozrazoval, že se jeho majitelka pohybuje ve světě exkluzivní módy. Na stěnách visely fotografie z významných přehlídek, mezi nimi zarámované náčrty kreací od slavných návrhářů. Tmavě červený, zelený a bílý nábytek svou futuristickou koncepcí připomínal zařízení kosmické lodi.

Conklin a jeho ruský kolega se jako na povel pustili do prohlížení stolků a různých písemností, které ležely hlavně kolem perleťového telefonu.

„Jestli je toto psací stůl, tak kde má sakra zásuvky?“ divil se Alex. „Nikde nevidím držadla.“

„Bude to nejnovější kousek od Laconteho,“ odvětil Krupkin.

„Myslíš toho tenistu?“

„Ne, bytového architekta a designéra nábytku. Něco zmáčkneš a zásuvka by měla vyskočit.“

„Děláš si srandu?“

„Zkus to.“

Conklin poslechl a z téměř neviditelné mezery se vysunul plochý šuplík. „Ať se propadnu…“

Krupkinovi zapípala vysílačka v náprsní kapse. „Hlásíte, že jste na místě, soudruhu?“ zeptal se Sergeje.

„Nejen to,“ odpověděl slabý kovový hlas doprovázený praskotem statické elektřiny. „Lavierová právě vešla do budovy.“

„Vrátný?“

„Vytratil se, jak slíbil.“

„Dobře. Konec… Alekseji, zavři ten stůl. Lavierová jde nahoru.“

„Chceš se snad někam schovat?“ zeptal se Conklin poněkud nejapně a dál listoval stránkami adresáře.

„Nechci začínat v nepřátelském duchu, což by se mi asi nepovedlo, kdyby tě viděla, jak se jí přehrabuješ v soukromí.“

„No dobře.“ Alex vrátil diář do zásuvky a zavřel ji. „Ale když odmítne spolupracovat, ten černý sešitek si vezmu.“

„Bude spolupracovat,“ konstatoval Bourne. „Chce uniknout a cesta na svobodu vede jen přes mrtvého Šakala. Peníze jsou pro ni druhořadé.“

„Jaké peníze?“ zajímal se Krupkin.

„Nabídl jsem jí odměnu a slib dodržím.“

„Mohu vás ujistit, že pro madam Lavierovou jsou peníze vždy na prvním místě,“ poznamenal Rus.

Obývacím pokojem zaznělo rachocení klíče v zámku a trojice mužů se otočila ke dveřím, jimiž vešla Dominika Lavierová. Škubla sebou, úlek však rychle pominul. S nakrčeným obočím vrátila klíče do kabelky, přelétla vetřelce pohledem a promluvila anglicky.

„Nazdar, Kruppie. Taky mě mohlo napadnout, že se v tom vezeš s nimi.“

„Okouzlující jako vždy, Jacqueline. Nebo si přestaneme hrát na schovávanou, Domi?“

„Kruppie?“ vyletěl Conklin. „Domi? Co to sakra je, rodinné setkání?“

„Soudruh Krupkin se svou prací pro KGB v Paříži netají.“ Lavierová přistoupila k velkému červenému stolu za pohovkou s bílým hedvábným čalouněním a odložila na něj kabelku. „V určitých kruzích patří známost s ním k bontonu.“

„Má to své výhody, drahá Domi. Neumíš si představit tu záplavu dezinformací, kterými mě francouzské ministerstvo zahraničí krmí a myslí si, že jim věřím… Pokud vím, s naším vysokým americkým přítelem ses již seznámila, dokonce jsi s ním vedla jisté jednání. Představím ti tedy jeho kolegu – monsieur Aleksej Konsolikov.“

„Kecáš, Kruppie. Tohle není Rus. Každý trochu citlivější nos pozná nemytého medvěda.“

„Ty mně zničíš, Domi. Ale nemýlíš se. Jeho rodiče se dopustili zásadní chyby. Ať ti to vysvětlí sám.“

„Jmenuju se Conklin, Alexander Conklin, madam, a jsem Američan. Náš společný přítel Kruppie má svým způsobem pravdu. Moji rodiče se narodili v Rusku a já dokonale ovládám svou mateřštinu. A to ho štve, protože v mé přítomnosti na mě nemůže ušít žádnou boudu.“

„Zranil jsi mé city, nevděčníku!“ zvolal Krupkin pohoršeně. „Ale mé utrpení je pro naše jednání vedlejší. Budeš s námi spolupracovat, Domi?“

„To víš, že budu, Kruppie! Nemám na vybranou. Potřebuju jenom, aby Jason Bourne upřesnil svou nabídku. S Šakalem jsem sice jako zvíře zavřené do klece, ale bez něj se ze mě stane stárnoucí kurtizána úplně bez prostředků. Chci, aby Carlos zaplatil za smrt mé sestry a za všechno, co mi udělal, ale nehodlám se stěhovat do kanálů.“

„Řekněte si částku,“ ucedil Jason suše.

„Ne, napište ji,“ upřesnil Alex a střelil očima po Rusovi.

„Tak se na to podívejme,“ uvažovala Lavierová nahlas. „Je mi kolem šedesátky – nezáleží na tom, z které strany – a mám před sebou nějakých patnáct dvacet let.“ Sklonila se nad psací stůl, otevřela zápisník, napsala cifru, vytrhla stránku a podala ji vysokému Američanovi. „Tu máte, pane Bourne. A raději bych se nedohadovala. Myslím, že ta částka je férová.“

Jason se podíval na papírek. 1.000.000,00 USD, přečetl si. „Je férová.“ Přeložil lístek a vrátil ho. „Dopište tam, kam a jak má být poukázána. Hned jak odsud odejdeme, vydám příslušné instrukce. Do rána ty peníze máte.“

Stárnoucí kurtizána se mu podívala do očí. „Věřím vám.“ Připsala číslo účtu a jméno banky a podala papír Jasonovi. „Jsme dohodnutí, monsieur, a ať nám bůh dopřeje úspěch. Protože jestli ne, jsme všichni mrtví.“

Bourne přikývl. „Mám několik otázek. Nechcete se posadit?“

„Ano. S cigaretou.“ Lavierová se zabořila do měkkého čalounění, natáhla se pro kabelku, vylovila z ní krabičku, vyklepla jednu cigaretu a cvakla zlatým zapalovačem. „Hrozný zlozvyk, ale někdy nutný.“ Zhluboka vtáhla kouř do plic. „Vaše otázky prosím.“

„Co a jak se stalo u hotelu Meurice? Proč to nevyšlo?“

„Objevila se tam ta žena – vaše žena, předpokládám. Podle domluvy jste se svým přítelem z Deuxième zaujali takové pozice, které vám umožnily vzít Carlose po příjezdu do kleští a zabít ho. Vaše žena však na vás zakřičela, když jste přecházel rue de Rivoli… Nechápu, jak jste mě mohl poslat do Meurice, když jste věděl, že tam bydlí.“

„Odpověď je jednoduchá. Nevěděl jsem to. Jak si stojíme teď?“

„Carlos mi pořád důvěřuje. Domnívá se, že neuspěl vinou vaší ženy, a nemá důvod mě podezřívat. Koneckonců jste se u hotelu ukázal, což dokazuje mou loajalitu. Nebýt zásahu důstojníka Deuxième Bureau, už byste nežil.“

Bourne znovu přikývl. „Můžete se s ním spojit?“

„Osobně ne. Nikdy jsem nemohla a nijak jsem po tom netoužila.“

„Vím, že mu předáváte zprávy,“ naléhal Jason.

„To je pravda, ale pouze nepřímo. Volám starým mužům v laciných kavárnách – čísla a jména se každý týden mění. Mnozí nechápou ani slovo z toho, co jim říkám, ale zasvěcení předají vzkaz dál, až nakonec dorazí na místo určení. Jde to velmi rychle.“

„Co jsem vám říkal?“ připomněl Krupkin. „Všechny stopy končí u falešných jmen a zaplivaných putyk. Kamenná zeď.“

„Ale zpráva nakonec dorazí na místo určení,“ zopakoval Alex slova Dominiky Lavierové.

„Přesto má Kruppie pravdu.“ Stárnoucí, leč stále atraktivní žena nervózně kouřila. „Trasa je tak komplikovaná, že se v podstatě nedá vystopovat.“

„To je vedlejší.“ Conklin hleděl přimhouřenýma očima na objekt, který ostatní lidé v místnosti neviděli. „Sama jste řekla, že vzkaz se ke Carlosovi dostane velmi rychle.“

„Správně.“

Alex otevřel oči a podíval se na ni. „Chci, abyste Šakalovi poslala mimořádně naléhavou zprávu. Trvejte na tom, že jde o otázku života a smrti a že musíte mluvit přímo s ním.“

„O čem?“ vybuchl Krupkin. „Co může být tak naléhavého, aby Šakal souhlasil? Stejně jako tady váš pan Bourne vidí ve všem past a za daných okolností bude každou žádost o přímý kontakt považovat za nastraženou léčku.“

Alex zavrtěl hlavou a odkulhal k oknu. Znovu přimhouřil oči a v hlubokém soustředění se zamyslel. Pak zvedl víčka a zadíval se na ulici. „Bože můj, mohlo by to vyjít,“ zašeptal sám pro sebe.

„Co by mohlo vyjít?“ zeptal se Bourne.

„Dimitriji, pohyb! Zavolej na ambasádu, ať sem pošlou tu největší a nejnablýskanější limuzínu s diplomatickým označením, jakou země dělníků a rolníků vlastní.“

„Co…?“

„Na nic se neptej a udělej, co ti říkám! Rychle!“

„Alekseji…“

„Dělej!“

Naléhavý tón Conklinova hlasu zapůsobil. Rus zamířil spěšným krokem k perleťovému telefonu, zvedl sluchátko a vytáčel číslo s tázavým pohledem upřeným na Alexe, který dál hleděl z okna. Lavierová se podívala na Jasona, který jen nechápavě zavrtěl hlavou. Krupkin mluvil rusky v krátkých úsečných větách.

„Zařízeno,“ oznámil vysoký důstojník KGB a zavěsil. „A teď bys mi měl předložit zatraceně pádný důvod, proč jsem to udělal.“

„Moskva,“ odpověděl Conklin, aniž se odvrátil od okna.

„Proboha, Alexi…“

„Cos to řekl?“ zaburácel Krupkin.

„Musíme dostat Carlose z Paříže,“ řekl Conklin a otočil se. „A kam jinam než do Moskvy?“ Než se užaslí muži zmohli na reakci, zeptal se Lavierové: „Opravdu si myslíte, že vám pořád věří?“

„Nemá důvod mi nevěřit.“

„Pak by měla stačit tři slova. Moskva, stav nouze. To je základ sdělení, které pro něj máte. Zaobalte to, jak chcete, ale trvejte na tom, že krize je tak vážná, že musíte jednat přímo s ním.“

„To jsem ale dosud nikdy neudělala. Ano, znám muže, kteří se v opilosti chlubí, že s ním osobně mluvili, a dokonce se ho pokoušejí popsat, ale pro mě je naprosto cizí člověk.“

„Tím spíš,“ zdůraznil Conklin a otočil se k Bourneovi a Krupkinovi. „V tomto městě má na své straně všechny výhody. Všechny! Obrovskou palebnou sílu, rozsáhlou a nevysledovatelnou síť střelců a kurýrů, nespočet děr, kam může zalézt a ukrýt se nebo nastražit léčku. V Paříži hraje na domácí půdě a my bychom mohli celé dny, týdny a možná měsíce pobíhat po městě a nenašli bychom ho, dokud by nedostal Marii nebo tebe na mušku. V ostatních evropských velkoměstech bychom na tom byli lépe než v Paříži, ale nejlepší je Moskva. Jediné místo na světě, ke kterému má vášnivý citový vztah, a současně nejméně pohostinné.“

„Alekseji, Alekseji!“ volal Krupkin. „Radím ti, aby sis to s alkoholem znovu rozmyslel, protože bez něj jsi určitě přišel o rozum! Řekněme, že se Domi opravdu spojí s Carlosem a řekneme mu, co navrhuješ. Snad nevěříš tomu, že kvůli stavu nouze v Moskvě sedne na nejbližší letadlo do Sovětského svazu! Větší hloupost jsem v životě neslyšel!“

„Budeš se divit, ale věřím,“ opáčil Conklin. „Ten vzkaz ho má jen přesvědčit, aby s ní navázal kontakt. A jakmile to udělá, slečna Lavierová mu hodí do klína bombu. Náhodou získala jistou informaci, která je tak důležitá, že mu ji může předat pouze osobně, ne prostřednictvím normálních kanálů.“

„A co je to proboha za informaci?“ zeptala se Lavierová a zapálila si další cigaretu od nedopalku předchozí.

„KGB v Moskvě uzavírá smyčku kolem Šakalova člověka na Dzeržinského náměstí. Podařilo se jim zúžit okruh podezřelých na deset patnáct vysokých důstojníků. Jakmile ho dostanou, Carlos je ve Výboru státní bezpečnosti vyřízený a navíc ztratí informátora, který toho o něm ví příliš mnoho.“

„Jenže odkud se to tak mohla dozvědět?“ nechtěl se vzdát Krupkin.

„Pojď sem, Kruppie, a podívej se ven. Ale nechoď k oknu, jenom vyhlédni mezerou mezi závěsy.“ Rus poslechl. „Vidíš to auto?“ zeptal se Alex a ukázal na otlučený hnědý sedan, který parkoval na Avenue Montaigne. „Moc se do této čtvrti nehodí, viď?“

Důstojník KGB se neobtěžoval s odpovědí. Sáhl do kapsy pro vysílačku a stiskl hovorové tlačítko. „Sergeji, na ulici parkuje hnědý automobil asi osmdesát metrů od vchodu do budovy…“

„Víme o něm, soudruhu plukovníku, a kryjeme ho. Všimněte si, že náš záložní vůz parkuje přímo naproti němu přes ulici. Sedí v něm jakýsi starý chlap. Vůbec se nehýbe, jenom hledí čelním sklem.“

„Má v autě telefon?“

„Nemá, soudruhu plukovníku. A kdyby vystoupil z auta, bude sledován, aby se nemohl s nikým spojit. Pokud tedy nevydáte rozkaz v opačném smyslu.“

„Nevydám. Děkuji, Sergeji. Konec.“ Rus se podíval na Conklina. „Ty sis toho starce všiml, že?“

„Jistě,“ potvrdil Alex. „Není to žádný hlupák. Tohle nedělá poprvé a ví, že je sledován. Nemůže odjet ze strachu, aby něco nepropásl, a kdyby měl telefon, už by se k němu připojili další.“

„Šakal,“ řekl Bourne a zamířil k oknu, avšak po několika krocích se zastavil, pamětliv Alexova varování.

„Už chápeš?“ zeptal se Conklin Krupkina.

„Samozřejmě,“ usmál se důstojník KGB. „Tak proto jsi chtěl, abych poslal pro nápadnou limuzínu. Po našem odjezdu se Carlos dozví, že nás vyzvedl sovětský diplomatický automobil, a domyslí si, že jediný účel naší návštěvy mohl být výslech madam Lavierové. Spolu se mnou z domu vyšel vysoký muž, který mohl, ale taky nemusel být Jason Bourne. Ovšem přítomnost dalšího společníka, muže s umělou nohou, jeho totožnost potvrdí… Nade vší pochybnost se prokáže existence naší nesvaté aliance a lze si snadno představit, že nám během nervózního výslechu uniklo několik zmínek o Šakalovu informátorovi na Dzeržinského náměstí, které madam Lavierová zaslechla.“

„O tom informátorovi jsem mluvil já, dozvěděl jsem se o něm od Santose,“ doplnil Jason Bourne tiše. „Takže Dominika má spolehlivého svědka, příslušníka Carlosovy armády starců, který její informaci podpoří… Musím uznat, svatý Alexi, že ten tvůj hadí mozek neztratil nic ze své prohnanosti.“

„Slyším profesora, kterého jsem kdysi znal… Domníval jsem se, že nás opustil.“

„Taky že ano.“

„Doufám, že pouze dočasně.“

„Dobrá práce, Alekseji. Můžeš nadále abstinovat, když musíš, přestože mě to bolí… Vždycky se to pozná podle drobných nuancí, že?“

Conklin zavrtěl hlavou. „Vždycky ne. Mnohem častěji se protistrana dopustí hloupé chyby. Například tady naší nové spolupracovnici bylo řečeno, že neztratila důvěru svého pána. Ale není to tak docela pravda a Carlos vyslal jednoho ze svých starců, aby na ni dohlédl. Žádná velká akce, jen pojistka – a automobil, který zjevně nepatří mezi jaguáry a bentleye typické pro tuto čtvrť. My tedy tu pojistku zaplatíme a budeme doufat, že plnění za ni vyinkasujeme v Moskvě.“

„Dovol, abych si zahrál na intelektuála, Alekseji, i když přiznávám, že v tomto oboru jsi byl vždy lepší. Osobně dávám přednost nejlepšímu vínu před nejpronikavějšími myšlenkami. V obou našich zemích ovšem myšlenky často vedou k vínu.“

„O čem to tady vy dva idioti mluvíte?“ Dominika Lavierová rozdrtila cigaretu v popelníku.

„Oni nám to řeknou, věřte mi,“ ušklíbl se Bourne.

„Jak je v jistých kruzích bohužel známo,“ pokračoval Rus, „vycvičili jsme v našem tajném středisku v Novgorodu šílence, a kdyby nám neutekl, skončil by už před mnoha lety s kulkou v hlavě. Kdyby jeho metody využila a legitimizovala kterákoliv vláda, nemluvě už o obou supervelmocích, nevyhnutelně by došlo ke konfrontaci, na kterou nechci ani pomyslet. Nicméně v počátcích to byl zapálený a přesvědčený revolucionář a my, nejpravověrnější revolucionáři na světě, jsme ho vydědili. V jeho očích jsme mu nespravedlivě ublížili a on nám to nikdy nezapomněl. Stále touží po návratu do Sovětského svazu, protože tam byl odkojen, tam se ve skutečnosti narodil… Bože, když si pomyslím, kolik lidí zabil ve jménu agresora a současně při tom nahrabal miliony, zvedá se mi žaludek.“

„Zavrhli jste ho,“ poznamenal Jason suše, „a on touží vaše rozhodnutí zvrátit. Chce být uznán jako dokonalý zabiják, kterého jste vycvičili. Základem plánu, který jsme s Alexem připravili, je jeho patologicky přebujelé ego. Santos mi řekl, že se neustále chlubí kádrem lidí, které si v Moskvě udržuje, a že je Sovětským svazem doslova posedlý. Věděl však pouze – a to ještě neznal jeho jméno – o jednom Carlosově krtkovi v nejvyšším velení KGB, i když podle Šakalových vlastních slov pro něj v Moskvě pracuje řada dalších lidí v klíčových pozicích, jimž dlouhá léta posílá peníze.“

„Šakal věří, že si ve vedoucích kruzích naší země vytvořil buňku svých věrných,“ poznamenal Krupkin. „Navzdory všemu stále věří, že by se mohl vrátit. Ten egomaniak nikdy nepochopil ruskou duši. Může zkorumpovat pár oportunistů, ale ti si budou, když dojde na lámání chleba, krýt vlastní záda a na něj se vykašlou. Nikdo netouží po pobytu v Lubjance nebo v sibiřském gulagu. Carlosova Potěmkinova vesnice shoří jako papírový čert.“

„Další důvod, aby spěchal do Moskvy a uhasil začínající požár,“ dodal Alex.

„Jak to myslíš?“ nechápal Bourne.

„Oheň se rozhoří, jakmile bude odhalen jeho člověk na Dzeržinského náměstí, a Šakal to dobře ví. Může tomu zabránit pouze tak, že odjede do Moskvy a osobně dohlédne, aby se to nestalo. Buď jeho krtek unikne pozornosti vyšetřovatelů, nebo ho vlastnoručně zastřelí.“

„Teď jsem si na něco vzpomněl,“ vydechl Bourne. „Santos mi řekl, že většina Rusů v Šakalových službách mluví francouzsky. Hledejte vysokého důstojníka KGB, který umí francouzsky.“

Krupkinovi vysílačka znovu zapípala; vytáhl ji z kapsy a ohlásil se.

„Soudruhu plukovníku, nedokážu si vysvětlit, jak je to možné, ale před budovou právě zastavila velvyslancova limuzína. Přísahám, že netuším, co tady dělá.“

„Poslal jsem pro ni.“

„Proboha proč? Navíc s vlajkami na blatnících! Každý si jí všimne!“

„Včetně pozorného starce v hnědém sedanu, jak doufám. Za chvíli jsme dole. Konec.“ Krupkin se otočil k ostatním. „Náš kočár právě dorazil, pánové. Kdy a kde se sejdeme, Domi?“

„Dnes večer na vernisáži v La Galerie ďOr na rue de Paradis. Bude tam plno lidí.“

„Dobře… Jdeme, pánové. Venku musíme potlačit své instinkty a chovat se nápadně.“

Návštěvníci výstavy se pohybovali za zvuků hlasité hudby z reproduktorů a v záblescích světla z barevných reflektorů. Nebýt obrazů na stěnách, nezasvěcený příchozí by se domníval, že se ocitl na diskotéce.

Lavierová diskrétním kývnutím navedla Krupkina do rohu velkého sálu a oba maskovali vážný, tiše vedený rozhovor pokyvováním a mimickým smíchem.

„Mezi starci se šíří zvěst, že monsignor na několik dní odjíždí. Všichni však mají dále pátrat po vysokém Američanovi a jeho společníkovi s umělou nohou.“

„Vidím, že jsi odvedla dobrou práci.“

„Když jsem mu to řekla, dlouho mlčel, ale z celého jeho výrazu sršela nenávist. Cítila jsem, jak mě mrazí v morku kostí.“

„Je na cestě do Moskvy,“ řekl Rus. „Nepochybně přes Prahu.“

„Co teď hodláš dělat?“ zeptala se Lavierová.

Krupkin zaklonil hlavu ve falešném němém smíchu a pak se jí s úsměvem podíval do očí. „Pojedu za ním.“

33

Bryce Ogilvie, vedoucí partner právnické firmy Ogilvie, Spofford, Crawford a Cohen, byl vždycky hrdý na své sebeovládání. Projevovalo se nejen navenek zdáním absolutního klidu, ale i ledovým chladem uvnitř, k němuž se navzdory hlubokým obavám během vážných krizí donutil. Když však před necelou hodinou dorazil do své kanceláře a uvítalo ho zvonění telefonu, nedokázal potlačit záchvěv hrůzy. Kdo mu volá tak brzy ráno na jeho tajnou linku? Když jej pak sovětský generální konzul v New Yorku požádal o okamžitou schůzku, pocítil podivnou prázdnotu v hrudi. A když ho Rus následně vyzval – rozkázal mu –, aby se nejpozději za hodinu dostavil do apartmánu 4-C v hotelu Carlyle místo obvyklého bytu na rohu Dvaatřicáté ulice a Madison Avenue, prošlehla prázdnotou ostrá bolest, která se změnila ve spalující oheň, když poslouchal odpověď na vlažnou námitku, jíž se ohradil proti nečekané schůzce na nezvyklém místě.

„Až uvidíte, co vám chci ukázat, budete litovat, že jste mě kdy poznal.“

Ogilvie seděl vmáčknutý tak daleko vzadu, jak mu čalounění limuzíny dovolilo, natažené nohy nehybně položené na koberečku kryjícím podlahu, a hlavou mu vířily abstraktní myšlenky týkající se bohatství, vlivu a osobní moci. Seber se! přikázal si v duchu. Jsi přece Bryce Ogilvie, jeden z nejúspěšnějších právníků v New Yorku a po Randolphu Gatesovi nejlepší odborník na antimonopolní zákony v zemi.

Gates. Pouhé pomyšlení na toho parchanta mu poskytlo vítané rozptýlení. Medusa požádala oslavovanou bostonskou hvězdu o drobnou službu – umístění jistého člověka do nedůležité vládní komise – a ten namyšlený hajzl se jim ani neuráčil odpovědět, přestože ho kontaktoval samotný náčelník zásobovacího oddělení Pentagonu generál Norman Swayne, mimochodem blbec na kvadrát, který očekával pouze přesné informace, chraň pánbu, že by chtěl práci komise ovlivňovat. A pokud snad ano, Gates to rozhodně nemohl vědět… Onehdy o něm psali v novinách, že vycouval z vyjednávání o nepřátelské fúzi. O co tam šlo? lámal si hlavu Ogilvie.

Limuzína zastavila před hotelem Carlyle. Právník čekal, až mu vrátný v livreji otevře pravé zadní dveře, a vystoupil na chodník. Za normálních okolností by to neudělal, považoval by zdržení za afektované gesto, ale dnes musel – potřeboval se vzpamatovat, stát se tím ledově chladným Ogilviem, kterého se oponenti tak bojí.

Jízda výtahem do čtvrtého podlaží proběhla rychle, chůze po vysokém modrém koberci k apartmánu 4-C již trvala déle. Právník se zhluboka nadechl, donutil se ke klidu, napřímil záda a stiskl tlačítko zvonku. Dveře se otevřely až po nesnesitelných osmadvaceti vteřinách, které poctivě odměřil, a na prahu stál sovětský generální konzul, štíhlý šlachovitý muž prostředního vzrůstu s bledým obličejem, orlím nosem a hnědýma očima.

Vladimír Sulikov sršel i ve svých třiasedmdesáti letech nervózní energií. Někdejší profesor historie na Moskevské státní univerzitě a kovaný marxista kupodivu – když uvážíme jeho postavení – nebyl členem komunistické strany. Jako občan kolektivistické společnosti dával přednost pasivní roli nezávislého individualisty, což z něj v kombinaci s pronikavým intelektem činilo nepostradatelného odborníka, který uspěl tam, kde by konformnější muži selhali. Díky vášni pro sport vypadal o deset patnáct let mladší a u vyjednávacího stolu mátl protivníky tím, že z něj vyzařovala moudrost starce a vitalita mládí.

Uvítání proběhlo chladně. Sulikov nabídl hostu strohé potřesení rukou a tvrdou židli a sám se postavil s rukama založenýma za zády před mramorový krb jako přísný učitel před tabuli. „Přejdu rovnou k věci,“ řekl suše. „Víte, kdo je admirál Petr Holland?“

„Samozřejmě. Ředitel Ústřední zpravodajské služby. Proč se ptáte?“

„Patří k vám?“

„Nejste si tím jistý?“

„Naprosto.“

„Není možné, že by se k vám připojil, aniž byste o tom věděl?“

„Vyloučeno. Toho člověka osobně vůbec neznám. A jestli má tohle být nějaký amatérský výslech v sovětském stylu, zkoušejte ho na někom jiném.“

„Copak? Drahý americký právník vznáší námitky proti jednoduchým otázkám?“

„Vznáším námitky proti urážkám. Vysvětlete mi, co měla znamenat ta podivná výhrůžka, kterou jste mě počastoval v telefonu. Prohlásil jste, že půjdete rovnou k věci, tak prosím.“

„Hned se k tomu dostanu, vážený pane právníku, ale po svém. My Rusové jsme se díky tragédii a triumfu u Stalingradu naučili krýt se ze všech stran. Podobné zkušenosti jste vy Američané zůstali ušetřeni.“

„Jak jistě dobře víte, také jsem bojoval ve válce,“ připomněl Ogilvie chladně. „Pokud si dobře pamatuju hodiny dějepisu, pomohla vám ruská zima.“

„Zkuste to vysvětlit tisícům umrzlých sovětských vojáků.“

„No dobře. Přijměte mou soustrast a blahopřání, ale teď bych prosil to vysvětlení.“

„Snažím se vám objasnit otřepanou pravdu, mladý muži. Říká se, že kdo se nepoučí z historie, je odsouzen opakovat staré chyby. Kryjeme si záda, a když se nám diplomatům zdá, že nás někdo na mezinárodní scéně zesměšnil nebo napálil, posílíme děravou obranu. Pro tak erudovaného člověka jako vy celkem jednoduchá lekce.“

„Triviální. Co je s Hollandem?“

„Za okamžik… Nejdřív se vás chci zeptat na jistého Alexandera Conklina.“

Šokovaný Bryce Ogilvie se zachvěl. „Kde jste to jméno vzal?“ zeptal se sotva slyšitelně.

„Je jich víc. Další je Panov. Mortimer nebo Moshe Panov. Židovský lékař. Potom muž, o němž se domníváme, že je neblaze proslulý zabiják Jason Bourne. A konečně jeho manželka.“

„Bože můj!“ zvolal Ogilvie a vytřeštil oči. „Co mají tito lidé s námi společného?“

„To právě musíme zjistit,“ odpověděl Sulikov. „Víte o nich, že?“

„Inu, ano… Ne!“ protestoval Ogilvie, rudý jako krocan. „To je úplně jiná situace, jež nemá nic společného s naším podnikem, který rozvíjíme už dvacet let a nacpali jsme do něj miliony dolarů.“

„A mnohem více milionů vyinkasovali,“ ušklíbl se sovětský generální konzul.

„Odvážné kapitálové investice na mezinárodních trzích nejsou v této zemi považovány za trestný čin.“

„Opravdu?“ Rus pozvedl obočí. „Pokládal jsem vás za schopnějšího právníka. Prostřednictvím fúzí a akvizicí skupujete přes nastrčené osoby nejrůznější společnosti, které si dříve konkurovaly, a jakmile získáte dominantní postavení na trhu, začnete diktovat ceny. Myslím, že se tomu říká kartelová dohoda a bránění volnému obchodu. My v Sovětském svazu takové problémy nemáme, protože u nás stanovuje ceny stát.“

„Nemáte sebemenší důkaz, který by podobné obvinění podpořil!“ hájil se Ogilvie.

„Jistě že ne. Alespoň dokud existují lháři ochotní nechat se podplatit a právníci, kteří jim radí, jak lhát. Je to neprůchodné bludiště, z něhož profitovaly obě strany. Vy jste nám prodávali všechno, oč jsme požádali, včetně hlavních položek na seznamu zboží, jehož vývoz vaše vláda zakázala.“

„Nemáte důkazy!“ zdůraznil právník z Wall Street.

„Na důkazy já kašlu, vážený pane. Zajímají mě pouze lidé, jejichž jména jsem vám uvedl. Povězte mi, co o nich víte.“

„Proč?“ odolával Ogilvie. „Řekl jsem vám, že s naší dohodou nemají nic společného.“

„My se domníváme, že by mohli. Začneme s admirálem Hollandem, ano?“

„Ach, kristepane…“ Nervózní právník potřásl hlavou, zajíkl se a vychrlil: „Holland… No dobře. Zverbovali jsme do našich služeb jednoho analytika CIA. Jmenoval se Steven DeSole. Zpanikařil a chtěl s námi přerušit veškeré kontakty. To jsme pochopitelně nemohli připustit, a tak jsme ho nechali eliminovat, profesionálně eliminovat, jako jsme to udělali s jinými, kteří nás ohrožovali. Holland může mít podezření na nekalou hru, ale je odkázaný na pouhé spekulace, protože profesionálové, které zaměstnáváme, po sobě nezanechávají stopy.“

„Dobrá,“ opáčil Sulikov, který neopustil své místo před krbem a hleděl na znepokojeného Ogilvieho. „Další je Alexander Conklin.“

„Bývalý rezident CIA a přítel Panova, který je mimochodem psychiatr. Oba se stýkají s mužem známým jako Jason Bourne a s jeho manželkou. Conklin se s ním zná už ze Saigonu. Nedávno kdosi pronikl do naší organizace a vyhrožoval některým našim lidem. DeSole dospěl k závěru, že za průnikem stál Bourne – s Conklinovou pomocí.“

„Jak se jim to podařilo?“

„To netuším. Vím však, že je třeba ho odstranit, a naši profesionálové s námi uzavřeli kontrakt… kontrakty. Musíme je všechny odklidit z cesty.“

„Zmínil jste Saigon.“

„Bourne patřil ke staré Meduse,“ přiznal Ogilvie tiše. „Byla to ztracená existence, jako ostatně všichni, kteří tehdy pro Medusu pracovali v terénu. Možná se mstí za to, že se mu tehdy nedostalo uznání. DeSole kdesi vyšťáral, že toho Bournea – není to mimochodem jeho pravé jméno – vycvičila Agentura pro zvláštní operaci, při níž se vydával za nájemného vraha s cílem vylákat k rozhodujícímu střetnutí dalšího zabijáka zvaného Šakal. Akce nakonec zkrachovala a Bournea poslali na odpočinek. Zjevně chtěl víc, a tak se pustil do nás… Už chápete, ne? Ty dvě záležitosti spolu vůbec nesouvisí. Neexistuje mezi nimi žádné spojení.“

Rus uvolnil ruce složené za zády a odstoupil od krbu. Tvářil se spíše ustaraně než poplašeně. „Opravdu jste tak slepý nebo tak do sebe zahleděný, že nevidíte nic než ten váš podnik?“

„Takovou urážku kategoricky odmítám. Co tím ksakru chcete říct?“

„To spojení existuje, protože bylo uměle vytvořeno, implantováno s jediným cílem. Vy jste byli jenom vedlejší produkt, který se však najednou stal pro úřady prvořadě důležitým.“

„Já vám… nerozumím,“ zašeptal Ogilvie a zbledl.

„Právě jste se zmínil o zabijákovi zvaném Šakal a předtím jste naznačil, že Bourne byl jenom ztracená existence, bezvýznamná figurka vycvičená pro jistou operaci, která zkrachovala, a tak ho poslali do penze.“

„Tak jsem to slyšel…“

„A co jiného jste slyšel o Carlosu Šakalovi a o muži, který používá jméno Jason Bourne? Co o nich víte?“

„Upřímně řečeno velmi málo. Dva stárnoucí zabijáci, kteří si už léta jdou po krku. Lidská spodina. Proboha, komu na nich dneska záleží? Mě zajímá výhradně totální utajení naší organizace.“

„Pořád nechápete, že?“

„Kristepane, co nechápu?“

„Bourne možná není tak bezvýznamná figurka, když uvážíme, kdo za ním stojí.“

„Vyjádřete se prosím jasněji,“ požádal Ogilvie zastřeným hlasem.

„Využívá Medusu při lovu na Šakala.“

„Vyloučeno! Ta Medusa skončila před dvaceti lety v Saigonu.“

„On tomu očividně nevěří. Mohl byste si svléknout to svoje přepychové sako, vyhrnout rukáv a ukázat malé tetování na spodní straně předloktí?“

„To nic neznamená. Čestný odznak z války, kterou nikdo nepodporoval, ale my jsme v ní museli bojovat.“

„Ale jděte. Kde jste bojoval? Ve skladištích a na přístavních molech? A jak? Tím, že jste rozkrádal výstroj, takže vaši vojáci šli do boje s holým zadkem, zatímco vy jste posílal kurýry s penězi do švýcarských bank? Za takové hrdinství se medaile nerozdávají.“

„Ryzí spekulace bez důkazů!“ křičel Ogilvie.

„To řekněte Jasonu Bourneovi, příslušníku původní Hadí ženy… Ano, hledal vás, našel vás a teď vás využívá při štvanici na Šakala.“

„Pro smilování boží, jak?“

„To opravdu nevím. Ale měl byste si přečíst tohle.“ Generál konzul přistoupil k psacímu stolu, zvedl několik strojopisných stránek sepnutých sponkou a podal je Ogilviemu. „Je to přepis telefonického rozhovoru vedeného před čtyřmi hodinami z našeho velvyslanectví v Paříži. Jména a místa jsme si ověřili. Pozorně si je přečtěte a pak mi řekněte svůj právní názor.“

Uznávaný právník, ledově chladný Bryce Ogilvie, vzal papíry a jeho bystré vytrénované oči se začetly do vět a odstavců. Jak listoval stránkami, krev z obličeje se mu vytrácela a tvář mu mrtvolně zbledla. „Bože můj, vědí všechno. Napíchli moji kancelář! To přece není možné! Naše krytí je neprůstřelné.“

„Znovu navrhuju: řekněte to Jasonu Bourneovi a jeho kamarádovi, někdejšímu rezidentovi v Saigonu Alexanderu Conklinovi. Vypátrali vás.“

„To přece nemohli!“ vybuchl Ogilvie. „Podplatili jsme nebo odstranili každého ze staré Medusy, kdo by mohl odhalit rozsah našeho dnešního působení. Kristepane, tolik jich zas nebylo! A v terénu ještě míň! Říkám vám, byl to odpad, ztracené existence, lidská spodina, zloději a vrazi hledaní za své zločiny po celé Austrálii a Dálném východě. Znali jsme je všechny a kontaktovali je.“

„Pár vám jich očividně uniklo,“ poznamenal Sulikov.

Právník vrátil popsané stránky. Na čele mu vyrazil pot, kapičky mu stékaly i po spáncích. „Bože můj, jsem vyřízený, zruinovaný,“ zašeptal zajíkavě.

„Taky mě to napadlo,“ souhlasil generální konzul Sovětského svazu v New Yorku, „ale vždycky existuje jiná možnost, nemyslíte? My přirozeně můžeme postupovat jediným způsobem. Stejně jako na většinu kontinentu se i na nás vrhli bezohlední američtí kapitalisté, finanční drancovníci, kteří rozvrátili trhy a teď prodávají podřadné zboží a služby za přemrštěné ceny a ohánějí se falešnými povoleními z Washingtonu, umožňujícími vývoz zakázaných položek do zemí východního bloku.“

„Vy svině!“ zaburácel Ogilvie. „Vy, zrovna vy jste s námi na každém kroku spolupracoval. Platil jste nám miliony, o které jste okradli své satelity. Vaše lodě pod cizím jménem a vlajkou – bože, dokonce pod novým nátěrem – brázdily evropská moře od Egejského po Baltské!“

„Dokažte to, pane právníku.“ Sulikov se tiše zasmál. „Jestli chcete, mohl bych zařídit vaši defekci. Moskva by vaše zkušenosti jistě využila.“

„Cože?“ vyjekl právník šokovaně.

„Inu, tady zůstat nemůžete. Přečetl jste si ten záznam? Poslední fáze elektronického sledování, která předchází zatčení.“

„Ach můj bože…“

„Třeba by se vám podařilo usadit se v Hongkongu nebo Macau, kde by určitě uvítali vaše peníze, ale na druhé straně mají problémy s pevninskou Čínou a s britskou smlouvou o navrácení kolonie. Švýcarsko nepřipadá v úvahu vzhledem k extradiční smlouvě. Že by Kuba…?“

„Mlčte!“ zaječel Ogilvie.

„Taky byste mohl vystupovat jako svědek, uzavřít s prokurátorem dohodu a umazat si z třicetiletého trestu možná deset let.“

„Přestaňte sakra! Já vás zabiju!“

Dveře pokoje se náhle otevřely a stál v nich tělesný strážce z konzulátu s rukou výhružně vsunutou pod sako. Právník vyskočil, ale rozklepané nohy ho neunesly a klesl zpátky na židli. Předklonil se a složil hlavu do dlaní.

„Klid, vážený. Teď není čas na emocionální výlevy, ale na chladné uvažování.“

„Vám se to řekne.“ Ogilviemu se třásl hlas jako předehra k pláči. „Jsem vyřízený.“

„Od právníka vašeho kalibru bych čekal něco lepšího. Pravda, ve Státech zůstat nemůžete, ale pořád disponujete značnými zdroji, které vám dovolují jednat z pozice síly. Úřady nakonec ocení váš příspěvek a vyfasujete krátký trest ve fešáckém kriminále jako řada vašich předchůdců.“

„Jak?“ zeptal se Ogilvie, v krví podlitých očích úpěnlivou prosbu.

„Nejdříve se ptejte kde,“ radil Sulikov. „Zvolte si neutrální zemi, která nemá s Washingtonem uzavřenou smlouvu o vydávání zločinců a kde lze úředníky přesvědčit, aby vám udělili dočasné povolení k pobytu, abyste mohl pokračovat v obchodních aktivitách. Bahrajn, Emiráty, Maroko, Turecko, všechno státy, kde žije početná anglicky mluvící komunita. Tady bychom vám mohli i pomoci, samozřejmě skrytě.“

„Proč byste to dělali?“

„Slepota se vám vrací, pane Ogilvie. Pochopitelně by vás to něco stálo… V Evropě jste rozjel úžasnou operaci. Všechno je na svém místě a funguje. Pod naším vedením bychom dosáhli obrovských přínosů.“

„Ach… můj… bože,“ vydechl vládce novodobé Medusy a hleděl na generálního konzula.

„Myslíte, že máte na vybranou? Tak pojďte, musíme si pospíšit. Naštěstí den ještě příliš nepokročil.“

Pět minut před půl čtvrtou odpoledne vešel Charles Casset do kanceláře ředitele Ústřední zpravodajské služby. „Průlom,“ oznámil náměstek nadřízenému. A méně nadšeně dodal: „Ale nic moc.“

„Ogilvieho firma?“ zeptal se Holland.

„Její šéf,“ přikývl Casset a položil na stůl hromádku fotografií. „Tyhle jsou z Kennedyho letiště, asi hodinu staré. Mám za sebou hektických šedesát minut.“

„Z Kennedyho?“ Holland si zamračeně prohlížel snímky osob procházejících detektorem kovů v mezinárodním terminálu; na každém si všiml hlavy zakroužkované červenou fixkou. „Kdo to je?“

„Cestující mířící do Moskvy přímou linkou Aeroflotu. Ochranka rutinně fotí všechny americké občany mířící do Sovětského svazu.“

„A ten označený chlap?“

„Bryce Ogilvie osobně.“

„Cože?“

„Odlet ve čtrnáct nula nula. Ale měl být někde jinde.“

„Jak jinde?“

„Tři telefonáty do jeho kanceláře přinesly stejnou informaci. Je v Londýně v hotelu Dorchester. Recepce potvrdila, že má rezervaci, ale ještě se nedostavil. Přijímají pro něj vzkazy.“

„To nechápu, Charlie.“

„Kouřová clona, připravená hodně narychlo. Zaprvé, proč by někdo tak bohatý jako Ogilvie letěl s Aeroflotem, když mohl sednout na concorde do Paříže a odtamtud pokračovat jumbem Air France? A zadruhé, proč jeho kancelář tvrdí, že je v Londýně, když ve skutečnosti míří do Moskvy?“

„Aeroflot je jasný,“ podotkl Holland. „Jako státní přepravce je pod sovětskou ochranou. A Londýn je také jasný. Zastírací manévr, který má svést ze stopy… Nás!“

„Trefa, šéfe. Takže Valentino se posadil do sklepa k těm technickým hračičkám a hádejte, na co přišel… Paní Ogilvieová s oběma dospívajícími dětmi sedí v letadle do Casablanky a má rezervaci na návazný spoj do Marakéše.“

„Do Marakéše… Maroko… To mi něco říká. Marakéš! Když nás Conklin přiměl prověřit seznam ubytovaných v hotelu Mayflower, narazili jsme na ženu – jednu z trojice, o níž jsme se domnívali, že patří k Meduse –, která o osm měsíců dříve přiletěla do Filadelfie z Marakéše.“

„Máš obdivuhodnou paměť, Petře. Ta žena bydlela s Ogilvieho manželkou na jednom pokoji, když počátkem sedmdesátých let studovaly v Benningtonu. Obě pocházejí ze staré bohaté rodiny a udržují trvalé přátelství. A také jedna druhé radí.“

„Co se tady k čertu děje, Charlie?“

„Ogilvieovy někdo varoval, a tak se po anglicku ztratili. Kdybych teď mohl prověřit několik set bankovních účtů, vsadil bych se, že bychom zjistili, že z New Yorku byly převedeny desítky milionů dolarů na zámořská konta.“

„A?“

„Medusa přesídlila do Moskvy, pane řediteli.“

34

Louis DeFazio vystoupil z taxíku na bulváru Masséna, následován svým urostlejším a svalnatějším bratrancem Mariem z Larchmontu, stát New York. Stáli na chodníku před restaurací, jejíž jméno se skvělo vyvedeno červenými neonovými trubicemi přes nazelenalé okno: U Tetrazziniho.

„Čekají v soukromém salonku,“ poznamenal Louis.

„Už je pozdě.“ Mario se ve světle pouliční lampy podíval na hodinky. „Nastavil jsem si pařížský čas. Minula půlnoc.“

„Počkají.“

„Ještě jsi mi neřekl, jak se jmenují, Lou. Jak je mám oslovovat?“

„Nijak. Stačí, když se budeš chovat uctivě. Ten chlápek je diplomat.“ Louis se podíval na muže, který v Manassasu málem zabil Jasona Bournea. „Pohybuje se ve vysokých vládních kruzích a současně je jedna ruka s dony na Sicílii.“

„Rozumím, Lou. Projevíme jim úctu.“

„Úctu, ale žádnou slabost, jasné? Tohle je operace, kterou má od začátku do konce pod palcem Louis DeFazio. Chápeš?“

„Jistě. Takže se můžu vrátit k Angie a k dětem,“ zazubil se Mario.

„Co…? Sklapni, skopová hlavo. Jdeme. A pamatuj, úctu ano, ale nenecháme si srát na hlavu.“

V přepychově zařízeném salonku seděl u kulatého stolu s lahví chianti ctihodně vyhlížející muž s olivovou pletí a tmavými vlnitými vlasy, vedle něj načesaná pohledná žena středního věku.

„Jsem DeFazio,“ představil se capo supremo z New Yorku, když za sebou zavřel. „A toto je můj bratranec Mario. Možná jste už o něm slyšeli. Velmi talentovaný chlapík, jenž obětoval vzácný čas, který mohl trávit s rodinou, aby se k nám připojil.“

„Ano, zajisté,“ řekl aristokratický mafián. „Mario, muž, který dokonale ovládá každou zbraň. Posaďte se, pánové. Mohu vám objednat víno? Nebo něco ostřejšího?“

„Ne. Možná později. Můj talentovaný příbuzný z matčiny strany, budiž jí země lehká, položil venku zajímavou otázku. Jak vás máme oslovovat, vážení? Pochopitelně nepotřebuju znát pravá jména.“

„Postačí hrabě a hraběnko.“ Muž zvlnil rty v upjatém úsměvu, který by lépe slušel masce než lidské tváři.

„Fajn. Takže nás prosím seznamte se současnou situací.“

„Samozřejmě, signore DeFazio,“ odpověděl hrabě suše; úsměv už jeho ústa opustil. „Uvedu vás do současnosti. Ale kdyby to bylo v mé moci, nechal bych vás pohřbené v minulosti.“

„Co je to kurva za řeč?“

„Lou, prosím tě,“ zasáhl Mario. „Dávej si pozor na jazyk.“

„A co jeho jazyk?“ vybuchl capo supremo. „S kým si do prdele myslí, že mluví.“

„Chtěl jste vědět, co se stalo, signore DeFazio, a já vám odpovídám,“ řekl hrabě stále stejně upjatě. „Včera kolem poledne jsme s manželkou jen o vlásek unikli smrti, když jsme obědvali v jedné venkovské restauraci. Málem nás zabili, signore DeFazio. Máte ponětí, do čeho jste se namočili?“

„Signore DeFazio,“ dodala hraběnka a pohledem nabádala manžela ke klidu. „Dozvěděli jsme se, že máte kontrakt na jednoho mrzáka s umělou nohou a na jeho přítele lékaře. Je to pravda?“

„Jo,“ potvrdil capo supremo opatrně. „A ten kontrakt je širší. Říkám vám to jen proto, že bych mohl potřebovat vaši pomoc, za kterou vám pochopitelně zaplatím.“

„Širší kontrakt? Jak to myslíte?“ zajímala se žena.

„Máme zabít ještě někoho jiného. Společníka těch dvou.“

Manželský pár si vyměnil pohled. „Trojitý kontrakt bývá většinou hodně výnosný. Jak výnosný, signore DeFazio?“

„Hele, ptám se snad já vás, kolik vyděláváte? Řekněme, že si můžete přijít na šesticifernou sumu. V amerických dolarech.“

„Šest cifer je široký interval,“ poznamenala hraběnka. „Současně to znamená, že váš honorář je sedmimístný. Přes milion.“

„Pro naše klienty je důležité, aby ti lidé opustili tento svět,“ vysvětlil Louis. „Po důvodech se nepídíme a děláme svou práci. V podobných případech nám naši donové ponechávají volnou ruku a většinu honoráře. Stačí jim, že si Cosa Nostra posílí pověst výkonné organizace. Nemám pravdu, Mario?“

„Asi ano, Lou. Jak víš, já do těchto věcí nevidím.“

„Samozřejmě. Ty jenom dostáváš zaplaceno.“

„Kdybych nedostával, nebyl bych tu teď s tebou.“ DeFazio zabodl pohled do kyselého výrazu aristokratického příslušníka evropské mafie „Hej, co je s vámi? Jde o ten včerejšek?

Myslíte, že vás někdo poznal a chtěl vás oddělat? Blbost. To byste tady neseděli.“

Hrabě jeho slova přešel lhostejným mávnutím ruky. „V zásadě tvrdíte, že máte oddělat toho mrzáka, doktora a ještě jednoho muže. Říkám to správně?“

„V zásadě ano.“

„Víte, kdo je ten třetí člověk? A teď nemyslím fotografii nebo podrobný popis.“

„Jasně. Vládní agent, který před lety pracoval jako střelec, esecuzione, podobně jako tady Mario, věřil byste tomu? Ale to je jedno. Ti tři ublížili našim klientům a oni si u nás objednali jejich smrt. Co k tomu dodat?“

„Zdá se, že o tom nevíte,“ poznamenala hraběnka a graciézně se napila vína.

„Co nevíme?“

„Že někdo chce dostat hlavu toho třetího ještě usilovněji než vy,“ vysvětlil hrabě. „Včera v poledne přepadl podnik, kde jsme náhodou obědvali. Rozstřílel to tam na padrť, zabil bůhvíkolik lidí a v závěru vyhodil budovu do vzduchu jen proto, že tam byl kromě nás i ten váš třetí. Viděli jsme ho. Jeho ochranka ho varovala a podařilo se mu uniknout. My sami jsme utekli sotva vteřinu před masakrem.“

„Kdo to je? Kdo chce dostat chlapa, na kterého mám kontrakt?“ bouřil se DeFazio.

„Včera odpoledne a celý dnešek jsme se to pokoušeli zjistit,“ začala hraběnka a delikátně přejela špičkou ukazováku po okraji skleničky. „Lidé, po nichž jdete, nejsou ani na okamžik sami. Obklopuje je ozbrojená tělesná stráž a zprvu jsme nevěděli, kdo jim ji poskytuje. Pak jsme ale viděli, jak pro ně na Avenue Montaigne přijela limuzína sovětského velvyslanectví a váš člověk do ní nastoupil v doprovodu vysokého důstojníka KGB.“

„Od vás potřebujeme,“ dodal hrabě, „abyste nám potvrdili jméno toho muže. Domnívám se, že máme právo ho znát.“

„Proč ne? Ten sráč se jmenuje Bourne. Jason Bourne. Vydírá naše klienty.“

„Ano,“ zašeptal manžel.

„Je to on,“ doplnila manželka. „Co o něm víte?“

„Jak říkám, pracoval v utajení pro vládu a pak ho velcí hoši ve Washingtonu vykopli. Nasral se a chtěl podfouknout naše klienty.“

„Slyšel jste někdy o Carlosu Šakalovi?“ zeptal se hrabě a pozorně Američana sledoval.

„Jo, jasně že jo. A chápu, co chcete říct. Povídá se, že tenhle Carlos a Bourne mají spolu jakési nevyřízené účty. Ale na to já kašlu. Víte, dlouho jsem si myslel, že Šakal je postava z knížky nebo z filmu. Teprve nedávno mi kdosi řekl, že je to skutečný střelec.“

„Velmi skutečný,“ souhlasila hraběnka.

„No, mně je u prdele. Chci toho mrzáka a s ním toho židovského cvokaře a Bournea. A myslím to vážně.“

Diplomat s manželkou si opět vyměnili pohled a udiveně pokrčili rameny. Pak hraběnka přikývla a naznačila manželovi, že může mluvit.

„Nejen že je Šakal skutečný, jak jste se nedávno dozvěděl, ale představuje pro vás smrtelně nebezpečný problém. A bohužel i pro nás.“

Capo supremo na italského aristokrata jen nechápavě zíral.

„Zapojení Rusů znamená závažnou komplikaci,“ pokračoval hrabě. „Pátrali jsme po důvodech a myslím, že jsme na ně přišli. Moskva Šakala pronásleduje už celá desetiletí, protože ho odsoudila k smrti, ale jediným výsledkem je jeden mrtvý lovec za druhým. Jason Bourne se nějak domluvil s Rusy a teď sledují společný cíl.“

„Mluvte sakra anglicky nebo italsky, ale hlavně srozumitelně! Já jsem totiž nechodil na Harvard. Nemusel jsem, capisce?“

„Šakal včera přepadl ten venkovský hostinec. Jde po Bourneovi, který byl takový blázen, že se vrátil do Paříže a přemluvil Sověty, aby mu pomohli. Jsou to všichni hlupáci, protože tohle je Paříž a Carlos zvítězí. Zabije Bournea a další cíle a Rusákům se vysměje. A potom oznámí rozvědkám západních zemí, že vyhrál, že je nejlepší. Amerika o něm moc neví, ale my tady v Evropě jsme si to všechno prožili, fascinovaně jsme sledovali souboj dvou stárnoucích zabijáků posedlých nenávistí…“

„Hej, zadržte!“ skočil mu do řeči DeFazio. „Ten Bourne je přece falešný zabiják! Vymyslela si ho CIA.“

„Mýlíte se, signore,“ řekla hraběnka. „Zeptejte se Šakala.“

„Na Šakala seru!“ zařval Louis a vyskočil ze židle.

„Lou!“

„Drž hubu, Mario! Bourne je můj! Náš! Zabijeme ho a necháme se nad ním, nad všemi třemi vyfotit, nad třemi mrtvolami provrtanými kulkami jako cedník! O tento kontrakt nás nikdo nepřipraví!“

„Chováte se jako hlupák,“ odtušil hrabě mírně v kontrastu k hysterickému řvaní Američana. „A ztište prosím hlas.“

„Tak mě přestaňte srát!“ běsnil DeFazio.

„Snaží se ti to vysvětlit, Lou,“ uklidňoval ho příbuzný a zabiják v jedné osobě. „Já chci slyšet, co nám tento pán říká, protože to pro mě může být důležité, až se budu rozhodovat o dalším postupu. Sedni si a buď chvíli zticha, bratránku.“ Louis se posadil. „Pokračujte prosím, pane hrabě.“

„Děkuji, Mario. Mohu vás tak oslovovat?“

„Jistě.“

„Možná byste mohl někdy přijet do Říma…“

„Možná bychom se měli vrátit do Paříže,“ vyštěkl capo supremo.

„Jak si přejete.“ Aristokrat nyní dělil svou pozornost mezi oba Američany a očividně upřednostňoval Maria. „Může se vám podařit zlikvidovat cíle odstřelovačskou puškou, ale k mrtvolám se nepřiblížíte. Sovětské hlídky se pohybují v civilu. Nerozeznáte je od normálních lidí, a jakmile byste se pokusili proniknout k obětem, zahájí palbu, protože vás budou pokládat za Šakalovy pomocníky.“

„V tom případě musíme vymyslet zastírací manévr a cíle izolovat.“ Mario se opíral lokty o stůl a jeho inteligentní oči hleděly na hraběte. „Poplach v časných ranních hodinách. Třeba požár v domě, který je vyžene na ulici. Podobnou fintu jsem už několikrát použil. Ve zmatku vyvolaném sirénami hasičských aut a sanitek se výstřely snadno ztratí.“

„Plán je to dobrý, Mario, ale zapomínáte na sovětské strážné.“

„Vyřídíme je!“ houkl DeFazio.

„Jste pouze dva,“ namítl diplomat. „Bournea hlídají v Barbizonu tři a mrzáka s doktorem v pařížském hotelu další.“

„No tak je přečíslíme.“ Louis si hřbetem ruky setřel pot z čela. „Nejdřív zaútočíme na Barbizon, ano?“

„Pouze ve dvou?“ vyhrkl překvapeně hrabě.

„Vy přece máte svoje lidi!“ vyjel DeFazio. „Pár si jich půjčíme… Zaplatím vám za ně.“

Diplomat pomalu zavrtěl hlavou. „Nepustíme se do války s Šakalem,“ řekl tiše. „Tak zní mé instrukce.“

„Jste buzerantské baby!“

„Od vás to sedí,“ ušklíbl se hrabě. „Jsme ochotni spolupracovat, avšak pouze po jistou hranici, a dál ne.“

Ozvalo se důrazné zaklepání na dveře. „Avanti,“ zavolal diplomat, sáhl pod sako, vytasil automatickou pistoli a schoval ruku pod převislý ubrus.

„Naléhavá zpráva,“ oznámil otylý majitel podniku, podal hraběti lístek a s úklonou se vzdálil.

„Sicilští bohové jsou vám nakloněni,“ usmál hrabě, když si vzkaz přečetl. „Muž, který je součástí sledovacího týmu, hlásí, že vaše cíle jsou z nevysvětlitelných důvodů samy, bez ochrany.“

„Kde?“ zvolal Louis DeFazio a znovu vyskočil ze židle.

Diplomat, aniž odpověděl, klidně sáhl pro zlatý zapalovač, podržel papír nad plamínkem a odhodil ho do popelníku. Pak odložil zapalovač, zvedl z klína pistoli a namířil na Maria, který už stál. „Nejprve si promluvíme o honoráři,“ utrousil a díval se, jak se lístek kroutí a mění v popel. „Naši donové v Palermu nejsou tak štědří jako ti vaši. Kolik, signore DeFazio?“

„Půjdu hned na horní limit,“ odpověděl capo supremo s pohledem upřeným na zuhelnatělý papír a posadil se. „Tři sta tisíc.“

„Málo,“ odsekl hrabě. „Zkuste to znovu. Vteřiny se skládají v minuty a váš čas se krátí.“

„No dobře, dobře. Dvakrát tolik.“

„Plus výdaje.“

„Kurva zasraná, jaké výdaje?“

„Váš bratranec Mario vás už upozornil, abyste si dával pozor na jazyk. Zejména před mou ženou.“

„Do prdele…“

„Varoval jsem vás, pane. Výdaje činí čtvrt milionu.“

„Zbláznil jste se?“

„Ne, ale vy jste vulgární. Takže celkem to dělá milion sto padesát tisíc dolarů. Platbu provedete podle instrukcí, které obdržíte od našich kurýrů v New Yorku. Jestli ne, budete svým sousedům na Brooklyn Heights chybět, signore DeFazio.“

„Kde jsou cíle,“ zeptal se capo supremo zdrcený porážkou.

„Na malém soukromém letišti v Pontcarré, asi pětačtyřicet minut autem z Paříže. Čekají na letadlo, které se vinou špatného počasí zdrželo v Poitiers. Nejméně hodinu a čtvrt nebude moci odstartovat.“

„Obstarali jste nám vybavení, o které jsme žádali?“ zeptal se Mario spěšně.

„Tamhle je máte,“ ukázala hraběnka na velký černý kufr, který ležel na židli u zdi.

„Auto! Rychlé auto!“ křikl DeFazio, zatímco jeho bratranec se rozběhl pro kufr.

„Čeká venku,“ odpověděl hrabě. „Řidič ví, kam má jet.“

„Jdeme,“ zavelel Louis a mávl na Maria. „Dnes večer si vyrovnáš účet.“

Soukromé letiště v Pontcarré zelo prázdnotou až na úředníka za přepážkou v budově terminálu a letového dispečera na věži, kterého museli vytáhnout z postele. Alex Conklin a Mo Panov se drželi diskrétně stranou a nechali Bournea, aby odvedl Marii k brance, za níž se táhla dlouhá betonová dráha lemovaná nedávno rozsvícenými žlutými světly, která navedou letoun z Poitiers na přistání.

„Za chvíli je tady,“ poznamenal Jason.

„Je to pitomý nápad,“ odsekla manželka Davida Webba. „Totálně pitomý.“

„Pitomý je tvůj nápad zůstat sama v Paříži. Musíš se vrátit do Států. Alex má pravdu. Kdyby tě Šakalovi lidé našli, zajali by tě jako rukojmí. Proč riskovat?“

„Protože se o sebe umím postarat a nechci, aby nás dělilo patnáct tisíc kilometrů. Snad mi odpustíte, pane Bourne, že mi na vás záleží a dělám si o vás starosti.“

Jason se na ni podíval a v duchu poděkoval stínům, že cloní výraz jeho očí. „Tak použij hlavu a uvažuj,“ opáčil chladně a zastyděl se za očividně falešný nedostatek citu. „Víme, že Carlos odletěl do Moskvy a Krupkin je mu v patách. Dimitrij nám zajistil na ráno letadlo a budeme pod ochranou KGB v nejstřeženějším městě na světě. Co víc si můžeme přát?“

„Před třinácti lety tě na Jedenasedmdesáté ulici v New Yorku chránila vláda Spojených států a bylo ti to houby platné.“

„Tohle je úplně jiná situace. Tehdy Šakal přesně věděl, kam jdu a kdy se tam ukážu. Dnes ani netuší, že jsme odhalili jeho útěk do Moskvy. Musí řešit jiné, pro něj velmi závažné problémy a domnívá se, že jsme zůstali v Paříži. Přikázal svým lidem, aby po nás pátrali.“

„A co hodláte v Moskvě dělat?“

„To zjistíme, až tam přistaneme. Rozhodně tam na tom budeme lépe než tady v Paříži. Každý vyšší důstojník na Dzeržinského náměstí, který mluví francouzsky, je pod dohledem. Máme na své straně všechny výhody. Počet podezřelých je omezený a dříve či později se jeden z nich zlomí. A až se to stane, potřebuju volné ruce, a ne si dělat těžkou hlavu kvůli tobě.“

„To je to nejhezčí, co jsem od tebe za poslední dva dny slyšela.“

„Budiž. Tvé místo je u dětí a ty to dobře víš. Budeš v bezpečí a děti tě potřebují. Paní Cooperová je úžasná, ale matku nenahradí. Kromě toho se obávám, že tvůj bratr učí Jamieho kouřit kubánské doutníky a hraje s ním monopoly o pravé peníze.“

Marie se na manžela ve tmě usmála a i její hlas zněl veseleji. „Hlavně že tě neopustil humor. Tohle jsem potřebovala.“

„S Johnnym jsem to myslel vážně. Jestli je v personálu nějaká hezká holka, Jamie nejspíš ztratil panictví.“

„Davide!“ Bourne mlčel; Marie se krátce zasmála. „Počítám, že se s tebou opravdu nemůžu hádat.“

„Hádala by ses, kdybys měla argumenty, doktorko St. Jacquesová. To už jsem za třináct let pochopil.“

„Pořád mám výhrady k té šílené cestě do Washingtonu. Odsud do Marseille, pak do Londýna a teprve potom na Dulles. Proč nemůžu v Orly nasednout na letadlo do Států?“

„Hollandův nápad. Můžeš se ho zeptat, protože se s tebou osobně setká. Do telefonu toho moc nenamluví. Domnívám se, že nechce jednat s francouzskými úřady v obavě, že jsou prolezlé Šakalovými informátory. Osamělá žena s běžným jménem v přeplněném letadle je asi nejlepší řešení.“

„Strávím víc času čekáním na letišti než ve vzduchu.“

„V tom případě si zakrývej ty nádherné nohy a drž na klíně bibli.“

Pohladila ho po tváři. „Zase slyším Davida.“

„Co?“ Bourne se opět chránil dát najevo city. „Nic… Udělejte něco pro mě, pane Bourne. Přiveďte mi zpátky Davida.“

„Jdu se zeptat, kde je to letadlo,“ řekl Jason suše a vzal ji za loket.

Vešli do budovy terminálu a zaslechli zvonění telefonu u přepážky. Osamělý úředník zvedl sluchátko. „Oui?“ Několik vteřin poslouchal. „Merci.“ Zavěsil a otočil se ke čtveřici. „Volal dispečer z věže. Letoun z Poitiers přistane za čtyři minuty. Pilot vás žádá, madam, abyste byla připravená, protože se chce vyhnout tlakové níži, která postupuje na východ.“

„Já také,“ souhlasila Marie a spěchala k Alexovi a Morrisovi. Krátce, ale pevně se objali a srdečně se rozloučili a Bourne odvedl manželku ven. „Teď mě napadlo, kde jsou Krupkinovi strážní?“ zeptala se, když Jason otevřel branku a zamířil k přistávací dráze.

„Tady je nepotřebujeme a ani nechceme,“ odpověděl. „Kvůli limuzíně na Avenue Montaigne je sovětská ambasáda pod dohledem. Žádné hlídky spěchající za neznámým cílem znamenají, že Carlosovi lidé sledující náš pohyb nemají co hlásit.“

„Chápu.“ Nad hlavou jim zahučely tryskové motory; nevelký letoun zakroužil a klesal na dráhu. „Miluju tě, Davide,“ snažila se Marie překřičet hluk přistávajícího stroje.

„I on tě miluje,“ odpověděl Jason a zarazil se. „Já tě miluju.“

Letoun s krátkými deltovitými křídly a žraločím trupem se k nim řítil mezi dvěma řadami žlutých světel a viditelně zpomaloval. Na konci dráhy se pilot otočil a s trhnutím zabrzdil. Okamžitě se vyklopily dveře s krátkými schůdky a s klepnutím dosedly na beton. Jason s Marií se k nim rozběhli.

Vtom propuklo peklo. Do hukotu motorů zarachotila zuřivá střelba. Dva samopaly, jeden blízko, druhý o kus dál. Řinčelo rozbité sklo, kulky pleskaly do zdiva a zarývaly se do dřeva, z terminálu se ozval bolestný výkřik smrtelně zraněného člověka.

Bourne objal Marii oběma rukama kolem pasu, zvedl ji a hodil do letadla. „Zavřete a padejte odsud!“ zařval na pilota.

„Mon dieu!“ vykřikl mladý muž a pohotově skočil do pilotní kabiny. Vzápětí se dveře zvedly a dopadly na místo. V příští vteřině zaburácely motory hnané na nejvyšší výkon, tryskáč doslova poskočil kupředu a prudce akceleroval. Jason se vrhl na beton a zvedl oči. Marie tiskla obličej k okénku a hystericky ječela. Letoun se rychle vzdaloval a za chvíli se odlepil od země. Byla v bezpečí.

Bourne ne. Uvízl v žlutavé záři přistávacích světel, která vykreslovala jeho postavu jako terč na střelnici. Vytrhl od opasku automatickou pistoli – blesklo mu hlavou, že ji získal od mrtvého Bernardinea – a začal se klikatě plazit po betonu k travnatému pruhu, který odděloval dráhu od branky v plotu.

Nocí opět zazněla palba, tentokrát tři jednotlivé výstřely z budovy terminálu ponořené do tmy. Conklin nebo úředník, pokud je ozbrojen. Morris Panov žádnou zbraň neměl. Kdo tedy byl zasažen? Bližší samopal vyplivl dlouhou smrtonosnou dávku. Kulky kropily malou budovu a prostor kolem branky.

Přidala se druhá automatická zbraň, podle zvuku na protější straně terminálu. Za moment vyštěkly dva osamělé výstřely a po nich následoval výkřik.

„Dostal jsem to!“ Hlas muže v agónii… na protější straně budovy. Hlas muže se samopalem! Jason se opatrně vztyčil do dřepu a hleděl do tmy. Spatřil pohybující se stín. Namířil na něj pistoli a vypálil, pak se vymrštil a sprintoval k brance. V běhu se otáčel a mačkal spoušť, dokud mu nedošly náboje, ale to už se ocitl mimo dohled prvního střelce a také mimo dosah záře přistávacích světel. Plazil se k brance a díval se podél rohu budovy na světlejší povrch malého parkoviště. Spatřil postavu, která se svíjela na štěrku a v rukou svírala zbraň.

„Mario!“ křikl zraněný. „Pomoz mi!“ Odpověděla mu další dlouhá dávka z temnoty na druhé straně. „Pro smilování boží, dělej něco!“ zaječel. „Jsem na tom fakt zle!“ Kulky rozbily poslední nedotčené okno a drtily vše, co se jim v budově postavilo do cesty.

Bourne odhodil prázdnou pistoli, přeskočil nízký plot a sykl bolestí, jak ho bodlo v levém kotníku. Odkulhal k terminálu a vyhlédl za roh na otevřenou plochu parkoviště. Postava na štěrku se pokusila vzepřít o vyklopenou pažbu, ale zase se bezvládně zhroutila. Jason zašmátral po zemi, našel větší kámen a vší silou jej hodil za zraněného. Kámen se po dopadu odrazil a výsledný zvuk připomínal kroky. Zabiják se křečovitě otočil a snažil se zvednout hlaveň.

Teď! Bourne se rozběhl přes parkoviště, odrazil se a dopadl oběma nohama na zraněného. Vytrhl mu zbraň z bezvládných rukou a udeřil ho kovovou pažbou do lebky. Štíhlý muž ztratil vědomí. Další dávka z protější strany, tentokrát z větší blízkosti. Druhý střelec zkracuje vzdálenost, která ho dělí od cíle! Musím ho zastavit! blesklo Jasonovi hlavou. Plicím se nedostávalo vzduchu a bolel ho každičký sval. Kde je Delta z Medusy? Kde je Chameleon z Treadstone sedmdesát jedna?

Sevřel samopal a rozběhl se k terminálu. „Alexi!“ zaburácel. „Pusť mě dovnitř! Mám zbraň!“

Dveře se rozletěly. „Proboha, ty žiješ!“ křikl Conklin ze tmy, když Jason vběhl do budovy. „Mo je na tom špatně. Schytal to do prsou. Úředník od přepážky je mrtvý a do věže se nemůžu dovolat.“ Přibouchl dveře. „Zalehni na podlahu!“ Stěnu pokropila dávka. Bourne se vztyčil do kleku a opětoval palbu, pak se vrhl na zem vedle Conklina.

„Co se stalo?“ zasípal popadaje dech. Pot, který se mu řinul z čela, ho štípal v očích.

„Šakal,“ zněla stručná odpověď.

„To přece není možné!“

„Všechny nás napálil. Tebe, mě, Krupkina a Lavierovou, ale hlavně mě. Rozhlásil, že bude nějakou dobu mimo. Bez vysvětlení a navzdory tomu, že ty jsi zůstal v Paříži. Věřili jsme, že léčka zafungovala. Všechno nasvědčovalo tomu, že odletěl do Moskvy… No a potom nás vlákal do pasti. Jak jsem mohl být tak zabedněný a neprohlédnout jeho úmysly? Zasluhoval bych nakopat. Vždyť to bylo tak zřejmé… Promiň, Davide. Je mi to strašně líto.“

„To je on tam venku, že? Chce mě dostat vlastní rukou, na ničem jiném mu nezáleží.“

Rozbitým oknem vletěla do místnosti rozsvícená silná baterka. Bourne škubl samopalem a ještě ve vzduchu ji sestřelil. Světlo zhaslo, ale škoda už se nedala odčinit. Vrah je zahlédl a přesně věděl, kde jsou.

„Sem!“ zaječel Alex a strhl Jasona za přepážku ve chvíli, kdy nejasná silueta v okně pokropila místnost vražednou palbou. Střelba však vzápětí utichla a ozvalo se kovové cvaknutí.

„Musí vyměnit zásobník,“ sykl Bourne. „Zůstaň tady!“ Rozběhl se ke dveřím, vyrazil je a vyřítil se do tmy připraven zabíjet. Doběhl k brance, kterou před chvílí otevřel Marii, vrhl se do trávy, plazil se podél plotu a připravoval se na konfrontaci. Necelých deset metrů daleko rostl před dvěma stromy hustý keř. Kdyby se k nim dostal, získal by nad Šakalem nezanedbatelnou výhodu.

V okamžiku, kdy se zastavil pod keřem, uslyšel další řinčení skla a dávku ze samopalu, tak dlouhou, že střelec určitě vyprázdnil celý zásobník. Muž u okna se stáhl, aby mohl nabít – soustředil se na úkol, ne na únik. I Carlos stárne a ztrácí obratnost, pomyslel si Jason Bourne. Kde jsou pochodně nutné při takové akci? Kde jsou pozorné oči a citlivé ruce, které dokážou vyměnit zásobník v naprosté tmě?

Tma. Mraky zaclonily měsíc a setmělo se. Jason přeskočil plot a skrytý v porostu doběhl k prvnímu stromu, kde se mohl vztyčit, rozhlédnout se a zvážit možnosti.

Něco mu nesedělo. Tak primitivní postup přece Šakalovi neodpovídá. Vrah izoloval budovu terminálu a dosáhl dílčích úspěchů, ale smrtelná rovnice postrádala jemnější faktory. Chybějící rafinovanost nahradila hrubá síla, kterou samozřejmě nelze podceňovat, ale rozhodně nestačí proti Jasonu Bourneovi, jenž navíc z pasti unikl.

Útočník u rozbitého okna vyplýtval další munici, stáhl se stranou a zády ke zdi sáhl do kapsy pro nový zásobník. Jason vyběhl zpoza stromu se selektorem nastaveným na střelbu dávkou a opsal kolem postavy ve stínu kruh v podobě kulek.

„Je konec!“ zařval. „Jsi mrtvý, Carlosi, stačí mi pohnout prstem – jestli jsi Šakal!“

Muž odhodil zbraň. „Nejsem, pane Bourne,“ řekl popravčí z Larchmontu ve státě New York. „Už jsme se setkali, ale nejsem ten, kdo si myslíte.“

„K zemi, ty hajzle!“ Zabiják zalehl a Jason se přiblížil. „Roztáhni nohy a ruce!“ Vrah okamžitě poslechl. „Zvedni hlavu!“

Bourne hleděl na obličej nejasně ozářený žlutými světly vyznačujícími přistávací dráhu. „Vidíte?“ řekl Mario. „Nejsem ten, kdo si myslíte.“

„Panebože,“ vydechl Jason nevěřícně. „Viděl jsem tě na příjezdové cestě v Manassasu. Chtěl jsi zabít Kaktuse a potom mě!“

„Dostal jsem zakázku, pane Bourne. Nebylo v tom nic osobního.“

„A co dispečer ve věži?“

„Nezabíjím bezdůvodně. Jakmile povolil letounu z Poitiers přistát, poslal jsem ho pryč… Omlouvám se, ale vaše žena byla rovněž na seznamu. Naštěstí jsem ji nedokázal zabít. Je matka…“

„Kdo sakra jsi?“

„Jak říkám, pracuju na zakázku.“

„Už jsem viděl lepší pracovníky.“

„No, možná nehraju vaši ligu, ale své organizaci sloužím dobře.“

„Kristepane, jsi z Medusy!“

„To jméno už jsem slyšel, ale víc vám toho nepovím… Něco vám chci ujasnit, pane Bourne. Nechci kvůli kontraktu udělat ze své ženy vdovu a z dětí sirotky. Moc pro mě znamenají.“

„Strávíš sto padesát let za mřížemi, a to pouze tehdy, budeš-li mít štěstí a budou tě soudit ve státě, který nepoužívá trest smrti.“

„Pochybuju, pane Bourne. Mám plnou hlavu životně důležitých informací a dostanu se do programu na ochranu svědků.

Usadím se s rodinou pod novou totožností někde v Dakotě nebo ve Wyomingu. Věděl jsem, že tato situace jednou nastane.“

„Teď nastala taková situace, ty bastarde, že jsi postřelil mého přítele! Málem jsi ho zabil!“

„Uzavřeme příměří?“

„Jak to k čertu myslíš?“

„Necelý kilometr daleko čeká velmi rychlý vůz.“ Zabiják z Larchmontu ve státě New York vytáhl z kapsy hranatou černou krabičku. „Může tu být za půl minuty a řidič jistě zná cestu k nejbližší nemocnici.“

„Tak dělej!“

„Stalo se, pane Bourne.“ Mario stiskl knoflík.

Morrise Panova převezli na operační sál. Louis DeFazio ještě ležel na pojízdných nosítkách, protože utrpěl pouze povrchové zranění. Zločinec známý pouze jako Mario skončil po sérii zákulisních jednání mezi Washingtonem a francouzským ministerstvem zahraničí na americkém velvyslanectví v Paříži.

Do čekárny vstoupil lékař v bílém plášti a Bourne s Conklinem vyděšeně vyskočili z lavic. „Lhal bych, kdybych tvrdil, že přináším dobré zprávy,“ řekl doktor francouzsky. „Váš přítel utrpěl průstřel obou plic a jedna kulka porušila srdeční stěnu. Šance vidím tak čtyřicet na šedesát v neprospěch pacienta. Ale má silnou vůli a chce žít, což někdy dokáže zázraky.“

„Děkuji, pane doktore.“ Jason se odvrátil.

„Potřebuju si zavolat,“ řekl Alex chirurgovi. „Měl bych jít na ambasádu, ale na to nemám čas. Mám nějakou záruku, že mě tady nebude nikdo odposlouchávat?“

„Stoprocentní. Nikdo z nás neví, jak se to dělá. Můžete použít mou kancelář.“

„Petře?“

„Alexi!“ zvolal Holland v Langley. „Šlo to hladce? Marie odletěla?“

„Odpovím popořadě. Ne, nešlo to hladce. A od Marie můžeš čekat vyděšený telefonát, jen co přistane v Marseille. Pilot se vysílačky ani nedotkne.“

„Co se stalo?“

„Řekni jí, že jsme v pořádku. David není zraněný…“

„O čem to mluvíš?“ skočil mu do řeči ředitel Ústřední zpravodajské služby.

„Přepadli nás ze zálohy, když jsme čekali na letadlo z Poitiers. Mo Panov je na tom dost zle. Ani na to nechci myslet. Jsme v nemocnici a doktor nám moc naděje nedává.“

„Ach, to je mi líto, Alexi.“

„Mo je bojovník. Pořád bych si na něj vsadil. Ale neříkej to Marii. Má ho ráda.“

„Spolehni se. Můžu něco udělat?“

„Ano. Můžeš mi říct, kde se vzala Medusa tady v Paříži?“

„V Paříži? Podle toho, co vím, a vím toho hodně, tomu nic nenasvědčuje.“

„Pozitivně jsme ji identifikovali. Ty dva střelce, kteří nás před hodinou napadli, poslala Medusa. Jeden z nich zpíval.“

„To nechápu,“ protestoval Holland. „O Paříži nepadlo ani slovo. Nevidím žádnou spojitost.“

„Já ano,“ prohlásil někdejší rezident. „Sám jsi to nazval proroctvím, které se samo naplňuje. Logika Bourneovy teorie, podle níž se Medusa spojí se Šakalem.“

„Právě že to byla jen teorie, Alexi. Slušný základ pro operační plán, nic víc. Události se vyvinuly jinak.“

„Neřekl bych.“

„My ano. Víme, že Medusa je teď v Moskvě.“

„V Moskvě?“ Conklin málem upustil sluchátko. „Přesně tak. Soustředili jsme se na Ogilvieho právnickou firmu. Nastrkali jsme jim do kanceláří a bytů víc štěnic, než jich pobíhá ve špinavém hotelu. Bohužel ho někdo varoval a Ogilvie utekl ze země. Odletěl Aeroflotem do Moskvy a zbytek jeho rodiny zamířil do Marakéše.“

„Ogilvie…?“ Alex se ve vzpomínkách vrátil do minulosti. „Ten důstojník z právního odboru velitelství v Saigonu?“

„Ano. Jsme přesvědčeni, že právě on řídí Medusu.“

„Proč jsi mi nic neřekl? Já toho parchanta znám. Mohl jsem vám říct, v které skříni schovává jaké kostlivce… Tohle jste těžce podělali, Petře. Mohli jste ho dostat na pár podivných případů z Vietnamu. Bože, proč jsi mi o něm neřekl?“

„A proč ses nezeptal? Předpokládal jsi, že budu mlčet, protože mám jiné priority, že?“

„No nic, už se stalo. Zítra nebo pozítří dostaneš balík se dvěma střelci Medusy, tak se do nich pusťte. Oba si chtějí zachránit krk. Capo je slizký červ, ale jeho podřízený se pořád modlí za svou rodinu a nehraje to.“

„Co máte v plánu vy?“

„Odlétáme do Moskvy.“

„Jdete po Ogilviem?“

„Ne, po Šakalovi. Ale jestli Bryce potkám, budu ho od tebe pozdravovat.“

35

V kanceláři sira Henryho Sykese v sídle guvernéra Montserratu seděl Buckingham Pritchard vedle svého strýce Cyrila Sylvestera Pritcharda, oblečeného v uniformě zástupce ředitele imigrační služby. Vedle důstojníka se posadil nejlepší domorodý advokát, kterého se Sykesovi podařilo přemluvit, aby Pritchardy zastupoval, pokud se je koruna rozhodne obvinit z napomáhání teroristům. Sir Henry trůnil za svým psacím stolem a v nepředstíraném údivu hleděl na právníka, který zaklonil hlavu a obrátil oči ke stropu ne proto, aby si nechal obličej ovívat ventilátorem, ale aby zamaskoval šok z toho, co právě slyšel. Jmenoval se Jonathan Lemuel, na stipendium vystudoval práva v Cambridge a vedl úspěšnou praxi v Londýně, než se na stará kolena vrátil na rodný ostrov, aby si užíval výsledků celoživotního snažení. Sir Henry přesvědčil svého starého přítele, aby zastupoval dvojici idiotů, kteří se vlastní blbostí namočili do mezinárodního spiknutí kolosálních rozměrů.

Příčinou Sykesova údivu a právníkova šoku byl rozhovor, který v předchozích minutách proběhl mezi sirem Henrym a zástupcem ředitele imigrační služby.

„Pane Pritcharde, zjistili jsme, že váš synovec vyslechl telefonní rozhovor mezi Johnem St. Jacquesem a jeho švagrem, americkým občanem Davidem Webbem. Kromě toho váš synovec, zde přítomný Buckingham Pritchard, ochotně, ba přímo nadšeně přiznává, že vám předal jisté informace, které získal ze zmíněného rozhovoru, a že vy jste následně zdůraznil, že musíte okamžitě volat Paříž. Je to pravda?“

„Naprostá pravda, sire Henry.“

„Komu jste do Paříže volal? Na jaké číslo?“

„Při vší úctě, sire, přísahal jsem, že zachovám tajemství.“

Právě při této stručné a zcela nečekané odpovědi obrátil Jonathan Lemuel oči ke stropu.

Sykes s největším úsilím zachoval klid a přerušil nastalé ticho další otázkou: „Co to má znamenat, pane Pritcharde?“

„Já a můj synovec patříme k mezinárodní organizaci, jejímiž členy jsou nejvýznamnější světoví představitelé, a naše přísaha nás zavazuje zachovat svěřené skutečnosti v tajnosti.“

„Bože všemohoucí, on tomu věří,“ zamumlal sir Henry.

Lemuel sklopil hlavu. „Proboha svatého, člověče, vzpamatujte se! Naše telefonní síť není zrovna posledním výkřikem techniky, ale jak dlouho si myslíte, že potrvá, než to číslo zjistíme, i kdybyste, jak předpokládám, volal z automatu? Proč ho siru Henrymu prostě neřeknete, když ho nutně potřebuje? Komu tím ublížíte?“

„Mohl bych ublížit svým nadřízeným v organizaci. V tomto směru se mi dostalo důrazného osobního poučení.“

„Jak se ta mezinárodní organizace jmenuje?“

„To nevím, sire Henry. Copak nechápete, že utajení jména je součástí snahy o zachování tajemství?“

„Obávám se, že jste to vy, kdo tady nechápe, pane Pritcharde.“ Do Sykesova hlasu pronikl hněv.

„Mýlíte se, sire Henry. Chápu všechno a hned vám to dokážu!“ Zástupce ředitele imigrační služby obdařil trojici důvěrným pohledem, jako by je právě zahrnul do nejužšího kruhu zasvěcených. „Na můj osobní účet tady v Montserratu byla z jedné soukromé banky ve Švýcarsku zaslána značná finanční částka spolu s přesnými instrukcemi. Tyto peníze jsem měl použít výhradně ke splnění úkolů, jimiž jsem byl pověřen… Doprava, ubytování, zábava a podobně. Jako druhý nejvyšší důstojník imigrační služby si přirozeně vedu přesné záznamy svých výdajů a mohu vyúčtovat každou penci. Uvažte, že pouze hlavy států nebo podobně významné osobnosti by poctily svou důvěrou člověka, kterého znají jen podle vynikající reputace a služebního postavení.“

Henry Sykes a Jonathan Lemuel si vyměnili pohled, v němž se do nevíry vmísil fascinovaný úžas. Sir Henry se naklonil přes stůl. „Byl jste tedy kromě pozorného sledování aktivit Johna St. Jacquese, do kterého se zapojil váš synovec, pověřen i jinými úkoly?“

„Vlastně ne, sire, ale jsem pevně přesvědčen, že jakmile světoví vůdcové uvidí, jak pohotově a svědomitě jsem postupoval, další rozkazy na sebe nenechají dlouho čekat.“

Lemuel zvedl ruku v uklidňujícím gestu a zarazil Sykese, který nebezpečně zbrunátněl. „Povězte mi,“ požádal zdvořile, „jak velkou sumu jste ze Švýcarska obdržel? Z právního hlediska je výše částky nepodstatná a sir Henry jako zástupce koruny může kdykoliv vznést dotaz na vaši banku, protože jej k tomu britské zákony opravňují.“

„Tři sta liber!“ odpověděl starší Pritchard pyšně.

„Tři sta…“ Právník nenacházel slov.

„To není právě závratná suma,“ zamumlal sir Henry a nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Můžete nám zhruba říct, jaké jste měl výdaje?“ zeptal se Lemuel.

„Nikoli zhruba, naprosto přesně.“ Zástupce ředitele imigrační služby vytáhl z náprsní kapsy uniformy notýsek.

„Můj strýc je vždycky přesný,“ potvrdil mladší Pritchard.

„Celkové výdaje do dnešního dne činí dvacet šest liber a dvacet pět pencí.“ Důstojník odrecitoval částky za místní a dálkové telefonní hovory a uvedl večeři se synovcem, kterou označil za „taktickou poradu“.

„To by stačilo,“ přerušil ho Jonathan Lemuel a utřel si kapesníkem zpocené čelo.

„Jsem připraven předložit veškeré účty…“

„Řekl jsem, že to stačí, Cyrile.“

„Měli byste vědět, že jsem odmítl zaplatit taxikáři přemrštěnou cenu jízdného a z titulu své funkce jsem ho důrazně pokáral.“

„Dost!“ zahřměl Sykes. „Oba jste prvotřídní blbci, jaké jsem v životě neviděl! Považovat Johna St. Jacquese za zločince! Absurdní!“

„Sire Henry!“ hájil se mladší Pritchard. „Na vlastní oči jsem viděl, co se na Tranquillity stalo! Bylo to strašné! Rakve na molu, kaple vyhozená do vzduchu, střelba! Potrvá měsíce, než bude rezort zase v provozu!“

„No právě!“ burácel Sykes. „A vy si myslíte, že Johnny schválně zničil svůj majetek, svůj podnik?“

„Ve světě zločinců se dějí divné věci, sire Henry,“ prohlásil Cyril Sylvester Pritchard zasvěceně. „Při výkonu své důležité funkce jsem slyšel nejrůznější historky. Události, které mi můj synovec popsal, se nazývají diverzní taktika. Jejím cílem je navodit zdání, že zločinci jsou oběťmi. Podrobně mi to vysvětlil.“

„Neříkejte!“ zařval brigádní generál britské armády. „Tak já vám vysvětlím zase něco jiného! Nechal jste se jako důvěřivý hlupák napálit nejhledanějším teroristou světa! Víte, jaký trest se uděluje za napomáhání teroristovi při spáchání vraždy? Pokud vám to při výkonu vaší důležité funkce uniklo, osvěžím vám paměť! Je to zastřelení popravčí četou nebo veřejné oběšení! A teď vysypte to podělané pařížské telefonní číslo!“

„Za daných okolností se musím podvolit.“ Zástupce ředitele imigrační služby posbíral zbytky důstojnosti, a přestože mu k smrti vyděšený synovec visel roztřesenýma rukama na rameni, sáhl znovu pro notýsek. „Napíšu vám ho… Když někdo zvedne sluchátko, sire Henry, máte se ptát po kosovi. Francouzsky, sire Henry. Znám několik slov, sire Henry. Francouzsky, sire Henry.“

John St. Jacques oblečený jako víkendový host v bílých plátěných kalhotách a volné safari bundě vešel, přivolán ozbrojeným strážným, do knihovny v jejich novém útočišti, rozlehlém venkovském sídle na pobřeží zálivu Chesapeake. „Pro vás, pane Jonesi,“ oznámil mu strážný, svalnatý pohledný Hispánec prostředního vzrůstu, a ukázal na telefon. „Volá ředitel.“

„Díky, Hectore.“ Johnny se zarazil. „Je ten pan Jones nutný?“

„Stejně jako Hector. Ve skutečnosti se jmenuje George… nebo Daniel. To je jedno.“

„Rozumím.“ St. Jacques přistoupil ke stolu a zvedl sluchátko. „Holland?“

„Číslo, které získal váš přítel Sykes, je slepá, nicméně užitečná ulička.“

„Jak by řekl můj švagr, mluvte prosím anglicky.“

„Je to číslo kavárny na nábřeží Seiny ve čtvrti Marais. Volající se má ptát po kosovi. Pokud je Šakal přítomen, dojde ke kontaktu.

Pokud ne, volá se později.“

„Proč je ta ulička užitečná?“

„Budeme to zkoušet znovu a znovu – s naším člověkem uvnitř.“

„Co se děje jinak?“

„Mohu vám dát jen omezenou odpověď.“

„Zatraceně!“

„Podrobnosti vám řekne Marie.“

„Marie?“

„Vrací se domů. Vzteklá jako čert, ale jako manželka a matka snad klidnější.“

„Proč vzteklá?“

„Rezervoval jsem jí místo na několika mezistátních linkách…“

„Proboha proč?“ skočil mu Johnny podrážděně do řeči. „Marie je pro vás důležitější než všichni ti vaši pitomí kongresmani a ministři dohromady a pro ně posíláte letadla jak na běžícím pásu.“

„Já je neposílám,“ ohradil se Holland důrazně. „Kdybych to dělal, vedlo by to ke zbytečným otázkám. A to je vše, co na toto téma řeknu. Její bezpečnost je pro mě důležitější než její pohodlí.“

„V tom se shodneme, šéfíku.“

Ředitel potřeboval několik vteřin, aby potlačil zlost. „Vy nejste zrovna příjemný chlapík.“

„Radši mi řekněte, proč je moje sestra jako manželka a matka klidnější.“

Holland se znovu odmlčel a hledal vhodná slova. „Došlo k jistému nepříjemnému incidentu, s kterým jsme nepočítali.“

„Do prdele, už zase ty zkurvené americké výmluvy!“ vybuchl St. Jacques. „Co vám uniklo tentokrát? Náklaďák raket pro ajatolláhovy agenty v Paříži?“

Na lince z Langley zavládlo potřetí ticho. „Víte, mladý muži, nejraději bych zavěsil a zapomněl, že existujete. Rozhodně by to prospělo mému krevnímu tlaku.“

„Uvědomte si sakra, že tady mluvíme o mé sestře a o muži, kterého si vzala! Před pěti lety jste je vy bastardi – opakuju: bastardi – poslali do Hongkongu na smrt! Neznám všechny detaily, protože ti dva jsou moc slušní nebo moc pitomí, aby o nich mluvili, ale vím toho dost na to, že bych vás na ostrově nezaměstnal ani jako zametače.“

„No dobře,“ povzdechl si Holland rezignovaně. „Ne že by na tom záleželo, ale já u toho tehdy nebyl.“

„Nezáleží na tom. Jde o ten váš podělaný podzemní systém. Kdybyste u toho byl, zachoval byste se stejně.“

„Jak znám okolnosti, nejspíš ano. Vy ostatně také. Ale to už je minulost.“

„Fajn, mluvme o přítomnosti. Co se stalo v Paříži?“

„Podle Conklina jim nepřítel nastražil past na soukromém letišti v Pontcarré. Vyvázli. Váš švagr ani Alex nejsou zranění. Víc vám neřeknu.“

„Víc ani nepotřebuju slyšet.“

„Před chvílí jsem mluvil s Marií. Zatím je v Marseille. Do Států přiletí zítra kolem poledne. Osobně ji vyzvednu a odvezu k vám.“

„A co David?“

„Kdo?“

„Můj švagr.“

„Ach… Ano, samozřejmě. Je na cestě do Moskvy.“

„Cože?“

Tryskový iljušin společnosti Aeroflot zpomalil a odbočil z ranveje moskevského letiště Šeremetěvo. Pilot doroloval na konec pojezdové dráhy a zabrzdil asi půl kilometru od terminálu, zatímco z palubních reproduktorů znělo hlášení v ruštině a pak ve francouzštině.

„Výstup z letadla bude asi o pět minut odložen. Zůstaňte prosím na svých místech.“

Bližší vysvětlení chybělo a cestující z Paříže, kteří nebyli sovětskými občany, usoudili, že čekají na odlet opožděného spoje. Ti zasvěcenější ovšem věděli svoje – vystupují pasažéři, kteří cestovali inkognito v malé přední části kabiny oddělené závěsem. K boku letounu přirazily kryté schůdky a o pár desítek metrů dál čekala oficiální limuzína, zatímco palubní personál kontroloval, zda někdo z cestujících nepoužívá fotoaparát nebo kameru. Hosty Výboru státní bezpečnosti si nikdo zvěčňovat nebude!

Alex Conklin kulhal po betonu následován Bournem, který nesl dvě velké tašky. Z limuzíny vystoupil Dimitrij Krupkin a spěchal jim v ústrety. Pojízdné schody se odpoutaly a letoun se s hučením motorů znovu rozjel.

„Jak se má váš přítel doktor?“ zajímal se sovětský zpravodajský důstojník.

„Drží se,“ odpověděl Alex. „Možná to nezvládne, ale bojuje jako lev.“

„Tvoje chyba, Alekseji.“ Tryskáč se vzdálil a mohli ztišit hlas. „Měl jsi zavolat Sergejovi na ambasádu. Jeho jednotka byla připravena doprovodit vás, kamkoliv byste si přáli.“

„Báli jsme se, že bychom na sebe zbytečně upozornili.“

„Lepší na sebe upozornit než nechat zaútočit,“ opáčil Krupkin. „Kdybyste byli pod naší ochranou, Šakalovi lidé by se nikdy neodvážili vás napadnout.“

„Nebyl to Šakal.“

„Jistě že ne. Ten je tady. Přepadli vás jeho zabijáci na jeho rozkaz.“

„Mýlíš se, Kruppie. Později ti všechno vysvětlím. Teď odsud zmizme.“

„Počkej, ne tak rychle. Nejdřív tě musím přivítat na půdě matičky Rusi. A za druhé tě chci požádat, aby ses nešířil o životním stylu, který vedu ve službách své strany a vlády na nepřátelském území válkychtivého Západu.“

„Spolehni se. Jednoho krásného dne tě ale stejně nachytají na hruškách.“

„Když dovolíte,“ přerušil je Bourne a položil obě tašky na beton, „rád bych se zeptal, jak jste pokročili na Dzeržinského náměstí.“

„Dost, když uvážím, jak málo jsme měli času. Omezili jsme okruh na třináct podezřelých. Všichni jsou pod dohledem na každém kroku čtyřiadvacet hodin denně. Spolupracuju se dvěma komisaři, kteří neumí francouzsky, zato jsou velmi snaživí. Neobyčejně mi pomohli se zorganizováním sledování.“

„Vaši sledovači obvykle za moc nestojí,“ ušklíbl se Conklin. „Honí chlapa a zakopávají o mísy na dámských toaletách.“

„Tito ne. Osobně jsem je vybíral,“ hájil se Krupkin. „Kromě čtyř našich lidí, kteří do jednoho absolvovali výcvik v Novgorodu, jsou to samí defektoři ze Západu. Vědí, že když to zvorají, přijdou o své dači. A já na ně dohlížím, protože se chci jednou dostat do ústředního výboru a třeba i do politbyra. Potom by mě poslali do Washingtonu…“

„… a tam by sis pořádně namastil kapsu,“ dokončil větu Conklin.

„Tebe ti kapitalisté úplně zkazili, Alekseji,“ povzdechl si Krupkin. „No nic, jdeme. Kočár čeká.“ Bourne zvedl cestovní tašky a všichni tři zamířili k limuzíně. „Mimochodem, zajistil jsem vám dvoupokojový apartmán v hotelu Metropol na Marxově prospektu,“ dodal Rus. „Slušné ubytování a osobně jsem se postaral o odstranění odposlechu.“

„Jak jsi to dokázal?“ podivil se Alex.

„Jak víš, naše země se ze všeho nejvíc obává ostudy. Vysvětlil jsem vnitřní bezpečnosti, že to, o čem se v apartmánu bude jednat, by mohlo zkompromitovat některé vysoce postavené členy ústředního výboru strany a že ti by jistě neváhali poslat na Kamčatku každého, kdo by záznam vyslechl.“ Řidič v hnědém obleku jim otevřel levé zadní dveře limuzíny a počkal, až nastoupí.

Hotel Metropol je renovovaná předrevoluční budova postavená v ozdobném architektonickém stylu, který si poslední ruský car oblíbil při svých návštěvách Vídně a Paříže na přelomu století. Vysoké stropy, mramorové obložení, vzácné tapety a křišťálové lustry v hale jako by s obtížně skrývanou nechutí shlížely na ošuntěle oděné občany země dělníků a rolníků a rozjasnily se teprve při pohledu na Dimitrije Krupkina, který se v podobném prostředí cítil jako doma.

„Soudruhu,“ zavolal za ním recepční sotto voce, když důstojník KGB odváděl hosty k výtahu. „Naléhavý vzkaz pro vás,“ dodal a strčil Krupkinovi do ruky složený lístek. „Měl jsem vám ho předat osobně.“

„Děkuji.“ Dimitrij rozložil papír a přečetl si zprávu. „Musím okamžitě volat na Dzeržinského náměstí,“ řekl Bourneovi a Conklinovi a rychle vykročil k řadě výtahů. „Je to linka mého mladšího komisaře. Pospěšte si.“

Apartmán stejně jako hala jako by patřil do jiné éry a jiné země. Dojem narušovaly jen vybledlé potahové látky a ne právě nejdokonaleji zrestaurovaná štuková omítka, které zdůrazňovaly propast dělící přítomnost od minulosti. Dveře obou ložnic ležely naproti sobě a uprostřed se nacházel společný obývací pokoj vybavený barem se značkovým alkoholem, který v běžném moskevském obchodě neznají.

„Nalijte si,“ mávl Krupkin rukou k baru a sám zamířil k telefonu na starožitném stolku z období královny Anny. „Jejda, promiň, Alekseji, já zapomněl. Objednám ti čaj nebo minerálku…“

„Kašli na to.“ Conklin uchopil jednu cestovní tašku a otevřel dveře ložnice. „Musím se vykoupat. V tak špinavém letadle jsem už dlouho neseděl.“

„Ale letenka tě moc nestála, ty nevděčníku.“ Krupkin vytáčel číslo. „Mimochodem, v nočním stolku máte každý zbraň. Automatická pistole Graz-Burya… Poslužte si, pane Bourne. Vy abstinent nejste a máte za sebou dlouhý let. A mě možná čeká dlouhý rozhovor. Můj komisař číslo dvě je dost ukecaný.“

„Myslím, že si dám.“ Jason položil kabelu ke dveřím druhé ložnice, přistoupil k baru a vybral si povědomou láhev, zatímco Krupkin spustil rusky do telefonu. Nerozuměl mu ani slovo, a tak přešel k vysokému oknu a zahleděl se na široký bulvár.

Dimitrij po chvíli zavěsil a otráveně potřásl hlavou. „Komisař toho tentokrát moc nenamluvil,“ oznámil Jasonovi. „Spěchal a plnil rozkazy. Musíme okamžitě odejít.“ Otočil se ke dveřím, za nimiž zmizel Alex. „Dělej, Alekseji! Odcházíme.“ A pokračoval k Bourneovi: „Snažil jsem se mu naznačit, že jste právě dorazili a že se sprchujete, ale vůbec mě neposlouchal.“ Conklin vykulhal z pokoje v rozepnuté košili a utíral si mokrý obličej. „Je mi líto, Alekseji, musíme odejít.“

„Kam? Vždyť jsme sotva přišli.“

„Zabrali jsme jeden byt na Sadové – to je jeden z hlavních moskevských bulvárů, pane Bourne. Do Champs-Élysées má možná daleko, ale carové uměli stavět.“

„Co tam budeme dělat?“ zajímal se Conklin.

„Čeká tam na nás komisař číslo jedna,“ odpověděl Krupkin. „Budeme ten byt používat jako velitelské stanoviště. Takový malý delikátní přívěsek Dzeržinského náměstí, o kterém kromě nás pěti nikdo neví. Něco se stalo a máme se tam okamžitě přemístit.“

„To mi stačí.“ Jason odložil sklenku na bar.

„Klidně dopij,“ řekl Alex a vrátil se do pokoje. „Musím si vymýt z uší mýdlo a připevnit tu podělanou protézu.“

Bourne zase zvedl skleničku a zabloudil pohledem na sovětského důstojníka, který hleděl za Conklinem se směsicí zvědavosti a smutku. „Znal jste ho ještě předtím, než přišel o nohu, že?“ zeptal se.

„Jistě, pane Bourne. Známe se už dobrých pětadvacet let. Istanbul, Atény, Řím… Amsterdam. Pozoruhodný soupeř. Byli jsme mladší a štíhlejší a zoufale jsme toužili naplnit své sny. A oba jsme byli dobří. On ve skutečnosti lepší než já. Vždycky viděl dál a v širších souvislostech. Ale ne abyste mu prozradil, že jsem to o něm řekl.“

„Proč používáte termín soupeř? Je to jako ve sportu, jako byste spolu hráli tenis. Copak nebyl váš nepřítel?“

Krupkin k Jasonovi otočil velkou hlavu a ve skelných očích nezůstala ani stopa předchozí vřelosti. „Jistě že byl můj nepřítel, pane Bourne. A aby bylo jasno, pořád jím je. Prosím vás, abyste si mé požitkářství nepletl se slabostí. Něco vám řeknu. Moji prarodiče byli oběšeni – oběšeni, pane – za to, že ukradli na knížecím statku kuře. Nikdo z mých předků neuměl číst a psát, nemluvě o pořádném vzdělání. Díky učení Karla Marxe a Vladimíra Iljiče Lenina, vůdce naší velké revoluce, se všechno změnilo. To byl začátek. Od té doby jsme se dopustili tisíců a tisíců chyb a omylů, v mnoha případech neomluvitelně brutálních a velmi tragických, ale učinili jsme první krok.“

Oba slyšeli, jak se v Conklinově pokoji zastavila voda. „Povězte mi, dokázal byste Alexe – Alekseje – zabít?“

„Určitě. Stejně jako on mě – s hlubokou a upřímnou lítostí –, pokud by to závažnost situace vyžadovala. Jsme profesionálové.“

„Přiznávám, že vám dvěma nerozumím.“

„Ani se o to nepokoušejte, pane Bourne. Na to jste ještě příliš mladý. Kolik vám je? Padesát plus minus rok dva, že?“

„Ano, za pár měsíců mi bude jedenapadesát. A?“

„Aleksej a já máme přes šedesát. Máte ponětí, jak obrovský je to rozdíl?“

„Jak bych mohl?“

„Vy se stále ještě považujete za relativně mladého a máte v mnoha ohledech pravdu. Ještě jste neztratil motorickou kontrolu, máte pořád silnou vůli, plně ovládáte své tělo. Ale potom najednou zjistíte, že ačkoliv si tělo i vůle stále zachovávají svou sílu, mysl pomalu a rafinovaně odmítá nutnost činit rychlá rozhodnutí – intelektuálně i fyzicky. Jednoduše řečeno, nad spoustou věcí, které vám ještě včera připadaly zásadní, mávnete rukou. Přežili jsme, Aleksej a já. Zasloužíme odsudek, nebo blahopřání?“

„Myslím, že jste právě prohlásil, že byste Alexe nezabil.“

„Na to bych nespoléhal, Jasone Bourne nebo Davide nebo jak se jmenujete.“

Conklin vyšel ze dveří s bolestným úšklebkem a nápadným kulháním. „Jdeme,“ vyzval své společníky.

„Neměl by sis to přivázat znovu a pořádně? Pomůžu ti,“ nabídl se Jason.

„Kašli na to,“ odsekl Alex podrážděně. „Člověk by musel být hadí muž, aby ten zasraný krám dokázal upevnit jaksepatří.“

Krupkin se na Alexe znovu zadíval s onou podivnou směsicí zvědavosti a smutku. „Auto parkuje o kus dál na ulici. Můžu poslat hotelového sluhu, ať ho přistaví před vchod.“

„Díky,“ zamumlal Conklin vděčně.

Přepychový byt na rušné Sadové ulici se nacházel v okázalé kamenné budově, další památce na architektonickou velikost Ruské říše. Zdejší byty vesměs sloužily k ubytování zahraničních představitelů, byly prošpikovány mikrofony a údržbáři, pokojské a vrátní, pokud přímo nepracovali pro Výbor státní bezpečnosti, byli agenty KGB pravidelně vyslýcháni. Látkové tapety a masivní nábytek připomínaly svržený režim, ale vpravo od ozdobného krbu trčela jako bolavý palec obrovská televizní obrazovka a vedle ní baterie videorekordérů různých formátů.

Druhou výjimku z převládajícího dekoru – a bezpochyby urážku estetického citu Romanovců – představoval muž ve zmačkané uniformě, jejíž u krku rozepnutá blůza nesla na prsou jídelníček posledních dnů v podobě mastných skvrn. Měl plnou oválnou tvář a krátce zastřižené šedivé vlasy. Mezery mezi zažloutlými zuby svědčily o averzi k zubařům a neustále přimhouřené oči pozorovaly svět s prohnaností venkovského synka. Byl to Krupkinův komisař číslo jedna.

„Neumím moc anglicky,“ oznámil muž v uniformě a pokynul návštěvníkům, „ale rozumím. Pro vás nemám jméno ani oficiální… postavení. Oslovujte mě plukovníku, ano? Mám vyšší hodnost, ale všichni Američané si myslí, že ve Výboru slouží samí plukovníci.“

„Mluvím plynně rusky,“ odtušil Alex. „Jestli chcete, můžu svému kolegovi překládat.“

„Cha!“ uchechtl se plukovník. „Takže Krupkin vás nemůže napálit.“

„To tedy nemůže.“

„Mohli bychom přejít k věci, soudruhu?“ ozval se Dimitrij. „Náš spolupracovník na Dzeržinského náměstí mi sdělil, že se sem máme okamžitě dostavit.“

„Ano! Okamžitě!“ Důstojník KGB zvedl dálkový ovladač a velká televize se rozzářila. „Budeme mluvit anglicky,“ prohodil k ostatním. „Aspoň se procvičím. Promítnu vám sestříhaný záznam ze sledování podezřelých, kteří mluví francouzsky.“

Na obrazovce se objevily roztřesené záběry většinou pořízené přenosnými videokamerami z jedoucích automobilů. Muži a ženy se procházeli, nastupovali do služebních vozidel, projížděli ulicemi nebo cestami za městem. Pokud se s někým setkali, kamera přiblížila obličej. Snímky pořízené v budovách byly nezřetelné a tmavé.

„Tohle je pěkně drahá kurvička,“ zasmál se plukovník, když se objevil asi šedesátiletý muž doprovázející mnohem mladší ženu k výtahu. „Hotel Solněčnyj na Varšavské. Osobně zkontroluju generálovy účty za výdaje.“

Pohyblivé obrázky střídaly statické snímky a Krupkinovi i oběma Američanům splývaly v nekonečný proud tváří. Pak se náhle na obrazovce objevil záběr – podle osvětlení pořízený pozdě odpoledne – davu stojícího na chodníku před velkým kostelem.

„Chrám Vasila Blaženého na Rudém náměstí,“ komentoval Krupkin. „Slouží jako muzeum, ale čas od času v něm nějaký náboženský fanatik, většinou cizinec, slouží mši. Nikdo proti němu nezasahuje, ačkoliv právě po tom ti fanatici nejvíc touží.“

Obrazovka ztmavla a obraz se roztřepal – muž s kamerou vešel do katedrály a prodíral se zástupem. Pak se záběr uklidnil a čočka objektivu zaostřila na staršího muže, jehož bílé vlasy ostře kontrastovaly s černým pláštěm. Kráčel postranní uličkou a zadumaně pozoroval ikony mezi majestátními okny z barevného skla.

„Rodčenko,“ zabručel plukovník s vizáží rolníka. „Samotný velký Rodčenko.“

Muž na obrazovce pokračoval ke kamennému rohu katedrály, kde na vysokých podstavcích plápolaly dvě mohutné svíce. Kamera sebou škubla vzhůru, jak si agent, který ji obsluhoval, stoupl na přinesenou stoličku nebo bedýnku, a záběr získal na ostrosti. Bělovlasý subjekt se blížil k jinému muži, oblečenému v kněžském rouchu. Byl hubený, měl řídké vlasy a tmavou pleť.

„To je on!“ zvolal Bourne. „To je Carlos!“

Pak se v obraze objevil třetí muž a připojil se k dvojici a Conklinovi unikl z hrdla výkřik.

„Kristepane! Stopněte to!“ Komisař KGB okamžitě stiskl tlačítko na dálkovém ovladači a roztřesený obraz se zastavil. „Poznáváš ho, Davide?“

„Je mi povědomý, ale neznám ho,“ odpověděl Jason tiše a zavřel oči. V mysli se mu střídaly zmatené představy. Výbuchy oslepujícího světla, nejasné postavy běžící hustou džunglí… A pak mladík, orientálec, kterého salva z automatických pušek doslova přibila ke stromu. Mlha zhoustla a rozpustila se v místnosti. Vojáci usazení za dlouhým stolem, vpravo židle a na ní nervózní muž… Jason si náhle uvědomil, že je to on sám, mnohem mladší… Před ním jako fretka v kleci přecházel důstojník v uniformě a spílal někomu, koho oslovoval Delto… Bourne tajil dech a zíral na obrazovku, na níž stál tentýž důstojník, ovšem se starším obličejem… „Soudní síň na vojenské základně severně od Saigonu,“ zašeptal neslyšně.

„To je Ogilvie,“ řekl Conklin vzdáleným, dutým hlasem. „Bryce Ogilvie… Takže se přece jenom spojili. Medusa našla Šakala.“

36

„Byl to soud, že, Alexi?“ řekl Bourne pomalu, váhavě. „Vojenský soud.“

„Ano,“ potvrdil Conklin. „Ale obžalovaný jsi nebyl ty.“

„Nebyl?“

„Ne. Tys naopak vznesl obvinění, což byla v té době a na tom místě vskutku vzácná událost. Řada armádních důstojníků se ti to marně snažila rozmluvit… Ale o tom si promluvíme později.“

„Ne, promluvíme si o tom hned,“ prohlásil Jason pevně. „Ten chlap mluví přímo před našima očima se Šakalem. Chci vědět, co je zač a co dělá tady v Moskvě.“

„Později…“

„Hned! Tvůj přítel Krupkin nám – Marii a mně – pomáhá a já jsem mu za to vděčný. Tady plukovník je také na naší straně, protože jinak bychom neviděli to, na co se díváme. Chci vědět, co se mezi mnou a tím člověkem stalo, a všechna bezpečnostní opatření CIA mohou jít k čertu. Čím víc o něm budu vědět, tím lépe se na něj mohu připravit.“ Otočil se k oběma Rusům. „Pro vaši informaci – trpím částečnou ztrátou paměti a na některá období svého života si nevzpomínám.“

„Já mám problém vzpomenout si na včerejší večer,“ poznamenal plukovník.

„Pověz mu, co chce vědět, Alekseji. Našich zájmů se to netýká. Saigon je uzavřená kapitola. Stejně jako Kábul.“

„No dobře.“ Conklin se posadil a promasíroval si pravé stehno. Snažil se mluvit klidně a nenuceně, ale moc se mu to nedařilo. „V prosinci devatenáct set sedmdesát byl jeden z tvých mužů zabit při průzkumné akci v terénu. Událost byla označena jako nehoda způsobená přátelskou palbou, ale ty jsi znal pravdu. Věděl jsi, že toho kluka určili na odstřel horkokrevní sráči z velitelství. Byl to Kambodžan a rozhodně ne žádný svatý, ale znal všechny pašerácké stezky a tys ho využíval jako předsunutou hlídku.“

„Vidím jenom mlhavé obrysy,“ přerušil ho Bourne. „Fragmenty. Celek mi uniká.“

„Fakta už nejsou důležitá, byla pohřbena spolu se stovkami a stovkami podobných událostí. Prostě jeden velký obchod s narkotiky se nezdařil a hlavouni v Saigonu to kladli za vinu tvé hlídce a nenapadlo je nic lepšího, než že musí udělit citelnou lekci. Poslali do tvého úseku malý oddíl, který v převleku za vojáky Vietkongu nastražil tvému klukovi léčku. Tys v té chvíli ležel na nízkém návrší a viděl jsi je. Pustil ses se svými lidmi za nimi a dostihls je, zrovna když nasedali do helikoptéry. Dal jsi jim na vybranou. Buď nastoupí a ty vrtulník sestřelíš i s nimi, nebo s tebou půjdou na základnu. Vybrali si druhou možnost a tvoji lidé je pod namířenými puškami dovedli na polní velitelství, kde jsi je kolektivně obvinil z vraždy. Jenže pak zasáhl Ogilvie, který se přece musel o svoje hochy ze Saigonu postarat.“

„A pak se všechno nějak šíleně zvrtlo, že?“

„To máš zatracenou pravdu, že se to zvrtlo. Bryce tě předvolal jako svědka a udělal z tebe šílence, patologického lháře a sprostého vraha, který by, nebýt války, hnil ve věznici s nejpřísnější ostrahou. Zahrnul tě nejsprostějšími přívlastky a vyzval tě, abys odhalil svou pravou totožnost, což ty jsi pochopitelně nemohl, protože tvoje tehdy už mrtvá žena pocházela z Kambodže a její rodině by hrozilo smrtelné nebezpečí. Snažil se tě nachytat obratným slovíčkařením, a když se mu to nepovedlo, vyhrožoval vojenskému soudu, že odhalí existenci Medusy, což jsi také nemohl připustit. Ogilvieho zabijáci nakonec vyvázli pro nedostatek důkazů a tebe museli držet v kasárnách pod zámkem, dokud Ogilvie neseděl v letadle do Saigonu.“

„Jmenoval se Kwan Soo,“ řekl Bourne zasněně a pokyvoval hlavou, jako by zaháněl zlý sen. „Byl to ještě kluk, šestnáct, nanejvýš sedmnáct. Z peněz, které získal v obchodu s drogami, živil tři vesnice, které by jinak vymřely hladem. Neměl jinou možnost… Do prdele, to by přece udělal každý z nás, kdyby naše rodina neměla co do úst.“

„Jenže tento argument jsi před soudem použít nemohl. Musels držet jazyk za zuby a nechat Ogilvieho vyhrát. Byl jsem u toho.

Seděl jsem v auditoriu. Nikdy předtím ani potom jsem neviděl člověka, který by musel tak silně potlačovat nenávist.“

Jason se otočil k televizoru. „A teď je tady s Carlosem. Ten prohnilý svět je opravdu malý. Ví, že jsem Jason Bourne?“

„Pochybuju.“ Conklin vstal ze židle. „Tehdy žádný Jason Bourne neexistoval. Dokonce ani David. Jenom gerilový bojovník známý jako Delta Jedna.“

Jason ukázal na obrazovku. „Co dělá v Moskvě? Proč jsi řekl, že Medusa našla Šakala?“

„Protože on je ta právnická firma v New Yorku.“

Bourne sebou škubl. „Co? On že je…“

„Předseda představenstva,“ doplnil Alex. „Agentura mu šlapala na paty a on utekl. Před dvěma dny.“

„Proč jsi mi o tom neřekl?“ vybuchl Bourne vztekle.

„Protože by mě ve snu nenapadlo, že tady budeme stát a dívat se na něj, jak se baví s Carlosem. Kromě toho jsem ti nechtěl toho člověka připomínat a přidělávat ti starosti, kdyby sis na něho vzpomněl. I tak jsi byl dost vystresovaný.“

Krupkin, očividně nervózní, se otočil ke Conklinovi: „Slyšel jsem slova a jména, která evokují nepříjemné události z minulosti, a domnívám se, že mám právo na pár otázek. Zejména na jednu. Kdo je tenhle Ogilvie, který vám dělá takové starosti? Řekl jsi nám, Alekseji, kým byl v Saigonu. Můžeš nám prozradit, kým je dnes?“

„Proč ne?“ zeptal se Alex sám sebe. „Newyorský právník, jenž stojí v čele organizace, která se roztáhla po celé západní Evropě a po Středomoří. Zpočátku s pomocí správných konexí ve Washingtonu skupovala firmy a nutila je k fúzím, až nakonec ovládla trhy a začala určovat ceny. Překážky, které se vyskytly, brutálně odstraňovala z cesty a nemilosrdně likvidovala a využívala k tomu nejlepších profesionálů v oboru. Existují nezvratné důkazy, že nechala odstranit řadu vysokých vládních a armádních představitelů. Nejčerstvější případ, na který si jistě pamatuješ, je generál Teagarten, vrchní velitel sil NATO.“

„Neuvěřitelné!“ zašeptal Krupkin.

„Panebože,“ vydechl plukovník s vytřeštěnýma očima v tváři venkovana.

„Inu, byli kreativní a Ogilvie je všechny překonal. Superpavouk, jehož síť se rozprostírala z Washingtonu do všech hlavních měst Evropy. Ke své smůle a díky tady našemu příteli se však do ní nakonec sám chytil. Chystali se na něj lidé, které prostě nemohl zkorumpovat, jenže někdo ho v poslední chvíli varoval a on předevčírem uprchl. V nejmenším ovšem netuším, proč zrovna do Moskvy.“

„Na tuto otázku ti mohu odpovědět,“ prohlásil Krupkin, když si napřed pohledem vyžádal od komisaře svolení. „O těch vraždách a atentátech, o kterých jsi mluvil, jako ostatně o jakýchkoliv vraždách a atentátech, nevím zhola nic. Ale podle tvého popisu poznávám americkou organizaci, která působí v Evropě a dlouhá léta slouží našim zájmům.“

„Jak?“ zajímal se Alex.

„Dodávkami všemožného zboží, jehož vývoz americká vláda zakázala. Technologie, zbraňové systémy, náhradní díly k letadlům, počítačové komponenty, prostě všechno. Samozřejmě kdykoliv v budoucnosti důrazně popřu, že bych něco takového řekl.“

„Rozumím,“ přikývl Conklin. „Má ta organizace nějaké jméno?“

„Ne. Jde o několik desítek společností. Zřejmě působí pod jednou střechou, ale vlastnické vztahy a řídicí struktura jsou tak propletené, že se v nich nikdo nevyzná.“

„Přesto nějaké jméno má a Ogilvie ji vede.“

„Taky mě to napadlo,“ utrousil Krupkin a jeho oči náhle připomínaly dva kusy ledu. „Mohu tě ujistit, že starosti, které vám ten právník působí, se s těmi našimi vůbec nedají poměřovat.“ Dimitrij hněvivě bodl prstem k zastavenému obrazu televizoru. „Ten sovětský zpravodajský důstojník je generál Rodčenko, druhý náměstek předsedy Výboru státní bezpečnosti a blízký poradce předsedy vlády Sovětského svazu. Ve státním zájmu a bez vědomí premiéra lze učinit ledacos, ovšem ne to, co jsi právě popsal. Proboha svatého! Vrchní velitel NATO! A nikdy, nikdy při tom nelze použít služeb Carlose Šakala! Ten ničema zkompromitoval Sovětský svaz tak, že to hraničí s katastrofou!“

„Nějaké návrhy?“ zeptal se Conklin.

„Hloupá otázka,“ zavrčel plukovník. „Zatčení, Lubjanka… a ticho.“

„Tohle řešení má jednu vadu na kráse,“ namítl Alex. „Ústřední zpravodajská služba ví, že Ogilvie je v Moskvě.“

„Nechápu, v čem je problém. Obě strany se zbaví nežádoucí přítěže v podobě nebezpečného zločince.“

„Ono je to trochu složitější,“ vysvětloval Conklin. „Tenhle Ogilvie disponoval rozsáhlými styky. Úředníci, kteří zavírali oči před jeho pochybnými praktikami, právníci i zákonodárci, kteří přizpůsobovali zákony jeho potřebám. Určitě rozdal miliony na úplatcích na všechny strany.“

„Má pravdu,“ potvrdil Dimitrij. „Amerika je dnes posedlá bojem proti korupci. Mnohdy člověk nemůže ani pozvat svého obchodního partnera na oběd, aby ho někdo nepodezříval z uplácení. A starší a zkušenější proti tomu nic nezmůžou. Amerika pere svoje špinavé prádlo všem na očích a pak ho vyvěsí jako důkaz čistoty.“

„On to také je důkaz,“ pokračoval Alex. „Tohle lidé v Rusku nechápou. Vy jste zvyklí každý svůj přehmat, každá zavřená ústa, dokonce každý zločin zakrývat košem růží… Ale nechci vám tady kázat o etice. Řeknu jen tolik, že Ogilvie musí být vydán do Států a zodpovídat se za své zločiny.“

„Dobře. Vezmeme vaše doporučení v úvahu.“

„To nestačí,“ namítl Conklin. „Nejde pouze o trestní odpovědnost jedince. Pravda o té organizaci – včetně atentátu na Teagartena – vypluje během několika dnů na světlo a vy si prostě nebudete moci dovolit Ogilvieho držet. Kromě Washingtonu se na vás vrhne celá Evropská unie. Umíte si představit dopady na vzájemnou obchodní výměnu? Na…“

„Chápeme, co chceš říct, Alekseji,“ přerušil ho Krupkin. „Bude v případě, že přistoupíme na tvůj návrh, zcela jasné, že Moskva plně spolupracovala na vydání amerického zločince do rukou americké spravedlnosti?“

„Bez vás by to přece nebylo vůbec možné. Jako pověřený zpravodajský důstojník – nikdo jiný zde totiž není – to ochotně odpřisáhnu před oběma komorami Kongresu.“

„A také že jsme neměli absolutně nic společného s těmi vraždami, jmenovitě s atentátem na vrchního velitele NATO?“

„Samozřejmě. To byl jeden z hlavních důvodů, proč jste spolupracovali. Vaši vládu ten zločin rozhořčil. Na nejvyšší míru.“

Krupkin si Alexe přeměřil tvrdý pohledem, krátce mrkl na obrazovku a tiše, ale o to důrazněji, se zeptal: „Co provedeme s generálem Rodčenkem?“

„To je vaše věc,“ odpověděl stejně tiše Conklin. „Ani Bourne, ani já jsme to jméno v životě neslyšeli.“

Krupkin pomalu přikývl. „A co provedete s Šakalem na sovětské půdě, je zase vaše věc, Alekseji. Mohu vás však ujistit, že budeme plně spolupracovat.“

„Jak začneme?“ zeptal se Jason netrpělivě.

„Od začátku,“ odpověděl Dimitrij a otočil se na svého nadřízeného. „Rozuměl jste, soudruhu, všemu, o čem jsme mluvili?“

„Dostatečně, Krupkine.“ Urostlý komisař KGB s tváří rolníka zamířil k telefonu na mramorovém stolku u stěny, zvedl sluchátko a vytočil číslo. „To jsem já,“ řekl rusky. „Třetí muž na pásku sedm ve společnosti Rodčenka a kněze byl identifikován jako Bryce Ogilvie, americký právník z New Yorku. Nařiďte jeho sledování. Nesmí opustit Moskvu.“ Plukovník náhle vymrštil obočí a zrudl. „Ten rozkaz s okamžitou platností ruším! Ten muž patří pod pravomoc KGB a oddělení diplomatických vztahů do toho nemá co mluvit… Důvod? Používej mozek, skopová hlavo! Řekni jim, že ho Výbor státní bezpečnosti sleduje jako amerického dvojitého agenta, kterého ti pitomci nedokázali odhalit! A nechte hlídat letiště!“ Komisař práskl sluchátkem do vidlice.

„Zařídil to,“ vysvětlil Conklin Bourneovi, který nerozuměl rusky. „Ogilvie zůstane v Moskvě.“

„Já na Ogilvieho kašlu!“ vypěnil Jason přeskakujícím hlasem a mimoděk zaťal zuby. „Přišel jsem si pro Carlose!“

„Pro toho kněze?“ zeptal se komisař, který se vrátil od telefonu.

„Ano, mluvím o tom knězi.“

„To je jednoduché. Uvážeme generála Rodčenka na velmi dlouhé lano, které ani neuvidí, ani nepocítí. Druhý konec budete držet vy. Však on se s tím svým šakalím knězem zase sejde.“

„Nic víc nežádám,“ opáčil Jason Bourne.

Generál Grigorij Rodčenko seděl u stolu blízko okna v restauraci Lastočka nedaleko Krymského mostu, oblíbeném místě svých půlnočních večeří. Pohled na osvětlený most a čluny pomalu plující po řece uklidňoval oči i nervy. A uklidnění po dvou hektických dnech skutečně potřeboval. Měl pravdu, nebo se mýlil? Zklamaly ho nakonec instinkty, které mu celý život věrně sloužily? V mládí přežil šíleného Stalina, ve středním věku nevyzpytatelného Chruščova a po něm neschopného Brežněva. Nyní se musel vyrovnávat s další změnou, kterou znamenal příchod Gorbačova. Třeba bude k dobrému a stará nepřátelství odplují za obzor.

Přežil jen proto, že se vždy kryl ze všech stran a všude se vetřel. Usilovně pracoval, až se stal důvěrníkem předsedy Výboru státní bezpečnosti, kterému přinášel cenné informace. Byl také první spojkou s novou americkou organizací, kterou v celé Moskvě pouze on znal pod jménem Medusa, a jejímž prostřednictvím zásoboval Sovětský svaz a země východního bloku tolik potřebnými západními technologiemi. Kromě toho však také působil jako styčný důstojník s monsignorem v Paříži, Carlosem Šakalem, kterého přemlouváním nebo uplácením odradil od mnoha kontraktů, jejichž splnění by ohrozilo zájmy Sovětského svazu. Jako dokonalý byrokrat působil za kulisami mezinárodní scény, netoužil po potlesku ani po slávě, pouze po přežití. Proč tedy udělal, co udělal? Bylo to impulzivní rozhodnutí? Ne, spíše logické pokračování služby vlasti jinými prostředky. Moskva se musí nutně zbavit Šakala i Medusy.

Podle generálního konzula v New Yorku byl Bryce Ogilvie v Americe vyřízený. Konzul navrhl, aby mu Moskva poskytla azyl a oplátkou postupně převzala jeho rozsáhlá evropská aktiva. Neznepokojovaly ho ani tak Ogilvieho finanční machinace, jako spíš početné vraždy, které podle generálního konzula zahrnovaly i likvidaci vysokých vládních a vojenských činitelů, včetně vrchního velitele NATO. Sulikov se obával, že v zájmu ochrany svého impéria by Ogilvie mohl objednat odstranění dalších potenciálních nepřátel, zejména manažerů firem, kteří rozuměli světovým trhům a dokázali by vysledovat spletité nitky až k právnické firmě na Wall Street a kódovému označení Medusa. Kdyby k těmto nájemným vraždám došlo za Ogilvieho pobytu v Sovětském svazu, Moskva by se dostala do těžko řešitelné situace. Je tedy třeba ho co nejrychleji vyexpedovat za hranice, což se ovšem snáze řekne, než udělá.

A do toho přišel makabrózní telefonát od paranoidního šílence z Paříže. Rodčenko se zachvěl. Musíme se okamžik sejít! řval Carlos na druhém konci tajné linky. Samozřejmě za dodržení všech bezpečnostních opatření. Šakal jako vždy vyžadoval veřejně přístupné místo s tlačenicí lidí a mnoha alternativními únikovými trasami, kde by mohl kroužit jako dravec nikým nezpozorován, dokud nebude jeho zkušené oko profesionála spokojeno. O dva hovory později se dohodli na chrámu Vasila Blaženého na Rudém náměstí v době večerní turistické špičky. V pravém rohu katedrály vedle oltáře, odkud vede zadní východ krytý závěsem.

Během tohoto třetího telefonátu zasáhla Grigorije Rodčenka jako blesk z čistého nebe spásná myšlenka, tak zřejmá a jasná, až zatajil dech. Řešení, které jediným brilantním tahem zbaví vládu Sovětského svazu Šakala a Ogilvieho Medusy současně.

Prostě a jednoduše svede Ogilvieho a Carlose dohromady, aniž by o tom dopředu věděli. Jen na krátký okamžik, který však postačí, aby je citlivé oko fotoaparátu zachytilo na jediném snímku.

Včera odpoledne tedy zašel na oddělení diplomatických vztahů ministerstva zahraničí a požádal o setkání s Ogilviem. Přátelsky spolu hovořili o nepodstatných věcech, až se Rodčenko dostal k předmětu svého zájmu.

„Možná byste nám mohl prokázat drobnou službu,“ navrhl nevinně.

„O co jde?“

„Do Moskvy zavítal jistý americký kněz, militantní marxista, který údajně vedl a vede řadu sporů před newyorskými soudy v zájmu ochrany sociálně slabých vrstev obyvatelstva. Nemáme čas si jeho tvrzení ověřovat, ale napadlo mě, jestli ho třeba neznáte. Jeho fotografie se prý několikrát ocitla v novinách.“

„Pokud je to, co o sobě říká, pravda, mohl bych ho znát. Rád vám pomůžu.“

„Děkuji. Buďte ujištěn, že si vaší spolupráce nesmírně vážíme.“

Domluvili se, že Ogilvie přijde v udanou hodinu do chrámu Vasila Blaženého. Až uvidí, že se k Rodčenkovi, postávajícímu v zadním rohu u oltáře, blíží muž v kněžském šatu, „náhodou narazí“ na generála KGB a zběžně, na samé hranici zdvořilosti, se s ním pozdraví – letmé, bezvýznamné setkání dvou civilizovaných nepřátel, kterému se občas nelze na veřejném místě vyhnout. Rodčenko ovšem potřeboval, aby se právník dostatečně přiblížil, jinak by kněze v tlumeném osvětlení nepoznal.

Ogilvie se zhostil role jako zkušený soudní obhájce, který nevybíravě napadne svědka protistrany, a než se žalobce zmůže na námitku, prohlásí, že bere otázku zpět.

Šakal se okamžitě vztekle odvrátil, ovšem ne tak rychle, aby tělnatá žena nestihla stisknout spoušť – čočka miniaturního fotoaparátu ukrytého v držadle kabelky zachytila obličeje obou mužů. Vyvolaný snímek nyní ležel v Rodčenkově trezoru ve složce nadepsané Sledování amerického občana B. Ogilvieho.

Na popisku pod společnou fotografií hledaného atentátníka a právníka pak stálo: Subjekt s dosud neidentifikovaným kontaktem během schůzky v chrámu Vasila Blaženého. Setkání trvalo 11 minut 32 vteřin. Snímek zaslán do Paříže k identifikaci. Domníváme se, že neidentifikovaný kontakt by mohl být Carlos Šakal.

Netřeba dodávat, že odpověď z Paříže obsahovala několik fotomontáží z archivů Sûreté a Interpolu s jednoznačným závěrem: Totožnost potvrzena – nade vší pochybnost jde o Carlose.

Šokující setkání na sovětské půdě!

Atentátník ovšem nespolupracoval podle generálových představ. Po krátké a nepříjemné konfrontaci s Američanem pokračoval ledovým inkvizitorským tónem a jeho horká latinská krev bublala těsně pod povrchem.

„Jdou po vás!“

„Kdo?“

„KGB.“

„Já jsem KGB! Vím o všem, co se tam šustne. Kde jste k té informaci přišel?“

„V Paříži. Zdrojem byl Krupkin.“

„Krupkin je pro peníze schopen všeho, včetně šíření falešných informací. Jednu chvíli dokonalý zpravodajský důstojník hovořící několik jazyky, hned nato ukecaný šašek z francouzské operety. Toho nemůže nikdo brát vážně.“

„Ve vašem zájmu doufám, že se nemýlíte. Zítra pozdě večer vám zavolám. Budete doma?“

„Ne, a telefon bych vám stejně nezvedl. Kolem půlnoci povečeřím v Lastočce. Co budete zítra dělat?“

„Ujistím se, jestli se nemýlíte.“ S těmito slovy zmizel Šakal v davu turistů obdivujících katedrálu.

Více než čtyřiadvacet hodin nezaznamenal Rodčenko nic, co by jej nějak znepokojilo. Třeba se ten psychopat vrátil do Paříže, když se přesvědčil, že jeho paranoidní podezření stojí na vodě, a potřeba být neustále v pohybu potlačila momentální obavy. Kdo ví? Generál Carlose nikdy nechápal. Viděl v něm složitou kombinaci mentálně retardovaného sadisty, bláznivého učence a zvráceného romantika současně, mladistvého snílka sahajícího po nenaplnitelné vizi. Čert aby se v něm vyznal a nejvyšší čas, aby kulka ukončila jeho život.

Rodčenko zvedl ruku a přivolal číšníka, aby si objednal francouzský koňak, nápoj pravých revolucionářů, kteří přežili všechny čistky. Místo něho však ke stolu přiběhl vrchní s přenosným telefonem s dlouhou šňůrou.

„Máte naléhavý hovor, soudruhu generále,“ oznámil muž v nepadnoucím černém obleku a položil přístroj na stůl.

„Děkuji.“ Vrchní se vzdálil a Rodčenko přiložil sluchátko k uchu. „Ano?“

„Sledují vás na každém kroku,“ řekl Šakalův hlas.

„Kdo?“

„Vaši vlastní lidé.“

„Tomu nevěřím.“

„Držel jsem se vás celý den. Mám vám zopakovat, která místa jste v posledních třiceti hodinách navštívil? Drink v kavárně na Kalininově prospektu, stánek na Arbatu, oběd ve Slavjance…“

„Přestaňte. Kde jste?“

„Vyjděte z restaurace. Pomalu, nenuceně. Dokážu vám to.“ Linka oněměla.

Rodčenko zavěsil a zamával na číšníka, že chce zaplatit. Muž v zástěře ochotně vyhověl – generál byl poslední host. Starý voják položil na stůl peníze, rozloučil se, prošel spoře osvětlenou halou k východu a pak na chodník. V půl druhé v noci se na ulici pohybovalo jen pár opilců zmožených vodkou. Za okamžik se pod pouliční lampou asi třicet kroků daleko vynořila vzpřímená silueta muže. Šakal měl stále na sobě černý oblek s bílým kolárkem kolem krku. Pokynul generálovi, aby ho následoval, a pomalu kráčel k hnědému sedanu zaparkovanému u protějšího obrubníku. Rodčenko vraha dostihl, když stál vedle auta otočeného předkem k restauraci Lastočka.

Carlos nečekaně rozsvítil silnou baterku a namířil kužel světla otevřeným bočním okénkem do kabiny. Starý voják bez dechu vytřeštil oči a zíral na otřesnou scénu. Muž za volantem měl hlavu zakloněnou přes opěradlo a potok krve z podříznutého hrdla mu promočil šaty. Agent KGB na sedadle spolujezdce měl kotníky a zápěstí svázané drátem a roubík ze silného lana v ústech mu umožňoval jen sípavé chrčení. Ještě žil a v očích obrácených k nebi se zračila čirá hrůza.

„Řidič absolvoval Novgorod,“ poznamenal generál bezbarvě.

„Já vím,“ odpověděl Šakal. „Výcvik už není, co býval, soudruhu.“

„Ten druhý je Krupkinův styčný důstojník tady v Moskvě. Syn jeho dobrého přítele.“

„Teď je můj.“

„Co chcete dělat?“ zeptal se Rodčenko a podíval se Carlosovi do očí.

„Napravit chybu,“ ucedil Šakal, pozvedl pistoli s tlumičem a vpálil generálovi tři kulky do krku.

37

Po rozzlobené noční obloze se honily bouřkové mraky věštící déšť, hromy a blesky. Hnědý sedan ujížděl opuštěnou venkovskou silnicí mezi přerostlými poli a nepokosenými loukami. Řidič křečovitě svíral volant a občas koutkem oka mrkl na svázaného zajatce, který marně vzpíral ruce a nohy proti drátu, jenž se mu zařezával do kůže. Lano stažené přes ústa mu způsobovalo nesnesitelnou bolest, jež se zračila ve vypoulených očích.

Na zadním sedadle zalitém krví ležely mrtvoly generála Grigorije Rodčenka a absolventa výcvikového střediska KGB v Novgorodu, který vedl tým sledující starého vojáka. Šakal náhle spatřil, co hledal, a aniž zpomalil, strhl vozidlo smykem přes krajnici na louku. Projel vysokou trávou a zabrzdil tak prudce, že těla narazila do předních opěradel. Otevřel, vyskočil z auta, vytáhl zakrvácené mrtvoly z čalouněné hrobky a odvlekl je dál do trávy, kde je pohodil na jednu úděsnou hromadu. Zasychající tělesné tekutiny se slévaly v jeden proud a vsakovaly do hlíny.

Vrátil se k autu a s lesknoucím se nožem v ruce brutálně trhl zajatcem, který vypadl z předního sedadla.

„Máme si hodně o čem povídat,“ řekl mu rusky. „Byl bys blázen, kdybys přede mnou chtěl něco tajit. Ale to ty nebudeš, na to jsi příliš mladý a příliš měkký.“ Rozsvítil baterku, poklekl vedle zajatce a namířil mu čepel na oči.

Mladíkovo krvavé tělo leželo bez známek života v trávě a jeho poslední slova zněla Carlosovi v uších jako tympány. Jason Bourne je v Moskvě! Musí to být Bourne, ze zmučeného a k smrti vyděšeného nezkušeného agenta KGB se informace řinuly přerušovaným proudem bolestného křiku a trhaných vět. Řekl všechno, úplně všechno v zoufalé – a marné – naději, že si zachrání život. Soudruh Krupkin… dva Američané… jeden vysoký, druhý kulhavý mrzák! Odvezli jsme je do hotelu a pak na Sadovou k poradě.

Krupkin a nenáviděný Bourne donutili jeho lidi v Paříži – v Paříži, v jeho nedobytné pevnosti! – ke zradě a vystopovali ho do Moskvy. Jak? Kdo? Ale to je teď vedlejší. Chameleon je v hotelu Metropol! Na ničem jiném nezáleží, zrádci v Paříži mohou počkat. V Metropolu! Od úhlavního nepřítele ho dělí sotva hodina jízdy autem! Klidně si spí a v nejmenším netuší, že Iljič Ramirez Sanchez o něm ví. Carlos Šakal v duchu triumfálně jásal. Zase je pánem nad životem a smrtí. Doktoři mu řekli, že umírá, ale felčaři se často pletou. Smrt Jasona Bournea mu dodá nový život!

Musí však počkat. Tři hodiny ráno není vhodná doba pro pátrání v ulicích a hledání cíle v hotelovém pokoji v centru Moskvy, města posedlého podezřívavostí, kterou noční tma ještě vyburcuje a posílí. Zasvěcení věděli, že noční službu v důležitých hotelech obstarávají ozbrojení strážní, vybíraní pro své střelecké schopnosti. Denní světlo přinese uvolnění po nočních starostech; rušná ranní aktivita nabídne ideální příležitost pro bleskový vražedný útok.

Ale tři hodiny ráno je vhodná doba pro jiný úder, alespoň pro jeho předehru. Nejvyšší čas svolat učedníky, kteří působili ve vysokých vládních funkcích, a oznámit jim, že dorazil monsignor, jejich osobní mesiáš, aby je osvobodil. Před odjezdem z Paříže shromáždil příslušné materiály, nevinné prázdné listy, jejichž text se objeví až pod ultrafialovým světlem, uložené v obálkách. Jako místo setkání zvolil opuštěné skladiště ve Vavilové. Obvolá své lidi a pozve je na půl šestou. O hodinu později budou jeho žáci vybaveni informacemi, které je vynesou na nejvyšší posty mezi moskevskou elitou. Další neviditelná armáda, mnohem menší než ta pařížská, ale stejně efektivní a stejně oddaná Carlosovi, tajemnému monsignorovi, jenž jim dlouhá léta oslazoval život pravidelnými finančními příspěvky. A v půl osmé už bude mocný a neporazitelný Šakal čekat v hotelu Metropol, připraven v ranním zmatku spěchajících číšníků, probouzejících se hostů a ruchu v hale zaútočit na Jasona Bournea.

Účastníci schůzky, pět mužů a tři ženy, se jeden za druhým jako ostražití opozdilci trousili k otlučenému vstupu do starého, dávno opuštěného skladiště na konci zastrčené uličky. Jejich opatrnost by nikoho neudivila, této čtvrti se slušní lidé obloukem vyhýbali, i když se moskevská policie snažila její obyvatele nemilosrdně pacifikovat. Budovy se pomalu rozpadaly a nesmělé pokusy o renovaci probíhaly typicky socialistickým dvourychlostním tempem – pomalu nebo vůbec ne. Elektřina však dosud fungovala a Carlos toho využil.

Stál na vzdálenějším konci holé betonové haly a lampa, která svítila na podlaze za ním, obkreslovala jeho siluetu, ale obličej, ještě zakrytý zvednutým límcem černého obleku, ponechávala ve stínu. Na rozbitém stole vpravo od něj ležely složky s tajnými kompromitujícími materiály, pod hromadu novin vlevo ukryl automatickou pušku AK-47 s upilovanou hlavní se zasunutým zásobníkem na čtyřicet nábojů. Druhý měl připravený za opaskem. Zbraň si přinesl jen ze zvyku. Neočekával problémy, jen zbožnou úctu.

Zahleděl se na své příznivce a neuniklo mu, že si vyměňují kradmé pohledy. Nikdo nemluvil, vlhký vzduch ve strašidelně osvětlené prázdné hale zhoustl napětím a obavami. Carlos chápal, že musí strach co nejrychleji rozptýlit. Proto také nanosil z opuštěných kanceláří v zadním traktu budovy osm chatrných židlí – stará pravda říká, že sedící lidé bývají méně nervózní než stojící. Dosud si však nikdo nesedl.

„Děkuji vám, že jste přišli na dnešní ranní setkání,“ uvítal Šakal přítomné rusky a zvýšil hlas. „Vyberte si prosím každý svou židli a posaďte se. Naše porada nebude trvat dlouho, ale vyžádá si absolutní soustředění… Mohl by soudruh, který stojí nejblíže ke dveřím, laskavě zavřít? Už jsme zde všichni.“

Ozvalo se hlasité vrzaní, jak poněkud prkenně se pohybující byrokrat přivřel staré těžké dveře. Ostatní si rozmístili židle tak, aby je od souseda dělila široká mezera. Carlos počkal, až skřípot dřeva po drsném betonu ztichl a hosté se usadili. Pak se jako zkušený řečník a herec působivě odmlčel, než formálně oslovil shromáždění, a pohlédl každému upřeně do očí, jako by jim sděloval, že pro něj mají velkou osobní cenu. Většina, hlavně ženy, si pod jeho pátravým pohledem uhladila šaty. Šakal si všiml, že jejich oděv odpovídá výše postaveným vládním úředníkům – vesměs bezvýrazný a konzervativní, ale čistý a nažehlený.

„Jsem monsignor z Paříže,“ začal vrah v kněžském rouchu. „Jsem ten, kdo vás s pomocí spolupracovníků zde v Moskvě a po celém Sovětském svazu několik let hledal a pak vám posílal vysoké peněžní částky, za což nežádal nic jiného, než abyste v tichosti čekali na můj příjezd a pak mi oplatili stejnou loajalitou, jakou jsem věnoval já vám… Ve vašich tvářích vidím touhu zahrnout mě spoustou otázek, ale nejprve mi dovolte zdůraznit významnou skutečnost. Před lety jsem byl vybrán do elitní skupiny, která absolvovala výcvik v Novgorodu.“ Mezi osmičkou přítomných zazněla tichá, leč slyšitelná reakce. Mýtus Novgorodu si nezadal s realitou. Moderní výcvikové a indoktrinační středisko pro nejtalentovanější soudruhy, o kterém se mluvilo, pokud vůbec, pouze šeptem. Carlos několikerým pokývnutím vzal na vědomí dopad svého odhalení a pokračoval.

„V následujících letech jsem působil v zahraničí a v mnoha zemích jsem pod přísným utajením hlásal a hájil zájmy proletářské revoluce. Plnění povinností mě často přivádělo do Moskvy a vyžadovalo rozsáhlý průzkum v odděleních a na ministerstvech, kde působíte, kde každý z vás zastává zodpovědné místo.“ Šakal se znovu odmlčel a pak promluvil překvapivě ostře: „Zodpovědná místa, ale bez pravomocí, které vám právem náleží! Vaše schopnosti jsou nedoceněny, protože máte nad sebou nepřekonatelnou bariéru.“

Obecenstvo se tentokrát projevilo hlasitěji a ne tak rezervovaně. „Ve srovnání s vládními úřady v zemích našich třídních nepřátel,“ pokračoval Carlos, „jsme zaostali, zatímco jsme měli být vpředu. A zaostali jsme proto, že vaše schopnosti byly přehlíženy a potlačeny těmi, kdo se zakopali na svých pozicích a drží se funkcí zuby nehty. Jde jim především o privilegia, ne o chod vlastních institucí.“

V auditoriu zavládla elektrizující atmosféra, tři ženy dokonce tiše zatleskaly. „Právě z tohoto důvodu jsme vás já a moji společníci zde v Moskvě vyhledali. Proto jsem vám posílal peníze, které jste mohli utrácet dle vlastní libosti. Vyrovnával jsem tím vaše příjmy na úroveň, kterou jste si zasloužili. Proč byste si nemohli užívat života jako vaši nadřízení?“

Mezi posluchači se ozvalo šeptané proč ne? a má pravdu a teď se skutečně dívali jeden na druhého a rozhodně přikyvovali. Šakal pak jmenovitě uvedl jejich ministerstva a úřady. „Toto jsou vaše pracoviště, vaše domény, v nichž však postrádáte rozhodovací pravomoci. Tento stav není nadále přijatelný a musí se změnit.“

Shromáždění vstalo jako jeden muž, již ne cizí lidé, ale spojenci ve společné věci. Pak promluvil jeden z nich, opatrný byrokrat, který zavíral dveře: „Zdá se, pane, že dobře znáte naši situaci. Jak a čím ji chcete změnit?“

„Tímto.“ Carlos dramatickým gestem ukázal na obálky rozložené na nízkém stole. Osm hostů se pomalu posadilo a střídavě hledělo na materiály a na své sousedy. „Na tomto stole leží kompromitující informace na vaše nadřízené, tajně shromažďované několik let. Když jim je předložíte, budete okamžitě povýšeni a v některých případech postoupíte na jejich místa. Vaši nadřízení nebudou mít na vybranou, protože tyto materiály jsou jako dýky, které jim míří na hrdlo. Jejich zveřejnění by mělo za následek ztrátu cti a popravu.“

„Pane?“ ozvala se žena středního věku v nenápadných, leč slušivých modrých šatech. Světlé vlasy měla sčesané do drdolu a při řeči se jich rozpačitě dotýkala. „Ve své profesi denně vyhodnocuji osobní složky… a často narážím na chyby a omyly… Víte jistě, že informace, které jste shromáždil, jsou přesné a správné? Protože pokud ne, dostali bychom se do velmi prekérního a nebezpečného postavení, nemyslíte?“

„Vaše pochybnosti mě urážejí, madam,“ odvětil Šakal chladně. „Jsem monsignor z Paříže. Každému z vás jsem přesně popsal jeho osobní situaci a stejně přesně jsem odhalil nedostatky vašich nadřízených. Kromě toho jsem vám za cenu nemalých nákladů a osobního ohrožení sebe a svých společníků zde v Moskvě tajně posílal peníze, abych vám zpříjemnil život.“

„Mám-li mluvit za sebe,“ promluvil hubený muž v hnědém obleku a s brýlemi na nose, „ty peníze se mi hodily. Investoval jsem je do jednoho družstva a očekávám skromný zisk. Ale copak jedno souvisí s druhým? Pracuju na ministerstvu financí a jsem docela spokojený.“

„Vaše ministerstvo je neschopné a zkorumpované,“ durdil se otylý muž v černém obleku, který se mu na břiše hrozivě napínal. „Já působím v armádním zásobování a vy nám neustále krátíte rozpočet.“

„To samé děláte na oddělení vědy a výzkumu,“ přidal se drobný mužík v tvídu s rozcuchaným plnovousem a deseti dioptriemi na obou očích.

„Vaši vědci mají stejné znalosti jako žáci základní školy. Je lepší ty peníze investovat do průmyslové špionáže na Západě!“

„Přestaňte!“ okřikl je vrah s kněžským kolárkem a zvedl ruce jako spasitel. „Nejsme tady, abychom řešili konflikty mezi jednotlivými složkami státní správy, protože ty pominou s příchodem nové elity. Pamatujte! Jsem monsignor z Paříže a společně nastolíme nový pořádek a očistíme naši revoluci.“

„Vzrušující představa, pane,“ řekla druhá žena. Bylo jí málo přes třicet a měla na sobě drahý úpletový kostým. Ostatní znali její obličej z televize. „Mohli bychom se však vrátit k otázce přesnosti vašich materiálů?“

„Ta otázka je vyřešena,“ odsekl Carlos a po řadě je probodával temnýma očima. „Jak jinak bych o vás věděl?“

„O vás osobně nepochybuji,“ pokračovala reportérka, „ale jako žurnalistka jsem vždy povinna ověřovat získané poznatky z dalších, nezávislých zdrojů, samozřejmě pokud ministerstvo neurčí jinak. Mohl byste, pochopitelně za předpokladu, že tato informace zůstane důvěrná, uvést jiný zdroj, kde by bylo možné si všechno ověřit?“

„Jak se opovažujete zpochybňovat má slova?“ Atentátník sípal vztekem. „Všechno, co jsem vám řekl, je čistá pravda.“

„Totéž platí o Stalinových zločinech, které byly třicet let pohřbeny spolu s dvaceti miliony mrtvých.“

„Chcete důkaz, paní novinářko? Dobrá, máte ho mít. Mám oči a uši vedoucího představitele KGB, jmenovitě samotného generála Grigorije Rodčenka. Pracuje pro mě, protože je mi zavázán! I pro něj jsem monsignor z Paříže!“

Auditorium zneklidnělo a kolektivně zaváhalo, než znovu promluvila televizní reportérka, tentokrát tiše a s hnědýma očima upřenýma na muže v sutaně.

„Můžete být, čím chcete, pane,“ začala, „ale rozhodně neposloucháte noční vysílání Rádia Moskva. Jinak byste věděl, že před hodinou byla oznámena jeho vražda. Generál Rodčenko byl dnes brzy ráno zastřelen zahraničními gangstery. Spekuluje se o mimořádných důvodech, které tak zkušeného muže přiměly, aby se nechal vylákat do nastražené léčky.“

„Všechny materiály v jeho kanceláři a v jeho sejfu budou detailně prověřeny,“ dodal opatrný byrokrat a prkenně vstal. „KGB je dá pod drobnohled a bude pátrat po oněch mimořádných důvodech.“ Obezřetný úředník se podíval na zabijáka v kněžském šatu. „Možná vás najdou, i s vašimi složkami.“

„Ne,“ ohradil se Šakal s čelem oroseným potem. „Ne! To je vyloučeno! Mám originály a žádné kopie neexistují!“

„Jestli tomu věříte, velebníčku,“ přisadil si otylý referent z armádního zásobování, „pak neznáte Výbor státní bezpečnosti.“

„Že neznám Výbor?“ vybuchl Carlos a roztřásla se mu levá ruka. „Vlastním jeho duši! Žádná tajemství mi nezůstala skryta, protože já jsem studnicí těchto tajemství! Všech tajemství! Shromáždil jsem informace o vládách mnoha zemí, o jejich ministrech, generálech! Mám zdroje na celém světě!“

„Ale generála Rodčenka už nemáte,“ dodal obézní muž v černém obleku a rovněž vstal. „A jak o tom přemýšlím, jeho smrt vás ani nepřekvapila.“

„Cože?“

„Všichni jsme zvyklí ráno zapnout rádio, a proto jsme věděli o Rodčenkově vraždě. Vy však ne. A když vám to tady paní z televize řekla, nebyl jste šokovaný ani otřesený… Ani překvapený.“

„Samozřejmě že jsem byl překvapený!“ zařval Šakal. „Ale dokážu se dokonale ovládat. Proto mi také vedoucí představitelé světového marxismu věří, proto mě potřebuj!“

„Marxismus už vyšel z módy,“ ušklíbla se blondýna s vlasy staženými do drdolu a zvedla se ze židle.

„Co to říkáte?“ Carlosův hlas se změnil v chraplavý, odsuzující šepot, který rychle nabýval na síle a naléhavosti. „Jsem monsignor z Paříže! Zařídil jsem vám pohodlnější život, o jakém se vám ani nesnilo! A teď mě chcete zpochybňovat? Vyslýchat? Jak bych jinak věděl to, co vím? Jak bych vám mohl pravidelně posílat takové částky, kdybych nepatřil mezi nejprivilegovanější elitu v Moskvě? Uvědomte si, kdo jsem!“

„Jenže my nevíme, kdo jste,“ namítl jiný muž a vstal. Jako ostatní pánové měl na sobě čistý a vyžehlený oblek, ale ten jeho byl z kvalitnější látky a očividně šitý na míru. I obličej měl jiný, bledší, oči soustředěnější, a pečlivě vážil slova, než je vypustil z úst. „Kromě církevního titulu, který jste si přisvojil, o vás vůbec nic nevíme a vy zjevně nejste ochoten odhalit svou totožnost. Pokud se týká vašich vědomostí, odříkal jste nám obecně známé pravdy o nedostatcích našeho systému. Mohl jste si vybrat další desítku zaměstnanců jiných úřadů a výsledek by byl tentýž. Nic nového pod sluncem.“

„Jak se opovažujete?“ zaječel Carlos Šakal a žíly na krku mu naběhly jako provazy. „Kdo jste, že si dovolujete se mnou takto mluvit? Jsem monsignor z Paříže, pravý syn revoluce!“

„A já jsem vedoucí odboru trestního práva na ministerstvu spravedlnosti, soudruhu monsignore, a mnohem mladší produkt oné revoluce. Možná se nestýkám se špičkami KGB, zato znám tresty, které zákon ukládá za vydírání a neoznámení zločinu orgánům ministerstva vnitra. Těchto trestných činů bychom se dopustili, kdybychom vaše kompromitující materiály, bezpochyby poskytnuté nespokojenými úředníky na ještě nižší úrovni, předložili svým nadřízeným a domáhali se svých údajně oprávněných nároků… Něco vám povím. Nechci ty papíry ani vidět. Nehodlám riskovat své postavení.“

„Jste bezvýznamný právník!“ zaburácel zabiják v kněžském převleku. Zatínal ruce v pěst a zase je otevíral, oči se mu podlily krví. „Všichni překrucujete pravdu a jste jako korouhvičky! Zapřísáhlí následovníci převládajících větrů!“

„Hezky řečeno,“ usmál se právník z ministerstva spravedlnosti. „Až na to, soudruhu, že jste ten výrok ukradl anglickému juristovi z osmnáctého století Williamu Blackstoneovi.“

„Vaši nesnesitelnou drzost nehodlám nadále tolerovat!“

„Nemusíte, soudruhu faráři, protože jsem na odchodu. A jako právník radím ostatním přítomným, aby mě následovali.“

„Vy se opovažujete?“

„Zajisté,“ odpověděl Rus a s pobaveným úsměvem se rozhlédl po auditoriu.

„A co veníze!“ vybuchl Šakal. „Posílal jsem vám tisíce!“

„Kde jsou jaké záznamy?“ zeptal se právník nevinně. „Sám jste se postaral, aby se ty transakce nedaly vystopovat. Papírový sáček v poštovní schránce nebo obálka v psacím stole v kanceláři, podle vašich instrukcí okamžitě spálená… Který sovětský občan by přiznal, že je doručil? Čekala by ho Lubjanka… Sbohem, soudruhu monsignore.“ Muž z ministerstva spravedlnosti šoupl židli na místo a zamířil ke dveřím.

Ostatní ho jeden za druhým, stejně jako přišli, následovali a ohlíželi se přes rameno na podivína v sutaně, který tak exoticky a tak krátce vstoupil do jejich nudných životů. Podvědomě tušili, že jeho cesta vede ke zneuctění a smrti.

Žádný z nich však nebyl připraven na to, co následovalo. Jako by v zabijákově mozku něco prasklo. Zdálo se mu, že do něj uhodil oslepující blesk, a jeho šílenství protrhlo chatrnou hráz. V očích mu planul divoký oheň, který mohlo uhasit jen brutální násilí, nemilosrdná pomsta za zradu jeho čistých ideálů, bezohledné vyvraždění nevěřících. Šakal smetl složky ze stolu, natáhl se k hromadě novin a popadl automatickou pušku.

„Stůjte!“ zaburácel „Všichni!“

Neposlechli ho – a to byla poslední kapka. Psychopat stiskl spoušť a muži a ženy s křikem umírali. Rozběhl se ke dveřím, přeskakoval mrtvoly a kosil ty, jimž se podařilo uniknout na ulici. A celou dobu ječel, proklínal nevěřící a posílal je do horoucích pekel.

„Zrádci! Svině! Odpadlíci!“ Přeskočil poslední tělo a doběhl k autu, které zabavil neschopným sledovačům KGB. Noc končila; začínal den.

Telefon v hotelovém pokoji nezazvonil, vybuchl. Alex Conklin otevřel oči, setřásl pavučiny spánku a zašmátral po zdroji hluku na nočním stolku. „Ano?“ vydechl a chvíli uvažoval, jestli mluví do správného konce sluchátka.

„Poplach, Alekseji! Nepouštějte nikoho do pokoje a připravte si zbraně!“

„Krupkin…? Co to má k čertu znamenat?“

„Vzteklý pes se utrhl z řetězu a pobíhá po Moskvě.“

„Carlos?“

„Úplně zešílel. Zabil Rodčenka a zmasakroval dva naše agenty, kteří ho sledovali. Jednoho rolníka vzbudili kolem čtvrté jeho dva psi, k nimž vítr zanesl pach krve. Šel se podívat a našel mrtvoly v trávě u silnice.“

„Proč myslíš, že…“

Důstojník KGB jeho otázku předvídal. „Před smrtí jednoho z našich lidí mučil. Byl to řidič, který nás vezl z letiště. Můj chráněnec, syn spolužáka. Slušný kluk, na něco takového nebyl připravený.“

„Mohl o nás Carlosovi říct, že?“

„Ano. Ale je toho víc. Zhruba před hodinou zemřelo na Vavilové osm lidí. Všichni byli zastřeleni. Otřesný masakr. Jedna z obětí, televizní redaktorka, ještě žila. Vrahem prý byl muž v kněžském obleku, který přijel z Paříže a říkal si monsignor.“

„Sakra!“ vybuchl Alex. Přehoupl nohy přes okraj postele a zmateně hleděl na pahýl amputované nohy. „Zlikvidoval svůj moskevský kádr.“

„Správně,“ potvrdil Krupkin. „Říkal jsem ti, že ho jeho rekruti při první známce nebezpečí opustí.“

„Seženu Jasona…“

„Poslouchej mě, Alekseji!“

„Mluv.“ Conklin si ramenem přitiskl sluchátko k uchu a natáhl se pro protézu.

„Sestavili jsme taktickou údernou jednotku, muže a ženy v civilu. Právě dostávají instrukce a za chvíli jsou u vás.“

„Dobrý nápad.“

„Ale záměrně jsme neupozornili personál hotelu ani policii.“

„Byli byste hloupí, kdybyste to udělali,“ souhlasil Alex. „Teď toho hajzla dostaneme, což by se nám ovšem nepovedlo, kdyby nám tu pobíhaly uniformy nebo hysterické pokojské. Šakal má oči všude.“

„Udělej, co ti říkám,“ přikázal Rus. „Nikoho nepouštějte dovnitř, držte se daleko od oken a hlavně buďte opatrní.“

„Samozřejmě… Počkej, proč se máme držet od oken? Chvíli mu přece potrvá, než zjistí, v kterém pokoji bydlíme… Bude se vyptávat pokojských, číšníků…“

„Myslíš?“ zapochyboval Krupkin. „Kněz, který se v ranním návalu zeptá v recepci na dva Američany, z nichž jeden nápadně kulhá, jistě neodejde s nepořízenou.“

„Máš pravdu, ačkoliv jsi paranoik.“

„Bydlíte ve vysokém patře a přímo naproti oknům přes ulici máte střechu kancelářské budovy.“

„A taky ti to rychle myslí.“

„Určitě rychleji než těm pitomcům na Dzeržinského náměstí. Byl bych ti zavolal mnohem dřív, ale ta skopová hlava můj komisař mě ráčil informovat teprve před dvěma minutami.“

„Probudím Bournea.“

„Buď opatrný!“

Poslední větu již Alex neslyšel. Rychle zavěsil, nasadil si protézu a utáhl suché zipy kolem zbytku lýtka. Pak otevřel zásuvku nočního stolku a vytáhl pistoli Graz-Burya, vyráběnou speciálně pro KGB, spolu s třemi plnými zásobníky a tlumičem, který našrouboval na krátkou hlaveň. S jistými obtížemi si navlékl kalhoty, strčil zbraň za opasek, vykročil ke dveřím, prošel jimi a zamrkal na Jasona, který stál oblečený u okna viktoriánského obývacího pokoje.

„Určitě Krupkin,“ poznamenal Bourne. „Ano. Ustup od toho okna.“

„Carlos?“ Bourne se okamžitě stáhl doprostřed pokoje a otočil se k Alexovi. „Ví, že jsme v Moskvě?“ zeptal se a dodal: „Ví, kde přesně?“

„Ano na obě otázky. S největší pravděpodobností.“ Conklin stručně shrnul, co se od Krupkina dozvěděl. „Říká ti to něco?“ otázal se, když skončil.

„Zešílel,“ odpověděl Jason tiše. „Nakonec se to muselo stát. Časovaná bomba v jeho hlavě konečně vybuchla.“

„Myslím si totéž. Jeho moskevský kádr byla iluze. Nejspíš ho poslali do háje a to byla poslední kapka, která ho dorazila.“

„Mo Panov by nám to vysvětlil… Zajímalo by mě, jak na tom je.“

„To ti můžu říct. Ve tři ráno místního času jsem volal do nemocnice. Nejspíš mu ochrne levá paže a možná částečně i pravá noha, ale zdá se, že přežije.“

„Jeho nohy a ruce nejsou důležité. Zajímá mě jeho hlava.“

„Ta zřejmě neutrpěla. Staniční sestra si stěžovala, že na doktora je hrozný pacient.“

„Díky bohu!“

„Myslel jsem, že jsi agnostik.“

„Symbolická fráze. Zeptej se Morrise.“ Jason sjel pohledem k pistoli za Conklinovým opaskem. „Trochu nápadné, nezdá se ti?“

„Pro koho?“

„Pro pokojovou službu. Objednal jsem snídani a kotel kávy.“

„Nepřipadá v úvahu. Krupkin mi zakázal kohokoliv pustit dovnitř a já mu dal své slovo.“

„Takového paranoika aby pohledal.“

„Řekl jsem mu zhruba totéž, ale tady je doma on, ne my.“

„Moment!“ vyhrkl Bourne. „Co když má pravdu?“

„Je to docela dobře možné, až na to…“ Conklin větu nedokončil – Jason Bourne sáhl pod sako, vytasil pistoli a vykročil ke dveřím, které vedly z apartmánu do chodby. „Co to zas děláš?“ zvolal za ním.

„Možná projevuju tvému příteli Kruppiemu víc důvěry, než si zaslouží, ale za pokus to stojí. Vlez si tam.“ Jason ukázal do rohu místnosti. „Nechám dveře pootevřené. Až přijde číšník, pozvi ho dál. Rusky.“

„A kde budeš ty?“

„Na chodbě je výklenek a v něm dva automaty. Jeden na led, druhý na pepsi. Samozřejmě nefungují, ale doufám, že se mezi ně vmáčknu.“

„Pánbůh zaplať za pomýlené kapitalisty.“

Delta ze staré Medusy odemkl dveře, pootevřel je, opatrně vyhlédl do chodby a vyběhl z pokoje. Vklouzl mezi nefungující automaty, přitiskl se k zadní stěně výklenku a čekal. Za několik minut zaslechl skřípání koleček. Zvuk sílil, jak se servírovací vozík zakrytý bílým ubrusem blížil k apartmánu. Jason si prohlédl číšníka, asi dvacetiletého světlovlasého mladíka drobného vzrůstu, který uctivě zaklepal na dveře. Tohle Carlos rozhodně není, pomyslel si a napřímil se. Slyšel tlumený Conklinův hlas, který zval číšníka dál. Mladík otevřel dveře a vtlačil vozík dovnitř. Uklidněný Jason zastrčil pistoli za opasek, pak se předklonil a promasíroval si strnulé nohy, do nichž se po dlouhém dřepění dávala křeč.

Pak jako by příbojová vlna udeřila do skaliska – z jiného výklenku chodby vyskočil černě oděný muž a proběhl kolem automatů. Jason uskočil, ale přesto si ho stačil prohlédnout. Byl to Šakal!

38

Svět zešílel. Carlos v běhu narazil pravým ramenem plnou silou do blonďatého číšníka a odhodil ho stranou. Servírovací vozík se s řinkotem převrhl, jídlo se vysypalo na koberec, rozlitá káva potřísnila stěnu. Mladík náhle uskočil doleva a plynulým pohybem vytasil zbraň. Šakal ho však koutkem zahlédl; bleskurychle se otočil a provrtal ho dlouhou dávkou ze samopalu. Kulky přirazily číšníka na zeď, z ran na hrudi se vyvalila krev. V kritickém okamžiku se muška Bourneovy pistole zachytila o kalhoty. Prudce jí škubl a jeho oči se střetly s Carlosovými. Z těch zabijákových sršel vzteklý triumf.

Jason konečně uvolnil zbraň a přikrčil se do mezery mezi automaty ve výklenku. Šakalova střelba drtila křiklavě natřený panel nápojového automatu a trhala na kusy tvrdý plast nefungujícího výrobníku ledu. Bourne se po břiše vyplazil z úkrytu a střílel tak rychle, jak dokázal mačkat spoušť. Současně zazněly další rány z pistole – Alex střílel z apartmánu! Sevřeli Carlose v křížové palbě. Noční můra možná skončí tady, na chodbě moskevského hotelu. Ať se to stane!

Šakal zaječel; byl to vzdorovitý výkřik bolesti po zásahu kulkou. Bourne skočil do výklenku na protější straně chodby a přitiskl se ke zdi. Automat na led se po té drsné kúře kupodivu rozběhl. Jason vyhlédl na peklo, které se rozpoutalo. Zraněný Carlos se otáčel jako podrážděná šelma v těsné kleci a neustále střílel, nejspíš na neviditelné stěny, které ho v jeho zvrácené mysli obklopovaly. Ze vzdálenějšího konce chodby se ozvaly dva hysterické výkřiky, mužský a ženský – zbloudilé kulky těžce zranily nebo zabily nic netušící dvojici.

„K zemi!“ zařval Conklin a Jason zprvu nechápal, co ten rozkaz znamená. „Kryj se!“ Proč, proboha? „Zavrtej se do zdi!“ Věděl, že se musí někam skrčit a chránit si hlavu. Do rohu! Skočil v okamžiku, kdy chodbou zaburácel výbuch. Hned nato druhý, ještě hlasitější. Granáty!

Do oblaků kouře pršela omítka a střepy skla. Výstřely. Devět ran v rychlém sledu. Graz-Burya… Alex! Jason vyletěl zpoza rohu. Conklin stál před dveřmi apartmánu vedle převrženého servírovacího vozíku. Vyhodil z pažby zásobník a horečně hrabal v kapse pro nový. „Do prdele! Žádný nemám!“ zařval vztekle. „Zdrhal do vedlejší chodby a mně došla munice!“

„Mně ne a jsem rychlejší než ty!“ křikl Jason a vyměnil zásobník. „Vrať se dovnitř a zavolej na recepci. Řekni jim, ať vyklidí halu!“

„Krupkin říkal…“

„Kašlu na to, co říkal. Ať vypnou výtahy a zabarikádují východy ze schodišť a hlavně ať se drží mimo tohle patro!“

„Rozumím, co chceš…“

„Tak dělej!“ Bourne sprintoval chodbou a zachvěl se, když se přiblížil ke zraněné dvojici. Oba se plazili po koberci a sténali. Šaty měli promočené krví, ale hýbali se! Ohlédl se na Alexe, který se belhal kolem vozíku. „Přivolej záchranku!“ rozkázal a ukázal na nouzový východ na konci chodby. „Ať jdou tudy! Ostatní zablokuj!“

Začala štvanice, značně ztížená faktem, že toto křídlo budovy a zejména desáté patro zachvátila panika. Kolik k smrti vyděšených hostů teď za zavřenými dveřmi volá do recepce a hystericky hlásí, že slyšeli střelbu? První dávka ze Šakalova samopalu Krupkinův plán nasadit agenty KGB v civilu zcela znehodnotila.

Kde je? Chodba se lomila do pravého úhlu a na jejím konci byl další nouzový východ, ale cestou k němu zraněný Šakal míjel řadu pokojů a jistě využil každou možnost, jak svou situaci zlepšit. Mohl čerpat z desítek let zkušeností, ze života naplněného násilím a bojem o přežití. Udělá cokoliv, aby zabil nenáviděného nepřítele, i kdyby při tom měl zemřít. V tom okamžiku Bourne pochopil, jak je jeho analýza přesná – popisoval sám sebe…

Krvavé stopy! Na sešlapaném hnědém koberci se ve svitu zářivek leskly kapičky. Jason se sklonil a sáhl na ně. Byly vlhké! V nepřerušované řadě míjely první dveře, druhé, pak změnily směr a klikatily se chodbou, intervaly mezi nimi se prodloužily. Zraněný stiskl ránu a částečně zastavil krvácení. Stopa míjela šesté a sedmé dveře vpravo – a najednou skončila… Ne, několik drobounkých kapek vedlo k levé straně chodby… Tady je to! Načervenalá šmouha nad klikou osmých dveří vlevo, asi šest metrů od vchodu na požární schodiště. Carlos vnikl do pokoje a drží jeho obyvatele jako rukojmí.

Nyní vše záleželo na přesnosti, na každém pohybu, každém zvuku. Bourne se zhluboka nadechl, ovládl třas všech svalů v těle a tiše se vracel pozpátku chodbou. Třicet kroků od dveří s krvavou skvrnou se otočil a teprve tehdy postřehl vzlyky a nářek ze zavřených pokojů a také hlas z reproduktorů nabádající ke klidu. Delta z Medusy naopak potřeboval paniku, svého věrného celoživotního spojence. A také zastírací manévr. Zvedl pistoli, namířil na křišťálový lustr a dvakrát stiskl spoušť. Do tříštění skla pak vztekle zařval.

„Tady je! Má černý oblek!“ S hlasitým dupotem běžel k osmým dveřím vlevo. Minul je a vykřikl: „Nouzový východ!“ Zastavil se a sestřelil další lustr; jeho řinkot zamaskoval nepřítomnost pádících kroků. Otočil se, odrazil se od protější stěny a jako beranidlo narazil do inkriminovaných dveří. Vyrazil je z pantů, vpadl do místnosti, vrhl se na podlahu a zvedl zbraň připravenou k palbě.

Okamžitě poznal, že se dopustil fatální chyby a že Šakal obrátil past proti němu. Z chodby zaslechl otevírání jiných dveří a instinktivně věděl, co ten zvuk znamená. Vztekle se překulil doprava a kutálel se po podlaze. Nakopl stojací lampu a poslal ji obloukem ke dveřím. Koutkem oka spatřil postarší dvojici, která se k sobě vyděšeně tiskla ve vzdáleném rohu místnosti.

Do pokoje vpadla postava v bílém županu a samopal v jejích rukou bez míření kropil prostor střelami. Bourne uskočil ke zdi a srdce mu poskočilo novou nadějí. Útočník byl momentálně otočený na druhou stranu! Ten zlomek vteřiny mu stačil. Opakovaně mačkal spoušť a zasáhl Šakala do pravého ramene!

Carlos škubl paží, prsty v křeči povolily sevření a zbraň mu vypadla z ruky. Ale nevzdával se. Pokračoval v otočce – bílý zakrvácený župan zavířil jako dlouhý závoj nevěsty – a nakopl lampu Jasonovi do obličeje.

Bourne zpola oslepený letícím předmětem znovu vystřelil, avšak těžký sloupek lampy mu srazil předloktí a netrefil. Namířil a stiskl spoušť – a uslyšel jen kovové cvaknutí. Prázdný zásobník!

Přikrčil se a vrhl se po samopalu, zatímco Carlos vyběhl vyraženými dveřmi do chodby. Jason se vztyčil – a podlomilo se mu koleno, které neudrželo váhu těla. Odplazil se k posteli a hrábl po telefonu na nočním stolku. Rozstřílený! Navzdory šílenství, jemuž podlehl, si Šakal zachoval instinkty štvané zvěře a využíval každou maličkost k protitahu, kterým by soupeře zastavil.

Další zvuk! Náhlý, hlasitý. Zvednutá závora nouzového východu, skřípot otvíraných kovových dveří, které narazily do zdi na podestě. Šakal prchá po schodech do přízemí! Jestli v recepci Conklina poslechli, ocitl se v pasti, z níž není úniku!

Bourne se ohlédl po dvojici v rohu, dojatý, když viděl, že muž leží na ženě a kryje ji vlastním tělem. „Nebojte se,“ uklidňoval je tiše. „Vím, že mi asi nerozumíte. Nemluvím rusky. Ale už jste v bezpečí.“

„My také nemluvíme rusky,“ přiznal muž, podle přízvuku Angličan, zvedl k Jasonovi hlavu a pokusil se vstát. „Před třiceti lety bych stál u těch dveří! Sloužil jsem pod Montym v Osmé armádě. Bojoval jsem u El Alamejnu. Ale s věkem člověk uvadá, jak se říká.“

„To raději nechci slyšet, generále.“

„Pouhý plukovník.“

„Fajn.“ Bourne přelezl postel a opatrně se postavil. Koleno drželo. „Potřebuju telefon!“

„Měl Binkyho župan,“ pokračoval veterán od El Alamejnu. „Poznal jsem ho podle znaku. Ten mizera ho ukradl v Beau-Rivage v Lausanne.“

„Kdo je Binky?“ nechápal Bourne.

„Bydlí s manželkou naproti. Cestují s námi. Tu sprostou krádež bych mu ještě toleroval, ale že ho dal té zabijácké svini, je neodpustitelné!“

Jason popadl Šakalovu zbraň a přeběhl chodbu do protějšího pokoje. Binky se zachoval odvážněji než vysloužilý plukovník. Ležel na podlaze v tratolišti krve, která vytékala z bodných ran v hrudníku a hrdle. Vedle něj klečela žena s řídkými šedivými vlasy a hystericky naříkala.

„Zavolejte pomoc! Proč mu ten starý blázen nedal pokoj? Asi si myslel, že když je kněz, neublíží mu!“

„Pokuste se mu ty rány stáhnout!“ křikl na ni Bourne. Rozhlédl se a spatřil nepoškozený telefon. Přiskočil k němu a vytočil apartmán.

„Krupkin?“ vyhrkl Alex.

„Ne, já. Za prvé. Carlos je na schodišti na konci chodby, do které jsem vběhl. Za druhé. Mám tady pořezaného chlapa. Stejná chodba, osmé dveře vpravo! Sežeň pomoc. Hoď sebou!“

„Jasně. Mám volnou linku.“

„Kde je sakra ten tým KGB?“

„Právě dorazili. Krupkin volal před deseti vteřinami z haly.“

„Jdu na schody.“

„Proč, proboha?“

„Protože je můj!“

Jason beze slova proběhl kolem naříkající ženy ke dveřím a sprintoval chodbou k nouzovému schodišti. Se samopalem v pohotovosti zamířil do nižšího patra a hned postřehl, že se dupot jeho nohou dutě rozléhá šachtou. Zastavil se na sedmém schodu, vyzul si boty a stáhl ponožky. Dotek chladného kamene na chodidlech mu bůhvíproč připomněl rosu v hustém podrostu džungle a zastřená vzpomínka na Deltu z Medusy ho částečně zbavila strachu.

Sbíhal po schodech a sledoval zvětšující se krvavé skvrny. Nepřítel utrpěl vážné zranění a vnější tlak již nedokázal krvácení zastavit, i když se o to Šakal dvakrát pokusil – u dveří do chodby v pátém a pak v třetím podlaží. Podle stop se je snažil otevřít, ale bez klíče to nedokázal. Druhé patro, první… Schodiště končilo v přízemí a dál už nepokračovalo! Carlos je v pasti! Dole ve stínu se skrývá protivník, jehož smrt mu přinese svobodu! Bourne se přitiskl ke zdi, tiše vylovil z kapsy zápalky, jednu z nich rozškrtl a pak s ní zapálil celou krabičku. Hodil ji přes zábradlí a ukazovák na spoušti samopalu zbělel, připraven vyslat smršť kulek na jakýkoliv pohybující se stín.

Nic se nestalo! Holá betonová podlaha – v přízemí nikdo nebyl! Jason seběhl poslední řadu schodů a zabušil na dveře, které vedly do hotelové haly.

„Kto tam?“ křikl rusky mužský hlas.

„Jsem Američan! Pracuju s KGB! Pusťte mě!“

„Kto?“

„Rozumím!“ křikl jiný hlas. „Uvědomte si, že až se dveře otevřou, bude na vás mířit desítka hlavní. Je to jasné?“

„Jasné!“ houkl Bourne a v poslední vteřině ho napadlo odhodit Carlosovu zbraň na podlahu. Dveře se otevřely.

Důstojník moskevské milice vyštěkl rusky nějaké rozkazy, ale to už se k němu protlačil Krupkin, odvolal se na autoritu Výboru státní bezpečnosti a ke špatně skrývané nelibosti představitele místní policie se ujal velení.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Dimitrij Jasona. „Hala je evakuovaná a naše zásahová jednotka v pohotovosti na místě.“

„Byl tady!“ zašeptal Bourne naléhavě.

„Šakal?“ žasl Krupkin.

„Utíkal po schodech! V žádném z vyšších pater se nemohl dostat do chodby. Požární dveře jsou zevnitř zajištěné závorami, které bez klíče neuvolní.“

Krupkin se otočil k policistům. „Prošel někdo těmito dveřmi v posledních deseti minutách?“ zeptal se rusky.

„Ne, soudruhu,“ odpověděl jeden z milicionářů. „Jenom jakási hysterická ženská v zakrváceném županu. V panice zakopla v koupelně a pořezala se o rozbité zrcadlo. Nechal jsem ji odvést na ošetřovnu.“

Krupkin přeložil odpověď Jasonovi.

„Žena? Je si tím jistý…? Jaké měla vlasy?“

Dimitrij se zeptal a tlumočil: „Zrzavé. Kudrnaté.“

„Zrzavé?“ Bourneovi bleskla hlavou nepříjemná představa. „Telefon! Rychle! Možná vás budu potřebovat!“ S Krupkinem v patách se Jason rozběhl k recepci. „Mluvíte anglicky?“

„Samozřejmost, pane sire. Jako mateřský jazyk, pane sire.“

„Plánek desátého patra! Honem!“

„Pane sire?“

Krupkin přeložil požadavek a na recepčním pultu se objevila složka s volnými listy. „Tento pokoj.“ Bourne zabodl ukazovák do čtverečku na plánku. „Zavolejte tam.“

Recepční vytočil číslo a podal mu sluchátko.

„Před několika minutami jsem s vámi mluvil ve vašem pokoji…“

„Ano, jistě, pane. Mockrát vám děkuji. Doktor už Binkyho…“

„Potřebuju něco zjistit a potřebuju to rychle. Nosíte paruku nebo příčesek?“

„Poslyšte, nezdá se vám…“

„Proboha, paní, já nemám čas na zdvořilosti. Musím to vědět! Nosíte paruku?“

„Inu, nosím. Mám cukrovku a vypadávají mi vlasy. Používám paruku. Mám jich vlastně několik a střídám je.“

„Je některá z nich zrzavá?“

„Ano. Docela mi sluší a…“

Bourne praštil sluchátkem a ohlédl se na Krupkina. „Ten zkurvysyn nás přelstil. Ta ženská byl Carlos!“

„Za mnou!“ zavelel Dimitrij a rozběhl se vylidněnou halou dozadu k administrativnímu traktu hotelu Metropol. Zastavili se před ošetřovnou, bez klepání otevřeli, vstoupili – a strnuli a zalapali po dechu.

Po stole a podlaze se válely roztrhané balíčky gázy a obvazů různé šířky, vysypané lahvičky antibiotik, vymačkané tuby, polámané stříkačky, jak si zraněný v divokém spěchu ordinoval léčbu. Toho si však oba muži sotva všimli, jejich oči přitáhla žena, která šíleného zabijáka ošetřila. Zdravotní sestra seděla na židli s hlavou zvrácenou dozadu a z proťaté krční tepny jí na bělostnou uniformu stékal potůček krve.

Dimitrij Krupkin stál vedle stolu v obývacím pokoji a mluvil do telefonu; Alexander Conklin seděl na brokátové pohovce a masíroval si pahýl lýtka; Jason Bourne stál u okna a pozoroval Marxův prospekt. Alex se podíval na důstojníka KGB a v jeho vyzáblém obličeji se objevil chabý úsměv, který mu Krupkin oplatil. Oba muži tak znovu potvrdili spojenectví nepřátel, kteří bojovali v nekonečné a v podstatě zbytečné válce, v níž se sice vyhrávaly bitvy, ale konflikty idejí zůstávaly nevyřešeny.

„Mám tedy váš souhlas, soudruhu,“ řekl Krupkin rusky, „a v případě potřeby se na něj odvolám… Samozřejmě že si tento rozhovor nahrávám! Postupoval byste snad jinak?… Dobře! Takže si rozumíme a víme, kdo za co odpovídá. Když dovolíte, ještě jednou to shrnu. Ten muž je těžce zraněný. Proto byly upozorněny všechny nemocnice a lékařské ordinace v moskevské oblasti, jakož i dispečink taxislužby. Milice dostala popis ukradeného automobilu. Pokud někdo spatří muže nebo vozidlo, podá hlášení přímo vám. Neuposlechnutí tohoto rozkazu bude mít za následek pobyt v Lubjance, to musí být každému jasné… Dobře! Takže si rozumíme a já od vás očekávám zprávu ve chvíli, kdy se něco dozvíte, ano…? Pozor na infarkt, soudruhu komisaři. Já samozřejmě vím, že jste můj nadřízený, ale žijeme v proletářské společnosti, ne? Proč byste se nemohl řídit radou zkušeného podřízeného? Přeju vám příjemný den… Ne, to není hrozba, ale pozdrav, který jsem pochytil v Paříži.“ Krupkin zavěsil a povzdechl si. „Někdy lituju, že jsme se připravili o vzdělanou aristokracii.“

„Neříkej to nahlas.“ Conklin pokynul k telefonu. „Zatím nic, že?“

„Nic, na základě čeho bychom mohli okamžitě jednat. Ale něco se přece jenom vyskytlo. Je to dost zajímavé, dalo by se říct fascinující.“

„V souvislosti se Šakalem?“

„S kým jiným?“ Krupkin pokýval hlavou a Bourne se k němu od okna zvědavě otočil. „Cestou sem jsem se zastavil v kanceláři. Na mém stole leželo osm velkých obálek a jedna z nich byla otevřená. Našli je policisté na místě masakru na Vavilové, a když si přečetli obsah té první, s ostatními nechtěli mít nic společného.“

„Co v ní bylo?“ zeptal se Conklin s úsměvem. „Tajná zpráva, že všichni členové politbyra jsou homosexuálové?“

„Možná nejsi daleko od pravdy,“ poznamenal Bourne. „Ti mrtví na Vavilové tvořili Šakalův moskevský kádr. Buď jim ukazoval špínu, kterou na ně nasbíral, nebo špínu na jiné.“

„To druhé,“ řekl Krupkin. „Sbírka nejabsurdnějších obvinění týkajících se vedoucích představitelů důležitých ministerstev.“

„Má toho svinstva plné skříně. Typický Carlos. Takto se dostává do sfér, kam by jinak nepronikl.“

„Možná jsem se nevyjádřil dost jasně,“ pokračoval Dimitrij. „Ta obvinění jsou prostě směšná. Totálně vylhaná.“

„Carlos se většinou nemýlí. Čerpá ze spolehlivých pramenů.“

„No, v tomto případě si je vycucal z prstu. Většina těch informací jako by vypadla ze stránek nejpodřadnějšího bulvárního plátku, což u nás není nic neobvyklého, ale kromě těchto nesmyslů jsou to samé nepravdivé údaje. Nesedí časy, nesedí jména a funkce, nesedí místa. Například ministerstvo dopravy sídlí na jiné adrese, než se uvádí v těch materiálech. Ředitel jednoho odboru nemá za manželku ženu, jejíž jméno je uvedeno – je to jejich dcera a nežije v Moskvě, nýbrž na Kubě, a to už šest let. Údajný šéfredaktor Rádia Moskva, obviněný ze všech možných sexuálních úchylek kromě pohlavního styku se zvířaty, zemřel před jedenácti měsíci a obecně se o něm ví, že byl fanatický katolík, který celý život litoval, že se nestal knězem. Četl jsem ty složky jen pár minut, ale i za tak krátký čas jsem narazil na řadu podobných výmyslů.“

„Chceš naznačit, že Carlosovi někdo záměrně podstrčil nepravdivé informace?“

„Ta obvinění jsou sice sestavena velmi přesvědčivě, ale tak křiklavě falešná, že by se jim i naše třídně indoktrinované soudy vysmály. Ať mu ta odhalení podstrčil kdokoliv, zabudoval do nich dostatečný počet pojistek, aby byla šmahem odmítnuta.“

„Rodčenko?“ zeptal se Bourne.

„Nikdo jiný mě nenapadá. Generál byl vynikající stratég, který přežil všechny kremelské vládce. Současně ovšem oddaný marxista, jenž svým způsobem věrně sloužil vlasti. Měl dlouhé prsty a chtěl mít všechno pod kontrolou. Jak se asi musel vnitřně tetelit, když držel na uzdě nechvalně proslulého Carlose. Jenže Šakal ho přesto zabil pověstnými kulkami do krku. Zrada? Neopatrnost? To už se nikdy nedozvíme.“ Přerušilo ho zazvonění telefonu; Krupkin rychle zvedl sluchátko. „Da?“ Pokynul Conklinovi, ať si upevní protézu, a řekl rusky do telefonu: „Teď mě pozorně poslouchejte, soudruhu. Milice nesmí zasáhnout! Musí se držet z dohledu. Hlídkový vůz ať se okamžitě stáhne a sledování převezmou naše civilní vozidla, je to jasné…? Dobře. Spojení budeme udržovat na frekvenci Muréna.“

„Průlom?“ zeptal se Jason a odstoupil od okna.

Dimitrij položil sluchátko. „Jeho auto bylo spatřeno na Němčinovské ulici. Jel směrem na Odincevo.“

„To mi nic neříká. Co je Odincevo nebo jak se to jmenuje?“

„Vám možná ne, ale Šakal Moskvu a okolí dobře zná. Odincevo je průmyslové předměstí asi půl hodiny autem z centra. Zajímalo by mě, co tam hledá.“

„Do prdele!“ zaklel Alex, který se potýkal se suchými zipy.

„Ukaž, pomůžu ti,“ nabídl se Jason a jeho tón nepřipouštěl námitky. Poklekl vedle Conklina, uchopil popruhy a zeptal se Krupkina: „Proč se Carlos nezbavil auta KGB a pořád ho používá? Tím přece hodně riskuje, a to nemá ve zvyku.“

„Nic jiného mu nezbývá. Ví, že moskevské taxíky jsou prodlouženou rukou státu. Kromě toho je vážně zraněný a teď s největší pravděpodobností neozbrojený. Nemůže vyhrožovat řidiči ani si ukrást jiné auto… Na Němčinovské ho zahlédli čirou náhodou a dostal se tam nečekaně rychle. Ta ulice není moc frekventovaná, což nejspíš taky ví.“

„Padáme odsud!“ zvolal Conklin, podrážděný vlastní nemohoucností a faktem, že mu Jason musí pomáhat. Vstal, zavrávoral, naštvaně odmítl ruku, kterou mu Krupkin podával, a vykročil ke dveřím. „Ztrácíme čas. Mluvit můžeme v autě.“

„Muréno, ozvi se,“ požádal Krupkin rusky. Seděl vpředu vedle řidiče zásahovky, v jedné ruce držel mikrofon vysílačky a druhou otáčel voličem frekvence. „Muréno, slyšíš mě? Ohlas se.“

„Co dělá?“ zeptal se Bourne Alexe na zadním sedadle.

„Pokouší se navázat spojení s neoznačeným vozidlem KGB, které sleduje Carlose. Přehazuje frekvence. Kód Muréna.“

„Co to je?“ nechápal Jason.

„Ryba,“ odpověděl Krupkin a ohlédl se dozadu. „Vypadá jako úhoř. A kromě toho vynikající způsob rádiové komunikace, který dokáže málokdo zachytit.“

„Díky za vysvětlení. Komu jste ho ukradli?“

„Vám ne. Britům. Londýn se těmito věcičkami moc nechlubí, ale ve skutečnosti je v některých oblastech mnohem dál než vy nebo Japonci.“ Dimitrij znovu promluvil do vysílačky: „Muréno, ozvi se. Blížím se k okraji frekvenčního spektra. Kde jsi?“

„Máme vás, soudruhu!“ zazněl plechový hlas z reproduktoru. „Spojení navázáno. Slyšíte mě?“

„Máte sice hlas jako kastrát, ale slyším vás.“

„Vy jste jistě soudruh Krupkin…“

„Koho jste čekal? Papeže? S kým mluvím?“

„Tady Orlov.“

„Výborně. Ty aspoň víš, co děláš.“

„Doufám, že to víš ty, Dimitriji.“

„Co tím chceš říct?“

„Co je to za pitomý rozkaz, nic nedělat? Jsme dva kilometry od budovy. Vyjeli jsme po trávě na malý pahorek a máme to auto před sebou jako na dlani. Stojí opuštěné na parkovišti a subjekt se nachází uvnitř.“

„Co je to za budovu? Jaký pahorek? Jak se v tom mám k čertu vyznat?“

„Kasárna Kubinka.“

Conklin, který uměl dokonale rusky, při těch slovech doslova nadskočil. „Ach, bože můj,“ zasténal. „Co je?“ zeptal se Bourne.

„Dostal se do kasáren.“ Když viděl nechápavý výraz Jasonovy tváře, vysvětlil: „V Sovětském svazu nejsou kasárna uzavřený prostor, kde národní garda a záložáci nacvičují pořadová jako u nás. Tady absolvují ostrý výcvik skuteční vojáci a kromě ubikací je zde i zbrojní a muniční sklad. Ve Státech se tomu říká vojenská základna.“

„To znamená, že nejel do Odinceva,“ podotkl Krupkin. „Kasárna leží o pět šest kilometrů dál na jih na samém okraji města. Určitě už tam někdy byl.“

„Vojenská základna přece musí být přísně střežena,“ namítl Jason. „Nemůže si tam jen tak přijet a jít dovnitř.“

„Už to udělal,“ připomněl pařížský agent KGB.

„Ale do zbrojního skladu se snad nedostane.“

„Toho se právě obávám.“ Krupkin nervózně otáčel mikrofonem. „Předpokládám, že v Kubince není poprvé. Co ví o vnitřním uspořádání? A koho tam asi zná?“

„Zavolejte do kasáren, ať ho zadrží,“ naléhal Jason.

„A co když se dovolám zrovna tomu nepravému? Nebo co když už pronikl do zbrojnice a my ho vyplašíme? Stačí slabý náznak podezření a Šakal je schopen rozpoutat peklo, které si vyžádá desítky obětí. Viděli jsme, co za jatka po sobě zanechal na Vavilové a v Metropolu. Už se neovládá, je naprosto šílený.“

„Dimitriji,“ ozval se kovový hlas rusky. „Něco se tam děje. Ten chlap právě vyšel bočními dveřmi. Nese nacpaný plátěný pytel a míří k autu… Ale nejsem si jistý, jestli je to ten samý chlap. Možná ano, ale připadá mi nějak jiný.“

„Jak to myslíš? Jinak oblečený?“

„Ne. Pořád má na sobě černý oblek a pravou ruku zavěšenou na pásce, ale pohybuje se rychleji, má pevnější krok, vzpřímenější držení těla.“

„Jinými slovy nevypadá jako zraněný, ano?“

„Tak nějak.“

„Nejspíš to hraje,“ poznamenal Conklin. „Ten bastard může mlít z posledního a přitom tě přesvědčí, že je připravený běžet maraton.“

„Proč by to dělal, Alekseji? Proč by něco předstíral?“

„To nevím. Třeba spěchá.“

„Co se děje?“ naléhal Bourne zlostně.

„Někdo vyšel z baráku s plným pytlem a jde k autu,“ vysvětlil Conklin anglicky.

„Tak ho proboha zastavte!“

„Nejsme si jistí, jestli je to Šakal,“ objasnil Alex. „Stejný oblek i ruka na pásce, ale fyzicky vyhlíží trochu jinak…“

„To znamená, že chce, abychom si mysleli, že to není on!“ zdůraznil Jason.

„Što… Co?“ opravil se Krupkin.

„Vžívá se do vás, do vašich lidí. Uvažuje jako vy, aby vás mohl ošálit. Možná neví, že ho sledujete, že někdo objevil jeho auto, ale počítá s nejhorší eventualitou a jedná podle toho. Jak dlouho nám ještě potrvá, než tam dojedeme?“

„Při tom, jak riskantně tady náš mladší soudruh řídí, za takové tři čtyři minuty.“

„Krupkine!“ zaznělo z reproduktoru. „Z budovy vyšli další čtyři lidé – tři muži a žena. Běží k autu.“

„Co říkal?“ Conklin mu hlášení přeložil a Jason se zamračil. „Rukojmí?“ zeptal se tiše sám sebe a pak vyhrkl: „Teď to posral!“ Delta z Medusy natáhl ruku a sevřel Krupkinovi rameno. „Řekněte vašemu muži, aby vyrazil, jakmile se to auto pohne. A s plnou parádou. Ať projede kolem kasáren a mačká klakson, co to dá.“

„Drahý příteli,“ vybuchl sovětský zpravodajský důstojník. „Mohl byste mi laskavě vysvětlit, proč bych měl vydat tak neuvěřitelný rozkaz?“

„Protože váš kolega měl pravdu a já se mýlil. Muž s rukou v pásce není Carlos. Šakal zůstal uvnitř a čeká, až kavalerie objede pevnost. Potom nasedne do jiného auta a zmizí.“

„Ve jménu posvátného Karla Marxe, můžete mi prozradit, jak jste dospěl k tomuto protichůdnému závěru?“

„Jednoduše. Carlos udělal chybu… Vaši lidé by na to auto nestříleli, i kdyby mohli, že?“

„Jistě že ne. Jsou v něm čtyři nevinní sovětští občané.“

„Rukojmí?“

„Pochopitelně.“

„A kdy jste naposled viděl, že by lidé běželi, aby mohli posloužit jako rukojmí? I kdyby na ně někdo od dveří mířil samopalem, jeden nebo dva a možná všichni by se spíš běželi ukrýt za ostatní auta.“

„Myslíte…“

„Ale v jedné věci jste měl pravdu. Carlos tam měl svého člověka. Toho muže s páskou. Možná je to skutečně nevinný sovětský občan, jehož bratr nebo sestra žije v Paříži, ale patří Šakalovi.“

„Dimitriji!“ křikl kovový hlas. „Vozidlo vyjíždí z parkoviště!“

Krupkin stiskl tlačítko na mikrofonu a vydal instrukce. Agenti měli sledovat hnědý sedan třeba až na finské hranice a tam ho zadržet, ovšem bez použití násilí. V případě potřeby měli požádat o pomoc místní policii. Posledním rozkazem přikázal hlídce, aby projela kolem kasáren s houkajícím klaksonem. „Co je to kurva za blbost?“ zareagoval Orlov.

„Napověděl mi to ve snu svatý Mikuláš. Kromě toho jsem tvůj nadřízený. Splň rozkaz!“

„Ty ses zbláznil, Dimitriji.“

„Chceš vynikající služební posudek, nebo skončit v Taškentu?“

„Provedu, soudruhu plukovníku!“

Krupkin odložil mikrofon do objímky na palubní desce. „Operace pokračuje podle vašeho přání,“ prohodil přes rameno. „Jestli si mám vybrat mezi šíleným zabijákem a klinickým bláznem, který vykazuje občasné záblesky zdravého rozumu, beru toho druhého. Navzdory tomu, co tvrdí marx-leninismus a skeptici na Západě, Bůh možná přece jenom existuje… Nechceš koupit dům u Ženevského jezera, Alekseji?“

„Já bych si ho možná koupil,“ řekl Bourne. „Jestli přežiju dnešní den a udělám, co musím, nabídněte cenu. Nebudu smlouvat.“

„Hej, Davide!“ okřikl ho Conklin. „Ty peníze vydělala Marie, ne ty.“

„Dá na mě… Na Davida.“

„Co dál?“ zeptal se Krupkin.

„Dejte mi část té palebné síly, co vezete v kufru, a vysaďte mě do trávy poblíž kasáren. Počkejte pár minut, než zaujmu postavení, a potom zajeďte na parkoviště. Zahrajte náramný údiv, že ten hnědý sedan zmizel, a pak odtamtud odjeďte s plynem na podlaze a hrabajícími pneumatikami.“

„A tebe máme nechat samotného?“ zvolal Alex.

„Jinak ho nedostanu.“

„Hovadina,“ zabručel Krupkin pod vousy.

„Ne, milý Kruppie, jediná možnost,“ opáčil Jason suše. „Jeden na jednoho. Od samého počátku.“

„Hrdinství namyšleného puberťáka!“ vybuchl Rus a praštil pěstí do opěradla. „Navíc úplně zbytečné a směšné. Jestli se ve svém odhadu nemýlíte, mohu nechat kasárna obklíčit plukem motorizované pěchoty.“

„Což je přesně to, co by si přál – co bych si na Carlosově místě přál já. Nechápete? Ve zmatku a pozdvižení se člověk nejsnáze ztratí. Oba jsme tu taktiku v minulosti mnohokrát úspěšně použili. Je snadná jako dětská hra. Hustý zástup je nejlepší ochrana. Ruská uniforma, pod ní třeba nůž, granát hozený do davu – a rázem je z něho zraněná kulhající oběť. To zvládne i amatér, natož zkušený nájemný vrah. Věřte mi, znám to z vlastní zkušenosti, i když nedobrovolné.“

„A co si myslíš, že sám dokážeš, Batmane?“ zeptal se Conklin posměšně a masíroval si zmrzačenou nohu.

„Vystopuju vraha, který mě chce zabít, a zlikviduju ho.“

„Jsi učebnicový příklad megalomanie!“

„To máš teda zatracenou pravdu. Jedině megaloman totiž může v té vražedné hře přežít.“

„Šílenství,“ povzdechl si Krupkin.

„No a? Mám na ně právo. Kdybych si myslel, že mě ochrání celá ruská armáda, prosil bych vás o ni na kolenou. Jenže ta by mi nepomohla… Zastavte. Chci si vybrat zbraně.“

39

Tmavě zelený sedan KGB sjížděl serpentinami po mírném zatravněném svahu k rovině, na níž stála masivní třípatrová hnědá budova, která vyrůstala ze země jako nevzhledný kvádr s desítkami očí v podobě malých oken – kasárna Kubinka. Vchod byl stejně ponurý jako stavba sama, obyčejná díra ve zdi s oprýskanými dveřmi, jen nad horním překladem se skvěl zašlý basreliéf, na němž se tři vojáci Rudé armády s puškami v ponosu a s otevřenými ústy hnali do bitvy.

Jason Bourne, vyzbrojený standardním kalašnikovem AK-47 a pěti náhradními zásobníky, vyskočil před poslední zatáčkou a cloněný mohutnou karoserií se ukryl ve vysoké trávě přímo naproti vchodu. Velké parkoviště s nezpevněným prašným povrchem se nacházelo na pravé straně dlouhé budovy. Trávník před ní oddělovala od silnice řada neudržovaných keřů a v jeho středu visela na bílém stožáru sovětská vlajka, v ranním bezvětří úplně zplihlá. Jason přeběhl v předklonu silnici a doplazil se k živému plotu. Nahlížel spletí větví a pokoušel se vyhodnotit ostrahu kasáren. Pokud vůbec existovala, připadala mu laxní a neúčinná. Vedle vchodu, za otevřeným okýnkem v kukani, která připomínala pokladnu v biografu, seděl uniformovaný strážný a listoval jakýmsi časopisem, ve stínu vedle něho si kolega opíral hlavu o stůl a zřejmě spal. Z dvojitých dveří vyšli dva lhostejní, bezstarostní vojáci; jeden se podíval na hodinky, druhý si zapálil cigaretu.

Tolik k bezpečnostním opatřením kolem kasáren. Nikdo neočekával náhlý útok a zjevně k žádnému nedošlo ani uvnitř, protože to by se hlídka chovala jinak. Podivné, nepřirozené, tajemné. Šakal pronikl do vojenského zařízení, přiměl přinejmenším pět lidí – člověka s rukou na pásce, další tři muže a jednu ženu –, aby splnili jeho rozkazy, a přesto zde vládl božský klid.

Parkoviště? Rozhovoru mezi Alexem, Krupkinem a hlasem ve vysílačce nerozuměl a věděl jen to, co mu Conklin přeložil, ale na vlastní oči se teď přesvědčil, že pokud se mluvilo o čtveřici spěchající k ukradenému sedanu, nemohla vyběhnout hlavním vchodem. K parkovišti musel vést jiný přístup, nejspíš dveře na pravém boku budovy. Panebože! Má jen několik vteřin, než řidič KGB vjede na prašnou plochu, objede ji a s burácejícím motorem zase zmizí. Jestli se Carlos pokusí o únik, udělá to právě tehdy! Než se Bourne připojí ke svým druhům, Šakal získá náskok a s každou ztracenou vteřinou se šance na jeho dopadení dramaticky sníží. Delta z Medusy si s hrůzou uvědomil, že čeká na nesprávném místě. Kdyby hlídka spatřila, jak přes trávník nebo po silnici běží civilista se samopalem v ruce, mělo by to katastrofální následky. Drobné přehlédnutí, ale jakou škodu nadělalo! Tři nebo čtyři slova překladu navíc a méně arogantní, zato pozornější posluchač by této chybě zabránili. Tajné operace vždycky krachují kvůli zdánlivě bezvýznamným maličkostem. Zatracená práce!

O sto padesát metrů dál se na parkoviště vřítil v oblaku prachu tmavozelený sedan KGB, od jehož protáčejících se kol odletovaly kamínky. Jason neměl čas přemýšlet, mohl pouze jednat. Vztyčil se, přitiskl pušku k pravému stehnu, aby ji ukryl před zvědavými pohledy hlídek, a vyrazil podél keřů. Levou rukou přejížděl po přerostlém okraji živého plotu – zahradník, který odhaduje rozsah úkolu, jímž byl pověřen, případně nevinný náhodný chodec. Při troše štěstí nad ním strážní mávnou rukou a nechají ho na pokoji.

Ohlédl se ke vchodu do kasáren. Oba vojáci se čemusi smáli a nekuřák se znovu podíval na hodinky. A pak se vynořil objekt jejich veselí. Ze dveří vyšla atraktivní, sotva dvacetiletá černovláska, zakryla si dlaněmi obě uši, zkřivila obličej do grimasy, přiběhla k muži, který tak netrpělivě sledoval čas, a políbila ho na ústa. Pak se dívka zavěsila do obou vojáků a trojice se vydala doprava a vzdalovala se od vchodu.

Rána! Prudký náraz kovu o kov, řinkot rozbitého skla, hlasité zvuky od vzdáleného parkoviště. Služební vůz KGB s Alexem a Krupkinem postihla nehoda. Mladý řidič zásahové jednotky nejspíš dostal na prašném povrchu smyk a narazil do zaparkovaného automobilu. Jason využil nenadálý hluk jako přijatelnou omluvu a rozběhl se po silnici – kulhavě, protože pušku stále držel přitisknutou ke stehnu. Ohlédl se a očekával, že uvidí trojici běžet k místu srážky, ale k jeho překvapení dívka a dva muži utíkali na opačnou stranu. Zřejmě se nechtěli do ničeho namočit, aby nepřišli o vzácné chvíle pracovní přestávky.

Jason zapomněl na kulhání. Proskočil živým plotem a sprintoval k betonovému chodníku, který vedl podél dlouhé budovy k parkovišti. Těžce oddechoval a nabíral rychlost. Zbraň již neskrýval, volně jí mával kolem těla. S pálícími plícemi a žílami na krku nateklými k prasknutí doběhl na konec stezky. Po obličeji mu stékal pot a smáčel mu límec i košili. Přitiskl se zády ke zdi a vyhlédl za roh na parkoviště, otřesený tím, co spatřil. Dupot nohou a bušení ve spáncích přehlušilo všechny zvuky a nic ho nepřipravilo na děsivý obraz masakru způsobeného automatickou zbraní s tlumičem. Delta z Medusy ovšem podobné situace, kdy je nutno zabíjet rychle a tiše, mockrát zažil.

Mladý řidič ze zásahové jednotky KGB ležel na zemi před kapotou zeleného sedanu s několikanásobným průstřelem hlavy. Automobil narazil bokem do autobusu, jakým státní úřady dopravují dělníky do práce. Jak nebo proč k incidentu došlo, Bourne nevěděl, stejně jako netušil, zda Alex s Krupkinem přežili. Rozstřílená okna vozu se vysypala a uvnitř neviděl žádný pohyb, takže mohl předpokládat to nejhorší. Chameleon si ovšem uvědomoval, že se nesmí nechat ovlivnit emocemi. Došlo-li k nejhoršímu, opláče mrtvé později. Nyní se soustředí výhradně na pomstu a likvidaci vraha.

Mysli! Jak? Rychle!

Podle Krupkina pracuje v kasárnách několik desítek mužů a žen. Je-li tomu tak, kde k čertu jsou? Šakal se nepohybuje ve vakuu. Přestože došlo ke srážce, která byla slyšet na sto metrů, a zemřel alespoň jeden člověk, jehož zakrvácená mrtvola leží v prachu parkoviště, nikdo se na místě neštěstí neukázal. Jako by zde s výjimkou Carlose a pěti neznámých lidí nikdo nebyl. Podivné!

Pak zaslechl z budovy tlumené tóny ryčné vojenské hudby s převládajícími bubny a trumpetami. Vzpomněl si na mladou černovlásku, která vyšla před kasárna s rukama na uších a grimasou v obličeji. Teď její gesto pochopil. Uvnitř musel panovat nesnesitelný kravál, v Kubince se něco slavilo. Tím se současně vysvětlil i neobvykle velký počet osobních aut, dodávek a autobusů na parkovišti. Sovětský svaz není země, která by motorovými vozidly zrovna oplývala. Akce v kasárnách posloužila Šakalovi jako ochrana a zastírací manévr současně – věděl, jak obojí využít ke svému prospěchu. Jeho nepřítel ovšem také.

Proč Carlos nevyšel ven? Na co čeká? Okolnosti mu hrály do karet, lepší situaci si nemohl přát. Oslabilo ho zranění natolik, že nedokázal využít výhodu, kterou si připravil? Možné, ale nepravděpodobné. Dostal se až sem a nabízela se mu možnost úniku. Instinkty mu velí ji využít. Tak proč? Nezvratná logika zabijáka, diktovaná pudem sebezáchovy, ho přece musí nutit k okamžitému útěku, když zlikvidoval záložní vůz protivníka, jedinou překážku, která mu stála v cestě. Je to jeho jediná šance. Proč tedy zůstává v budově? Proč nesedí v autě, které ho na plný plyn odváží do bezpečí?

Jason zády přitisknutý ke zdi ukročil doleva a pozorně si prohlížel okolí. Jako řada podobných staveb neměla Kubinka v přízemí okna; první řada se táhla až čtyři metry nad zemí. Vzhlédl k rámu okenního otvoru, odkud se střelci se zbraní s nasazeným tlumičem nabízel ideální výhled na parkoviště. Další rám, tentokrát v přízemí a s vyčnívající klikou, vyznačoval boční vchod, o jehož existenci se mu nikdo neobtěžoval zmínit. Drobné, bezvýznamné maličkosti.

Hudba znovu zesílila, ale jinak než před chvílí. Bubny duněly hlasitěji, žestě pronikavěji v závěrečných akordech vojenského pochodu – nebo snad symfonie… To je ono! Oslava končí a Šakal využije odcházejícího davu k zamaskování svého útěku. Zařadí se mezi ostatní, a až na parkovišti vypukne panika vyvolaná nálezem mrtvoly a rozstříleného sedanu, zmizí. Potrvá hodiny, než se podaří zjistit, s kým a jakým vozidlem unikl.

Bourne věděl, že se musí dostat dovnitř, zastavit ho, zmocnit se ho. Krupkin si dělal starosti o několik desítek životů a netušil, že ve skutečnosti jsou jich ohroženy stovky. Carlos využije všechny zbraně, jichž se zmocnil, včetně granátů, k vyvolání masové hysterie, která mu usnadní útěk. Cizí životy pro něj nic neznamenají. Delta odhodil opatrnost a s odjištěnou automatickou puškou v ruce a prstem na spoušti se rozběhl ke dveřím. Popadl kliku. Dveře nepovolily. Namířil na kovový plát kolem zámku a rozstřílel ho. Když vzal za kliku podruhé, jeho osobní svět zešílel.

Z řady zaparkovaných vozidel náhle vyjel těžký náklaďák. Prudce akceleroval a řítil se rovnou na něho. Současně vyštěkla dávka ze samopalu a do dřeva vpravo od něj se zavrtaly kulky. Uskočil doleva a překulil se po zemi. Zvířený prach mu zalepil oči, ale kutálel se dál, dál od smrti letící vzduchem.

Pak zaburácela mohutná exploze a rozdrtila kus zdi. Hustým černým dýmem a padajícími troskami spatřil muže, který se belhal k odstaveným autům. Zabiják uniká! Jason však stále žil a chápal důvod – Šakal se dopustil další chyby. Ne v konstrukci samotné pasti, ta byla dokonalá; věděl, že nepřítel spolupracuje s Krupkinem a KGB, a proto se skrýval venku a čekal na něj. Chyba spočívala v tom, že umístil nálož na motor náklaďáku, ne pod něj. Plyny rozpínající se po výbuchu hledají cestu nejmenšího odporu a litinový blok motoru je mnohem pevnější než plechová kapota. Bomba explodovala vzhůru, ne do stran, smrtící střepiny neletěly rovnoběžně s terénem, ale neškodně do výšky.

Nesměl ztrácet čas. Vyškrabal se na nohy a klopýtavě klusal k sedanu KGB, připraven na hrozný pohled. Nahlédl rozbitým okénkem do kabiny a spatřil masitou ruku, která se chabě zvedala. Škubl dveřmi. Krupkin se krčil vklíněný pod palubní deskou, pravé rameno rozstřílené a málem vytržené z kloubu, sako nasáklé krví.

„Jsme zranění,“ zasípal důstojník Výboru státní bezpečnosti chraplavě, ale klidně. „Aleksej o něco vážněji než já. Postarejte se nejdříve o něj prosím.“

„Z kasáren vycházejí lidé…“

„Tu máte!“ přerušil ho Krupkin. S bolestnou grimasou vylovil z kapsy služební průkaz. „Ukažte to tomu pitomci, který tady velí, a přiveďte ho ke mně. Musíme sehnat doktora. Pro Alekseje, vy zatracený blázne, takže sebou hoďte.“

Oba zranění leželi vedle sebe na stolech v kasárenské nemocnici. Bourne se opíral o zeď a jenom se díval, protože nerozuměl ani slovo. Z moskevské kliniky přiletěli helikoptérou tři lékaři – dva chirurgové a anesteziolog, jehož přítomnost nakonec nebyla nutná. Stav zraněných nevyžadoval operaci, pro vyčištění a sešití ran postačilo lokální umrtvení. Silné injekce antibiotik měly zabránit šíření infekce. „Cizí objekty proletěly tělem a neuvázly uvnitř,“ prohlásil starší chirurg.

„Předpokládám, že těmi cizími objekty myslíte kulky,“ prohlásil Krupkin naštvaně.

„Myslí tím kulky, co jiného,“ zachraptěl Conklin rusky. Obvaz na krku mu bránil pohnout hlavou a od klíční kosti k pravému ramenu se mu táhly široké pruhy náplasti.

„Děkuji,“ řekl lékař. „Oba jste měli štěstí, zejména tady náš americký pacient, pro kterého musíme připravit tajnou zdravotní dokumentaci. Mimochodem, nadiktujte nám jméno a adresu vašeho doktora ve Státech. V následujících týdnech budete potřebovat soustavnou péči.“

„Ten zrovna leží v pařížské nemocnici.“

„Co prosím?“

„To by bylo složité vysvětlování. Řeknu sestře, jak se s ním spojit. Snad ho brzo pustí.“

„Opakuju, měli jste velké štěstí.“

„Byl jsem velmi rychlý, doktore, a váš soudruh taky. Uviděli jsme toho zkurvysyna, jak k nám běží, a tak jsme zamkli auto zevnitř a mrskali sebou na sedadlech, abychom mu co nejvíc ztížili míření, a současně jsme se ho střelbou snažili udržet co nejdál… Toho řidiče je mi moc líto. Byl to odvážný mladý muž.“

„Byl to také velmi rozhněvaný mladý muž, Alekseji,“ dodal Krupkin z druhého operačního stolu. „Po prvních výstřelech narazil do autobusu.“

Dveře se rozletěly a do sálu vpadl jak barbarský dobyvatel komisař KGB z bytu vybaveného televizí. Měl na sobě neupravenou uniformu a dostál svému vzhledu neotesaného venkovana. „Vy,“ zabodl prst lékaři do prsou. „Váš kolega mi řekl, že už jste skončil.“

„Ještě ne, soudruhu. Musím se postarat o několik…“

„Později,“ usekl ho vysoký důstojník. „Potřebuju s nimi mluvit o samotě.“

„Mluví Výbor?“ zeptal se chirurg a v hlase mu zaznělo pohrdání.

„Mluví.“

„Trochu moc často.“

„Cože?“

„Slyšel jste,“ odsekl doktor a zamířil ke dveřím.

Komisař počkal, až se za ním zavřely, a přistoupil k operačním stolům. Jeho přimhouřené oči chvíli těkaly z jednoho raněného na druhého a pak vyštěkl jediné slovo: „Novgorod.“

„Co?“ vyhrkli oba muži jednohlasně a i Bourne se odvrátil od okna.

„Vy, Amjerikaněc,“ dodal omezenou angličtinou, „rozumět, co já řekl?“

„To jméno znám,“ odvětil Jason.

„Vysvětlím. My vyslýchali devět mužů a žen, co on zamkl ve zbrojnici. Zabil dva strážné, co oni ho nezastavili. Vzal čtyřem mužům klíče od automobilů, ale automobil nepoužil, oukej?“

„Viděl jsem ho běžet k autům!“

„Které? Zastřelil v Kubince další tři lidi a vzal papíry od aut. Ale kterým odjel?“

„No tak to proboha zjistěte na dopravním inspektorátu nebo jak tomu tady říkáte.“

„Trvá dlouho. V Moskvě auta na různé jména, různé značky… Leningrad, Smolensk a další. Aby to nevypadalo, že porušili zákon.“

„O čem ten chlap sakra mluví?“ houkl Jason.

„Prodej osobních automobilů reguluje stát,“ vysvětlil Conklin. „Každá oblast má vlastní registr a nerada spolupracuje s ostatními.“

„Proč?“

„Osobní vlastnictví na cizí nebo falešná jména. Je to zakázáno. Nabídka na trhu je velmi omezená.“

„No a?“

„Podplácení je nedílnou součástí místního života. Nikdo v Leningradu nechce, aby mu nějaký moskevský byrokrat koukal pod prsty. Chce ti říct, že může trvat několik dní, než se zjistí, kterým autem Šakal odjel.“

„Co je to za hovadinu?“

„To jste řekl vy, pane Bourne, ne já. Nezapomínejte, že jsem hrdý občan Sovětského svazu a zastávám vysoké postavení.“

„Ale co to má společného s Novgorodem? Mluvil přece o něm, ne?“

Krupkin se zeptal důstojníka KGB a plukovník s obličejem rolníka vychrlil na kolegu z Paříže vodopád ruštiny. Krupkin s námahou a krátícím se dechem překládal. „Viděl vás z okna v nejvyšším patře, jak se skrýváte za keři. Vrátil se do zbrojnice a řval na svázaná rukojmí jako šílenec, že jste jeho a že vás dostane… A že pak už zbývá jediná věc, kterou zde musí udělat.“

„Novgorod,“ dodal Conklin šeptem a hleděl ke stropu.

„Přesně tak,“ souhlasil Krupkin otočený k Alexovi na vedlejším stole. „Vrací se na místo, které ho zrodilo… Na místo, kde se z Iljiče Ramireze Sancheze stal Carlos Šakal, protože jsme ho zapudili a odsoudili k smrti jako duševně chorého psychopata. Držel těm lidem pistoli u krku, dožadoval se popisu nejkratší cesty do Novgorodu a vyhrožoval, že zastřelí každého, kdo mu dá špatnou odpověď. Toho se pochopitelně nikdo neodvážil a ti, kdo to věděli, mu řekli, že Novgorod leží šest set kilometrů daleko, celý den jízdy autem.“

„Proč zrovna autem?“ otázal se Bourne.

„Jiný dopravní prostředek použít nemůže. Ví, že sledujeme všechna vlaková a autobusová nádraží i letiště.“

„Co ho do Novgorodu táhne?“ ptal se dál Jason. „Co tam chce dělat?“

„Bože na nebesích… Který pochopitelně, jak každý ví, neexistuje. Chce tam zanechat svou stopu, totální destrukci jako památku na svou přítomnost, bezpochyby jako odpověď těm, kdo ho podle jeho přesvědčení před třiceti lety zradili. Podobně jako ti chudáci, co je dnes ráno postřílel v tom skladišti na Vavilové… Odcizil doklady našemu agentovi, který absolvoval výcvik v Novgorodu. Domnívá se, že s jejich pomocí snadno pronikne do areálu. Ale nedostane se tam. Zastavíme ho.“

„O to se vůbec nepokoušejte,“ odporoval Bourne. „Může ty papíry použít, a nemusí, to záleží na okolnostech. K tomu, aby pronikl za ostnaté dráty, je stejně jako já nepotřebuje, ale kdyby vycítil, že něco není v pořádku, zabije spoustu dobrých chlapů a stejně se dostane dovnitř.“

„Na co narážíte?“ zeptal se Krupkin ustaraně a pátravě si Bournea, Američana s dvojitou totožností a zjevně i dvojitou osobností, přeměřil.

„Dostaňte mě dovnitř před ním a dejte mi podrobnou mapu základny a věrohodný průkaz, který mi umožní volný pohyb.“

„Zbláznil jste se!“ zvolal Dimitrij „Pustit do Novgorodu Američana, který nezběhl, vraha, kterého hledají všechny evropské státy NATO?“

„Nět, nět, nět!“ burácel komisař Výboru státní bezpečnosti. „Já dobře rozuměl, oukej? Vy jste blázen, oukej?“

„Chcete Šakala?“

„Přirozeně. Ale ne za tuto cenu.“

„Mě Novgorod ani žádná jiná vaše základna nezajímá, co by za nehet vešlo. To už byste měli vědět. Ty vaše a naše směšné infiltrační operace mohou pokračovat do nekonečna, ale na věci se nic nezmění, protože z dlouhodobé perspektivy nemají žádný význam. Není to nic jiného než hra pro nedospělé děti. Obě naše země budou buď žít na této planetě vedle sebe, nebo nebude žádná planeta… Jde mi pouze a výhradně o Šakala. Chci ho mrtvého, abych sám mohl žít.“

„Já osobně s vámi samozřejmě v mnohém souhlasím, ačkoliv ta dětská hra poskytuje některým z nás velmi lukrativní zaměstnání, avšak neumím si představit, že bych dokázal přesvědčit své zkostnatělé nadřízené – počínaje tím, který zde stojí nade mnou.“

„No dobře,“ povzdechl si Conklin ze svého stolu, oči stále upřené na strop. „Účel světí i špinavé prostředky. Uzavřeme dohodu. Pustíte ho do Novgorodu a necháte si Ogilvieho.“

„Toho už máme. Alekseji.“

„Na jak dlouho? Washington o něm ví.“

„No a?“

„No a já řeknu, že jste ho ztratili, a oni mi uvěří. Řeknu, že vám uletěl z klece a vy ho zuřivě hledáte, ovšem marně. Přesunul se na neznámé místo a dostal se mimo váš dosah, pod ochranu členské země OSN.“

„Mluvíš dost záhadně, vzácný nepříteli. Proč bychom měli na tento návrh přistoupit?“

„Ušetříte si trapné vysvětlování a obvinění, že ukrýváte uprchlého amerického zločince obžalovaného z finančních machinací. Bez nejmenších komplikací převezmete jeho aktiva v Evropě a budete pokračovat v operacích Medusy pod vedením jistého Dimitrije Krupkina, osvědčeného odborníka na mezinárodní scénu, zkultivovaného dlouhodobým pobytem v kosmopolitní Paříži. Existuje lepší kandidát na šéfa takového podniku? Nejnovější hrdina Sovětského svazu a tajemník ústředního výboru odpovědný za hospodářskou politiku. Zapomeň na ten ubohý barák u Ženevského jezera, Kruppie. Můžeš mít palác u Černého moře.“

„Tvá nabídka je zajisté mimořádně atraktivní,“ opáčil Krupkin. „Znám dva členy politbyra a mohu se s nimi během minuty spojit. Samozřejmě důvěrně.“

„Nět, nět!“ hulákal komisař a udeřil pěstí do operačního stolu. „Něco jsem rozuměl. Mluvíte moc rychle. Takové šílenství nepřipustím!“

„Ach, proboha svatého, sklapněte,“ okřikl ho Krupkin. „Mluvíme zde o věcech, které přesahují vaše chápání.“

„Što!“ ohradil se důstojník KGB jako dítě napomínané dospělým a vykulil oči, současně udivený a vyděšený nečekanou poznámkou svého podřízeného.

„Dej mému příteli šanci, Kruppie,“ naléhal Conklin. „Je nejlepší na světě a může Šakala dostat.“

„Může také zemřít, Alekseji.“

„Věřím mu. Podobnou situaci už nejednou zažil.“

„Víra,“ zašeptal Krupkin a i on obrátil oči ke stropu. „Takový luxus… No dobře. Zařídím vydání tajného rozkazu, jehož původ nikdo nezjistí. Vstoupíte do amerického sektoru. Ten je nejsofistikovanější.“

„Jak rychle mě tam můžete dopravit? Musím si toho spoustu připravit.“

„Odsud jste za hodinu na letišti Vnukovo, které máme pod kontrolou. Ale nejdřív musím něco zařídit. Podejte mi telefon… Mluvím s vámi, komisaři! Podejte mi ten zatracený telefon! A potom vypadněte. Už o vás nechci nikdy slyšet!“ Ještě před chvílí všemocný a teď ponížený nadřízený, který z anglicky vedeného rozhovoru pochytil jen politbyro a ústřední výbor, poslušně přinesl Krupkinovi ke stolu aparát.

„Ještě jedna věc,“ vzpomněl si Bourne. „Ať TASS okamžitě vydá prohlášení, že atentátník známý jako Jason Bourne podlehl zraněním, která utrpěl při bombovém útoku na předměstí Moskvy. Zpráva nemusí zacházet do podrobností, ale měla by se shodovat se skutečnými událostmi v Kubince.“

„Žádný problém. TASS je poslušným nástrojem strany a vlády.“

„Ještě jsem neskončil,“ pokračoval Jason. „Zpráva by měla obsahovat údaj, že u Bourneovy mrtvoly byl nalezen plán Bruselu a okolí, na kterém byl červeně zakroužkován Anderlecht.“

„Atentát na vrchního velitele NATO? Výborně. Velmi přesvědčivé. Měl bych vás však, pane Webbe nebo Bourne nebo jak se vlastně jmenujete, upozornit, že ta zpráva se rozšíří do celého světa jako příbojová vlna.“

„S tím počítám.“

„A jste na to připravený?“

„Ano.“

„A co vaše žena? Nemyslíte, že byste jí měl nejdřív zavolat, než se civilizovaný svět dozví, že Jason Bourne je po smrti?“

„Ne. Nemůžu si dovolit sebemenší riziko úniků informací.“

„Ježíšikriste!“ vybuchl Conklin. „Mluvíš o Marii! Zblázní se žalem!“

„S tímto rizikem se smířím!“

„Jsi zatracený bezcitný hajzl!“

„Budiž,“ souhlasil Chameleon.

John St. Jacques vešel s uslzenýma očima do prosluněného pokoje ve sterilním domě Agentury na marylandském venkově a v ruce držel počítačový výpis. Jeho sestra seděla na zemi a hrála si s bujným Jamiem. Malou Alison uložila před chvílí do kolébky v patře. Vypadala unaveně a ztrhaně. Měla bledý obličej a tmavé kruhy pod očima, následek předchozí námahy, stresu a pásmové nemoci po dlouhém a idiotsky komplikovaném letu z Evropy. Přestože přistála pozdě v noci, vstala časně, aby mohla být s dětmi, a ani přátelské naléhání paní Cooperové jí v tom nezabránilo. Johnny by obětoval léta života, aby nemusel udělat, k čemu se v příští minutě chystal, ale nemohl připustit, aby se strašlivou novinu dozvěděla, když u toho nebude.

„Jamie,“ oslovil něžně synovce, „nezašel bys za paní Cooperovou? Bude v kuchyni.“

„Proč, strejdo Johne?“

„Chci si promluvit s tvou maminkou.“

„Johnny, prosím tě…“

„Je to nutné, Maru.“

„Co…?“ Chlapec odešel; zřejmě šestým smyslem, jímž se děti vyznačují, vycítil, že se děje něco vážného, a chvíli na strýce zaraženě hleděl, než zamířil ke dveřím. Marie vstala a podívala se na bratra, kterému se po tvářích kutálely slzy. Pochopila. „Ne…,“ zašeptala a bledý obličej jí zbělel. „Bože všemohoucí, to ne,“ vzlykla a roztřásly se jí ruce, pak ramena. „Ne… Ne!“ křičela.

„Je mrtvý, Maru. Chtěl jsem, abys to slyšela ode mě, ne z televize nebo z rádia. Chtěl jsem být s tebou.“

„Mýlíš se. Mýlíš se!“ ječela Marie. Přiskočila k bratrovi, zaťala mu prsty do košile a zacloumala jím. „Měl ochranu! Chránili ho… Přísahal mi, že ho budou chránit!“

„Tohle právě přišlo z Langley,“ řekl Johnny a zvedl potištěnou stránku. „Před několika minutami volal Holland a upozornil mě, že mi to posílá. Je to přepis zprávy, kterou v noci jako první ohlásil moskevský rozhlas. Ráno to bude v televizi a ve všech novinách.“

„Dej to sem!“ požádala vzdorovitě. Bratr jí podal papír a něžně ji držel za ramena, připraven ji zachytit, kdyby žalem omdlela. Rychle přečetla sdělení, setřásla jeho ruce, zamračila se, odešla k pohovce a posadila se. Položila papír na kávový stolek a pozorovala ho s absolutním soustředěním jako archeologický nález.

„Je mrtvý, Marie. Nevím, co mám říct… Dobře víš, jak jsem ho měl rád.“

„Ano, vím, Johnny.“ A pak k Johnovu úžasu zvedla jeho sestra oči a na rtech jí zahrál neznatelný úsměv. „Ale na slzy je trochu brzo, bráško. On žije. Jason Bourne žije a používá své triky a to znamená, že žije i David.“

Bože můj, ona si to nechce přiznat, pomyslel si St. Jacques, klekl si ke stolku před pohovkou a vzal sestru za ruce. „Maru, zlato, obávám se, že nechápeš, co se stalo. Udělám, co bude v mých silách, abych ti pomohl, ale musíš se s tím smířit.“

„Jsi moc hodný, bráško, ale já se obávám, že sis tu zprávu pořádně nepřečetl a nepochopil jsi, co se skrývá mezi řádky.“

„O čem to proboha mluvíš?“

Marie zvedla komuniké z Langley a zamávala jím. „Po několika zmatených a protikladných svědectvích o tom, co se stalo v té zbrojnici či co to bylo, následuje poslední odstavec s vlastním jádrem sdělení. U mrtvého se údajně našla mapa Bruselu a okolí s červeně zatrženým Anderlechtem a pochopitelně nemůže chybět odkaz na souvislost s Teagartenovou vraždou. Je to kamufláž, Johnny, a hned ze dvou důvodů. Zaprvé, takovou mapu by David u sebe nikdy neměl. A zadruhé, což je ještě výmluvnější, fakt, že sovětská tisková agentura uveřejnila takovou zprávu, je sám o sobě neuvěřitelný, ale zahrnout do ní atentát na generála Teagartena přesahuje všechny meze.“

„Jak to myslíš? Proč?“

„Protože údajný atentátník byl v Moskvě! Myslíš si snad, že by Sovětský svaz připustil jakoukoliv, byť sebevzdálenější, spojitost s násilnou smrtí vrchního velitele NATO? Ne, brácho. Někdo flagrantně porušil pravidla a donutil TASS tu zprávu zveřejnit. Počítám, že za tohle budou padat hlavy. Nevím, kde je Jason Bourne, ale vím, že není mrtvý. David se postaral, abych to věděla.“

Petr Holland zvedl sluchátko a stiskl tlačítko soukromé linky Charlese Casseta. „Ano?“

„Charlie, tady Petr.“

„To rád slyším.“

„Proč?“

„Protože jediné, co se na mě z tohoto telefonu hrne, jsou trable a zmatek. Právě jsem domluvil s naším zdrojem na Dzeržinského náměstí. KGB šílí a jde po krvi.“

„Zpráva jejich tiskové agentury o Bourneově smrti?“

„Ano. TASS a Rádio Moskva se domnívaly, že byla oficiálně schválena, protože přišla faxem z ministerstva vnitra s všemi náležitými razítky a kódy. Jenže když hovno spadlo do větráku, nikdo se k ní nehlásí a kódy nelze vystopovat.“

„Co si o tom myslíš?“

„Těžko říct, ale podle toho, co vím o Dimitriji Krupkinovi, to vypadá na jeho styl. Spolupracuje s Alexem a tohle jako by vypadlo z Conklinova evangelia.“

„Marie si myslí totéž.“

„Marie?“

„Bourneova žena. Před chvílí jsem s ní mluvil. Svou domněnku opírá o silné argumenty. Považuje tu zprávu za kamufláž a je přesvědčena, že její manžel žije.“

„Souhlasím. Voláš kvůli tomu?“

„Ne,“ odpověděl ředitel a zhluboka se nadechl. „Přidám k tomu tvému zmatku a trablům další cihlu.“

„Tak tohle slyším nerad. O co jde?“

„Vystopovali jsme to telefonní číslo od Henryho Sykese z Montserratu, na kterém se údajně lze spojit s Šakalem. Patří jedné kavárně na nábřeží Seiny ve čtvrti Marais.“

„Ano, vzpomínám si. Někdo tam přijímá hovory pro kosa.“

„Ten někdo to udělal a my jsme ho sledovali. Tohle se ti nebude líbit.“

„Alex Conklin získá cenu pro největšího blbce roku. Na Sykese nás navedl on, ne?“

„Ano.“

„Tak mluv.“

„Vzkaz byl doručen do domu ředitele Deuxième Bureau.“

„Proboha! Tohle bychom měli okamžitě předat inspekci francouzské tajné služby.“

„Nikomu nic nepředám, dokud si nepromluvím s Conklinem. Myslím, že aspoň tolik mu dlužíme.“

„Co to tam sakra provádějí?“ vyhrkl frustrovaný Casset do telefonu. „Falešná zpráva o Bourneově smrti, navíc z Moskvy! Co tím sledují?“

„Jason Bourne vyrazil na lov,“ odpověděl Petr Holland. „A až lov skončí – jestli skončí a jestli dostane nepřítele –, bude muset co nejrychleji prchat z lesa, než někdo dostane jeho… Vyhlásíme poplach pro všechny naše rezidentury a všechny pozorovací a odposlouchávací stanice podél hranic Sovětského svazu. Operace s kódovým označením Atentátník. Musíme ho dostat ven.“

40

Novgorod. Kdybychom tento výcvikový komplex označili slovem „neuvěřitelný“, dopustili bychom se hrubého podcenění. Představuje naplnění nejodvážnějších fantazií a jeho optická iluze v mnoha směrech překonává realitu. Museli byste se té fantasmagorie dotknout, cítit ji, vstoupit do ní, pobýt v ní a zase odejít. Je to mistrovské dílo kolektivní invence, zasazené do hlubokých lesů kolem řeky Volchov. Od chvíle, kdy Bourne vyšel z hlubokého tunelu na protějším břehu a překonal všechny kontroly, hlídky a kamery, cítil se jako v Jiříkově vidění. Šokovaný se procházel, pozoroval a přemýšlel.

Americký sektor – pravděpodobně jako sektory ostatních zemí – byl rozdělen na jednotlivé vzájemně oddělené sekce, každá rozložená na ploše od jednoho do dvou hektarů. Jedna, přímo na břehu řeky, ztělesňovala rybářskou osadu v Maine, jiná, dál ve vnitrozemí, poklidné jižanské městečko, další rušnou velkoměstskou ulici. Všechny byly do posledního detailu autentické – po silnicích a ulicích se proháněla americká auta, nechyběli policisté, móda, supermarkety a dragstóry, benzinové pumpy, typická architektura včetně originálního kování na oknech a dveřích. Stejně důležitý jako vnější vzhled byl jazyk – ne pouze plynulá americká angličtina, ale i znalost dialektů a nářečí typických pro tu či onu oblast Spojených států. Skutečně, „neuvěřitelné“ je slabé slovo.

Za letu jej jeho průvodce, postarší absolvent Novgorodu, kterého Krupkin narychlo povolal z jeho moskevského bytu, částečně připravil na to, co může očekávat. Menší plešatý mužíček byl ochotný a znalý učitel a Jasona Bournea doslova fascinoval. Kdyby mu ještě včera někdo řekl, že bude poslouchat výklad sovětského špiona, který mluví jako rodilý Jižan a popisuje mu nejtajnější výcvikové středisko, pokládal by ho za blázna.

„Nejvíc mi chybí rožnění na zahradě, zejména žebírka. A víte, kdo je uměl nejlíp? Jeden černoch, kterého jsem pokládal za výborného kamaráda, dokud mě neodhalil. Umíte si to představit? Myslel jsem si, že patří k radikálům, a on se z něho vyklubal agent FBI. Právník, který studoval v Dartmouthu… No, vyměnili mě u přepážky Aeroflotu na newyorském letišti. Dodnes si píšeme.“

„Mohli bychom se soustředit na Novgorod?“

„Jistě. Jak vám Dimitrij možná řekl, jsem už částečně v penzi. To znamená, že pět dní v měsíci působím jako instruktor.“

„Ano, něco v tom smyslu povídal, ale moc jsem mu nerozuměl.“

„Vysvětlím vám to.“ Muž, který mluvil jako voják Konfederace, to vzal důkladně od podlahy.

Osazenstvo každého sektoru novgorodské výcvikové základny se dělilo na instruktory, adepty a řídicí a pomocný personál, který zahrnoval štábní důstojníky KGB, strážné a údržbáře. Vlastní tréninkový proces byl ve své podstatě jednoduchý. Štáb připravoval denní výcvikový program pro každou sekci a instruktoři dohlíželi na jeho plnění. Adepti pak jednotlivě nebo ve skupinách plnili zadané úkoly a mluvili jazykem daného sektoru a příslušné sekce. Používání ruštiny bylo přísně zakázáno a instruktoři dodržování tohoto pravidla často kontrolovali – vybafli na nováčka dotaz nebo urážku v jeho mateřštině a oslovený nesměl dát najevo, že rozumí.

„Co myslíte těmi úkoly?“ zajímal se Bourne.

„Zvládání různých situací. Objednat si oběd či večeři, koupit si šaty nebo třeba natankovat plnou nádrž – v Rusku máme jen jeden druh benzinu a kandidát si musí umět vybrat mezi olovnatým a bezolovnatým a rozhodnout se pro oktanové číslo. No a potom dramatičtější scénáře, často neplánované. Jak se zachovat při autonehodě, jak mluvit s americkým policistou, jak vyplnit hlášení pro pojišťovnu. Kdyby agent tyto věci neznal, mohl by se snadno prozradit.“

Vždycky záleží na drobných, bezvýznamných maličkostech. „Co dál?“

„Spousta věcí, zdánlivě třeba nedůležitých. Například vás někdo v noci přepadne na ulici. Jak se zachováte a čeho se máte vystříhat? Všichni naši adepti samozřejmě absolvovali nácvik sebeobrany, ale kdyby se bránili příliš razantně, mohli by vzbudit podezření, začalo by se pátrat v jejich minulosti a neštěstí je hotovo. Diskrétnost, hlavně diskrétnost. Agent se musí pořád učit, ale nikdy to nesmí dát najevo. Důležité je pochopitelně shromažďování informací. Mým oblíbeným postupem je pozvat jednoho či více adeptů do baru – třeba v blízkosti vojenské základny – a předstírat, že jsem naštvaný zaměstnanec nebo opilý dodavatel zbrojní techniky, prostě potenciální zdroj poznatků, který si pouští pusu na špacír.“

„Můžu se čistě ze zvědavosti zeptat, jak by měl kandidát správně zareagovat?“

„Pozorně poslouchat a být připraven si později zapsat každý důležitý fakt, ale působit lhostejně a občas prohodit nezávaznou poznámku.“

„A potom?“

„Později musí adepti odrecitovat všechno podstatné, co se dozvěděli.“

„Učíte je i postupy, jak získané informace předávat?“

Sovětský instruktor na Jasona chvíli vyčítavě hleděl. „Škoda, že jste tu otázku položil,“ řekl pomalu. „Budu to muset ohlásit.“

„Nemusel jsem se ptát, jestli to myslíte takhle. Byl jsem prostě zvědavý. Pusťte to z hlavy.“

„To bohužel nemůžu.“

„Poslyšte, věříte Krupkinovi?“

„Samozřejmě. Je to vynikající zpravodajec, mluví mnoha jazyky. Jeden z nejlepších.“

A to nevíš ani polovinu, pomyslel si Bourne a nahlas řekl: „Tak to ohlaste pouze jemu. Potvrdí vám, že jsem byl jenom lidsky zvědavý. Já nepracuju pro svou vládu. Nic jí nedlužím. Naopak, ona dluží mně.“

„No dobře… Když už jste zmínil sám sebe, mluvme chvíli o vás. Na základě Dimitrijova zmocnění jsem zorganizoval vaši návštěvu Novgorodu. Moc vás prosím, neříkejte mi nic o tom, jaký cíl sledujete. Tato informace by přesahovala mé kompetence a nezajímá mě o nic víc, než vás zajímá odpověď na otázku, kterou jste před chvilkou položil.“

„Rozumím. Jak návštěva proběhne?“

„Spojíte se s mladým instruktorem, který se jmenuje Benjamin, a to způsobem, který vám hned vysvětlím. Ale nejdřív vám o něm musím něco říct, aby vás jeho chování nepřekvapilo. Jeho rodiče byli důstojníci Výboru a skoro dvacet let působili na konzulátu v Los Angeles. Benjamin tam prožil velkou část života a má kompletní americké vzdělání, včetně dvou ročníků na UCLA, ale před čtyřmi lety byl i s otcem spěšně odvolán domů.“

„A matka?“

„Tu přistihli agenti FBI při plnění úkolu na námořní základně v San Diegu. Ještě jí zbývá odsedět tři roky. Pro ruskou mámu neexistuje zmírnění trestu ani milost.“

„Tak moment, není to přece pouze naše chyba.“

„To netvrdím, jenom vám sděluji fakta.“

„Rozumím. Spojím se s Benjaminem.“

„Je jediný, kdo zná vaši pravou totožnost – jméno samozřejmě ne. Pro všechny budete Archie. Benjamin vám opatří propustku, abyste se mohl pohybovat mezi jednotlivými sektory.“

„Nějaký průkaz?“

„On vám to vysvětlí. Bude vás také sledovat a hlídat, nehne se od vás na jediný krok. Soudruh Krupkin ho podrobně instruoval a Benjamin o vás ví mnohem víc než já… Dobrý lov, pane, pokud jste sem přijel lovit. Ale ne abyste nám postřílel naše dřevěné indiány.“

Bourne sledoval směrovky – vše v angličtině – do kopie městečka Rockledge, které ve skutečnosti leží na Floridě necelých třicet kilometrů jihozápadně od komplexu NASA na mysu Canaveral. S Benjaminem – podle popisu asi pětadvacetiletým mladíkem v červenobíle kostkovaném tričku a baseballové čapce s nápisem Budweiser – se měl setkat v bistru místního nákupního střediska kolem půl čtvrté odpoledne.

Světlovlasého Rusa, který navštěvoval kalifornské školy, spatřil na vysoké stoličce na konci barového pultu. Na vedlejší židli ležela baseballová čepice. Kromě něj se v bistru zdržovalo šest mužů a žen, kteří se bavili nad sendviči a nealkoholickými nápoji. Přistoupil k němu, ukázal na čepici a zeptal se, zdali je stolička volná.

„Na někoho čekám,“ odpověděl mladý příslušník KGB neutrálním tónem a jeho šedé oči se zvedly k Bourneovu obličeji. „Najdu si jiné místo.“

„Má přijít až za pět minut.“

„Jenom si vyzunknu studenou kolu. Do té doby budu dávno pryč.“

„Posaďte se,“ vyzval ho Benjamin, zvedl čepici a nonšalantně si ji položil na hlavu. Přistoupil k nim barman se žvýkačkou v ústech a Jason si objednal. Mladík hleděl na pěnu mléčného koktejlu ve své sklenici a polohlasně pokračoval: „Takže vy jste Archie. Jako ta postava z komiksu.“

„A vy Benjamin. Rád vás poznávám.“

„No, za sebe to říct nemůžu.“

„Copak, máte nějaký problém?“

„Chtěl bych si ujasnit základní pravidla, aby žádný problém nenastal,“ řekl sovětský občan vychovaný na západním pobřeží Spojených států amerických. „S vaší přítomností na tomto místě nesouhlasím. Bez ohledu na své předchozí bydliště nemám Američany v lásce.“

„Něco vám řeknu, Bene,“ oslovil ho Bourne a pohledem donutil mladíka, aby se mu díval do očí. „Já také nesouhlasím s tím, že je vaše matka stále ve vězení, ale nebyl jsem to já, kdo ji tam posadil.“

„My propouštíme disidenty a Židy, kdežto vy držíte za mřížemi osmapadesátiletou ženu, která nebyla nic jiného než obyčejný kurýr.“ Rus šeptal, ale jeho slova zněla, jako by je plival.

„Neznám fakta a byl bych hodně opatrný, než bych Moskvu označil za hlavní město milosrdenství, ale jestli mi pomůžete, opravdu pomůžete, mohu zase já pomoci vaší matce.“

„Takové sliby si strčte za klobouk! Co tak vy pro ni můžete udělat?“

„Zopakuju, co jsem před hodinou řekl v letadle vašemu holohlavému příteli. Své vládě nic nedlužím, ona dluží mně. Pomozte mi, Benjamine.“

„Pomůžu, protože jsem to dostal rozkazem, ne kvůli vašim falešným slibům. Ale jestli zpozoruju, že tady čmucháte a snažíte se zjistit věci, které nesouvisí s vaším posláním, neodejdete odsud živý. Je to jasné?“

„Nejen jasné, ale i podružné a zbytečné. Kromě normálního údivu a zvědavosti, které se budu snažit co možná potlačit, nemám o Novgorod a jeho účel ani ten nejmenší zájem. Podle mého upřímného přesvědčení jsou podobná zařízení k ničemu… Musím však přiznat, že Disneyland vám nesahá ani po paty.“

Benjamin se nechtěně zasmál do slámky a z koktejlu se vyvalily bubliny. „Byl jste někdy v anaheimském lunaparku?“ zeptal se uličnicky.

„Nemohl jsem si to dovolit.“

„My jsme měli diplomatické pasy.“

„Bože, takže jste přece jenom lidská bytost. Pojďte, projdeme se a promluvíme si. A myslím, že bychom si mohli tykat.“

Přešli po úzkém můstku do imitace New Londonu ve státě Connecticut, kde se staví ponorky pro americké námořnictvo, a kráčeli po břehu řeky, která se na tomto místě změnila v maximálně zabezpečenou ponorkovou základnu, opět v podobě realistické miniatury. Vysoký plot, u brány a na pozemku stráže „námořní pěchoty“, betonové skluzy s maketami amerických podmořských plavidel na jaderný pohon.

„Dokonalá napodobenina skutečné základny včetně všech zařízení ve zmenšeném měřítku,“ poznamenal Benjamin. „Známe rozvrhy hlídek, počet a specializaci zaměstnanců, zbývá jen prolomit bezpečnostní systém. Nepřipadá ti to zvláštní?“

„Vůbec ne. Jsme dobří.“

„Ale my jsme lepší. Až na malé ostrůvky nespokojenosti všichni věříme. Vy jenom přijímáte.“

„Cože?“

„Bílá Amerika nikdy nezažila otroctví. My ano.“

„To není jenom dávná, ale také velmi selektivní historie, mladý muži.“

„Mluvíš jako profesor.“

„Co když jsem opravdu profesor?“

„Tak bych se s tebou hádal.“

„To si můžeš dovolit pouze v otevřené společnosti, která dovoluje zpochybňovat autority.“

„Nech těch keců, člověče. Fráze o akademické svobodě patří do historie. Zkus navštívit kterékoliv vysokoškolské koleje v Sovětském svazu. Máme rockovou hudbu i džínsy a tolik trávy, že bys nenašel dost papíru, do kterého ji ubalit.“

„Ano, tomu se říká pokrok.“

„Věřil bys, že je to začátek?“

„O tom bych musel přemýšlet.“

„Opravdu bys mohl pomoci mé matce?“

„Opravdu bys mohl pomoci ty mně?“

„Zkusme to… Dobře, tenhle Carlos Šakal. Slyšel jsem o něm, ale moc toho nevím. Direktor Krupkin tvrdí, že je to hodně velký mizera.“ Benjamin se opřel o plot „základny“ a okamžitě se k němu rozběhli strážní s varovným pokřikem. Mladík na ně zavolal – rusky! – a hned se za svou chybu omlouval. Pak se otočil a rozladěně odcházel.

„Ohlásí tě?“ zeptal se Bourne.

„Ne. Jsou to pitomci, obyčejní údržbáři navlečení do uniforem, kteří obcházejí vyhrazený úsek a mají bránit lidem ve vstupu, ale v nejmenším netuší, co se tady děje.“

„Pavlovovi psi?“

„Co jiného? Zvířata nepřemýšlejí. Buď ti jdou rovnou po krku, nebo zalezou do díry.“

„Což nás vrací zpátky k Šakalovi,“ konstatoval Bourne. „Tomu nerozumím.“

„Nevadí. Vyjádřil jsem se symbolicky. Jak by mohl proniknout do tohoto komplexu?“

„Nijak. Všichni strážní u všech vstupů znají sériová čísla a pochopitelně i jména na dokladech, které vzal agentovi, co ho v Moskvě zabil. Jestli se objeví, na místě ho zastřelí.“

„Požádal jsem Krupkina, aby jim to zakázal.“

„Kristepane, proč?“

„Protože to nebude on a o život by přišli nevinní. Pošle sem nastrčené figurky, tři, možná čtyři, do různých sektorů. Bude to zkoušet, vyvolávat zmatek, až nakonec objeví způsob, jak vniknout dovnitř.“

„To nemyslíš vážně. Co se stane lidem, které pošle místo sebe?“

„Na tom mu nezáleží. Jestli budou zastřeleni, uvidí to a poučí se.“

„Ty jsi fakt blázen. Kde by takové lidi našel?“

„Kdekoliv, kde žijí muži ochotní vydělat měsíční plat za několik minut práce. Může to označit za běžnou bezpečnostní prověrku. Nezapomeň, že má doklady důstojníka KGB, které se prostý občan neodváží zpochybnit. V kombinaci s penězi je to dost silná motivace.“

„A u první brány o ty papíry přijde,“ namítl Benjamin.

„Myslíš? Ujel šest set kilometrů a projížděl dobrou desítkou větších měst, kde si mohl pořídit dostatečný počet kopií a upravit je tak, aby působily autenticky.“ Bourne se zastavil a podíval se na Rusa s americkou výchovou. „Mluvíš o detailech, Bene. Mohu tě ubezpečit, že na nich vůbec nezáleží. Carlos sem přišel, aby zde zanechal svou stopu, a my proti němu máme jedinou výhodu, která smazává všechny jeho schopnosti a zkušenosti. Jestli se Krupkinovi podařilo včas rozšířit falešnou zprávu, Šakal si myslí, že jsem mrtvý.“

„Celý svět si myslí, že jsi mrtvý… Ano, soudruh Krupkin mě informoval. Byl by hloupý, kdyby to neudělal. Pro všechny ostatní jsi Archie, ale já vím, kdo ve skutečnosti jsi, Jasone Bourne. A věděl bych to, i kdybych o tobě nikdy dříve neslyšel, protože Rádio Moskva už řadu hodin o ničem jiném nemluví.“

„Takže můžeme předpokládat, že Carlos tu zprávu slyšel.“

„Nepochybně. Každý ruský automobil je standardně vybaven radiopřijímačem. Mimochodem, víš proč? Pro případ nenadálého amerického útoku.“

„Vynikající marketingový tah.“

„Opravdu jsi zabil Teagartena v Bruselu?“

„O mně mluvit nebudeme, jasné?“

„Dobře, chápu. O co ti jde?“

„Krupkin to měl nechat na mně.“

„Co měl nechat na tobě?“

„Šakalův průnik.“

„O čem to sakra mluvíš?“

„Obrať se třeba na Krupkina, jestli to bude nutné, ale zařid, aby hlídky u všech vstupů do areálu dostaly příkaz, že mají vpustit každého, kdo se prokáže doklady odcizenými agentovi zavražděnému v Moskvě. Odhaduju, že budou tři nebo čtyři, nanejvýš pět. Ať toho člověka sledují, ale nijak proti němu nezasahují.“

„Právě sis řekl o umístění v pokoji se stěnami obloženými pěnovou gumou. Jsi klinický případ šílence, Archie.“

„Nejsem, a hned pochopíš proč. Řekl jsem, že hlídky mají každého sledovat. Pohyb vetřelců budou hlásit nám do tohoto sektoru.“

„No a?“

„Jeden z těch mužů během několika minut zmizí. Prostě se ztratí a nikdo nebude vědět kam. A to bude Carlos.“

„Dobře. A dál?“

„Přesvědčí sám sebe, že je nezranitelný, nepřemožitelný, že si může dělat, co se mu zlíbí, protože věří, že jsem mrtvý. A to mu dává pocit absolutní volnosti.“

„Proč?“

„Protože stejně jako já ví, že my dva jsme jediní, kdo dokáže toho druhého vypátrat a pronásledovat. V džungli, ve městě, kdekoliv. Tak působí nenávist, Benjamine. Nebo zoufalství.“

„To je velmi emocionální prohlášení. A taky abstraktní.“

„Kdepak,“ odvětil Jason. „Musím uvažovat stejně jako on. Před lety mě k tomu ostatně vycvičili… Zkusme prověřit alternativy. Jak daleko podél řeky tento komplex sahá? Třicet, čtyřicet kilometrů?“

„Přesně čtyřicet sedm a každý metr je neproniknutelný. Říční koryto je na mnoha místech přehrazeno mříží, která umožňuje pohyb rybám, ale vyvolá poplach, pokud se jí dotkne člověk. Celý východní břeh je osazen sítí nášlapných čidel reagujících na zatížení. Všechno nad čtyřicet kilogramů spustí sirény a na vetřelce se zaměří reflektory a průmyslové kamery. A i kdyby se třeba devětatřicetikilový narušitel dostal k plotu, zasáhne ho elektrický proud. Totéž ostatně platí o mřížích v řece. Samozřejmě, padlé stromy nebo plovoucí kmeny i těžší zvířata často vyvolají planý poplach, ale udržují tak stráže v pohybu, což je podle mě dobré pro udržení disciplíny.“

„V tom případě zbývají pouze tunely, nemám pravdu?“ zeptal se Bourne.

„Sám jsi jedním prošel, takže ti těžko můžu říct něco, co bys už nevěděl. Možná jen to, že při výskytu sebemenší abnormality se tunely automaticky uzavřou ocelovými padacími mřížemi a v případě poplachu je lze zaplavit.“

„A Carlos tohle všechno ví, protože zde absolvoval výcvik.“

„Před mnoha lety. Krupkin mi to řekl.“

„Ano, před mnoha lety,“ souhlasil Jason. „Kolik se toho za tu dobu změnilo?“

„Pokud se týká technologie, vydal by popis změn na mnoho svazků, zejména v oblasti komunikací a zabezpečení, ale základ zůstal stejný. Tunely, mříže a sítě čidel mají vydržet staletí. Jednotlivé sekce se také neustále vylepšují, ale pochybuju, že by kompletně přestavovali ulice nebo budovy. Bylo by snadnější přestěhovat deset měst.“

„Takže v zásadě se jedná hlavně o vnitřní funkční změny.“

Došli na křižovatku, kde hádavý řidič chevroletu ze sedmdesátých let právě dostával pokutu od stejně nerudného policisty. „Co to má znamenat?“ zajímal se Bourne.

„Účelem cvičení je naučit frekventanta postavit se na odpor. V Americe se řidiči Často s policisty hádají, kolikrát hodně divoce a hlasitě. Tohle naši lidé neznají.“

„Stejně jako zpochybňování autority. Viz příklad studenta odporujícího profesorovi. Předpokládám, že na vašich školách je to dost vzácný jev.“

„Tohle je něco úplně jiného.“

„To rád slyším.“ Jason zaslechl hukot a zvedl hlavu. Podél řeky letěl směrem na jih lehký jednomotorový hydroplán. „Ach bože, letadlo!“ vydechl zaraženě.

„Kdepak,“ uklidňoval ho Benjamin. „Ten patří k nám… V celém komplexu není jediná vzletová dráha. Mohou zde přistát jen vrtulníky, a to pouze na pečlivě střežených plochách. Kromě toho je vzdušný prostor neustále sledován radary. Kdyby se neidentifikovaný letoun přiblížil na méně než padesát kilometrů, stíhačky z letecké základny v Belopolu by ho sestřelily.“ Na druhé straně ulice se shromáždil malý hlouček a sledoval hádku mezi dopravním policistou a řidičem, který za hlasitého povzbuzování diváků zlostně udeřil pěstí do střechy chevroletu. „Američané se někdy chovají jako blázni,“ utrousil mladík a zdálo se, že se stydí.

„No, přinejmenším si to o nich spousta lidí myslí,“ usmál Bourne.

„Jdeme,“ zavelel Benjamin a otočil se. „Osobně jsem upozornil velitele, že ta hádka není příliš realistická, ale bylo mi řečeno, že důležitější je naučit adepty správnému přístupu.“

„Jako třeba říct studentům, že se opravdu mohou dohadovat s profesorem, nebo prostým občanům, že mohou veřejně kritizovat členy politbyra? To je skutečně divný přístup, že?“

„Trhni si nohou, Archie.“

„Klídek, mladý Lenine,“ opáčil Bourne, když s mladíkem srovnal krok. „Kam se poděl tvůj losangeleský nadhled?“

„Zmizel ve federální věznici.“

„Chci si prostudovat plány všech sektorů.“

„Dostaneš je. Spolu s dalšími pravidly.“

Seděli v konferenčním sále v budově hlavního velitelství u velkého obdélníkového stolu pokrytého mapami celého novgorodského komplexu. Bourne se neubránil obdivu a i po čtyřech hodinách soustředěného prohlížení občas potřásl hlavou v čirém úžasu. Tajné výcvikové středisko u řeky Volchov svým rozsahem a propracovaností překonalo veškeré jeho očekávání. Když Benjamin prohlásil, že by bylo snadnější přestěhovat deset měst než základnu zásadně přestavět, nepřeháněl, konstatoval prostý fakt. Nacházely se zde zmenšené repliky měst a vesnic, přístavů a letišť, vojenských a vědeckovýzkumných zařízení od Středomoří k Atlantiku a na sever k Botnickému zálivu a k tomu navíc rozsáhlý americký sektor, to vše v detailním vypracování vměstnáno na padesátikilometrovém úseku divočiny podél řeky do hloubky pěti až osmi kilometrů.

„Egypt, Izrael, Itálie,“ začal Jason a vydal se na okružní cestu kolem stolu, ukazujíc na jednotlivé mapy. „Řecko, Portugalsko, Španělsko, Francie, Velká Británie.“ Obešel roh.

Benjamin se znuděně opřel a dokončil výčet: „Německo, Holandsko a skandinávské státy. Jak už jsem ti vysvětlil, některé sektory zahrnují dvě různé země, většinou ty, které mají společné hranice nebo společnou kulturu. Účelem tohoto uspořádání bylo ušetřit místo. Máme zde celkem devět základních sektorů, které reprezentují nejdůležitější oblasti, nejdůležitější pro naše zájmy. To znamená devět tunelů rozmístěných ve vzdálenosti přibližně sedm kilometrů. První je ten náš a další se nacházejí dál na sever.“

„Takže ten nejbližší vede do britského sektoru, ano?“

„Správně. Následuje Francie, Pyrenejský poloostrov, pak Egypt společně s Izraelem…“

„Je mi to jasné,“ přerušil ho Bourne, posadil se na konec stolu, složil ruce a zamyslel se. „Upozornil jsi hlídky, že mají propustit každého, kdo se prokáže Carlosovými papíry, bez ohledu na to, jak vypadá?“

„Ne.“

„Cože?“ vybuchl Jason a prudce k mladíkovi vzhlédl.

„Požádal jsem soudruha Krupkina, aby ten rozkaz vydal osobně. Leží v moskevské nemocnici. Kdyby to udělal tady, nejspíš by ho poslali na ošetřovnu kvůli přepracování.“

„Jak se v případě potřeby dostanu co nejrychleji z jednoho sektoru do druhého?“

„Jsi tedy připraven na poslední soubor základních pravidel?“

„Jsem. Tyhle mapy mi neřeknou všechno.“

„Fajn.“ Benjamin sáhl do kapsy pro malý černý předmět o velikosti kreditní karty, jen o něco silnější. Hodil jej Jasonovi, který ho pohotově zachytil a zahleděl se na něj. „Tvoje propustka,“ pokračoval mladík. „Dostávají ji pouze vysocí štábní důstojníci. Pokud ji byť jen na několik minut ztratí, jsou povinni to okamžitě hlásit.“

„Není na ní žádná identifikace, žádné označení.“

„Všechny informace jsou uloženy na magnetickém pásku uvnitř a zakódovány. Kontrolní stanoviště ve všech sektorech jsou vybavena čtečkou. Vsuneš kartu do štěrbiny a brána se automaticky otevře. Stráže vědí, že přichází někdo z velitelství. A příchod je samozřejmě zaznamenán.“

„Tihle zaostalí marxisté jsou někdy zatraceně chytří a vynalézaví.“

„Podobné zařízení měl každý lepší hotel v Los Angeles, a to bylo před čtyřmi lety… A teď ten zbytek.“

„Základních pravidel?“

„Krupkin jim říká ochranná opatření – pro nás i pro tebe. Upřímně řečeno, nedomnívá se, že odsud odejdeš živý. Jestli zahyneš, máme tě spálit a popel vysypat do řeky.“

„Krásně realistický popis.“

„Má tě rád, Bourne… Archie.“

„Pokračuj.“

„Štáb si o tobě myslí, že tě sem vyslalo inspekční oddělení moskevského velitelství a provádíš tajnou prověrku zabezpečení základny. Jsi americký specialista, který vyšetřuje únik informací. Dostaneš všechno, o co požádáš, a to včetně zbraní, ale nikdo s tebou nesmí mluvit, dokud ho přímo neoslovíš. Pokud se týká mě, jsem tvůj styčný důstojník, a své požadavky máš sdělovat mým prostřednictvím.“

„Děkuji. Jsem ti zavázán.“

„Počkej s tou chválou,“ upozornil ho Benjamin. „Musím tě doprovázet na každém kroku.“

„To je nepřijatelná podmínka.“

„Bohužel se s ní budeš muset smířit.“

„Vyloučeno.“

„Proč?“

„Protože bys byl jako balvan na krku… A jestli se odsud navzdory očekávání soudruha Krupkina nějakým zázrakem dostanu, byl bych rád, kdyby matka jistého Benjamina našla svého syna živého a zdravého.“

Mladý Rus na Jasona hleděl a v očích se mu svářilo odhodlání s bolestí. „Ty si opravdu myslíš, že bys mohl otci a mně pomoci?“

„Nemyslím, vím to. Teď pomoz ty mně.“

„Jsi velmi podivný člověk, Jasone Bourne.“

„Především jsem vyhladovělý člověk. Dá se zde sehnat něco k jídlu? Jo, a taky nějaký obvaz. Nedávno mě postřelili a po dnešku o sobě můj krk a rameno dávají zatraceně vědět.“ Jason si svlékl sako. Košili měl prosáklou krví.

„Proboha svatého, seženu ti doktora!“

„To není nutné, postačí zdravotník nebo ošetřovatelka… Moje pravidla, Bene.“

„No dobře, Archie. Bydlet budeme v apartmánu určeném pro návštěvy komisařů. Nachází se v nejvyšším patře. Mám zde k dispozici pokojovou službu. A teď zavolám na ošetřovnu pro sestřičku.“

„Říkal jsem, že mám hlad a bolí mě zranění, ale to není moje hlavní starost.“

„Žádný strach,“ uklidňoval ho amerikanizovaný Rus. „Kdyby se stalo cokoliv neobvyklého, dají nám okamžitě vědět. Poskládám mapy.“

Poplach vypukl přesně dvě minuty po půlnoci v době všeobecného střídání stráží za nejtemnější noční hodiny. Pronikavé zazvonění telefonu v komisařském apartmánu vymrštilo Benjamina z pohovky. Přiskočil k řinčícímu přístroji a popadl sluchátko. „Ano…? Gdě? Kagda? Što eto značit…? Da!“ Zavěsil a otočil se k Bourneovi, který u jídelního stolu studoval mapy. „Neuvěřitelné. Na protějším břehu u španělského tunelu leží dva mrtví strážní a na naší straně objevili velitele hlídky asi padesát metrů od jeho stanoviště s prostřeleným hrdlem. Přehráli videopásky a viděli neidentifikovaného muže v uniformě, který prošel tunelem s plátěným pytlem!“

„To není všechno, že?“ zeptal se Delta chladně.

„Není a asi jsi měl pravdu. Mezi těmi dvěma strážnými na protějším břehu ležel mrtvý civilista, který svíral v dlani potrhané papíry. A jeden z vojáků byl svlečený do spodního prádla… Jak to dokázal?“

„Ten důstojník asi Carlose odhalil, jiné vysvětlení mě nenapadá.“ Bourne rychle vyhledal plánek španělského sektoru. „Šakal poslal svého podplaceného náhradníka s falešnými papíry a pak vklouzl do tunelu za ním, když napřed zlikvidoval obě hlídky. Náhradník samozřejmě nemluvil španělsky a ten zraněný důstojník podle toho poznal, že něco nehraje… Jak jsem řekl, Bene. Carlos krouží v povzdálí, pozoruje, zkouší, vyvolá zmatek a nakonec proklouzne.“

„Ale hlídky přece dostaly od Krupkina jasný rozkaz, že mají vetřelce pouze sledovat.“

„Jako v Kubince,“ opáčil Jason a zamyšleně studoval mapu.

„V těch kasárnách, co se o nich psalo v hlášení z Moskvy?“

„Správně. Stejně jako v Kubince, i tady měl Šakal svého člověka. Někoho v dostatečně vysokém postavení, aby rozkázal bezvýznamnému veliteli hlídky, že mu má narušitele přivést, než vyhlásí poplach a upozorní hlavní stan.“

„To je možné,“ souhlasil mladík přesvědčeně. „Vyhlásit falešný poplach znamená riskovat ostudu a sám jsi řekl, že tam musel panovat pořádný zmatek.“

Bourne vzhlédl od mapy. „V Paříži mi kdosi řekl, že největší nepřítel KGB je ostuda. Je to pravda?“

„Inu, na stupnici od jedné do deseti stojí tak na osmičce,“ odpověděl Benjamin. „Ale koho tady mohl znát? Po takové době? Nebyl zde třicet let!“

„Kdybychom měli pár hodin a několik počítačů s databází všech osob v Novgorodu, mohli bychom je nakrmit několika stovkami jmen a dostali bychom možné podezřelé. Jenže my ty hodiny nemáme. Nemáme ani minuty. A jak znám Šakala, stejně na tom nezáleží.“

„Já si naopak myslím, že na tom zatraceně záleží!“ vyjel Benjamin. „Máme tady zrádce a musíme zjistit, kdo to je!“

„Počítám, že to brzy zjistíme… Detaily, Bene. Důležité je pouze to, že Carlos pronikl dovnitř! Jdeme! A venku se někde zastavíme a ty mi dáš, co potřebuju.“

„Dobře.“

„Všechno, co potřebuju.“

„Tak zní mé instrukce.“

„A potom se ztratíš. Myslím to vážně.“

„Tak houby.“

„Chudák Benjaminova máma. Až se vrátí do Moskvy, najde místo syna náhrobek.“

„Budiž.“

„Bu… Proč jsi to řekl?“

„Nevím. Připadlo mi to jako správná odpověď.“

„Tak sklapni a padáme odsud.“

41

Iljič Ramirez Sanchez dvakrát luskl prsty a stoupal po zastíněných schodech k miniaturnímu vchodu do kostelíku v „madridské“ Paseo del Prado s plátěným pytlem v levé ruce. Zpoza sloupu se vynořil podsaditý, asi šedesátiletý muž a postavil se tak, aby na něj dopadalo mdlé světlo vzdálené pouliční lampy. Na sobě měl uniformu španělského generálporučíka s třemi řadami stužek vyznamenání na prsou. Pozvedl kožený kufr a promluvil jazykem sektoru.

„Pojď do sakristie, tam se můžeš převléct. Ta blůza strážného ti na první pohled nepasuje a koleduješ si o kulku.“

„Jsem rád, že můžu zase mluvit rodnou řečí,“ opáčil Carlos a ztěžka se otočil, aby zavřel dveře kostela. „Jsem tvým dlužníkem, Enrique,“ dodal a rozhlédl se po prázdných lavicích a po oltáři, na kterém se leskl zlatý kříž.

„Jsi mým dlužníkem už přes třicet let, Ramirezi, k mému velkému prospěchu,“ zasmál se voják tiše a vedl Šakala postranní uličkou k sakristii.

„V tom případě asi nejsi ve styku se svou rodinou v Baracoe. Ani Fidelovi bratři a sestry si nežijí lépe.“

„A ani samotný Fidel, ten šílenec, ale jemu je to jedno. Povídá se, že se v poslední době častěji myje. To už je co říct. Mluvíš však o mé rodině, ale co já, vážený mezinárodní atentátníku? Nemám jachtu, nemám závodní koně. Měl by ses stydět. Kdybych tě tehdy před třiatřiceti lety nevaroval, odpráskli by tě přímo v tomto sektoru. Jen si vzpomeň, právě tady u tohoto směšného kostela pro panenky jsi utekl převlečený za kněze. Zajímavé, že i na Rusy postava faráře působí tak, že zaváhají, než stisknou spoušť.“

„Chybělo ti něco od chvíle, kdy jsem se trochu zařídil?“ Vešli do malé, dřevem obložené místnosti, kde se duchovní připravují na bohoslužby. „Odmítl jsem ti kdy jaké přání?“ dodal Carlos a odložil těžký pytel na podlahu.

„Samozřejmě žertuju,“ hájil se Enrique a s dobrosrdečným úsměvem pohlédl na Šakala. „Kam se poděl tvůj smysl pro humor, můj nechvalně proslulý příteli?“

„Mám plnou hlavu starostí.“

„To věřím. A mám-li říct pravdu, k mé rodině na Kubě ses vždycky choval víc než štědře. Otec a matka dožili v klidu a pohodlí. Sice nic nechápali, ale byli na tom lépe než všichni jejich známí… Stejně to pořád nemůžu pochopit. Revolucionáři zavržení vlastními vůdci.“

„Ohrožovali jste Castra, stejně jako Che. Ale to už je minulost.“

„A hodně se změnilo,“ souhlasil Enrique a zadíval se na Carlose. „Hodně jsi zestárnul, Ramirezi. Kam se poděla tvá bujná černá hříva, pohledná výrazná tvář a průzračné oči?“

„O tom nebudeme mluvit.“

„Dobře, jak chceš. Já jsem ztloustl, ty jsi vyzáblý a to o něčem vypovídá. Jak vážně jsi zraněný?“

„To, co mám v úmyslu, co musím udělat, v pohodě zvládnu.“

„O co ti jde, Ramirezi?“ zeptal se falešný španělský voják důrazně. „Ten chlap je mrtvý! Moskva si oficiálně přivlastňuje zásluhy na jeho dopadení a likvidaci, ale když jsi mi zavolal, okamžitě jsem věděl, žes ho dostal ty. Jason Bourne je mrtvý! Tvůj úhlavní nepřítel odešel z tohoto světa. Jsi zraněný a určitě nemocný. Vrať se do Paříže. Měl by ses léčit. Dostanu tě odsud stejně, jako jsem tě dostal dovnitř. Přejdeme do Francie a já ti uvolním cestu. Budeš kurýr, který nese tajnou zprávu velitele španělského a portugalského sektoru na Dzeržinského náměstí. Takové věci se dějí dnes a denně, tady nikdo nikomu nevěří, zejména hlídkám u vlastní brány. Ani nebudeš muset riskovat a zabíjet další strážné.“

„Ne! Musím jim dát lekci!“

„Pak se tedy vyjádřím jinak. Když jsi mi zavolal a ohlásil ses kódem znamenajícím poplach, udělal jsem všechno, co jsi požadoval, protože jsi celkem vzato své třiatřicet let staré závazky ke mně vždycky plnil. Jenže teď mě chceš vystavit dalšímu vážnému nebezpečí a já si nejsem jistý, zdali jsem ochoten nové riziko podstoupit.“

„Jak se opovažuješ se mnou takto mluvit?“ vyjel Carlos vztekle a svlékl blůzu uniformy. Bílým obvazem, který mu stahoval rameno, neprosákla ani kapka krve.

„Tu teatrálnost si můžeš odpustit,“ řekl Enrique tiše. „Na to se známe příliš dlouho. Mluvím s mladým revolucionářem, kterého jsem následoval na útěku z Kuby společně s velkým sportovcem Santosem… Jak se mu mimochodem daří? Znamenal pro Fidela opravdovou hrozbu.“

„Je v pořádku,“ odvětil suše Carlos. „Vede Le Coeur du Soldat.“

„Pořád udržuje svou zahradu?“

„Ano.“

„Měl se dát na pěstování květin nebo zahradní architekturu. A ze mě mohl být zemědělský inženýr, agronom, jak se říká tady. Tak jsme se ostatně seznámili… No, politika naše životy od základu změnila.“

„Změnily je politické závazky. Všude, kde vládnou fašisté.“

„Ano. A teď se fašisté snaží převzít ty méně hrozné aspekty komunismu a rozdávají peníze. Hezká myšlenka, jenže nefunguje.“

„Co to má společného se mnou – tvým monsignorem?“

„Nech těch keců, Ramirezi. Asi nevíš, že moje ruská manželka před několika lety zemřela. Moje tři děti studují v Moskvě na univerzitě. Nedostaly by se tam, nebýt mého postavení, a já chci, aby dostudovaly. Budou z nich vědci, doktoři… Chápeš, do jak nebezpečného postavení mě svými požadavky uvádíš? Až do této chvíle jsem tě kryl, protože si to zasloužíš, ale nevím, jestli tě budu krýt i nadále. Za pár měsíců odcházím do důchodu a za své věrné služby v jižní Evropě a ve Středomoří mám nárok na daču u Černého moře a děti tam za mnou budou jezdit na návštěvu. Nehodlám zbytečně ohrozit ten zbytek života, který mám před sebou. Vyjádři se tedy konkrétně, co potřebuješ, Ramirezi, a já ti řeknu, zdali můžeš počítat s mou pomocí, nebo ne… Nikdo nemůže zjistit, že jsem to byl já, kdo tě sem pustil, a opakuju, že jsem to považoval za svůj závazek k tobě, ale bojím se, že v tomto bodě budu nucen podporu ukončit.“

„Rozumím,“ řekl Carlos a přistoupl ke kufru, který Enrique položil na stůl v sakristii.

„Doufám, že chápeš mé důvody. Celá ta dlouhá léta jsi podporoval mou rodinu, jak bych já nikdy nemohl, ale na druhé straně jsem ti sloužil podle svých nejlepších schopností a možností. Přivedl jsem ti Rodčenka, dodal jsem ti spoustu jmen vysokých představitelů ministerstev, o nichž kolovaly různé fámy, které potom pro tebe Rodčenko osobně prověřoval. Takže i ty jsi mi za něco zavázán, můj starý příteli z revoluce. Dnes je však úplně jiná situace. Už nejsme mladí buřiči, své nadšení pro revoluční ideály jsme dávno ztratili – ty samozřejmě mnohem dřív než já.“

„Moje zájmy se nezměnily,“ ohradil se Šakal ostře. „Starám se o sebe a o ty, kdo mi slouží.“

„Já jsem ti sloužil…“

„Ano, to jsi mi už dostatečně objasnil, stejně jako mou velkodušnost k tobě a tvé rodině. A teď zvažuješ, jestli si zasloužím další pomoc z tvé strany, nemám pravdu?“

„Musím chránit sám sebe. Proč jsi vlastně tady?“

„Jak říkám. Chci zde zanechat svou stopu a udělit lekci.“

„Obojí v jednom?“

„Ano.“ Carlos otevřel kufr, v kterém našel hrubou flanelovou košili, pletenou čapku, jakou nosívají portugalští rybáři, odpovídající kalhoty s konopným provazem místo pásku a námořnický pytel přes rameno. „Co je to?“ zeptal se.

„Volný oděv. Neviděl jsem tě už kolik roků, naposled v Malaze počátkem sedmdesátých let. Nemohl jsem ti dost dobře nechat ušít šaty na míru a teď jsem rád, že jsem se o to nepokusil. Vypadáš jinak, než si tě pamatuju, Ramirezi.“

„Ty ses zase tolik nezměnil. Pravda, přibral jsi v pase, ale pořád jsme zhruba stejně vysocí a máme podobnou stavbu těla.“

„No a? Co z toho?“

„Moment… Změnilo se zde toho hodně od našeho společného pobytu?“

„Tady se pořád něco mění. Dostaneme fotografie a druhý den nastoupí stavební dělníci. Například naše madridské Prado má jiné obchody, jiné vývěsní štíty a nové kanály v souladu se stavem ve skutečném městě. V Lisabonu se zase změnila přístavní mola a nábřeží řeky. Kandidáti, kteří dokončí výcvik, se v místě svého prvotního služebního zařazení mohou cítit opravdu jako doma.

Občas si myslím, že to tady přehánějí, ale pak si vzpomenu na své první nasazení v Barceloně a uvědomím si, jak mi příprava pomohla a umožnila mi pustit se do práce od samého počátku, protože jsem se okamžitě zorientoval a nemusel jsem čelit žádným nečekaným překvapením.“

„Mluvíš o vzhledu jednotlivých sekcí.“

„Jistě. Co jiného tady je?“

„Permanentní zařízení, která nejsou tak na očích.“

„Například?“

„Skladiště, palivové nádrže, požární zbrojnice, které nejsou součástí výcvikových instalací. Zůstaly na stejných místech, jak byly?“

„V podstatě ano. Hlavní sklady a podzemní nádrže s palivem určitě. Většinou se nacházejí v sekci San Roque za gibraltarským vchodem.“

„Jak se prochází z jednoho sektoru do druhého?“

„Tak tohle se změnilo.“ Enrique vytáhl z kapsy blůzy malý plochý předmět. „Každý přechod je vybaven elektronickým registračním zařízením napojeným na počítač. Tato karta ti umožní průchod.“

„Nikdo se na nic neptá?“

„Pokud vůbec, tak pouze v hlavním velitelství základny.“

„Tomu nerozumím.“

„Když někdo kartu ztratí nebo je mu odcizena, musí to okamžitě ohlásit a příslušný kód se vymaže z databáze, takže karta je nepoužitelná.“

„Chápu.“

„Ale já ne! K čemu tyhle otázky? Znovu se musím zeptat, proč jsi přišel. Co je to za lekce, o které jsi mluvil?“

„Sekce San Roque…?“ vzpomínal Carlos. „Leží asi tři nebo čtyři kilometry na jih od tunelu, že? Malá vesnice na pobřeží.“

„Ano. U gibraltarského vstupu.“

„A vedlejší sektor je samozřejmě Francie a potom Anglie a za ní ten největší, Spojené státy. Ano, vzpomínám si, už je mi to jasné.“ Šakal se odvrátil a jeho pravá ruka zajela s jistými obtížemi způsobenými průstřelem ramene pod kalhoty.

„Zato mně není jasné nic,“ ohradil se Enrique a v hlase mu zazněl výhružný tón. „Odpověz mi, Ramirezi. Proč jsi tady?“

„Jak se opovažuješ mě takto vyslýchat?“ řekl Carlos, stále otočený zády ke svému dávnému společníkovi. „Jak si může kdokoliv z vás dovolit zpochybňovat monsignora z Paříže?“

„Teď mě dobře poslouchej, ty podělaný preláte. Buď mi odpovíš, nebo je z tebe během několika minut mrtvý monsignor z Paříže!“

„Jak chceš, Enrique,“ odvětil Iljič Ramirez Sanchez stěně sakristie před sebou. „Moje zpráva bude triumfálně zřejmá a otřese Kremlem v samých základech. Carlos Šakal nejen zabil toho slabocha Jasona Bournea na území Sovětského svazu, ale zanechal celé zemi upomínku na to, jak strašné chyby se Výbor státní bezpečnosti dopustil, když odmítl využít můj mimořádný talent a schopnosti.“

„No tohle?“ zasmál se Enrique, jako kdyby o genialitě svého partnera silně pochyboval. „Další melodram, Ramirezi? A jak chceš tu upomínku realizovat? Postavit si vlastní pomník?“

„Docela jednoduše,“ odpověděl Šakal a otočil se, v ruce pistoli s nasazeným tlumičem. „Vyměníme si místa.“

„Cože?“

„Srovnám Novgorod se zemí.“ Carlos vypálil jediný výstřel a kulka se zaryla Enriquemu do krku; nechtěl jeho uniformu zašpinit od krve.

Bourne, oblečený v bojové kombinéze s výložkami majora na ramenou, se mezi ostatními vojáky, kteří i takhle pozdě v noci tu a tam přecházeli po americkém sektoru a kontrolovali jednotlivé úseky, lehce ztratil. Podle Benjamina se jich na osmnácti čtverečních kilometrech pohybovalo asi třicet. Ve „velkoměstských“ sekcích chodili ve dvojicích, vzdálenější „venkovské“ oblasti objížděli ve vojenských autech. Mladík Jasonovi opatřil otevřený džíp.

Z apartmánu na velitelství amerického sektoru odešli do zbrojnice na západním břehu řeky. Vstup jim zjednaly Benjaminovy doklady a strážní uvnitř ohromeně sledovali, jak se mlčenlivý Bourne navléká do kombinézy a vyzbrojuje se bajonetem, automatickou pětačtyřicítkou a pěti zásobníky. Poslední položka byla vydána až po intervenci Krupkinova neinformovaného podřízeného na velitelství základny. Vyšli ven a Jason si postěžoval: „Kde jsou pochodně? A kromě nich jsem chtěl tři nebo čtyři granáty. Slíbil jsi mi všechno, oč požádám, a dostal jsem jen polovinu toho, co potřebuju!“

„Zbytek je na cestě,“ odpověděl mladík a vyjel z parkoviště. „Pochodně skladujeme v garážích a granáty, které nepatří k běžným součástem vybavení, jsou uloženy v ocelových schránkách v každém tunelu jako pohotovostní výzbroj.“ Mladík se na Bournea ohlédl a v jeho obličeji zahrál pobavený úsměv. „Bezpochyby pro případ útoku armád NATO.“

„Pěkná blbost,“ ušklíbl se Jason. „Napadli bychom vás ze vzduchu.“

„To těžko. Letecká základna je odsud devadesát vteřin letu.“

„Šlápni na plyn. Ty granáty potřebuju opravdu nutně. Nebudou s nimi problémy?“

„Jestli soudruh Krupkin na nic nezapomněl, tak ne.“ Dimitrij myslel na všechno a s pochodněmi v ruce udělali poslední zastávku u tunelu. Skladník jim vydal čtyři útočné granáty sovětské výroby a Benjamin podepsal převzetí. „Kam teď?“ zeptal se, když se voják v uniformě US Army vrátil k betonové strážní budce.

„Jsou trochu jiné než americké,“ poznamenal Jason a opatrně uložil granáty do kapes kombinézy.

„Taky nejsou určeny pro výcvik. Středisko Novgorod není zaměřeno vojensky, slouží převážně civilním účelům… Kam teď?“

„Nejdřív zavolej na velitelství a zeptej se, jestli na kterémkoliv přechodu mezi sektory nezaznamenali něco neobvyklého.“

„Ohlásili by se mi pípátkem.“

„Pípání nevěřím, dávám přednost slovům,“ namítl Jason. „Zapni vysílačku.“

Benjamin promluvil rusky, vyslechl odpověď a vrátil mikrofon do vidlice. „Žádná mimořádná aktivita. Pouze distribuce paliva mezi sektory.“

„Co si pod tím mám představit?“

„Obyčejný rozvoz benzinu. Některé sektory mají větší nádrže než jiné a občas je třeba je doplnit, než po řece dorazí zásobovací loď.“

„A to se rozváží v noci?“

„Raději v noci, než aby cisterny ve dne ucpaly ulice. Nezapomeň, že všechny instalace jsou postaveny ve zmenšeném měřítku. My jezdíme po vedlejších cestách mimo jednotlivé sekce, takže se zdá, že je v komplexu mrtvo, ale dělníci a údržbáři v mnoha sekcích provádějí nutné úpravy, doplňují sklady v obchodech nebo čistí interiéry budov a připravují je na zítřejší program.“

„Bože, připadám si opravdu jak v Disneylandu… Dobrá, Pedro, vezmeme to ke španělským hranicím.“

„Abychom se tam dostali, musíme nejdřív projet Francii a Anglii. Ne že by na tom nějak záleželo, ale já nemluvím ani francouzsky, ani španělsky. Jak jsi na tom ty?“

„Francouzsky plynně, španělsky jakž takž. Ještě něco?“

„Možná bys měl řídit.“

Šakal zabrzdil cisternu na hranicích Západního Německa; dál už pokračovat nechtěl. Holandský a skandinávský sektor byly menší než ostatní a tvořily jen jakýsi doplněk na severním okraji komplexu a jejich zničení by zdaleka nemělo takový dopad jako v jižnějších úsecích. Kromě toho hrál roli i čas. Pekelný požár se tedy rozpoutá v Německu. Carlos si přitáhl hrubou pracovní košili portugalského rybáře, pod níž se skrývala uniforma španělského generála. Mezitím vyšel z budky strážný a zastavil se u okénka. Šakal ho oslovil rusky a zopakoval slova, která použil na všech přechodech.

„Nechtěj po mně, abych mluvit tou pitomou hatmatilkou, co tady používáte. Rozvážím benzin a nemám čas vysedávat ve třídě. Tady je můj klíč.“

„Já taky nemluvím německy, soudruhu,“ zasmál se strážný, vzal si od řidiče magnetický klíč a vsunul jej do štěrbiny. Těžká železná brána se zvedla, hlídač vrátil kartu a Šakal zamířil k miniaturní napodobenině Západního Berlína.

Projel úzkou třídou Kurfürstendamm na Budapesterstrasse, zpomalil a otevřel ventily. Z cisterny začal na dlažbu vytékat benzin. Carlos sáhl do otevřeného pytle na vedlejším sedadle, vytáhl z něj dvě nálože plastické trhaviny s předem nastavenou časovou roznětkou a stejně jako v jižnějších sektorech vyhodil každou jedním otevřeným okénkem k patě dřevěné repliky kamenné budovy. Šlápl na plyn, vypustil další benzin v mnichovské sekci a pokračoval do přístavu Bremerhavenu na břehu řeky. Poslední zastávku udělal v Bonnu a u sídel velvyslanectví v Bad Godesbergu, kde znovu pokropil ulice benzinem a vyhodil bomby. Podíval se na hodinky. Nejvyšší čas se vrátit. Zbývalo patnáct minut do chvíle, kdy zaburácí první výbuchy v Západním Německu. Pak se v osmiminutových intervalech rozhoří požáry v kombinovaných sektorech Itálie-Řecko, Izrael-Egypt a Španělsko-Portugalsko, načasované tak, aby vyvolaly maximální chaos.

Jednotlivá hasičská družstva nemají nejmenší šanci požáry severně od Francie uhasit. Sotva je povolají na pomoc do vedlejšího úseku, budou se muset vrátit do vlastního sektoru. Jednoduchý návod, jak vyvolat zmatek kosmických rozměrů ve fiktivním vesmíru výcvikové základny Novgorod. Všechny brány budou otevřeny, aby hasičským autům zoufale přejíždějícím z místa na místo nic nebránilo v cestě. A aby Iljič Ramirez Sanchez, génius vypuzený do světa teroru jako Carlos Šakal právě odsud, z Novgorodu, dokonal dílo zkázy, potřeboval se dostat do místní repliky Paříže, kterou vypálí a srovná se zemí způsobem, o jakém se vůdci Třetí říše ani nesnilo. Pak přijde na řadu Velká Británie a nakonec největší sektor v nenáviděné utajované iluzi, kde zanechá zprávu o svém triumfu – Spojené státy americké, které zrodily falešného atentátníka Jasona Bournea. Sdělení bude zřetelné a zcela jasné, jako voda horské bystřiny.

Toto jsem udělal já sám. Všichni moji nepřátelé jsou mrtví a já žiju.

Carlos zkontroloval obsah pytle, v němž skrýval nejnebezpečnější nástroje smrti, jaké objevil ve zbrojnici kasáren Kubinka. Čtyři řady řízených střel naváděných na teplo, celkem dvacet raket, jejichž bojové hlavice jsou schopné zničit základy Washingtonova pomníku. Každá automaticky vyhledá ohnisko požáru a vybuchne. Spokojený Šakal uzavřel vypouštěcí ventil, otočil se a spěchal k přechodu.

Ospalý technik na velitelství základny zamrkal na zelená písmena na obrazovce. To, co četl, nedávalo smysl – velitel španělského sektoru přejel všechny hranice až do západního Německa a teď se vrací a už projel do Francie, aniž ho někdo zastavil. V souladu s předpisy platnými pro nejvyšší stupeň poplachu, který byl vyhlášen, zavolal na italský a izraelský přechod a v obou případech se dozvěděl, že hranici překročila pouze cisterna s benzinem. Podle rozkazu předal tyto informace mladému frekventantovi jménem Benjamin a mohl na ně zapomenout, ale teď mu vrtala hlavou znepokojivá myšlenka. Proč tak vysoký důstojník jezdí po základně s cisternou? Ale na druhé straně, proč ne? V Novgorodu kvetla korupce jako v celé zemi a velitel si možná v noci vybírá úplatky. A vzhledem k tomu, že nikdo nehlásil ztrátu karty a počítač nezaregistroval nic neobvyklého, se technik rozhodl, že tu podivnou událost nechá plavat. Člověk nikdy neví, kdo bude jeho příštím nadřízeným.

„Tady je moje karta,“ řekl Bourne francouzsky hlídce u brány. „Pospěšte si prosím.“

„Da… Oui,“ odpověděl strážný a rychle strčil magnetický klíč do čtečky, zatímco z protějšího směru projela do britského sektoru velká cisterna.

„Nepřeháněj to s tou franštinou,“ upozornil Benjamin. „Ti chlapi se snaží, ale jsou to obyčejní strážní, žádní lingvisté.“

„Ka-li-fornie, já se vracím…,“ řekl Bourne tiše. „Víš jistě, že se s otcem nechcete raději připojit k matce než naopak?“

„Drž zobák!“

Voják vrátil kartu, zasalutoval a brána se zvedla. Jason se rozjel a za chvíli spatřil jasně osvětlenou deset metrů vysokou repliku Eiffelovy věže, dál vpravo za ní Elysejská pole s dřevěnou napodobeninou Vítězného oblouku. Ve vzpomínkách se vrátil do strašných hodin, kdy s Marií zoufale běhali po Paříži a hledali jeden druhého…

„Pozor!“ Benjamin ho chytil za paži. „Zpomal!“

„Co je?“

„Zastav!“ křikl mladík. „Tak. A teď vypni motor.“

„Co je to s tebou?“

„Nevím. Počkej.“ Benjamin zaklonil hlavu a zahleděl se na blikající hvězdy. „Žádné mraky,“ pronesl záhadně. „Bouřka to není.“

„Jo. A taky neprší. Jenže já se potřebuju dostat do španělského sektoru.“

„Už zase…“

„A co, proboha?“ Vtom to Bourne zaslechl také. Vzdálené zahřmění… Ale obloha je jasná. A znovu a znovu. Jedno zaburácení za druhým.

„Tam!“ vykřikl mladý Rus z Los Angeles, vstal v džípu a ukázal na sever. „Co to je?“

„Požár, mladý muži,“ řekl Bourne pomalu, váhavě, když také vstal a zpozoroval komíhavou žlutou záři, která nabývala na intenzitě. „Podle mého názoru ve španělském sektoru. Právě tam absolvoval výcvik a právě kvůli tomu se sem vrátil. Chce to tady zničit. To je jeho pomsta! Sedni si! Jedeme tam!“

„Ne, mýlíš se,“ vyhrkl Benjamin a zprudka dosedl, zatímco Jason nastartoval a zařadil jedničku. „Španělsko je odsud nanejvýš deset kilometrů. Ty požáry zuří mnohem dál.“

„Ukaž mi nejrychlejší cestu!“ Bourne zamáčkl plyn do podlahy.

Podle mladíkových rad, kdy a kde odbočit a kde se na rovince rozjet maximální rychlostí, prosvištěli Paříží a sekcemi označenými Marseille, Montbéliard, Le Havre, Strasbourg a dalšími. Objížděli náměstí, projížděli úzkými ulicemi, míjeli miniaturní domovní bloky, až se před nimi vynořila hranice fiktivního Španělska. S každým ujetým metrem znělo burácení hlasitěji a noční obloha se prosvětlovala. Strážní u brány horečně křičeli do telefonů a vysílaček, do výkřiků zněly dvoutónové sirény a jakoby odnikud se vynořily policejní hlídkové vozy a hasičská auta a řítily se přes Madrid k hranicím severnějšího sektoru.

Benjamin vyskočil z džípu „Co se tady děje!“ zařval rusky a odhodil tak předstíranou realitu Novgorodu. „Jsem vysoký důstojník ze štábu!“ dodal a strčil do štěrbiny magnetickou kartu. „Tak mluvte!“ křikl na strážné.

„To je hrůza, soudruhu,“ volal na něj velitel hlídky z okénka, strážní budky. „Něco neuvěřitelného! Svět se zbláznil. Začalo to v Německu. Nejdřív výbuchy a za chvíli stál celý sektor v plamenech. Půda se nám chvěla pod nohama a nejdřív nám řekli, že je to zemětřesení. Ale potom se peklo přesunulo do Itálie a Řecka.

Hoří Řím, Atény, přístav Pireus, prostě všechny sekce, na ulicích vybuchují bomby!“

„Co na to říká hlavní velitelství základny.“

„Nic. Vůbec nevědí, co mají říct! To s tím zemětřesením je zjevný nesmysl! Na velitelství prostě zpanikařili! Jeden vydá nějaký rozkaz a druhý hned nato přesně opačný.“ Uvnitř strážnice zadrnčel telefon zavěšený na zdi. Velitel hlídky zvedl sluchátko, chvíli poslouchal a pak zaječel přeskakujícím hlasem: „To je šílené! Naprosto šílené! Víte to jistě?“

Benjamin přiskočil k okénku. „Co se stalo?“ zařval.

„Egypt!“ křičel velitel se sluchátkem u ucha. „Izrael! V Káhiře a Tel Avivu… Všude hoří, všude vybuchují bomby! Požáry se nedají zvládnout. Hasiči nevědí, kam dřív skočit, a několik stříkaček se srazilo! Výbuchy zničily hydranty a voda teče do kanálů, ale ulice hoří… A teď se mě jeden hňup ptá, jestli byly správně rozmístěny tabulky se zákazem kouření! Já se snad poseru! Dřevěné baráky lehají popelem a ti blbci se starají o zákaz kouření! Banda debilů, nic jiného!“

„Pojď sem!“ zařval Jason na Benjamina a projel s džípem bránou. „Je někde tady! Budeš řídit a já…“ Další slova přehlušila mohutná exploze přímo před nimi v centru Madridu. K nebi osvětlenému požáry vyletěly kusy dřeva a kamene a hned za nimi se zvedla plamenná stěna, která rychle postupovala k okraji města a dál směrem k hraniční bráně. Bourne se vyklonil, sáhl na drsný asfalt a zvedl prsty k nosu. „Panebože!“ zaječel. „Silnice je nasáklá benzineml“ Třicet metrů před nimi vyhloubil další výbuch kráter uprostřed vozovky. Do přední masky a čelního skla zabubnovaly kameny a požár se blížil ještě rychleji. Plastická trhavina, pomyslel si Jason. „Vrať se!“ křičel na Benjamina. „Odvolej hlídku a zdrhejte všichni k řece! Ten hajzl tady rozházel časované nálože!“

„Zůstanu s tebou!“ křičel mladík a popadl horní okraj dveří.

„Je mi líto, juniore!“ houkl Bourne. Na plný plyn se otočil do protisměru, odhodil Benjamina stranou a projel bránou. „Tohle je jenom pro dospělé.“

Benjamin za ním něco hulákal, ale jeho hlas se rychle ztratil v dálce.

„Cisterna. Ta zasraná cisterna,“ drtil Jason mezi zuby a řítil se zpátky do francouzského sektoru.

Stalo se to v Paříži – kde jinde než v Paříži! Napodobenina Eiffelovy věže vyletěla do vzduchu s takovou silu, až se země zatřásla. Granát z bazuky? Raketa? Šakal se v Kubince zmocnil raketometu a řízených střel! O několik vteřin později zaburácela kanonáda výbuchů a plameny vyšlehly úplně všude. Pro fiktivní Francii již nebylo záchrany. Takový obraz zkázy snad nevykouzlila ani fantazie v nejdivočejších snech Adolfa Hitlera. Muži a ženy v zoufalé panice prchali ulicemi, ječeli, padali, modlili se k bohům, které jejich vedoucí představitelé zavrhli.

„Anglie!“ Bourne věděl, že musí do novgorodské Anglie a pak do Spojených států – instinkty mu napovídaly, že právě tam všechno skončí, tak či onak. Musí najít cisternu s Šakalem za volantem a zničit ji i jeho. Může to dokázat – dokáže to! Carlos ho považuje za mrtvého, a to je klíč k vítězství. Udělá přesně to, co by na jeho místě udělal Jason. Až pandemonium dosáhne vrcholu, zbaví se náklaďáku a uvede v činnost plán svého útěku do Paříže, do skutečné Paříže, kde už se armáda starců postará, aby se zvěst o triumfu jejich monsignora nad nevěřícími Sověty rozšířila do celého světa. A stane se to někde v blízkosti tunelu, to Bourne věděl s naprostou jistotou.

Cesta přes Coventry, Londýn a Portsmouth se dala přirovnat snad jen k filmovým záběrům po zásazích raketami V-l a V-2 a po náletech luftwaffe na britské ostrovy za druhé světové války. Obyvatelé Novgorodu však nebyli Britové a místo ukázněné ohleduplnosti a důstojné solidarity se Bourne stal svědkem projevů hysterického sobectví a zvířecího pudu sebezáchovy. Když se napodobenina Parlamentu se slavným Big Benem řítila v troskách a továrny v Coventry lehaly plamenem, ulicemi běžely davy lidí šílených strachem a mířily k řece. Ti, kdo upadli, byli nemilosrdně ušlapáni. Ti šťastnější dosáhli miniaturních doků a přístaviště v Portsmouthu a skákali do vody, ale vzápětí naráželi na mříže nabité elektřinou. Vzduchem sršely výboje a proud unášel spálená mrtvá těla. Zbylí přeživší hledali úprkem záchranu v rybářské vesnici Portsea. Hlídky opustily svá stanoviště a noci vládl nepředstavitelný chaos.

Bourne rozsvítil pátrací reflektor a kličkoval volnějšími uličkami na jih. Shýbl se na podlahu pro pochodeň, zapálil ji a mířil oslepujícím prskajícím ohňostrojem do obličejů těch, kteří se zoufale snažili vyšplhat do džípu. Oheň pulzující těsně před očima stačil; vyděšení lidé s jekotem seskakovali a dávali se na útěk v obavě, že těsně před nimi vybuchne další bomba.

Asfalt ulice vystřídal nezpevněný povrch! Brána do amerického sektoru bude sotva sto metrů daleko… Štěrková silnice? Nasáklá benzinem! Nálože plastické trhaviny zatím nevybudily, ale to se může během vteřiny změnit a džíp i s řidičem pohltí plamenná koule! Jason se s plynovým pedálem na podlaze řítil k bráně. Byla opuštěná – a zavřená! Dupl na brzdu, smykem zastavil a zoufale se modlil, aby zpod kol nevyletěla jiskra. Odložil prskající pochodeň na podlahu auta, vylovil z kapes dva granáty, vytrhl pojistky a oba hodil k bráně. Loučil se s nimi velmi nerad, ale uvolnily mu cestu. Bariéra se rozpadla – a ze štěrkové vozovky vyšlehly plameny hořícího benzinu. Neměl na vybranou. Odhodil pochodeň a projel ohnivým tunelem do posledního a největšího sektoru novgorodské výcvikové základny KGB. Těsně za ním vybuchlo kontrolní stanoviště a vzduchem létaly skleněné, kovové a betonové střepiny.

Cestou do španělského sektoru měl plnou hlavu jiných starostí, a tak nevěnoval moc pozornosti zmenšeným kopiím amerických měst a vesnic, tím méně nejkratší a nejrychlejší trase k tunelu pod řekou. Řídil se prostě Benjaminovými instrukcemi. Naštěstí si zapamatoval, že mladík často zmiňoval „pobřežní silnici“, která vedla po břehu řeky. Odbočil na ni.

Chaos už zachvátil i Ameriku. Ulicemi projížděla policejní auta s vyjícími sirénami a blikajícími majáčky. Muži hulákali do vysílaček, z obytných domů i obchodů vybíhali polooblečení lidé a v panice křičeli něco o zemětřesení a o katastrofě v Arménii. Velitelé základny v té době už museli vědět, že do komplexu pronikl záškodník, ale odmítali přiznat pravdu svým podřízeným. A vyděšení obyvatelé si neuvědomili, že zemětřesení probíhá úplně jinak.

Co se ve skutečnosti děje, zjistili deset minut poté, co zkáze podlehla falešná Velká Británie. Bourne právě dojel ke zmenšenině Washingtonu, když vypukl první obrovský požár. Jako první vzplála maketa budovy Kongresu na Kapitolu, jejíž kopulovitou střechu vyhodil výbuch k nebi. O vteřinu později se zřítil obelisk Washingtonova památníku, jako by jeho dřevěné základy shrnul obrovský buldozer. Hned nato pohltil oheň maketu Bílého domu, hluk exploze částečně utlumil mohutný požár, který stravoval Pennsylvania Avenue.

To už Bourne věděl, kde je. Ústí přístupového tunelu se nacházelo mezi Washingtonem a New Londonem, necelých pět minut jízdy autem. Ujížděl po silnici podél řeky a znovu se musel prodírat tlačenicí lidí vyděšených k šílenství. Policisté projížděli ulicemi a pomocí megafonů vysvětlovali rusky a anglicky fatální následky pokusu o únik přeplaváním na druhý břeh. Hladinu křižovaly reflektory a osvětlovaly mrtvoly těch, kteří to zkusili v severnějších sektorech.

„Tunel! Tunel! Otevřete tunel!“

Jednotlivé zoufalé výkřiky se rychle slily v důrazné skandování, jemuž nešlo odolat. Dav byl odhodlán vzít podzemní únikovou cestu útokem. Jason nastrkal zbylé tři pochodně do kapes, vyskočil z džípu, který stejně beznadějně uvázl obklopen živou hradbou, a pomocí loktů a pěstí si razil cestu živým mořem. Daleko se nedostal. Zapálil další pochodeň a konečně získal volný prostor, když lidé uhýbali před syčícím fosforeskujícím plamenem. Bezohledně srážel těla, která mu stála v cestě, ale když už si myslel, že se vysvobodil, ocitl se tváří v tvář kordonu strážných v uniformách americké armády. Svět se zbláznil!

Tam! Na oploceném parkovišti stála cisterna! Oběhl řadu stráží a s magnetickou kartou v ruce sprintoval k vojákovi, který měl podle výložek nejvyšší hodnost. Plukovník s kalašnikovem přes rameno byl vyděšenější než kterýkoliv vysoký důstojník, jehož Jason potkal po návratu ze Saigonu.

„Moje identifikační jméno je Archie a můžete si je okamžitě ověřit. I za těchto okolností odmítám mluvit jinak než anglicky! Rozumíte? Disciplína je disciplína!“

Důstojník něco křikl rusky, ale hned přešel do angličtiny se strašným bostonským přízvukem. „Samozřejmě o vás víme!“ vykřikl. „Ale co teď můžeme dělat? Máme na krku nezvladatelné vzbouření!“

„Prošel někdo za poslední půl hodiny tunelem?“

„Ne, v žádném případě, absolutně nikdo! Máme rozkaz udržet tunel zavřený! Za každou cenu!“

„Dobře… Vezměte si megafon a pokuste se ty lidi uklidnit. Řekněte jim, že krize už skončila. Ať se rozejdou. Žádné nebezpečí jim nehrozí.“

„To nemyslíte vážně! Všude zuří požáry, výbuchy!“

„Brzy přestanou.“

„Jak to víte?“

„Prostě to vím! Udělejte, co říkám!“

„Udělejte, co říká!“ zaburácelo za Bournem – Benjamin s obličejem zalitým potem a promočenou košilí. „A já jenom doufám, že víš, o čem mluvíš!“

„Kde ses tu vzal?“

„Otázka zní jak! Velitelství základny je podělané strachem. Apoplektický Krupkin je z nemocniční postele v Moskvě donutil přidělit mi helikoptéru.“

„Apoplektický – to není na Rusa vůbec špatné…“

„Co jste zač, že mi chcete rozkazovat?“ vztekal se velitel stráží. „Takový mladý cucák…“

„Prověřte si mě, kamaráde, ale udělejte to rychle,“ opáčil Benjamin a zamával kartou. „Jinak vás nechám převelet do Taškentu. Hezká krajina, ale na soukromé toalety můžete zapomenout… Tak hoďte zadkem!“

„Ka-li-fornie, já se…“

„Drž zobák!“

„Je tady! Tamhle stojí ta cisterna.“ Bourne ukázal na oplocené parkoviště, kde se mohutný náklaďák tyčil nad odstavenými osobními auty a dodávkami.

„Cisterna? Jak jsi na to přišel?“ žasl Benjamin.

„Vleze do ní aspoň dvacet tisíc litrů. Přidej k tomu vhodně rozmístěné nálože v ulicích a ty napodobeniny z vyschlého dřeva shoří jako papír.“

Výbuchy utichaly. Plukovník vylezl na střechu nízké betonové strážní budky nasvětlené reflektory, vzal do ruky mikrofon a z reproduktorů kolem ústí tunelu se ozvalo velitelským tónem v ruštině: „Zemětřesení skončilo. Základna utrpěla značné škody a požáry se do rána určitě nepodaří uhasit, ale největší krize pominula! Držte se v blízkosti řeky! Naši soudruzi z údržbářských čet udělají všechno, co bude v jejich silách, aby se o vás postarali. Tak zní rozkazy vašich nadřízených, soudruzi. Apeluji na vás, nenuťte nás použít sílu!“

„Jaké zemětřesení?“ křikl muž v přední řadě vyděšeného zástupu. „Pořád tvrdíte, že to bylo zemětřesení, ale my nejsme blbci! Já jsem zemětřesení zažil na vlastní kůži a vypadalo úplně jinak!“

„Ano, ano! Někdo nás napadl!“

„Zaútočili na nás!“

„Je to nepřátelská invaze!“

„Otevřete tunel a pusťte nás ven, nebo nás budete muset postřílet! Otevřete tunel!“

Hlasité protesty přicházely ze všech stran. Kordon vojáků s bajonety nasazenými na hlavních pušek stál jako skála. Plukovník měl obličej stažený vzteklou grimasou a jeho hlas zněl skoro stejně hystericky jako výkřiky ohrožených.

„Poslouchejte mě! Poslouchejte mě a položte si otázku!“ zařval. „Z velitelství mě informovali, že je to zemětřesení, a já jim věřím! A řeknu vám, proč tomu věřím! Slyšeli jste střelbu? Ano, to je ta otázka. Slyšeli jste jediný výstřel? Ne, neslyšeli! Ve všech sektorech se pohybují vojáci, milicionáři a instruktoři a všichni mají zbraně. Mají rozkaz odpovědět silou na jakýkoliv projev násilí, nemluvě o ozbrojeném přepadení! Přesto se neozval jediný výstřel!“

„Co to huláká?“ obrátil se Jason na Benjamina.

„Snaží se je přesvědčit, že to bylo zemětřesení. Nevěří mu, tvrdí, že nás někdo napadl. On namítá, že nikde nejsou slyšet výstřely.“

„Výstřely?“

„To je jeho argument. Nikdo na nikoho nestřílí, což by se v případě ozbrojeného přepadu určitě stalo. Žádná střelba, žádný útok.“

„Střelba…?“ Bourne popadl mladíka za ramena a otočil ho k sobě. „Řekni mu, ať hned zmlkne! Proboha, umlč ho!“

„Proč?“

„Nabízí Šakalovi možnost úniku. Právě toto potřebuje!“

„Já ti nerozumím!“

„Střelba rovná se zmatek!“

„Nět!“ Jakási žena vyběhla z davu a ječela na důstojníka. „Vybuchují bomby! Bombardují nás z letadel!“

„Vy jste se zbláznila!“ řval plukovník rusky. „Kdyby to byl nálet, naše stíhačky z Belopolu by zaplnily nebe! Exploze, které slyšíte, jsou vybuchující plyn uvolněný z podzemí…“ Lživá slova byla poslední, která sovětský důstojník v životě vyřkl.

Ze stínů parkoviště u ústí tunelu práskla dávka ze samopalu, skosila plukovníka a srazila prostřílené tělo ze střechy za strážní budku. Už tak zpanikařený dav zešílel. Kordon vojáků v amerických uniformách se rozpadl, a jestliže předtím vládl chaos, nyní se moci chopila rozvášněná masa lidí, která vzala oplocené ústí tunelu útokem. Běžící lidé se na sebe tlačili, zakopávali jeden o druhého, šlapali po sobě a drali se ke vstupu do podzemí. Jason strhl Benjamina stranou, aby ho lidská lavina nestrhla, a ani na okamžik nespouštěl oči z parkoviště.

„Umíš spustit mechanismus zabezpečení tunelu?“ křikl na něj.

„Ano, jako všichni štábní důstojníci. Je to součást naší práce!“

„I ty padací mříže, o kterých jsi mi říkal?“

„Samozřejmě.“

„Odkud se ovládají?“

„Ze strážní budky.“

„Jdi tam!“ křikl, vytáhl z kapsy kombinézy pochodeň podal ji mladíkovi. „Mám ještě dvě a dva granáty. Až uvidíš, že jsem jednu zapálil, spusť mříž na této straně a uzavři tunel. Pouze na této straně, rozumíš?“

„K čemu…“

„Moje pravidla, Bene! Poslechni mě! Pak zapal svou pochodeň a vyhoď ji z okna, abych věděl, že je cesta zatarasená.“

„A co potom?“

„Potom přijde něco, co se ti nebude líbit, ale musíš to udělat… Vezmeš mrtvému plukovníkovi automat a zaženeš dav zpátky na ulici, Střílej jim dlouhé dávky pod nohy nebo nad hlavy, ale odežeň je od tunelu. I kdybys jich měl pár zranit. Za každou cenu! Musím ho najít, izolovat a hlavně ho odříznout od ostatních prchajících.“

„Jsi zatracený maniak!“ odsekl Benjamin, jemuž na spáncích pulzovaly žíly. „Taky bych jich mohl pár zabít! A víc než pár! Jsi šílenec!“

„V této chvíli jsem ten nejchladněji a nejstřízlivěji uvažující člověk na světě.“ Jason se nutil ke klidu, zatímco se kolem nich hnalo stádo splašených obyvatel novgorodské základny. „Nenašel bys žádného rozumného generála sovětské armády, jež ubránila Stalingrad, který by se mnou nesouhlasil… Říká se tomu zakalkulovaný odhad ztrát a tento všivý termín má velmi pádné opodstatnění. Znamená to, že nyní zaplatíš mnohem méně, než bys platil později.“

„To už ode mě chceš moc! Ti lidé jsou moji soudruzi, moji přátelé. Jsou to Rusové! Ty bys střílel do davu Američanů? Jedním pohybem ruky o několik centimetrů můžu s kalašnikovem zabít či zmrzačit půl tuctu lidí! Takové riziko na sebe nevezmu!“

„Nemáš na vybranou. Jestli Šakal projde kolem mě – a věř mi, že to poznám –, hodím do tunelu granát a zabiju dvacet nevinných.“

„Jsi bezcitný hajzl!“

„To máš pravdu. Pokud se týká Carlose, jsem opravdu bezcitný hajzl. Nemůžu mu dovolit žít. Svět si to nemůže dovolit. Hoď sebou!“

Mladý Benjamin plivl Jasonovi do obličeje a pak se začal prodírat zástupem ke strážní budce a k mrtvému plukovníkovi za ní. Bourne si téměř nevědomky setřel hřbetem ruky slinu a soustředil se na oplocené parkoviště. Jeho oči těkaly od jednoho stínu k druhému a hledaly místo, odkud zazněla střelba, přestože věděl, že Šakal určitě změnil pozici. Spočítal zaparkované automobily. Dva stejšny, čtyři sedany a tři dodávky, všech devět vozidel americké výroby. Carlos se skrýval za jedním z nich, možná i za cisternou, i když ta byla nejméně pravděpodobná, protože stála nejdál od otevřené brány v plotu, která umožňovala přístup ke strážní budce a tím i k tunelu.

Jason zalehl a plazil se k plotu. Pandemonium za ním ještě nabralo na ohlušující síle. Všechny svaly, všechny klouby v těle ho bolely, zmocňovaly se ho křeče. Nemysli na bolest, nepřiznávej si ji. Už jsi blízko, Davide! Pokračuj. Jason Bourne ví, co má dělat. Věř mu!

Auuuu! Přeskočil po pás vysoký plot, překulil se na záda a rukojeť bajonetu v pochvě se mu zaryla do ledvin. Necítíš bolest! Jsi blízko, Davide! Poslouchej Jasona!

Reflektory se zbláznily. Někdo někde cosi zmáčkl a kužely světla začaly tancovat po obloze, oslepující, splašené. Kde se Carlos skrývá? Kam se poděl? Reflektory náhodně prosvětlovaly okolí. A pak se odkudsi vynořily dva policejní vozy a s kvílícími sirénami se zadním vjezdem vřítily na parkoviště. Ze všech dveří se vyhrnuli uniformovaní muži, rozběhli se k autům zaparkovaným podél plotu a od jednoho k druhému sprintovali k otevřené bráně, která vedla k tunelu. Další uprchlíci.

Mezera. V prostoru a čase. V lidech! Ze čtyř mužů, kteří vyběhli z druhého hlídkového vozu, zbyli najednou jen tři – a hned zase byli všichni. Ale ten čtvrtý byl jiný! Měl odlišnou uniformu. Červené a oranžové skvrny, podivně zahrocená důstojnická brigadýrka se širokým štítkem lemovaným zlatem. Takové čepice se v americké armádě nepoužívají! Co to může… A Jason náhle věděl. Vrátily se mu útržky vzpomínek starých řadu let, když v Madridu sledoval Šakalovy kontakty mezi falangisty. Španělská uniforma! To je ono! Carlos pronikl na základnu přes španělský sektor. Mluví plynně rusky a vysoká hodnost mu usnadňuje útěk z Novgorodu!

Bourne vyskočil, vytasil pistoli a rozběhl se po štěrku. Levou rukou vytáhl z kapsy kombinézy předposlední pochodeň, zapálil ji a přehodil přes střechy aut za plot. Doufal, že ji Benjamin ze strážní budky neuvidí a neuzavře předčasně tunel; ten signál přijde brzy, možná za několik vteřin, ale teď by byl předčasný.

Jeden z prchajících při pohledu na oslňující syčící plamen zpanikařil a hlasitě zařval. Další ještě zrychlil, předběhl tři své kolegy a jako zajíc uháněl k bráně. V míhajících se záblescích reflektorů Jason napočítal sedm postav, které jedna za druhou proběhly otvorem v plotu. Osmý nikde, uniforma vysokého španělského důstojníka se neobjevila. Šakal uvázl v pasti!

Teď! Jason zapálil poslední pochodeň a mohutným rozmachem ji hodil přes lidskou řeku ke strážní budce. Dělej, Bene! křičel v duchu a vylovil z kapsy kombinézy předposlední granát. Proboha, udělej to!

Jako odpověď na úpěnlivou modlitbu se od ústí tunelu okamžitě ozvala bouře hysterických protestů, zdůrazněná výkřiky, jekotem a nářkem. Do chaosu se zařízly dvě dlouhé dávky ze samopalu a z reproduktorů burácela nesrozumitelná ruština… Další dávka a stejný hlas pokračoval, hlasitěji, naléhavěji, až se chaos začal postupně uklidňovat, ovšem v příští vteřině znovu propukl řev. Bourne zvedl hlavu a ke svému úžasu spatřil v křižujících pruzích světel z reflektorů Benjamina. Mladík stál na střeše betonové strážnice, křičel do mikrofonu a snažil se vyděšený zástup přimět ke splnění rozkazů, ať už byly jakékoliv… A zdálo se, že lidé poslouchají! Dav se zprvu pomalu a pak stále rychleji obracel a stahoval se od ústí tunelu, jehož vstup byl uzavřen mříží. A kupodivu nikdo nebyl varovnou střelbou zraněn.

Bourne zalehl a nahlédl pod podvozky zaparkovaných aut. Prostor ozařovaly plameny zuřících požárů… Nohy ve vysokých botách! Za třetím autem vlevo, nanejvýš pět metrů od otevřené brány. Teď je Carlos můj! blesklo mu hlavou. Konec se přiblížil na dohled! Udělej, co musíš, a udělej to rychle! Položil zbraň do štěrku, sevřel v pravačce granát, vytáhl pojistku, levou rukou uchopil pistoli, vztyčil se a sprintoval k mezeře za třetím vozidlem. Deset metrů od ní se vrhl na zem, otočil se a hodil granát pod auto. Ještě než opustil jeho dlaň si Bourne uvědomil, že udělal strašnou chybu. Nohy se nepohnuly, vysoké boty stály na místě – protože byly prázdné! Překulil se stranou a snažil se dostat co nejdál. Ostré kamínky se mu zarývaly do kůže. Skrčil se a přitáhl kolena k tělu, aby tvořil co nejmenší cíl.

Ohlušující exploze, smrtelně zraňující střepiny svištící vzduchem. Úlomky skla a kovu se Jasonovi zaryly do zad a nohou. Pohyb, pohyb! pobízel ho vnitřní hlas. V ohni a kouři z hořícího automobilu se vztyčil na kolena a vstal. Vtom štěrk kolem něj vybuchl dopady kulek. Rozběhl se a kličkoval do úkrytu za nejbližším vozidlem, hranatou dodávkou. Dostal jeden zásah do ramene a druhý do stehna a přikrčil se za kapotou v okamžiku, kdy se velké čelní sklo s řinkotem vysypalo.

„Se mnou se nemůžeš měřit, Jasone Bourne!“ zaječel Carlos Šakal a držel prst na stlačené spoušti. „Nikdy jsi nemohl! Jsi podvodník, falešný výmysl!“

„Budiž!“ zaburácel Bourne. „Tak si pojď pro mě, jestli se odvážíš!“ Přeběhl k levým předním dveřím, otevřel je, oběhl dodávku, přemístil se dozadu a vyhlédl přes okraj karoserie s pistolí těsně u obličeje. Pochodeň naposled vyplivla oheň a zhasla a Šakal zastavil palbu. Bourne pochopil důvod. Carlos stál u otevřených dveří, nejistý, nerozhodný, a vzácné vteřiny nemilosrdně plynuly. Náraz kovu o kov – hlaveň samopalu práskla do dveří a přibouchla je. Teď!

Jason se vynořil z úkrytu za autem a začal střílet do uniformy španělského generála. První kulka vyrazila Šakalovi samopal z ruky, i druhá zasáhla cíl, třetí… Cvak! Místo exploze výstřelu jen prázdné cvaknutí – nábojnice se zasekla v komoře! Carlos se vrhl k zemi a natáhl se pro samopal. Levá paže celá zakrvácená se mu bezvládně klimbala vedle těla, ale pravá zůstala silná a prsty sevřely zbraň jako tlapa rozzuřené šelmy.

Bourne vytrhl bajonet z pochvy přiskočil k nepříteli a rozehnal se ostřím po pravém předloktí. Pozdě! Šakal již zvedl zbraň a útok odrazil! Jason uchopil levačkou horkou hlaveň a strhl ji stranou. Drž jí! Drž! Nesmíš ji pustit! Vykruť mu ji! Máš bajonet! Použij ho! Ne! Odhoď ho! Chytni hlaveň oběma rukama! Myslí mu probíhaly protichůdné rozkazy. Šílenství. Nedostávalo se mu dechu, opustily ho síly, oči nedokázaly zaostřit pohled… Rameno! Stejně jako on má i Šakal zraněné pravé rameno.

Drž! Napal ho do ramene, ale nepouštěj! S posledním vypětím sil nabral Bourne Carlose hlavou a přirazil ho ovázaným ramenem na bok dodávky. Šakal vykřikl a samopal mu vypadl z ruky. Pohotově ho odkopl pod auto.

Jason zprvu netušil, odkud úder přišel; měl dojem, že mu levá polovina lebky praskla a rozpadla se na dvě části. Pak si uvědomil, že sklouzl na krvavém štěrku a praštil se o kovovou mřížku chladiče. Ale na tom nezáleželo – na ničem už nezáleželo!

Carlos Šakal unikal! Bezuzdný zmatek, který v celém komplexu panuje, mu nabízí stovky příležitostí k útěku z Novgorodu. Všechno úsilí vyšlo vniveč!

Jasonovi zůstal poslední granát. Proč ne? Odjistil ho a hodil přes dodávku doprostřed parkoviště. Granát vybuchl a Bourne vstal. Exploze snad upozorní Benjamina, aby se podíval tímto směrem.

Jason se sotva držel na nohou a belhal se k otevřené bráně v plotu, která vedla k strážní budce a k tunelu.

Ach, bože můj! Selhal jsem, Marie! Je mi to líto! Ničeho jsem nedosáhl! A pak jako by se celý Novgorod naposled zasmál na jeho účet – někdo zvedl mříž přehrazující tunel a otevřel tak Carlosovi cestu na svobodu.

„Archie…?“ Benjaminův užaslý výkřik doplnil ulehčený povzdech a mladík se k němu rozběhl. „Bože všemohoucí! Myslel jsem, že jsi mrtvý!“

„A proto jsi otevřel tunel, aby můj kat mohl v klidu odejít,“ zasípal Bourne. „Proč jsi mu neposlal limuzínu s řidičem?“

„Navrhuju, aby ses podíval pořádně, profesore,“ opáčil udýchaný Benjamin. Zastavil se před Jasonem a užasle si prohlížel jeho domlácený obličej a zakrvácené šaty. „S vyšším věkem se ti zhoršil zrak.“

„Cože?“

„Chtěl jsi zavřený tunel? Dobře, máš ho mít.“ Mladík křikl něco rusky k strážní budce a padací mříž ve vteřině uzavřela ústí tunelu. Bourne zamrkal, protože mu připadala jaksi nepřirozená… Nafouklá… Zdeformovaná… „Sklo,“ vysvětlil Benjamin.

„Sklo?“ nechápal Bourne.

„Tunel se dá na obou koncích přehradit patnáct centimetrů silnou skleněnou uzávěrou. Vodotěsnou.“

„O čem to mluvíš?“ Avšak mladý Rus už nemusel nic vysvětlovat, protože do skleněné stěny narazila mohutná vlna a prostor za ní se měnil v akvárium napájené vodou z řeky. A pak se v divokém víru objevil jakýsi temný předmět… věc… tělo! Bourne na ně v šoku zíral, oči vytřeštěné, ústa otevřená, neschopná potlačit výkřik, který se mu dral z hrdla. Posbíral zbytky sil, nejistě se rozběhl, dvakrát spadl na kolena, zase se zvedl, s každým krokem vrávoral rychleji k průhledné přepážce uzavírající ústí tunelu. Bez dechu a s prudce bušícím srdcem se zastavil, položil dlaně na sklo a pozoroval děsivou scénu, která se odehrávala sotva půl metru od něj. Šakal v operetní uniformě španělského generála se houpal na vlnách a opakovaně narážel do ocelové mříže. Rysy olivově snědého obličeje se zkroutily nenávistí a bělma vypoulených očí jako by se v poslední chvíli snažila zahnat smrt, která je vzápětí zavřela navždy.

Jason Bourne se díval s bezcitnou spokojeností, ústa pevně sevřená, zuby zaťaté, tvář zabijáka, jenž ulovil největší trofej svého života. A pak ledový pohled změkl a rty Davida Webba se zvlnily ve vyčerpaném úsměvu muže, jemuž náhle spadla z ramenou veškerá tíha světa, který nenáviděl.

„Je po něm, Archie,“ poznamenal Benjamin po Jasonově boku. „Ten bastard se už nevrátí.“

„Zaplavil jsi tunel,“ řekl Bourne. „Jak jsi věděl, že je to on?“

„Ty jsi neměl samopal, on ano. Upřímně řečeno, věřil jsem, že se naplnilo Krupkinovo proroctví. Že jsi zahynul a muž, který tě zabil, použije nejrychlejší cestu na svobodu. Jeho uniforma to potvrdila. Spojil jsem si události počínaje španělským sektorem a všechno mi zapadalo do sebe.“

„Jak se ti podařilo zahnat ty lidi?“

„Řekl jsem jim, že velitelství poslalo čluny, které je přepraví na druhý břeh. Že čekají asi tři kilometry na sever odtud… Když už mluvíme o Krupkinovi, musím tě dopravit do bezpečí. Hned. Pojď, přistávací plocha pro helikoptéry je půl kilometru daleko. Vezmeme si džíp. A pospěš si!“

„Krupkinův příkaz?“

„Jo. Sípaný z nemocniční postele ve vzteku a šoku.“

„Co tím myslíš?“

„Že se můžeš ptát! Někdo z nejvyššího velení – soudruh Krupkin neví kdo – vydal rozkaz, že se odsud nesmíš za žádnou cenu dostat živý. Původně by to nikoho ani nenapadlo, jenže na druhé straně nikdo nečekal, že celý Novgorod skončí v plamenech. A ty nám poskytnou krytí.“

„Nám?“

„Já nejsem tvůj kat, tím je někdo jiný. Rozkaz se ke mně nedostal a v tomto zmatku ani nedostane.“

„Počkej ještě! Kam mě ta helikoptéra odveze?“

„Modli se, profesore, a doufej, že Krupkin a tvůj americký přítel vědí, co dělají. Vrtulník tě dopraví do Jelska a odtamtud poletíš letadlem do Zamošče v Polsku, kde náš nevděčný spojenec dovolil CIA vybudovat odposlechovou stanici.“

„Panebože, vždyť to je pořád na území sovětského bloku!“

„Údajně tam na tebe budou čekat vaši lidé. Mnoho štěstí.“

„Bene,“ nadechl se Jason a podíval se mladíkovi do očí, „proč to děláš? Neuposlechl jsi přímý rozkaz a…“

„Žádný jsem nedostal!“ přerušil ho Rus. „A i kdybych ho dostal, nejsem nemyslící robot. Uzavřel jsi dohodu a svou část jsi naplnil… A kromě toho, jestli je nějaká naděje, že by moje matka…“

„Je to víc než naděje,“ prohlásil Bourne pevně.

„Tak pojď, musíme sebou hodit. Ztrácíme čas. Čeká tě dlouhá cesta, Archie.“

42

Slunce zapadalo a na ostrovy Montserratu se snášel soumrak, jenž je měnil ve smaragdové skvrny obklopené mihotavou modří oceánu a nekonečnými erupcemi bílé pěny vln lámajících se o pobřežní korálové útesy pod oranžovým karibským obzorem. Na Tranquillity se v posledních čtyřech vilkách v řadě nad pláží postupně rozsvěcely lampy a za okny se pomalu pohybovaly postavy, které přecházely z místnosti do místnosti a na terasy zalité posledními slunečními paprsky. Mírný vánek přinášel vůni ibišků a tropických květin. Od moře se blížil osamělý rybářský člun s odpoledním úlovkem pro kuchyni rekreačního rezortu.

Brendan Patrick Pierre Prefontaine vyšel na terasu vily číslo sedmnáct se sklenkou minerálky v ruce a posadil se k bílému stolku. „Kdy myslíte, že budete moci zase otevřít?“ zeptal se Johna St. Jacquese, který se opíral o zábradlí a usrkával rum s tonikem.

„Materiální škody lze odstranit za několik týdnů,“ odpověděl majitel Tranquillity Innu. „Mnohem déle potrvá, než získáme ztracenou reputaci.“

„Jak dlouho?“

„S inzercí a rozesíláním reklamních brožurek začneme tak za čtyři, za pět měsíců. Na sezonní rezervace už bude pozdě, ale Marie souhlasí. Otevřít dřív by bylo nevkusné a zbytečně bychom oživili dřívější pověsti… Teroristé, pašování drog, zkorumpovaná správa kolonie. Takovou reklamu nejen nepotřebujeme, ale také si ji nezasloužíme.“

„Inu, jak říkám, mohu za svůj pobyt zaplatit,“ poznamenal bývalý soudce z Bostonu. „Možná ne plnou cenu v hlavní sezoně, ale určitě dost, aby to stačilo na ubytování a něco zbylo na žrádlo pro místní kočky.“

„A já už jsem vám několikrát řekl, ať podobné nápady pustíte z hlavy. Dlužím vám tolik, že to nikdy nebudu moci splatit. Tranquillity Inn je váš tak dlouho, dokud zde budete chtít zůstat.“

St. Jacques se otočil od zábradlí, na okamžik spočinul pohledem na rybářském člunu a pak se posadil naproti soudci. „Trochu starostí mi dělají místní lidé. Míval jsem čtyři čluny s kompletními posádkami, které denně přivážely čerstvé ryby a dary moře. Teď zůstal jeden, jenž stačí zásobovat nás a zbytek personálu, který mimochodem bere poloviční plat.“

„Takže by se vám moje peníze hodily.“

„Nechte toho, soudce. Jaké peníze? Nechci se vás dotknout, ale z Washingtonu mi o vás poslali celou složku. Jak dlouho jste žil na ulici?“

„No jo, Washington,“ ušklíbl se Prefontaine a pozvedl sklenku k oranžově azurovému nebi. „Ten je jako vždycky deset kroků pozadu za zločinem a dvacet, co se týká jeho vlastních zločinů.“

„O čem to mluvíte?“

„Spíš o kom. O Randolphu Gatesovi.“

„Randolph Gates? Ten parchant z Bostonu, který navedl Šakala na Davidovu stopu?“

„Dojemně změněný Randolph Gates, Johnny. Totálně zreformovaný, lze-li to tak říct, až na finanční postavení a docela slušně uvažující mozek, do kterého se vrátilo svědomí.“

„Tak teď vám opravdu nerozumím.“

„Nedávno jsem ho navštívil na rehabilitační klinice v Minnesotě nebo v Michiganu, už si nepamatuju. Letěl jsem první třídou a drinky se servírovaly na požádání. Nicméně jsme se sešli a dohodli se. V právnickém slova smyslu přechází na druhou stranu. Bude bojovat za lidi, ne za korporace. Slíbil mi, že půjde po těch největších šejdířích, co skupují firmy a organizují fúze a potom ovládnou trh, nasekají miliardy a připraví tisíce chudáků o práci.“

„Jak to dokáže?“

„Protože ten svět poznal z vlastní zkušenosti. Zná všechny špinavé triky a je připraven vložit svůj um do služeb spravedlnosti.“

„Proč to dělá?“

„Protože se k němu vrátila Edith.“

„A kdo je proboha Edith?“

„Jeho žena… Pořád jsem do ní zamilovaný. Už od chvíle, kdy jsem ji poprvé potkal na Harvardu. Jenže tehdy jsem byl manžel a otec a ctihodný soudce a musel jsem se ovládnout. Randy si ji nezasloužil… No, teď jí snad ty ztracené roky vynahradí.“

„To je sice velmi zajímavé, ale pořád nevidím souvislost s vašimi penězi.“

„Copak jsem se nezmínil, že lord Gates vydělal během těch ztracených, ale produktivních let obrovské sumy?“

„Několikrát. A?“

„Inu, jako uznání za služby, které jsem mu poskytl, jmenovitě za odstranění životu nebezpečné hrozby, která se nad ním vznášela, se rozhodl vyplácet mi doživotní rentu ve výši padesát tisíc dolarů ročně pod podmínkou, že odejdu z Bostonu. Občas neudržím jazyk za zuby a při tom, co o něm vím, bych mohl ohrozit jeho novou kariéru.“

„Panebože!“

„Totéž jsem si řekl, když souhlasil. Dokonce jsem poprvé po třiceti letech zašel na mši.“

„No ale nebudete se moci vrátit domů.“

„Domů?“ Prefontaine se tiše zasmál. „Co je domov? Vždycky si můžu najít nový. Petr Holland z Ústřední zpravodajské služby mě seznámil s vaším přítelem sirem Henrym Sykesem a ten mě zase dal dohromady s londýnským právníkem a místním domorodcem Jonathanem Lemuelem. Jsme na nejlepší cestě založit společnou poradenskou firmu specializovanou na britské a americké zákony týkající se vývozních a dovozních licencí. Očekávám, že se zde na několik let usadím.“

St. Jacques vstal a dolil si sklenku, ustaraný pohled upřený na bývalého soudce.

Morris Panov vyšel pomalu z ložnice do obývacího pokoje vily číslo osmnáct, kde v kolečkovém křesle seděl Alexander Conklin. Pod lehkou volnou košilí se rýsovaly obvazy, které kryly psychiatrův hrudník a pokračovaly přes levé rameno k předloktí. „Trvalo mi skoro dvacet minut, než jsem ten mrtvý přívěsek nacpal do rukávu,“ postěžoval si zlostně, ale beze stopy sebelítosti.

„Měl jsi mě zavolat,“ řekl Alex a otočil se na vozíku zády k telefonu. „Už jsem se s tím krámem naučil jezdit docela rychle.“

„Díky, ale raději se oblékám sám. Tak jako si ty sám nasazuješ protézu.“

„To je první lekce, doktore. Myslím, že vás to na fakultě učili.“

„Ano. Říká se tomu nezávislost,“ souhlasil Morris a ztěžka se posadil na židli. „Naber si toho, kolik zvládneš, a ještě si přidej.“

„Má to i své dobré stránky,“ usmál se Alex a upravil si obvaz na krku. „Je to čím dál lepší, ne horší. Každý den se učíš nové triky. Člověk jenom žasne, jak jsou šedé buňky najednou čilé a co všechno vymyslí.“

„Neříkej. To bych měl někdy zkusit… Slyšel jsem tě telefonovat. S kým jsi mluvil?“

„S Hollandem. Tajné linky mezi Moskvou a Washingtonem se žhavily tak silně, že pomalu nezbyl volný jediný sterilní aparát. Všichni se báli průvalu a odpovědnosti za něj.“

„Medusa?“

„To jméno jsi nikdy neslyšel! Já jsem ho nikdy neslyšel. Nikdo, koho známe, ho nikdy neslyšel. Světové trhy si již užily dost krveprolití – nemluvě o několika vědrech skutečné krve –, aby si někdo troufl zpochybnit vládní kontrolní instituce na obou stranách barikády, které byly očividně slepé nebo přímo hloupé a neschopné.“

„Proč neřekneš přímo vinné?“ zeptal se Panov.

„Langley a Dzeržinského náměstí se shodly, že kvůli hrstce provinilců na vrcholku nezničí celou pyramidu. Naše ministerstvo zahraničí a Rada ministrů v Kremlu souhlasí. Zveřejnění plného rozsahu podvodných operací by nikomu neprospělo. Podvodné operace – jak se ti to líbí? Pěkný eufemismus pro vraždy, atentáty, únosy, vydírání a rozsáhlou korupci se spoluúčastí organizovaného zločinu na obou březích Atlantiku, nemyslíš? Nejlepší prý bude napravit vzniklé škody. Co nejrychleji, co nejtajněji a co nejlevněji.“

„Hnus.“

„Realita, doktore. Staneš se svědkem největšího zametání pod koberec v moderních dějinách lidstva. A nejhorší je, že nejspíš mají pravdu. Kdyby byla činnost Medusy odhalena v celém rozsahu – a jinak ji odhalit nelze –, lidé by ty parchanty ve spravedlivém rozhořčení smetli a doplatili by na to mnozí nevinní. Ve vedení suverénních zemí by vzniklo vakuum a to teď nemůžeme potřebovat. Lepší zloduši, které známe, než ti, co přijdou po nich.“

„Co se tedy stane?“

„Výměnný obchod,“ odpověděl Conklin zadumaně. „Rozsah operací Medusy byl geograficky a strukturálně tak obrovský, že je téměř nemožné ho celý rozkrýt. Moskva posílá Ogilvieho zpátky spolu s týmem finančních analytiků, kteří ve spolupráci s našimi experty začnou to klubko rozmotávat. Holland předpokládá, že záležitost skončí ekonomickým minisummitem ministrů hospodářství vybraných zemí východního bloku a NATO. Kde to jen trochu půjde, převezmou aktiva Medusy jednotlivé státy. Hlavním cílem je zabránit panice zapříčiněné bankroty a rozsáhlým uzavíráním továren.“

„A tím Medusu pohřbít,“ dodal Panov. „Zase historie, nezapsaná a nepotvrzená, jako už tolikrát.“

„V zásadě ano,“ potvrdil Conklin.

„A co bude s lidmi jako Burton ze sboru náčelníků štábů a velvyslanec v Londýně Atkinson?“

„Obyčejní poslíčci a nastrčené figurky. Pochopí. Podají rezignaci ze zdravotních důvodů.“

Morris sykl bolestí a poposedl na židli. „Sice to zdaleka neomlouvá jeho zločiny, ale tady Šakal svým způsobem posloužil dobré věci. Kdybys ho nepronásledoval, nikdy bys na Medusu nepřišel.“

„Shoda okolností svedla dvě zla,“ ušklíbl se Alex. „Na posmrtnou medaili za zásluhy ho rozhodně nenavrhnu.“

„Podle mě jde o víc než o shodu okolností,“ zavrtěl hlavou Panov. „David měl nakonec pravdu. Někdo v Meduse nechal svého nájemného vraha nebo vrahy, aby zlikvidovali prominentní figuru na Šakalově zadním dvorku, a odpovědnost svalil na Jasona Bournea. Ten člověk musel vědět, co dělá.“

„Myslíš samozřejmě Teagartena.“

„Jistě. Medusa si přála Bournea odstranit a náš politováníhodný převraceč kabátů DeSole jí vyklopil podrobnosti o operaci Treadstone. A když byl Jason – David – v Paříži, použili původní scénář: Bourne proti Šakalovi. Spektakulárním atentátem na Teagartena získala Medusa do svých služeb nejnebezpečnějšího lovce, jakého si mohla přát, a vyslala ho po Davidově stopě.“

„To víme. A dál?“

„Copak to nechápeš, Alexi? Když se nad tím zamyslíš, Brusel znamenal začátek konce. David využil falešné obvinění a informoval Marii i Hollanda, že je stále naživu. Mám na mysli tu mapu se zakroužkovaným Anderlechtem.“

„Dal jim pouhou naději, Mo. Já nadějím moc nevěřím.“

„Udělal víc. Ta zpráva přiměla Hollanda, aby upozornil všechny evropské rezidentury, že se mají připravit na atentátníka Jasona Bournea a za každou cenu zajistit jeho návrat do Států.“

„Náhodou to vyšlo. Ale také nemuselo.“

„Vyšlo to, protože Jason Bourne si před několika týdny uvědomil, že chce-li dostat Carlose, musí s ním obnovit staré spojení, vylákat ho z úkrytu. A to se mu povedlo. Vám oběma.“

„Zatraceně dlouhou oklikou, ale povedlo,“ souhlasil Conklin. „Chytali jsme se stébla. Neměli jsme nic než dohady a abstrakce.“

„Abstrakce?“ zopakoval Panov vlídně. „Ten termín je chybně vnímán ve velmi pasivním smyslu. Umíš si představit, jakou bouři v mozku abstrakce vyvolávají?“

„Já dokonce ani nevím, o čem mluvíš.“

„O těch šedých buňkách, Alexi. Roztočí se jako káči a hledají skulinky, kudy proniknout k jádru představ. Mluvil jsi o shodě okolností, která svedla dvě zla. Já bych použil termín ovládnutí zla. Davidovi a tobě se to povedlo a Medusa uvízla v magnetickém poli.“

Conklin se na vozíku otočil a zamířil k terase a oranžovému západu slunce nad zeleným ostrovem. „Kéž by všechno bylo tak jednoduché, jak to popisuješ, Mo. Skutečnost je bohužel jiná.“

„Mohl by ses vyjádřit jasněji?“

„Krupkin je mrtvý muž.“

„Cože?“

„Budu ho oplakávat jako přítele a zatraceně schopného protivníka. To on nám umožnil zvítězit, a když bylo po všem, udělal, co bylo správné, ne to, co mu rozkázali. Dovolil Davidovi přežít a teď za to platí.“

„Co se s ním stalo?“

„Podle Hollanda zmizel před pěti dny z moskevské nemocnice. Prostě si vzal šaty a odešel. Nikdo neví, jak to dokázal a kam měl namířeno. No a hodinu po jeho odchodu ho přijeli agenti KGB zatknout a odvézt do Lubjanky.“

„Ale nechytili ho…“

„Tehdy. Dříve či později ho dopadnou. Když Kreml vyhlásí černý poplach, každá silniční hlídka, každé nádraží a letiště, každý hraniční přechod přejdou na nejvyšší stupeň pohotovosti. Pobídka je jasná. Kdo ho spatří a nechá uniknout, stráví deset let v gulagu. Je to jenom otázka času. Zatraceně!“

Zaklepání na dveře. „Vstupte,“ zvolal Panov. „Je otevřeno.“

Vstoupil dokonale oblečený a upravený asistent manažera Pritchard a tlačil před sebou servírovací stolek. S širokým úsměvem ohlásil svou přítomnost i své poslání. „Buckingham Pritchard k vašim službám, ctění pánové. Přinesl jsem vám několik mořských lahůdek, abyste připravili své chuťové buňky na vynikající večeři, při jejíž přípravě jsem osobně asistoval šéfkuchaři, který by se jistě dopustil nějakých chyb, nebýt mého odborného vedení, jež jsem mu samozřejmě rád a ochotně poskytl.“

„Absolvent přípravky?“ zeptal se Alex. „Já sám ji vystudoval před pětatřiceti lety.“

„Ale co se týká nuancí angličtiny, na tobě žádné stopy nezanechala,“ zamumlal Morris Panov. „Povězte mi, pane Pritcharde, není vám v tom fraku horko? Já bych se potil jako prase.“

„To není žádná nuance, ale vulgární klišé,“ zabručel Conklin.

„Mé potní žlázy nic nevyměšují, pane,“ odpověděl asistent manažera.

„No, já bych se vsadil, že toho vyměšovaly požehnaně, když se pan St. Jacques vrátil z Washingtonu,“ poznamenal Alex. „Bože všemohoucí, Johnny a terorista!“

„Onen incident již byl zapomenut, pane,“ prohlásil Pritchard stoicky. „Pan St. Jacques a sir Henry pochopili, že mému vynikajícími strýci a mně osobně ležel na srdci výhradně zájem dětí.“

„To bylo chytré, moc chytré. Blahopřeju,“ ocenil Conklin.

„Připravím prostírání, pánové, a zkontroluji zásoby ledu. Ostatní přijdou za několik minut.“

David Webb se opíral o rám dveří na terasu a pozoroval manželku, která dočítala synovi poslední stránku pohádky. Nenahraditelná paní Cooperová podřimovala v křesle a pokyvovala velkou hlavou s majestátní stříbrošedou hřívou nad mohutným poprsím, jako by každou vteřinou očekávala pláč malé Alison, která ležela v kolébce za otevřenými dveřmi vedlejšího pokoje. Marie předčítala s dramatickým přednesem, jak dotvrzovaly synovy rozšířené oči, s nimiž hltal každé slovo. Nebýt znamenitého analytického mozku, který nacházel melodii v číslech, se mohla stát vynikající herečkou, uvažoval David. Fyzické předpoklady rozhodně nepostrádala.

„Ty mi můžeš číst zítra, tati!“

Pohádka skončila; syn vyskočil z pohovky a paní Cooperová ihned otevřela oči. „Chtěl jsem ti číst dneska,“ řekl Webb polohlasně a odpoutal se od dveří.

„No jo, jenomže ty pořád ještě trochu smrdíš.“

„Tvůj táta nesmrdí, Jamie,“ vysvětlila Marie s úsměvem. „Víš, že si musí natírat zranění mastičkou, co mu po nehodě předepsal pan doktor.“

„A smrdí a smrdí a smrdí,“ nedal se Jamie.

„Nemůžeš se hádat s analytickým mozkem, když má pravdu,“ podotkl David k Marii.

„Já ještě nechci do postýlky, mami! Je moc brzo. Mohl bych vzbudit Alison a ta by zase brečela.“

„Já vím, miláčku, ale táta a já teď musíme navštívit všechny tvoje nové strejdy…“

„A nového dědečka!“ zvolal hoch rozjařeně. „Děda Brendan slíbil, že mě naučí, jak se jednoho dne stát soudcem!“

„Bůh tomu chlapci pomáhej,“ pokřižovala se paní Cooperová. „Ten chlap se obléká jako páv před pářením.“

„Můžeš jít do našeho pokoje a dívat se na televizi,“ zamlouvala Marie spěšně chůvina slova. „Ale jenom na půl hodiny.“

„Júú! Jenom tak málo…“

„No dobře, tak hodinu. Ale kanál vybere paní Cooperová.“

„Díky, mami!“ zajásal klučina a odběhl do ložnice rodičů. Chůva vstala z křesla a následovala ho.

Marie přistoupila k manželovi a políbila ho. „Jsi každý den uvolněnější. Už tě zase cítím. Jason Bourne odchází, že?“

„Zdá se. Když jsi byla s Alison, volal Ed McAllister z Úřadu pro národní bezpečnost. Benjaminova matka sedí v letadle do Moskvy.“

„To je úžasné, Davide!“

„Když mi to říkal, oba jsme se smáli. Víš, vždycky jsem si myslel, že už nikdy v životě neuslyším Eda se zasmát. Bylo to hezké.“

„Nosil svou vinu napsanou na čele… Ne, po celém těle. Poslal nás do Hongkongu a nikdy si to neodpustil. Teď ses mi vrátil, živý a svobodný. Nevím, jestli mu já někdy odpustím, ale aspoň mu nepraštím telefonem, až příště zavolá.“

„Bude rád. A já mu vlastně řekl, ať se někdy ozve. Slíbil jsem mu, že ho možná pozveme i na večeři.“

„Tak daleko bych nezacházela.“

„A co Benjaminova matka? Ten kluk mi zachránil život.“

„Dobře, tak na krátkou svačinu.“

„Sundej ze mě ty ruce, ženo, nebo za patnáct vteřin vyhodím Jamieho a paní Cooperovou z ložnice a budu se dožadovat splnění manželských povinností.“

„Nepokoušej mě, Attilo. Brácha na nás spoléhá. Dva nedůtkliví invalidi a bývalý soudce s přebujelou fantazií je na farmářského synka z Ontaria trochu moc.“

„Mám je všechny moc rád.“

„Já taky. Jdeme.“

Karibské slunce zmizelo a za západním obzorem po něm zůstal jen slabý oranžový přísvit. Svíčky rozmístěné ve skleněných krytech na terase vily číslo osmnáct nerušeně plápolaly a vysílaly komínkem úzké proužky tmavého dýmu. Konverzace odpovídala osvětlení – poklidná, hřejivá, uklidňující. Ti, kdo přežili, ze sebe setřásali noční můru.

Probrali Gatese a jeho nenadálý obrat o sto osmdesát stupňů i další velké hráče příběhu a přes Bronkovu ženu, která zachránila Morrise v marylandské pustině, se dostali k méně důležitým postavám.

„Zajímalo by mě, co se stalo s tím armádním doktorem, s tím čubčím synem, co mě napumpoval amytalem,“ vzpomněl si Panov.

„Ten teď vede ošetřovnu v Leavenworthu,“ odpověděl Conklin. „Zapomněl jsem ti to říct… Tolik bláznivých osudů. Třeba takový Krupkin. Starý koumes a elegán Kruppie. Tolik mu toho dlužíme a nemůžeme mu pomoct.“

Rozhostilo se ticho, v němž všichni vzpomínali na muže, jenž se obětavě postavil proti monolitickému systému, který požadoval smrt Davida Webba. Ten nyní stál u zábradlí a hleděl na moře, jako by se ostatních tělesně i v myšlenkách stranil. Věděl, že chvíli potrvá, než se Jasona Bournea definitivně zbaví. Kdy to bude?

Rozhodně ne teď! V šeru soumraku znovu propuklo šílenství! Z oblohy se snášelo burácení motorů a prolomilo velebný klid jako rychle se blížící bouře. A to už nad vilou přeletěly tři vojenské helikoptéry, snesly se k molu a pokropily pláž kulometnou palbou, zatímco od moře se hnal silný motorový člun. „Poplach na pobřeží!“ zařval John St. Jacques do vysílačky. „Do zbraně!“

„Kristepane!“ křičel Conklin. „Šakal je přece mrtvý!“

„Ale jeho proklatí učedníci ne!“ zahřměl Jason Bourne – po Davidu Webbovi ani stopa. Strhl Marii na podlahu a vytasil pistoli, o níž jeho žena neměla tušení. „Vědí, že tu byl!“

„To je šílenství!“

„To je Carlos,“ odsekl Jason a rozběhl se k zábradlí. „Ovládl je. Patří mu až za hrob!“

„Do prdele!“ soptil Alex a snažil se manévrovat s vozíkem tak, aby odsunul Morrise Panova od stolu a svíček.

Vtom zapraskal výkonný reproduktor umístěný na vedoucím vrtulníku a ozval se z něj pilotův hlas. „Viděli jste, co jsme předvedli na pláži!“ burácelo nad hladinou. „Jestli okamžitě nevypnete motor, rozsekáme vás na třísky!… To už je lepší. Plujte ke břehu! Nechte se unášet, žádný motor! A teď oba na přední palubu, předklonit se a ruce na zábradlí! Hned!“

Reflektory dvou helikoptér zavěšených ve vzduchu se zaměřily na člun, zatímco vedoucí vrtulník se snášel k pláži. Vítr od rotoru zvířil písek a vyčistil plochu k přistání. Z kabiny vyskočili čtyři muži a namířili samopaly na motorový člun, který klouzal na hřebenech vln k pobřeží. Obyvatelé a hosté vily osmnáct stáli u zábradlí a s úžasem sledovali neuvěřitelnou scénu, která se odehrávala před jejich očima.

„Pritcharde!“ křikl Johnny. „Přineste mi dalekohled!“

„Držím ho v rukou, pane St. Jacquesi. Tady je.“ Asistent manažera pohotově přiskočil ke svému zaměstnavateli a podal mu výkonný dalekohled. „Vyčistil jsem čočky, pane.“

„Co vidíš?“ zeptal se Bourne ostře.

„Nevím. Dva chlapy.“

„To je velká armáda,“ utrousil Conklin.

„Dej to sem,“ vyštěkl Jason a vytrhl švagrovi dalekohled z rukou.

„Co se stalo, Davide!“ zvolala Marie vylekaně, když uviděla šokovaný výraz v manželově tváři. „Přijel Krupkin,“ odpověděl.

Dimitrij Krupkin seděl u bíle natřeného kovového stolku, široký obličej pobledlý jako po těžké nemoci (celý obličej – šlechtěná bradka zmizela), a odmítal cokoliv říct, dokud nedopije třetí sklenku brandy. Stejně jako Panov, Conklin a David Webb trpěl bolestí po zranění a stejně jako oni o tom nemluvil – budoucnost, která ležela před ním, byla mnohem příjemnější než to, co nechal za sebou. Při každém pohledu na své ošacení hluboko pod standardem, na který byl zvyklý, se podrážděně ušklíbl a pokrčil rameny, jako by chtěl naznačit, že nepotrvá dlouho a opět se zaskvěje jako lev salonů. Jeho první slova patřila Brendanu Prefontaineovi, když předtím pohledem ocenil jeho složitě vyšívané sako broskvové barvy a královsky modré kalhoty. „Líbí se mi váš úbor,“ řekl obdivné. „Ideální do tropického klimatu a přitom elegantní.“

„Děkuji.“

Následovalo vzájemné představování, a sotva skončilo, Rus se ocitl pod palbou otázek. Zvedl obě ruce jako papež na balkonu katedrály Svatého Petra a ujal se slova.

„Nebudu vás nudit ani znepokojovat detaily svého útěku z matičky Rusi. Řeknu jen tolik, že mě přímo ohromil rozsah korupce a nikdy nezapomenu na všivé ubytovaní a mizerné služby, za které jsem byl nucen vysolit nehorázné sumy… Tímto děkuji bohu za Credit Suisse a krásné zelené kupony, které vydávají.“

„Řekněte nám, co se stalo,“ naléhala Marie.

„Jste ještě krásnější, než jsem si vás představoval, vážená paní. Kdybychom se potkali v Paříži, určitě bych vás odlákal od toho otrhaného vagabunda, kterému říkáte manžel. Bože můj, jenom ty vaše vlasy! Nádherné!“

„Ten trhan by vám nejspíš nedokázal říct, ani jakou mají barvu,“ zasmála se Marie. „Použiju vás jako Damoklův meč, který pověsím nad tu jeho zabedněnou hlavu.“

„Musím však uznat, že na svůj věk je mimořádně schopný.“

„To proto, že ho krmím samými pilulkami, Dimitriji. Spoustou pilulek. A teď nám povězte, co se stalo.“

„Co se stalo? Vyhmátli mě, to se stalo! Zkonfiskovali mi můj nádherný dům u Ženevského jezera. Teď je z něho součást velvyslanectví Sovětského svazu ve Švýcarsku. Ta ztráta mi láme srdce!“

„Moje žena mluvila o mé zabedněné hlavě,“ ozval se Webb. „Jsem rád, že mi ještě sedí na krku – díky vám. Ležel jste v moskevské nemocnici a zjistil jste, že mě někdo odsoudil k smrti. Přikázal jste Benjaminovi, aby mě dostal z Novgorodu.“

„Mám své zdroje, Jasone, a i ti nejvýše postavení se dopouštějí chyb. Nechci nikoho kompromitovat tím, že bych uvedl jeho jméno, ale musím přiznat, že i já jsem se mýlil. Jestli nám Norimberk přinesl nějaké poučení, pak je to vědomí, že nemravné rozkazy by se neměly plnit. Tato lekce přechází hranice a proniká do myslí. My v Rusku jsme za poslední války trpěli mnohem, mnohem víc než ostatní Spojenci dohromady. Někteří z nás na to nezapomněli a nehodláme napodobovat nepřítele.“

„Krásně řečeno,“ ocenil Prefontaine a pozvedl skleničku minerálky, aby Rusovi připil. „Dovedeno do důsledku jsme všichni příslušníci jedné myslící a cítící lidské rasy, nemám pravdu?“

„No…“ Krupkin se rozkašlal, jak do sebe obrátil čtvrtou sklenku brandy. „Kromě uvedeného velmi oblíbeného a velmi nadužívaného konstatování bychom neměli zapomínat na drobné, leč podstatné ideové rozdíly, pane soudce, z nichž potom vyplývá rozdílný přístup k hodnotám. Uvedu příklad. Dům u Ženevského jezera mi sice zabavili, ale konto na Kajmanských ostrovech zůstalo mým osobním vlasmictvím. Mimochodem, jak je to odsud na Kajmany daleko?“

„Asi osmnáct set kilometrů na západ. Letadlem z Antiguy něco přes tři hodiny.“

„Myslel jsem si to,“ pokývl hlavou Krupkin. „Když jsme spolu leželi v Moskvě ve špitále, Alex často mluvil o Montserratu a Tranquillity, a tak jsem si v nemocniční knihovně vypůjčil mapu. Všechno jde podle plánu… Teď jsem si vzpomněl – doufám, že toho chlapíka, který mě sem přivezl, nestihne žádný trest. Moje urážlivě drahé falešné papíry jsou v naprostém pořádku.“

„Jeho provinění spočívá v tom, kde se objevil, ne v tom, koho přivezl.“

„Spěchal jsem. Člověk se to rychle naučí, když běží o život.“

„Už jsem guvernérovi vysvětlil, že jste dobrý přítel mého švagra.“

„Výborně.“

„Co teď hodláte dělat, Dimitriji?“ zajímala se Marie.

„Moje možnosti jsou bohužel dost omezené. Ruský medvěd má nejen víc drápů než stonožka nohou, je také komputerizovaný a napojený na světovou síť. Budu muset zůstat nějakou dobu zakopaný, než si vybuduju novou existenci.“ Krupkin se otočil k majiteli rezortu. „Mohl bych si pronajmout jednu z těch krásných vilek, pane St. Jacquesi?“

„Po tom, co jste udělal pro Davida a mou sestru, vůbec neuvažujte o nějakém pronájmu. Tento dům je váš dům, pane Krupkine. Se vším všudy.“

„Děkuji, jste velmi laskav. No a mé plány? Nejprve samozřejmě výlet na Kajmanské ostrovy, kde jsou, jak jsem slyšel, vynikající krejčí. Potom si asi pořídím slušnou jachtu a malou charterovou společnost, kterou jsem jakože přestěhoval z Ohňové země nebo z Malvín, prostě z nějakého bohem zapomenutého místa, kde se dá za peníze sehnat nová totožnost a důvěryhodná, i když obskurní minulost. Až tohle všechno zařídím, navštívím jistého doktora v Buenos Aires, jehož zlaté ručičky údajně dokážou zázraky s konečky prstů – prý úplně bezbolestně. No a potom podstoupím drobnou plastickou operaci. Nic velkého, jenom trochu upravit profil a možná ubrat několik let. Na to jsou nejlepší odborníci v Riu, kam se hrabe New York… Posledních pět šest dnů jsem neměl na práci nic jiného než přemýšlet a plánovat a snášet útrapy cesty, o kterých se před rozkošnou paní Webbovou nehodlám šířit.“

„Vidím, že jste přemýšlel opravdu důkladně,“ prohlásila Davidova manželka obdivně. „A oslovujte mě prosím Marie a budeme si tykat. Jak z vás mám udělat Damoklův meč nad hlavou toho zabedněnce, když budu paní Webbová?“

„Ach, děkuji, rozkošná Marie.“

„A co ty tvoje rozkošné plány?“ zeptal se Conklin sarkasticky. „Jak dlouho ti potrvá, než je uvedeš v život?“

Krupkin nevěřícně vytřeštil oči. „Na to se mě ptáš ty?“

„Co je na tom?“

„Ty, který jsi stvořil největšího fiktivního atentátníka, jakého kdy svět mezinárodního terorismu poznal? Ty, duchovní otec nepřekonatelného Jasona Bournea?“

„Jestli mluvíte o mně,“ naježil se David Webb, „tak na to rychle zapomeňte. Ze všeho nejvíc mě teď láká kariéra malíře pokojů.“

„Jak dlouho, Kruppie?“

„Pro smilování boží, Alexi! Ty jsi cvičil agenta pro jedinou misi. Já si musím změnit celý život!“

„Jak dlouho?“

„Řekni mi to ty, Alexi. Mluvíme o mém životě. A třebaže je v geopolitickém smyslu slova bezvýznamný, pořád je to jediný život, který mám.“

„Dej mu všechno, co bude potřebovat,“ řekl David Webb, jemuž přes zraněné rameno nahlížel Jason Bourne.

„Dva roky, aby se to udělalo dobře. Tři, aby se to udělalo lépe,“ povzdechl si Dimitrij Krupkin.

„Máš je mít,“ souhlasila Marie.

„Pritcharde!“ zavolal John St. Jacques a naklonil hlavu. „Dolil byste mi laskavě sklenku?“

Epilog

Kráčeli po pláži zalité měsíčním svitem, drželi se za ruce a zase se pouštěli. Intimita je uváděla do rozpaků, jako kdyby je svět, který je rozdělil, nechtěl pustit ze svých strašlivých spárů a neustále je stahoval do ohnivé propasti.

„Měl jsi u sebe pistoli,“ řekla Marie tiše. „Netušila jsem, že ji nosíš. Nenávidím zbraně.“

„Já také. Taky jsem nevěděl, že ji mám. Byl to prostě reflex.“

„Reflex? Nutkání?“

„Myslím, že obojí. Nezáleží na tom. Nepoužil jsem ji.“

„Ale chtěl jsi, viď?“

„Ani nevím. Pochopitelně bych ji použil, kdyby tobě nebo dětem hrozilo nebezpečí, ale nemyslím, že bych střílel jen tak, bez pádného důvodu.“

„Jsi si jistý, Davide? Nedonutilo by tě třeba zdánlivé nebezpečí střílet po stínech?“

„To určitě ne. Na stíny nestřílím.“

Kroky. Kroky po písku! Vlny pleskaly do nezaměnitelných známek lidské přítomnosti. Nohy narušily pravidelný rytmus přílivu a Jason Bourne by tento zvuk identifikoval na stovkách různých pláží. Prudce se otočil, popadl Marii v pase, zvedl ji a odstrčil z palebné linie a sám se přikrčil s pistolí v ruce.

„Prosím tě, Davide, nezabíjej mě,“ zašeptal Morris Panov a rozsvítil baterku. „Bylo by hloupé takto zemřít.“

„Kristepane, Mo!“ zvolal Webb. „Co tady děláš?“

„Snažím se tě najít, nic víc… Pomohl bys Marii vstát?“

Webb zvedl manželku z písku a oba osleple mrkali do světla baterky. „Proboha svatého, ty jsi krtek!“ zvolal Bourne a zvedl zbraň. „Věděl jsi o každém mém kroku!“

„Co že jsem?“ zaburácel psychiatr a odhodil svítilnu. „Jestli tomu věříš, tak mě zastřel, ty parchante!“

„Já nevím, Mo. Já už vůbec nic nevím…“ David žalostně sklonil hlavu.

„Tak si vybreč srdce! Vyrvi se jako nikdy v životě! Jason Bourne je mrtvý, pohřbený v Moskvě, tak to je! Buď se s tím smíříš, nebo už s tebou nechci mít nic společného! Je ti to jasné, ty arogantní a brilantní výtvore? Dokázal jsi to a je po všem!“

Webb klesl na kolena. Do očí se mu draly slzy a celý se roztřásl, jak zatínal zuby a zadržoval pláč.

„Budeme v pořádku, Mo,“ zašeptala Marie, poklekla vedle manžela a objala ho.

„Já vím.“ Panov pokýval hlavou ve svitu odhozené baterky. „Dva životy v jednom mozku. Žádný z nás si neumí představit, jaké to je. Ale už je po všem. Už to opravdu skončilo.“

Copyright © 1990 Estate of Robert Ludlum

Translation © 2007 by Dalibor Míček

Cover design © 2007 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE BOURNE ULTIMATUM

vydaného nakladatelstvím Orion, Londýn 2004,

přeložil Dalibor Míček

Odpovědný redaktor: Lubomír Petr

Korektura: Hana Bončková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1, v srpnu 2007

ISBN 978-80-7303-356-9

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai